Michael

Palmer

Pacient

Postavy a události v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, ať už živými či mrtvými, s výjimkou historických postav, je náhodná a neúmyslná.

Michael Palmer nám jedním nervy drásajícím bestsellerem za druhým dokazuje svou obdivuhodnou schopnost napsat thriller z lékařského prostředí, jenž je na jednu stranu nemilosrdně napínavý a na stranu druhou děsivě realistický. Nyní nám Palmer předkládá dynamický příběh nadané lékařky z neurochirurgického oddělení, jež se ocitne ve víru násilí a vzrůstajícího nebezpečí, a to všechno jen kvůli. Doktorka Jessie Copelandová dělá práci, kterou miluje. Celé dny tráví ve Východním zdravotnickém centru, kde svádí boje o život svých pacientů a navíc v laboratoři pomáhá vyvinout minirobot, jenž by mohl znamenat revoluci v mozkové chirurgii. ARS Asistovaný robotický skalpel představuje vrcholný úspěch biomechaniky a radiologie, nicméně může trvat ještě měsíce, než bude připravený k operacím na lidech. Ovšem přednosta neurochirurgického oddělení podlehne touze po slávě a provede s ARSem operaci, která ho naráz proslaví po celém světě. Nemocnici okamžitě zaplaví reportéři i zoufalí

pacienti, kteří vyžadují zákrok touto převratnou technologií.

Nikdo netuší, že tato publicita nezůstala utajená ani jednomu z největších zločinců století. Claude Malloche je inteligentní, záhadný, bezcitný a cena lidského života mu je k smíchu. Jde o nájemného vraha, pro kterého je hračkou vyhodit do vzduchu letadlo plné lidí, pokud dostane dobře zaplaceno. Kromě toho však trpí životu nebezpečným mozkovým nádorem, pro jehož odstraněni je ARS jako stvořený. A tu si všimne neurochirurgických superúspěchů Východního zdravotnického centra. A pak pro rukojmí uvězněné na patře neurochirurgie začíná noční můra. A pouze Jessie Copelandová tuší, jak hodně je v sázce. Při operaci mozku nelze dávat žádné záruky, jenže přesně to Claude Malloche vyžaduje. Rukojmí dělí od tragédie pouze krůček, protože za selhání by Jessie zaplatila tisíci lidských obětí. Proti hrůze a napětí, jež vyrážejí dech a nedovolí čtenáři odtrhnout oči od stránky, nemůže být nikdo imunní.

Michael Palmer, profesí lékař, je autorem řady románů: Peklo návratů, Doktor chodí tiše, K smrti odsouzen, Smrtící léčba, Lék na život a dalších. Jeho knihy se dočkaly překladu do třiceti jazyků. Vystudoval interní lékařství a dvacet let pracoval jako internista a lékař na pohotovostním oddělení.

Z toho důvodu dokáže líčit lékařské prostředí zasvěceně a bez iluzí.

PROLOG

Doktor Sylvan Mays stál u obrovského okna své pracovny ve čtvrtém poschodí a vyhlížel do kraje, kde se nad řekou Iowou dloužily odpolední stíny. V padesáti letech se mu konto právě přehouplo přes deset milionů. Mays patřil k té nepatrné hrstce lékařů, kterým se od nástupu regulované lékařské péče příjmy výrazně zvýšily. Rozhodnutí zůstat v Iowě bylo jedno z nejlepších, jaké kdy v životě udělal.

Samozřejmě měl své nepřátele, ale to už automaticky patří k úspěchu. Podle názoru některých byl trochu moc podnikatel velká štika v malém rybníce, příliš soustředěný na to, aby se vypracoval na neurochirurgickou verzi profesora Barnarda.

A co je na tom špatného? divil se v duchu. Profesora Barnarda si svět vážil a respektoval ho. Co je tedy tak špatného na touze se mu v tomhle vyrovnat?

Třpytná

šestipatrová

budova

Maysova

neurochirurgického institutu zvýraznila město Iowa City na světové mapě a univerzitě vynesla miliony dolarů na rozvoj a vybavení a štědré granty na výzkum. A nyní Maysův robotický tým dotahoval ke konci skutečný trhák první mikrorobot, který Federální úřad pro potraviny a léčiva schválí pro použití v neurochirurgii. Už probíhaly předběžné testy. Za šest měsíců, možná že dřív, vychytají u zařízení i ty poslední mouchy. Mays byl už dnes proslulý jako

nejzručnější operatér mozkových nádorů v celé zemi. Nyní se však jméno Sylvana Mayse spolu se členy výzkumného týmu objeví v každém odborném článku z oboru a on sám získá pověst neurochirurga i vynálezce světového formátu.

Podíval se na hodinky. Přibližně za pět minut se měl objevit Frederick Wilson. Stejně jako při své předchozí schůzce trval Wilson na tom, aby byl posledním pacientem objednaným toho dne. Pacientův požadavek Mayse nejdřív podráždil, ale panečku, vyklubal se z něho pořádný objev!

Wilson se choval v každém směru výstředně, ale přesto byl ochotný bohatě se odměnit každému, kdo mu prokáže dobrou službu. Čtvrt milionu dolarů jen za diagnózu a zhodnocení jeho případu. Čtyřnásobek po operaci a k tomu štědrý sponzorský dar institutu. Wilson zosobňoval pacienta z chirurgových snů, ovšem až na to, že jeho nádor byl šeredný tak zlý, jak jen takzvaný benigní nádor může být.

Pomalu narůstající sub frontální meningiom, nezadržitelně utlačující zdravou mozkovou tkáň. Už se objevily progresivní neurologické potíže. Wilson měl nyní na vybranou pouze dvě možnosti: operaci, či vleklé a trýznivé umírání.

Mays nepochyboval, že dokáže nádor odstranit, ne však bez jistého poškození mozku a možná že rozsáhlého poškození. Samotný zákrok byl však životně důležitý. Mays by pravděpodobně zvládl nádor odoperovat snad nejlépe ze všech neurochirurgů na světě, kdyby to nedokázal on, pak

už těžko někdo jiný. Ovšem ani on nemohl zaručit jednoznačný úspěch. Wilson přišel hned napoprvé s obdivuhodně podrobnými informacemi o své chorobě a konkrétně se vyptával na robotický operační systém. Mays nechtěl riskovat, že ztratí tak prominentního pacienta, takže se rozhodl připustit, že při operaci by zřejmě šlo použít robot, ale zatím to není jednoznačné. V žádném případě to není definitivní. Přesně takhle to řekl. Podobné povzbuzení bylo v počátečním stadiu jednání nezbytné. Nyní zase nastal čas z toho příslibu vycouvat.

U všech podobných případů spočíval vtip v tom, že se předem vyvěsil černý prapor – zdůraznila se všechna rizika související s operací a pacientovo očekávání se snížilo do té míry, že dokonce i průměrně úspěšný výsledek operace měl být posléze veleben jako dílo génia. Wilson se při jejich první schůzce zdál poměrně příjemný a rozumný, současně však byl pronikavě inteligentní. O tom nebylo pochyb.

Jenže totéž platilo o Sylvanu Maysovi. Dokud Mays nedostal příležitost prostudovat si výsledky pacientovy magnetické rezonance, odmítal se vyjadřovat jinak než velmi všeobecně. Ovšem dnes bude muset mluvit k věci objasnit konkrétní anatomické problémy a potenciální chirurgická omezení související s odstraněním Wilsonova nádoru. Nejprve bude nezbytné rozmluvit Wilsonovi názor, že jediný způsob jak se dostat k nádoru je prostřednictvím chirurgického minirobota.

Mays se odloudal ke stěně, kterou tajně označoval za svou Síň slávy desítky fotografií a ocenění od světových politiků a celebrit. Nejlepší neurochirurg ve vesmíru, zněl název jednoho článku. Mozkový nádor? Pro superodborníka žádný problém, tvrdil další. Iowa a ráj? Jistě, zvlášť když potřebujete neurochirurga.

„Vlastně to je ráj,“ poznamenal Mays hlasitě.

Zamířil k psacími stolu a stiskl tlačítko interkomu.

„Ano, Syle?“

Sandy ho oslovila křestním jménem, důkaz, že čekárna je prázdná.

„Už přišel pan Wilson?“ zeptal se čistě pro jistotu.

„Ještě ne. Momentálně tu je liduprázdno. Ani živáčka.

Taky myslíš na to co já?“

Sandyino flirtování po interkomu Mayse okamžitě vzrušilo, ostatně jako vždycky. V jednatřiceti to byla superkočka s tělem cvičitelky aerobiku a zlomyslnou představivostí v posteli. A ještě víc ho vzrušovala skutečnost, že ani po roce od něho nevyžadovala víc než jednu dvě společné noci do týdne, dost kokainu na to, aby se jejich milování přehouplo od báječného k fantastickému, a žádnou zmínku o dětech či manželce. Mohl snad být život krásnější?

„Škoda že na to nemůžeme skočit hned teď,“ povzdechl si toužebně. „Už se nemůžu dočkat večera.“

„Já jakbysmet.“

Maysova erekce ještě zmohutněla, ale přesně v tom okamžiku zaslechl z interkomu, že dveře do přední kanceláře se otevřely a zase zavřely.

„Pane Wilsone!“ ozvala se Sandy. „Těší mě, že vás zase vidím.“

Vypnula interkom, ale hned ho zase zapnula, aby ohlásila Wilsonův příchod.

Mays se posadil za psací stůl, na kterém měl ležet desky s Wilsonovými záznamy, zhluboka se nadechl, aby se uklidnil, a požádal Sandy, ať pošle pacienta dál.

Tak do toho, Sylváne! pomyslel si. Začne divadýlko.

Do kanceláře vkulhal Frederick Wilson, v pravé ruce hůlku a v levé elegantní kufřík z černé kůže. Postavil kufřík na podlahu, srdečně potřásl Maysovi pravicí a posadil se do jednoho ze dvou mahagonových křesel na protější straně psacího stolu. Měl na sobě stejné oblečení jako při své první návštěvě u Mayse tmavý oblek, nenápadná rozanka, bílá kravata. Husté šedé vlasy měl sčesané dozadu a vousy i knír v stejně prošedivělém odstínu úhledně zastřižené.

Inteligentní tmavé oči mu zčásti skrývaly brýle se silnými obroučkami a lehce kouřovými skly.

Jak míval Mays ve zvyku, zadíval se na svého pacienta rentgenovým pohledem a la Superman, hleděl za jeho oči a rysy obličeje i lebku až k mohutnému nádoru, jenž pronikal do mozku a ukrádal mu prostor. Chudák chlap.

„Ověřil jste si vklad?“ otázal se Wilson s náznakem přízvuku, který Mays určil jako pravděpodobně německý či ruský.

„Banka Bardays, Grand Cayman. Na moje jméno. Ano, ověřil jsem si to.“

„Tak aspoň nevzniknou problémy s daněmi pro žádného z nás.“

Výstřední. Záhadný. Jednoznačně boháč z lepších vrstev, ale přesto bez zdravotního pojištění. Peníze vyplácí výhradně na ruku. Až přijde vhodná chvíle, Wilson si promluví s Bobem Blackem, účetním nemocnice, a dá příkaz k převedení částky na léčbu pacientů. Nejprve však Mays musel s Wilsonem absolvovat více než hodinový pohovor, či spíše výslech. Odkud pochází. Vzdělání.

Rodina. Zájmy mimo medicínu. Konkrétní zkušenosti s druhem nádoru, který má Wilson. A nakonec stadium, do nějž dospěl jeho robotický výzkum. Mays věděl, že se uvedl velmi dobře, a v nejmenším ho nepřekvapilo, když se mu Wilson druhý den ozval a oznámil, že nechal poslat finanční částku do Grand Caymanu a že si ho oficiálně vybral za svého chirurga.

„Takže,“ prohlásil nyní Wilson, „nabídl jsem vám peníze za službu, kterou jste mi slíbil poskytnout. Složil jsem vám za tu službu platbu, kterou jste přijal. Dohodli jsme výši honoráře pro vás i tento institut v celkové výši

jednoho milionu dolarů nezdaněných. Předpokládám tedy, že jsme spolu víceméně uzavřeli obchod.“

„Já… Víte, takhle jsem o tom ještě nikdy předtím neuvažoval, ale ano, máte zřejmě pravdu.“

„Výborně. Takže teď si promluvíme o vyhlídkách operace.“

„Ano, v tomto stadiu by to bylo zcela vhodné.“

Mays se v židli napřímil, odkašlal si a pohlédl Wilsonovi do očí s výrazem, který považoval za dostatečně pochmurný. Nyní nastala vhodná chvíle na vykreslení obrázku opatrného pesimismu. Než ovšem chirurg stačil pronést jediné slovo, ozval se opět Wilson.

„Vzhledem k nezhoubnému charakteru svého nádoru a skvělé kvalifikaci, zkušenosti a obratnosti, kterými se chlubíte, se nespokojím s ničím menším než se stoprocentním uzdravením. Očekávám, že budu mluvit stejně dobře jako teď, chodit bez kulhání a plně vládnout všemi smysly i intelektem.“

„Ale…“

„Rovněž očekávám, že na pooperačním vyšetření magnetickou rezonancí nebudou znát žádné pozůstatky nádoru.“

„Ale…“

„Vyjádřil jsem se jasně?“

Mayse náhle zamrazilo v zádech.

„Já… samozřejmě že očekávám vynikající výsledek, ale podobné záruky vám dát nemohu. A nemohl by to udělat žádný chirurg…“

„Tvrdil jste mi, že v tomhle oboru jste nejlepší na světě, že váš robotický systém je schopen se obejít bez obvyklé metody, kdy se k nádoru dostáváte otevřenou lebkou.“

„Řekl jsem, že je toho potenciálně schopen, ano. Ale navíc jsem dodal, že náš robotický projekt je pořád ještě v experimentálním stadiu.“

„Ovšem moje peníze jste vzal bez zaváhání.“

„Jistě, ale…“

„Takže očekávám plnou spokojenost.“

„Rozumím. Nicméně…“

„Pane doktore! Laskavě držte klapačku a pozorně mě poslouchejte. Nevyplatil jsem vám čtvrt milionu dolarů jen proto, abych tu s vámi donekonečna diskutoval na tohle téma. Čekám, že odvedete právě takový výkon, jaký jste mi slíbil. A abych měl záruku, že mohu skutečně počítat s co nejlepším výsledkem, moji lidé už sledují vaši manželku a dceru. V den mé operace budou vaši rodinu hostit na místě, které sám teprve určím, a to až do doby, dokud nebudu zcela mimo nebezpečí života a váš rentgenolog spolu s dalším, jehož si osobně vyberu, neprohlédnou snímky z magnetické rezonance. Až získám jistotu, že jsem v bezpečí a bez sebemenších následků a nemám v hlavě ani stopy po

nádorové tkáni, manželku a dceru vám v pořádku vrátím.

Můžu vám zaručit, že s nimi budeme dobře zacházet.“

Mays měl pocit, že ho rdousí neviditelné ruce. Ve Wilsonově chování ani výrazu nebyl sebemenší náznak ústupnosti. Ten člověk musel být šílený.

„Já… S tím nemůžu souhlasit,“ vymáčkl ze sebe nakonec. „To vám nepodepíše žádný neurochirurg.“

„Uzavřeli jsme obchod. Mám právo očekávat stoprocentní spokojenost. A v případě vašeho selhání mám výsostné právo na odplatu.“

„Ale copak ode mě kupujete ojetý vůz, pane Wilsone?

Tohle je neurochirurgie!“

„Přesně z toho důvodu jsem vyhledal nejlepšího odborníka ve Státech! A vy sám jste mi potvrdil, že jím jste.

Ty podmínky platí a já na žádné smlouvání nepřistoupím, pane doktore.“

Mays cítil, jak má v podpaží košili prosáklou potem.

Zdálo se, že mu každou chvíli povolí svěrače.

„Nesouhlasím!“ vyhrkl s hraným rozhořčením.

„Odmítám takovouhle šikanu a vyhrožování. Za těchto okolností nemíním operovat! Běžte si hledat jiného chirurga.

Spousta jich má stejnou kvalifikaci jako já.“

„Ale při naší první schůzce jste hovořil úplně jinak.“

„No dobrá, dobrá, je jich jen hrstka. Ale to na věci nic nemění. Já operovat nebudu.“

„Pane doktore Maysi, hluboce jsem se ve vás zklamal.“

„Kašlu na to, jestli jste zklamaný, Wilsone. Takhle vydírat se nenechám. Mějte rozum, člověče. Mluvíme přece o operaci mozku. A v neurochirurgii nic jako stoprocentní jistota neexistuje. Kristepane, člověče, jistota neexistuje vůbec v ničem.“

Wilson si povzdechl.

„Tak v téhle věci se pletete, doktore. Jedna věc je velmi jistá.“

Neuspěchaně otevřel kufřík a vytáhl těžkou pistoli s dlouhým tlumičem. Aniž by čekal na jediné další slovo, namířil a nemilosrdně vystřelil.

Mays zahlédl záblesk z hlavně, a dokonce zaslechl i svist kulky. Už však nestačil ocenit dokonalé umístění vstřelu, přesně mezi kořenem nosu a linií vlasů. Na tváři mu zamrzl výraz úžasu, hlava mu poskočila dozadu a potom se zvolna zhoupla vpřed, až udeřila o desku psacího stolu.

Frederick Wilson vzal svou pacientskou kartu a každý list papíru se zmínkou o své osobě a schoval je do kufříku.

Poté pečlivě otřel područky mahagonového křesla. Ještě postál u dveří, aby se ujistil, že nic nepřehlédl, a vyšel do recepce. Sekretářka se na něho usmála.

„Vida, ani to dlouho netrvalo,“ poznamenala. „Přeje si doktor Mays, abych vás znovu objednala?“

„Ne,“ odvětil Wilson bez náznaku přízvuku. „O

objednání nepadlo ani slovo.“

Z kufříku vytáhl pistoli s tlumičem a ze tří metrů téměř nonšalantně přímo od boku střelil Sandy přesně do stejného místa jako předtím doktora Mayse. Potom vložil do kufříku všechny třeba jen potenciálně inkriminující materiály, zahákl hůlku přes opěradlo židle a bez sebemenší známky kulhání se vrátil do Maysovy kanceláře. Mrzelo ho, že schůzka s chirurgem skončila zklamáním, ale nemrzelo ho, že se jejich styky rozhodl jednou provždy ukončit. Ten chlap byl domýšlivý osel. Pár tisícovek řediteli banky v Caymanu převede čtvrt milionu zpátky na jeho konto. A tím zmizí stopy jeho jednání se Sylvanem Maysem.

Naposledy se přesvědčil, že odstranil všechny indicie své návštěvy v institutu, znovu uchopil hůlku a začal opět kulhat. Zamkl za sebou dveře přední kanceláře a odbelhal se chodbou ven z budovy.

Kapitola 1

Operace trvala už téměř tři hodiny a zatím nebyla odstraněna ani jediná z rakovinových buněk. Ovšem podle neurochirurgických měřítek představovaly tři hodiny stále ještě přípravné stadium zvlášť u operace s použitím experimentální

techniky.

navzdory

nedávnému

obrovskému pokroku zůstával ARS pořád ještě v pokusné fázi.

„Teď si zkusíme další soubor zvětšených snímků nádoru, prosím.“

Lékař každý novotvar, ať benigní či maligní, označuje jako nádor, ačkoliv termín „rakovina“ byl většinou vyhrazen pro maligní novotvary čili nádory schopné rozšířit se i do vzdálených orgánů. A tento konkrétní nádor, glioblastom, patřil mezi mozkovými nádory k těm nejzhoubnějším.

S pohledem upřeným na malý monitor visící od stropu ve výši očí přiložila Jessie Copelandová ruce v chirurgických rukavicích na pacientovu zarouškovanou lebku, upevněnou silnými šrouby k znehybňujícímu titanovému rámu. Ten fyzický kontakt nebyl vlastně nutný.

Od tohoto okamžiku prováděl vlastní operaci ARS. Ale přesto ten dotek na ni zapůsobil podivně konejšivě.

„Hraješ si na cikánskou věštkyni?“ otázala se Emily DelGreeová z opačné strany operačního stolu.

„Jen se chci ujistit, že nám ten chlápek nevyklouzne zpod prostěradel, nevyskočí a nevezme do zaječích dřív, než se stačím rozhodnout, jestli náš malý kámoš robot je nebo není zralý k odstraňování nádoru. Kdoví proč mi pohyby ARSe připadají pomalé, nereagují na povely tak citlivě, jak bych očekávala.“

„Hlavně klid, Jess,“ uklidňovala ji Emily. „Od svých dětí vždycky čekáme víc, než kolik je v jejich silách zkus se přeptat těch mých. Podle senzorů i podle monitoru můžu potvrdit, že si s ARSem vedete skvěle. A kdybys snad dostala chuť něco uspěchávat, řekni si zaklínadlo Berenberg.“

Emily, sálová sestra, pracovala na neurochirurgii ve Východním Massachusettském lékařském centru už pár let předtím, než tam Jessie nastoupila na stáž. Obě dvě stejně staré, i když odlišné povahou si okamžitě padly do oka a v průběhu následujících osmi let si mezi sebou vytvořily pevné přátelské pouto. Později, když Jessie udělala atestace, se Emily nastěhovala do mrňavé kanceláře vedle té její a pracovala téměř výhradně s ní a s jejími pacienty. Ani jedna z nich nikdy nezapomene na Stanleye Berenberga, jeden z prvních případů mozkového nádoru, který společně operovaly. Zákrok trval dvaadvacet hodin. Tu velejemnou resekci prováděly bez vteřinky odpočinku. Ale každá minuta věnovaná tomuto pacientovi se vyplatila. Berenberg si teď užíval aktivního odpočinku, hrál golf a vyřezával ptáky, z

nichž jeden nádherně vyvedený jestřáb s rudými ocasními péry hřadoval na krbové římse Jessiina bytu.

„Berenberg. Berenberg. Berenberg,“ opakovala si Jessie jako mantru. „Díky za povzbuzení, Emily. Myslím, že ARS

se zrovna chystá na ten nádor zaútočit.“

Jessie se rozhodla pro studium medicíny pět let poté, co absolvovala na MIT z biologie a mechanického inženýrství.

Těch pět let strávila prací ve výzkumném a vývojovém středisku společnosti Globotech, která patřila mezi nejdravější průkopníky robotizace na světě.

„Nic jsem proti těm hračkám neměla,“ vysvětlila primáři neurochirurgie Carlu Gilbrideovi při přijímacím pohovoru do nemocnice, „ale víc jsem stála o to, abych si s nimi mohla taky hrát.“

Pod Gilbrideovým vedením se ve Východním zdravotnickém centru z neurochirgického programu, v akademických kruzích kdysi proslulého předmětu pohrdání, stalo špičkové pracoviště, jež lákalo ty nejlepší absolventy nejprestižnějších lékařských fakult v celé zemi. Jessie, jež v pohodě dostudovala lékařskou fakultu Bostonské univerzity, tam zkusila získat stáž jen tak pro jistotu. A nestačila se divit, když ji hned po pohovoru Gilbride na místě přijal.

Mělo to ovšem jeden háček. Musela souhlasit, že spoustu času stráví v laboratoři, kde bude ověřovat fungování chirurgického minirobota, který byl po odchodu hlavního výzkumného pracovníka laboratoře bezprizorní.

Během té doby, kdy před složením atestací pracovala v Gilbrideově laboratoři a přitom táhla na plný úvazek povinnosti na klinice, si Jessie stačila ověřit, že hlavním životním cílem šéfa je jeho vlastní povýšení. Přesto ji naplňovalo vzrušením, že patří k hlavnímu týmu vyvíjejícímu ARS Asistovaný robotický skalpel. Celý přístroj

představoval

úžasnou

kombinaci

prvků

biomechaniky a radiologie. A nyní, po řadě předběžných pokusů na melounech a zvířatech, se Jessie i ARS konečně ocitly spolu na operačním sále. V průběhu několika předchozích let Jessie zhlédla bezpočet videosnímků získaných díky intraoperačnímu systému magnetické rezonance. Nyní však studovala průběžnou trojrozměrnou rekonstrukci mozku pod netknutou lebkou pacienta a obrazy si mohla natáčet libovolným směrem s pomocí ovládače připevněného k podlaze vedle své nohy. K současnému zobrazování dat poskytovaných magnetickou rezonancí docházelo díky nepřetržité úpravě pohádkově geniálních mládenců v počítačové laboratoři Hanse Pfeffera. A Jessie podvědomě nepřestávala znovu a znovu žasnout, jak skvělé snímky vyrábějí. Zhoubný nádor a životně důležité oblasti mozku dokázali elektronicky ohraničit a barevně odlišit přesně podle chirurgova přání. Jessie byla odjakživa typ vášnivého hráče zarytý soupeř ve sportovních kláních, v stolních a společenských hrách, z nichž ji zaujal především bridž. Po celé nemocnici byla proslulá tím, že v kapse bílého

pláště stále nosila gameboye. Sahala po něm pokaždé, když jí vyčerpání z nekonečné pracovní doby a vypětí hrozily přerůst přes hlavu většinou hledala útěchu v dynamické geometrické skládačce Tetris. Nebylo těžké pochopit, proč ji nová operační technika tak nadchla. Operování ve zdejším prostředí a ovládání ARS připomínalo strhující videohru, v níž se však hraje skutečně o život.

Vyšetření metodou magnetické rezonance prošlo od svého vzniku počátkem osmdesátých let podstatným vývojem. Největší skok však tato technika zaznamenala, když nemocnice White Memoriál, nejprestižnější z bostonských fakultních nemocnic, vyprojektovala a vystavěla operační sál kolem obrovského magnetu magnetické rezonance. Klíčem k vybudování tohoto jedinečného operačního sálu bylo rozdělení přes dva metry vysokého superkondukčního magnetu na dvě opačné hlavy „tory“, jak je nazval výrobce. Torus je geometrický termín pro každou strukturu ve tvaru koblihy. Oba tory byly elektronicky propojeny kabely v podlaze a oddělené mezerou širokou něco přes šedesát centimetrů. A právě v tomto úzkém prostoru pracoval operatér a naproti němu jeho asistent. Pacienta dostávali do žádoucí polohy na polstrovaném lehátku, jež se posouvalo po kolejnici skrze kruhový otvor v jednom z magnetů. Jessie chápala skoro celý princip zařízení, což jí ovšem nebránilo v tom, aby nad ním neprožívala pocit stálého úžasu.

„Tak jdeme na to!“ prohlásila, maličko se shýbla a pod dolním okrajem monitoru pohlédla přítelkyni do očí.

„Všichni jsou připraveni?“

Lékaři i sálové sestry potvrdili, že ano, stejně jako rentgenolog a počítačový tým pracující mimo operační sál.

Prosklenou stěnou Jessie viděla na radiologa Hanse Pfeffera, který se stetoskopem v jedné kapse, kalkulačkou v druhé a s IQ, které se nevešlo do tabulek, působil maličko schizofrenickým dojmem. Zobrazovací systém byl jeho dítě, stejně jako ARS byl Jessiiným dítětem. Nyní už tři hodiny zcela nehybně sledoval monitor. Teď zachytil její pohled a nepatrně přikývl.

„Tak do toho, ARSi!“ ozvala se Emily. „Hezky nám předveď, co dovedeš.“

Robotický chirurg, dvanáct milimetrů dlouhý a široký jen na třetinu své délky, tvořily mikroelektronické součástky. Řídicí konzole vedle Jessiiny pravé ruky byla mikrokabely napojená na šest klíštěk či pinzet tři po každé straně robota. Tyto pinzety umožňovaly ARSi proniknout v mozku všude, kam bylo třeba, a to dokonce i přímo skrze tkáň, a s minimálním poškozením mozkových struktur.

Kromě řídicího kabelu byly na ARS připojeny ještě dvě teninké trubičky: jedna z nich dokázala k robotovi dopravit ultrazvukové vlny dostatečné síly, aby nádorové buňky přeměnily na kapalinu, druhou tvořil dutý odsávací katétr, určený k odstraňování zkapalněných nádorových buněk či k

dopravování radioaktivních izotopů na místo zákroku. Bez katétru a kabelu vážil celý robot jen pár gramů.

Jessie zakroutila krkem, aby si překrvila ztuhlé šíjové svaly, a pustila se do puntičkářského procesu zkapalňování a odstraňování

velkého

glioblastomu.

Zavedla

ARS

pacientovou nosní dírkou do dutiny lebeční a odtud ho nasměrovala k nemocné tkáni. Nádor byl konvenčními metodami neoperovatelný, protože bylo třeba zničit i zdravou mozkovou tkáň jen proto, aby se k nádoru vytvořila aspoň malá přístupová cesta. Zato ARS zdravou tkáň poškodil jen minimálně. První fázi operace tedy zvládl na jedničku.

„Pracuje senzačně, Jess,“ pochválila Emily. „Hlavně mu nedovol ani na vteřinku zapomenout, že to, co vysává, je mozek.“

„Kvůli tomu bych ho musela přeprogramovat.

Momentálně si myslí, že operuje ledvinu. Usoudila jsem, že aspoň nebude tak nervózní.“

Obě ženy spolu hovořily přímo, protože stály těsně proti sobě, ale se sestrami a techniky se domlouvaly přes rameno a s počítačovým týmem přes mikrofon, protože ačkoliv obě měly spíš drobnější postavu, každá bezezbytku vyplnila mezeru mezi obrovskými tory magnetické rezonance.

Dokud některá z nich nezapnula mikrofon či nezvýšila hlas, mohly se navzájem domlouvat poměrně nerušeně. Ovšem v téhle chvíli byla slova zbytečná. Přišla chvíle pro zahájení

vlastní operace. Na jednu bezdechou nehybnou vteřinu si obě naráz uvědomily, že na příštích pět až šest hodin se celým jejich vesmírem stane stísněný prostůrek o šířce pouhých šedesát centimetrů.

Kousek po kousku Jessie trpělivě likvidovala rakovinu, rozpouštěla nemocné buňky ultrazvukem a vzniklý odpad hned odsávala. Emily zatím monitorovala nejrůznější parametry v ARSi a chvilkami prolomila napjaté ticho nezávaznými poznámkami o dalších důkazech vzrůstající egománie Carla Gilbridea, o svých dvou pubertálních synech či o Jessiině soukromém životě zvlášť o její matce Paulette, jejíž nezastřené odhodlání něco podniknout se svobodným stavem své jednačtyřicetileté dcery jim sloužilo jako zdroj neselhávajícího pobavení. Emily sice sekundovala Jessii jen jako nahrávač, ale zato dokonalý.

Obě spolu strávily na operačních sálech už tolik hodin, že fungovaly doslova jako jediná bytost. Ovšem dnes se k nim připojil další hráč miniaturní robot, jenž by po čase mohl v neurochirurgii znamenat revoluci. Minula hodina skoro naprostého mlčení. Jessii to připadalo jako pouhá minuta.

Každý mikroskopický pohyb robota musel být zobrazen trojrozměrně: zepředu, zezadu, zprava, zleva, shora, zdola a v každé úhlopříčce. Jessie požádala technika, aby jí pustil Šeherezádu, jedno asi z desítky cédéček, které měla vybrané k poslechu během operací. Pomalá hypnotizující hudba okamžitě změkčila prázdné, napjaté ticho. Elektronicky

zvětšený nádor se na monitoru rýsoval šarlatově rudě vražedná hydra s mnoha chapadly, pronikajícími hluboko do temné modře normální tkáně. ARS, udatný bojovník za záchranu království, byl na monitoru zářivě žlutý. Jessie citlivě a zručně řídila jeho ultrazvukový meč. Šarlatová barva se kousek po kousku vytrácela, zatímco modř se kousek po kousku rozšiřovala oteklá, ale zdravá tkáň, vyplňující prázdnotu, kde ARS zkapalněl a pak odsál nádor.

Uběhla další hodina. Ruského Korsakova vystřídal v reproduktoru Dave Brubeck. Dvě z osmi chapadel a část těla nádoru už zmizely.

Přesto se Jessie nemohla zbavit dojmu, že najeden z konkrétních manévrů ARS reaguje znatelně zpomaleně.

„Emily, neděje se něco?“ otázala se ustaraně. „Občas jako bych vypadla z rytmu. Když se snažím namířit ARS

dozadu a nahoru, jako by to kapánek drhlo. Překontrolovala jsi všechny pinzety?“

„Hned to udělám. Nevidím nic nápadného, snad jen že pětka a šestka se otáčejí trochu rychleji než ty ostatní.

Nevím určitě, ale hádám, že to bude tím, že se pohybují zkapalněným nádorem a nejsou ve styku s pevnou tkání.“

„Možné to je. Emily, o tomhle drobečkoví se ještě máme hodně co učit.“

Jessie si náhle přestala broukat Brubeckovu skladbu. S

ARSem jednoznačně nebylo něco v pořádku.

„Emily, zkus se na to pořádně podívat,“ vyhrkla s neskrývaným úlekem.

Když se pokusila ARS navést doprava vpřed, robot sebou prudce škubl nalevo.

„Problém s pětkou a šestkou!“ ohlásila Emily.

„Nereagují, zůstávají trvale zapojené.“

„Jessie, ujíždíte dopředu a vlevo!“ zvolal do interkomu Hans. Anglicky mluvil dokonale, ačkoliv se nezbavil výrazného holandského přízvuku. „Milimetr. Ještě víc.

Blížíte se k mozkovému kmeni.“

Katastrofa. Jessie zápolila s ovládáním, ale bylo jasné, že ARS nereaguje jako dřív. Zpod chirurgické čapky jí na čelo stékaly pramínky potu. Několik krůpějí jí skanulo i na brýle.

„Johne, otřít prosím,“ požádala a na okamžik pootočila hlavu, aby jí asistent mohl osušit čelo. „Ještě brýle.“

Pohled na monitor byl zdrcující. Mezi jedním z šarlatových chapadel a robotem se začal objevovat modrý pruh. ARS se stočil směrem od nádoru a razil si cestu normální mozkovou tkání k hustě natěsnaným nervovým buňkám mozkového kmene, kde třeba jen krychlový milimetr zničené tkáně bude mít za následek nevyhnutelnou smrt.

„Jess, měla jsi pravdu,“ řekla Emily. „Tady na panelu je to pěkný průšvih. Pětka a šestka se nepřestávají otáčet a

divně se teď chová i čtyřka. Jako kdyby ARS dostal infarkt nebo tak něco.“

„Ksakru!“ zamumlala Jessie a zběsile bušila do klávesy, která měla zařadit zpětný chod robotu a zabránit tak katastrofě.

Spojení mezi řídicím panelem a ARSem se kdoví proč přerušilo. Že by se někde něco přehřálo? Nebo jde o softwarovou chybu? Jessie se v duchu proklínala za netrpělivost. Měla celý zákrok odložit, dokud se Skip Porter nevrátí z nemocenské, na kterou musel nastoupit po operaci bolestivě zaníceného zubu. Kouzelník přes elektroniku. Skip byl její kolega z laboratoře, technik, a znal ARS

přinejmenším stejně důvěrně jako ona sama. Pravda však byla taková, že když teď byl robot zabořený hluboko v mozku, nemohlo průběh operace ovlivnit už vůbec nic.

Modrý pruh se šířil.

„Už jste hluboko v mozkovém kmeni, Jessie!“ hlásil Hans.

Nedodal, jak velké neurologické poškození robot zřejmě způsobil. Jessie cítila, jak z jejího týmu vyprchává všechna energie a nadšení. Do dnešního dne všichni vkládali spoustu nadějí. První skutečné vystoupení ARSe na operačním sále.

Kdosi vypnul stereo.

V místnosti zavládlo tísnivé ticho.

Jessie vystoupila z mezery mezi tory, ohlédla se po Hansi Pfefferovi a smutně zavrtěla hlavou. Pak se vrátila na

svoje místo u operačního stolu. Nejméně hodinu či dvě potrvá, než dostanou ARS ven pokud se jim to vůbec podaří.

Naproti sobě spatřila výraz v Emilyiných očích, orámovaných chirurgickou čapkou a maskou smutek a beznaděj.

„Všem vám děkuju!“ pronesla Jessie náhle. „Odvedli jste vynikající práci. ARS je dokonalý, skutečně dokonalý, ale ještě zřejmě není dotažený do konce.“

Vypnula robot, uchopila skalpel a přeřízla kontrolní kabel.

„Hansi, děkuju,“ povzdechla si. „ARS vytáhnu při pitvě a pak rozpitváme i jeho.“

„Je mi to líto, Jess,“ zašeptala Emily.

Jessie posunula monitor ke stropu a stáhla si masku.

„Mně taky,“ přikývla.

Prohrávala nerada. Bože, jak nerada! Ale aspoň že tahle prohra nepostihla živého pacienta.

Odhrnula roušky a uvolnila šrouby, které přidržovaly lebku. Pete Roslanski prožil šest měsíců v pekle, než nad ním glioblastom zvítězil. Než lékaři nádor objevili, stačil napáchat nenapravitelné škody. Operace nepřicházela v úvahu. ARS, který ještě ani teď neprošel schválením k používám na lidských pacientech, nesměli použít v žádném případě. Od Petea a jeho rodiny bylo velkorysé, že dovolili, aby jeho tělo mohlo posloužit dobré věci.

„Byl to další krok vpřed,“ těšila ji Emily. „A dneska ARS odvedl obrovský kus práce. Už je to skoro ono, Jessie.

Především to nevzdávej a nakonec určitě zvítězíš. Hlavně buď vděčná, že tě nikdo nehoní.“

„Pravda,“ přisvědčila Jessie vyhasle. „Tak za to jsem vážně vděčná.“

Kapitola 2

Alex Bishop zaslechl stakatové ťukání Craftovy hůlky třicet vteřin předtím, než zahlédl jeho postavu, jež se k němu blížila z levé strany. Přesto se ani nepohnul, jako ostatně už celou hodinu. Stál opřený zády o kmen stromu a před sebou měl široký výhled na všechny přístupové cesty k památníku F.D.R. Mel Craft, nyní zástupce ředitele ústředí CIA, slíbil, že přijde sám. Vzhledem k tomu, co už měli spolu za sebou, bylo velmi pravděpodobné, že dodrží slovo. Ovšem Craft byl teď pouhý ouřada a Bishop už měl obezřetnost v krvi.

Ostatně o tom svědčila i skutečnost, že přežil sedmnáct let v akcích na těch nejvšivějších místech na zeměkouli.

Bylo šest hodin ráno. Potrhaným přítmím oblohy prosakovalo bledé sluneční světlo a jiskřilo na větrem rozčeřené hladině řeky Potomac. Bishop byl v hlavním městě naposledy před devíti měsíci. Tohle město upřímně nesnášel, ale na druhou stranu oblast kolem zdejší řeky považoval za ucházející, rozhodně ne horší než v jiných městech. Slepce minuli dva běžci a muž na kole a ani jeden se neubránil, aby se po něm zvědavě neohlédl. Všechno vypadalo bezpečně. Bishop se naposledy pečlivě rozhlédl kolem a vyšel ze svého úkrytu. Tiše se blížil přes hustou trávu ke Craftovi. Dělilo je ještě nejmíň pět metrů, když se k němu zástupce ředitele ústředí CIA obrátil čelem.

„Je to v pořádku, Alexi,“ pronesl silným mississippským přízvukem. „Jsem tu sám.“

„Po dvaceti metrech najdeš vlevo lavičku. Sejdeme se tam, jasné?“

„Ježíši, Alexi, jestli mi nevěříš, tak na tom musíš být proklatě špatně.“

„Tos uhodil hřebík na hlavičku,“ zabručel Bishop.

Sledoval, jak si Craft sedá, pak se obrátil zády k řece a ostražitě obešel široký oblouk, než se konečně usadil na protější konec lavičky, více než metr od svého bývalého partnera. Pětačtyřicetiletý Craft byl o dva roky starší než Bishop, ovšem mučení, jež ukončilo jeho práci v terénu, plus dvanáct kilo nadváhy získané z nedostatku pohybu, přidalo k jeho vzhledu nejmíň deset let.

„Cítím, že máš pistoli,“ poznamenal Craft. „To ji schováváš pod novinami?“

„Jo, je to Post.“

„Moc rád bych ti řekl, abys ji zastrčil do kapsy, protože nemáš důvod chovat se tak paranoidně.“

„Ale mám, viď?“

„Alexi, měl ses hlásit už před měsícem, abys nastoupil na nové místo, budeš vyučovat novou třídu na farmě.“

„Nešlo to. Věci se konečně daly do pohybu.“

„Ti nahoře tě už teď považujou za nespolehlivého. A ty moc dobře víš, že tahle pověst ti neprospívá, i když spolehlivý jseš.“

„Mele, jedním z těch nahoře jsi i ty. Musíš to kvůli mně ustát.“

Craft si sundal zrcadlové sluneční brýle a promnul si zjizvené krátery, které mu zbyly místo očí.

„Těžko můžu ovlivnit všechny lidi, které jsi naštval tím, žes jel na vlastní pěst,“ vysvětloval.

„Budeš muset, Mele. Malloche je konečně v průšvihu.

Trpí nějakým mozkovým nádorem.“

„Jak to víš?“

„O tom nádoru mi pověděl zdroj z Francie. Ve Štrasburku Malloche zlikvidoval veškerý personál kliniky magnetické rezonance, všichni dostali zásah přímo doprostřed čela. Tahle střílečka je jediná věc, kterou kdy Malloche udělal zřejmě bezdůvodně.“

„A dál?“

„Dál se ten šílenec před týdnem vynořil tady ve Státech a zrovna v Iowě.“

„Jak to víš? Toho chlápka jsi nikdy neviděl. Honíš se za ním pět let a jedinkrát jsi ho ksakru ani nezahlédl.“

Bishop nechal to rýpnutí bez poznámky.

„Ve své pracovně byl zavražděn neurochirurg Sylvan Mays a jeho sekretářka. Opět jediná střela doprostřed čela.

V obou případech.“

„Pořád nechápu.“

„Mays patřil k nejšpičkovějším neurochirurgům na světě. Vyvinul nějakého minirobota, kterým se dá

proniknout i k nádorům, které se dřív považovaly na neoperovatelné.“

„Tak proč ho Malloche zabil?“

„Hádám, že Mays netušil, s kým má co dočinění, a slíbil Mallocheovi něco, co pak nemohl dodržet.“

Craft zavrtěl hlavou. „Alexi, spousta lidí na Capitol Hillu, a dokonce i celá řada dalších v Langley nevěří, že nějaký Claude Malloche vůbec existuje.“

„Ale ty víš, jak to je.“

„Vím jenom tolik, že to skončilo, kamaráde. Úřad ti dal tři roky, pak čtyři a nakonec pět. Ale teď tě potřebujou tady doma. Mrzí mě, žes ho nechytil, Alexi. Musíš se však smířit s tím, že je konec.“

Bishop se posunul o třicet centimetrů blíž a přitom pevně svíral svou pětačtyřicítku. I slepý a po deseti letech kancelářského života uměl Mel Craft zabíjet lépe než většina ostatních agentů. „V El Salvadoru jsi taky myslel, že už je s tebou konec,“ pravil Bishop.

Craft si zhluboka naplnil plíce vzduchem a pomaloučku vydechoval. Po patnácti hodinách nepopsatelných muk v rukou pravicové popravčí čety zůstal bez očí, bez naděje a modlil se o smrt. Najednou vypukl rozruch. A asi po minutě mu Alex Bishop sundával pouta poté, co pozabíjel všech sedm Craftových věznitelů, tři z nich holýma rukama. El Salvador představoval Bishopovo eso a on je právě vytáhl.

„Tak dobře,“ povzdechl si Craft konečně. „Co tedy po mně chceš?“

„Malloche míří do jedné bostonské nemocnice.“

„Jak to víš?“

„V celých Státech pracují na stejném výzkumném úkolu jako Mays pouze tři pracoviště. Doslechl jsem se, že chirurgové v Bostonu se v tomhle směru dostali nejdál.

Pokud jsem tuhle informaci dokázal sehnat já, pak ji zaručeně má i Malloche. Vsadím se, o co chceš, že přesně tam se vynoří.“

„Udělám, co bude v mých silách, ale slíbit ti nemůžu vůbec nic. Tentokrát už tě vážně chtějí. Živého, nebo mrtvého.“

„Potřebuju ještě trochu času, Mele. Musím se dostat dovnitř v přestrojení a získat kontakt na místní FBI. A to všechno se musí stát proklatě rychle a nenápadně. Malloche má dokonale vyvinutý čich, pokud jde o to koho uplatit.“

„A koho sejmout. Vážně myslíš, že je to takhle?“

„Jestli ne, máš moje slovo, že s tím seknu.“

„Když se mi Stebbinse a jeho ouřední šimly nepodaří přesvědčit, skončil jsi tak jako tak.“

„To už je můj problém. Mohl bys to aspoň zkusit?“

„Jedině za podmínky, že už nikdy neuslyším ani slovo o tom svinstvu v El Salvadoru. Platí?“

„Platí.“

„Kdybys k té židli byl tenkrát přivázaný ty, já bych se pokusili o stejně šílený útok jednoho proti sedmi jako ty.“

„O tom vůbec nepochybuju.“

„Jenže teď není na podobné šílenosti vhodná doba, Alexi. Patříš k téhle organizaci dost dlouho, abys věděl, že se ty kancelářské krysy mohou pominout kvůli každému, kdo si v jejich očích moc vyskakuje. A práce přímo ve Státech tě k těm podezřelým řadí přímo jednoznačně.“

„Než mě najdou, bude po všem.“

„Jen je nepodceňuj.“

„To bych nikdy neudělal, Mele. Takhle dlouho jsem nezůstal naživu proto, že bych někoho podceňoval. Ale pokud na mě; vážně někoho pošlou, měli by si vybrat takového, kdo má na ně stejnou pifku jako já na Mallochea.

A podle mě takový člověk ani neexistuje.“

„Udělám, co budu moct. Hlavně si hlídej záda.“

Kapitola 3

„Můžeš přestat vidět na jedno i na obě oči.“

„No, pokud přestanu vidět nejvýš na dvě oči, o co jde?“

„Tak dobře. Pokračuju. Můžeš ochrnout na jednu či obě dvě paže.“

„Paže? No to je strachů! K čemu mi vlastně jsou paže, proboha? Ukaž mi jedinou nešťastnou amébu. Záda si můžu drbat o kmen stromu jako medvědi a koláče strkat do pusy tím fíglem jako komedianti na poutích. Mmmmmmmmm.“

„Další bod. Můžeš ochrnout na jednu či obě nohy.“

„Jessie, prosím tě.“

„Saro, nemocniční protokol vyžaduje, abych ti tenhle souhlas s neurochirurgickou operací přečetla nahlas, a ty sama víš, jak si potrpím na dodržování předpisů. Tak mi to přestaň ztěžovat a nech mě to dočíst.“

„Já že to ztěžuju tobě! Je to ksakru můj mozkový nádor!“

„Jedna nula pro tebe.“

Jessie odložila desky s papíry na stolek a posadila se na postel k Saře Devereauové. Sara, učitelka na základní škole, byla teprve devětatřicetiletá. Čekala ji třetí operace astrocytomu, který byl k uzoufaní rozrostlý. Její první operace, kterou před pěti lety provedl Carl Gilbride, mohla i nemusela stačit jednou provždy. Jessie na to měla svůj

názor, ale jelikož k dispozici dostala pouze operační zprávu a rentgenový snímek, věděla, že by nebylo fér někoho obviňovat. Dokonce ani Carla ne. Sama mu asistovala při Sařině druhé operaci, to bylo před necelými dvěma lety.

Když oznámil, že zákrok je u konce, Jessie si byla jistá, že nepostupoval dost radikálně. Ale co mohla dělat? Tehdy patřila k řadovým lékařům a Gilbride byl primářem neurochirurgického oddělení.

Po druhé operaci si dala Jessie tu práci, aby se se Sarou seznámili trochu blíž. Mimo nemocnici se sice nestýkaly zvlášť často, ale přece jen se jim čas od času podařilo domluvit společný oběd či odpolední skleničku a dvakrát ji Sara pozvala k sobě domů. A Jessie se od ní naučila hodně o odvaze a odhodlání brát život jaký je s tím dobrým i tím zlým. A s tím zlým se Sara smiřovala tak přirozeně, jako dosud žádný z Jessiiných pacientů.

Současně s tím, jak se se Sarou sbližovaly, se Jessie snažila pochopit představit si toho dne na Gilbrideově místě sebe, odpustit mu. Nikdy se však nedokázala zbavit vzpomínky na příval strachu a bezmoci, který ji zaplavil hned v tom okamžiku, kdy Gilbride náhle odstoupil od operačního stolu s prohlášením, že Sařina reoperace je u konce a že z mozku odstranil takový kus nádoru, kolik je třeba k dosažení dlouhodobého zdravotně příznivého stavu pacientky. Poté si svlékl rukavice i plášť teatrálními gesty, jež k němu už neodmyslitelně patřily, a doslova vyběhl z

operačního sálu, aby chytil letadlo a odletěl pronést přednášku na mezinárodní konferenci. Na Jessii nechal, aby uzavřela lebku a sešila kůži nad rakovinou, která byla podle jejího názoru odstraněna naprosto nedostatečně.

Sařin „dlouhodobý zdravotně příznivý stav“ trval pouze dvaadvacet měsíců.

Před pár týdny ji náhle začaly trápit bolesti hlavy a objevily se problémy s řečí. Damoklův meč dopadl potřetí.

Výsledky z magnetické rezonance hovořily velmi chmurnou řečí. Operace, jež Saru čekala nyní, měla sice naději přinést úplné vyléčení, ale jen velmi nepatrnou. Sařina reakce na tuto zdrcující zprávu byla typická, co se musí stát, ať se stane. Ona i její rodina to zvládnou a budou se snažit ze všech sil. Pokud je aspoň trochu možné nad rakovinou zvítězit, pak Sara byla odhodlaná, že se zrovna ona zařadí k vítězům. Dokud dokáže myslet a bude schopná jediného pohybu, pak má k dispozici přesně stejný dar jako každý jiný člověk na světě dnešní den.

Trvala však na tom, aby ji tentokrát operovala Jessie. A Gilbride, který jen stěží zamaskoval úlevu, Jessii ochotně předal otěže.

Jessie a Sara byly v pokoji číslo sedm set čtyřicet osm, jednom z deseti soukromých pokojů na patře neurochirurgie, jež zabírala celé sedmé z osmi poschodí budovy chirurgie.

Během pěti let, jež uplynuly od jeho velkolepého otevření,

se pětačtyřicet pokojů a kanceláře neurochirurgie staly pro Jessii víc domovem než její byt v Back Bay.

Blížila se čtvrtá odpoledne. Jessie právě dorazila na patro, aby provedla odpolední vizitu. Předtím strávila hodinu na patologii, kde pomáhala vyjmout ARS z lebky zesnulého Petea Roslanskiho. Technik Skip Porter s tváří po zubní operaci napuchlou jako meloun si odnesl miniaturního robota do laboratoře k pracnému rozpitvání pod mikroskopem. Jessie předpokládala, že co nevidět se dozví vysvětlení problému. Na jednu stranu byla roztrpčená, že ARS nedokázal operaci dokončit, na druhou stranu ji blažilo zjištění, že v první fázi operace si vedl skvěle. Největší úlevu však pociťovala nad svým rozhodnutím uskutečnit první operaci na mrtvém pacientovi. Od prvních krůčků, kdy vedli ARS nejprve melounem, pak mozky prasat a nakonec primátů, si vylepšila s Carlem Gilbridem techniku stejně, jako ona a Skip vylepšovali ARS. A teď, jakmile Skip určí diagnózu, mohli by ARS vyzkoušet na dalším mrtvém pacientovi. A potom, kdoví? Možná že se Gilbride rozhodne, že je načase předložit přístroj komisi pro pokusy na lidech.

V dané chvíli však musela problém s ARSem přenechat Skipoví. Sara Devereauová byla pouze prvním z dvaadvaceti pacientů seznamu, který Emily připravila na odpolední vizitu. Jessie by měla dnes poprvé v celém týdnu odejít z nemocnice už před jedenáctou, protože slíbila kamarádce

Eileen, že se ve tři čtvrtě na osm sejdou v klubu na bridž ve čtyřech. Jenže Sara byla taky kamarádka a navíc jediná ze všech dvaadvaceti pacientů, která měla jít zítra na operaci.

Pokud by Jessie chtěla něco uspíšit, pak rozhodně ne v tomhle pokoji. A i kdyby to do Cavendish Clubu náhodou nestihla, Eileen vždycky ještě může odtrhnout svého manžela Kennyho od počítače, aby jí projednou dělal partnera.

Emilyino rozsáhlé vzdělání, léta praxe a skvělý odborný úsudek Jessii usnadňovaly rozhodnutí předat jí aspoň část odpovědnosti. Odeslala ji na kontrolu několika vybraných pacientů, zavřela za ní dveře a vrátila se k Sařině posteli.

Znovu se posadila. Za necelých dvanáct hodin se jejich životy protnou v zápase na život a na smrt proti zhoubné a odolné rakovině, jež stravovala Sařinu schopnost pohybu a myšlení. Bylo nezbytné, aby si ledacos ještě navzájem řekly.

„Zítra to bude zabíračka,“ začala Jessie.

Ze Sařiných očí se vytratil obvyklý rozverný výraz.

„Začíná mi docházet pára, Jes.“

„Já vím. Na tvém místě bych se složila už dávno.

Bojuješ jako lev. Všichni kolem tebe čerpají sílu právě z toho, jak to zvládáš a to včetně mě. Saro, obě si uvědomujeme, že nejsem Bůh. Přesto ti přísahám, že udělám všechno, co je v mých silách, aby napotřetí ten zázrak vyšel.“

„Sice jsem o tom nikdy nepochybovala, ale stejně se to dobře poslouchá. Víš, je to zvláštní. Na operaci jsem připravená, tedy, jak jen člověk může být připravený. Ale pořád se mi hlavou honí taková potrhlá myšlenka. Jak se vůbec dozvím, že se z narkózy případně už neprobudím? No není to hloupé?“

„Ne. Hloupého na tom nevidím vůbec nic. Tohle je hlavní a poslední otázka, která napadne každého pacienta před každou operací. Jenže málokterý ji vysloví nahlas jako ty. Ovšem při nejmenším v tvém případě na ni existuje odpověď.“

„Vážně?“

Jessie potřásla hlavou. „Vážně. Protože ty nemůžeš dostat celkovou narkózu, Saro. Znovu jsem si prošla snímky z magnetické rezonance. Ten proklatý neřád leží nesmírně blízko řadě důležitých center. Závisí na nich schopnost řeči, motoriky, obličejové mimiky. Pokud mám odstranění nádoru provést v maximální míře, musíš celou dobu zůstat při vědomí. Dostaneš lokální anestezii a sedativum, ale kromě vlastního zahájení zákroku nebudeš pod narkózou.

Na oplátku ti dávám svoje čestné slovo, že během operace nebudu zpívat.“

Sara nad tou nabídkou chvíli přemítala.

„Takže žádný zpěv se nekoná?. Fajn, platí.“

„V průběhu celé operace budeme všechno monitorovat magnetickou rezonancí.“

„Ale ten robůtek, cos mi o něm vyprávěla, nepoužijete?“

Jessie znovu zavrtěla hlavou. „Podle mě by se tím vyhlídky nijak nezlepšily. Tohle bude tvá třetí operace. K

nádoru už vede dálnice zjizvené tkáně. Jizvou dokážu proniknout, aniž bych způsobila nějaké problémy. Nejtěžší bude vykutat ven tak velkou část nádoru, aby si se zbytkem dokázala poradit přirozená imunita tvého těla, v tom je ten vtip. Ale pokud jde o řešení rébusů, patřila jsem odjakživa ke špičce.“

Sara se natáhla po Jessiině ruce.

„A jakou šanci mám tentokrát?“

Jessie se nad otázkou zachmuřeně zamyslela.

„Těžko říct,“ připustila konečně. „Jestlipak jsi v kostele vždycky něco dala do kasičky?“

„Jistě.“

„V tom případě myslím, že by to mohlo vyjít. Jsem docela zkušený chirurg, a pokud vím, ty jseš pořádně zkušená pacientka. Když k tomu připočteš ty oběti Bohu, nevidím důvod, proč by se to nemělo povést.“

„A co kdybych ti řekla, že jsem v kostele nikdy nedala ani cent?“

Jessie jí s úsměvem stiskla dlaň.

„Stejně bych tě ujistila, že jsme v pohodě, protože já dávám kdykoliv, jen mám příležitost. V té mojí

neurochirurgické branži člověk nikdy nemůže být dost opatrný, chápeš?“

Sedmé patro chirurgie stejně jako všechna spodní patra mělo kruhový půdorys a sloužily mu čtyři výtahy a jedno široké schodiště. Větší část střední části kruhu zabíraly sesterny a skladiště s léky a zdravotnickým materiálem, dále tu byla kuchyně, malá zasedací místnost a dvě vyšetřovny.

Vedle výtahů se nacházela šestimístná JIPka. Vnější kruh tvořilo třicet pacientských pokojů s vyhlídkou na sousední střechy či městské ulice. Celková kapacita byla padesát lůžek. Kruhová chodba mezi vnitřním jádrem poschodí a vnějšími pokoji si vysloužila název zvlášť mezi ošetřovatelkami Cvičák.

Sedmé chirurgické poschodí spojovalo s osmým kromě výtahů a hlavního schodiště ještě úzké vedlejší schodiště. V

osmém patře se nacházely neurochirurgické operační sály a pooperační jednotky ARO. Vzhledem k nutnosti ochranného odstínění a obrovské váze superkondukčního magnetu byl operační sál s magnetickou rezonancí umístěn v suterénu vytesaném do skalnatého podloží.

Na Jessii padla nečekaná deprese. Slíbila Emily, že asi za dvacet minut bude pokračovat ve vizitě, a zamířila do své kanceláře. Co načaly dlouhé hodiny napětí na operačním sále s ARSem, to dokončila schůzka se Sarou

Deyereauovou. Jessie zoufale potřebovala zůstat chvilku o samotě.

„Navzdory tomu, o čem vás okolí bude zřejmě přesvědčovat, pohlaví hraje v našem povolání přece jen značnou roli. Oba dva nejvýznamnější vlivy jeden pozitivní a jeden negativní které z vás vytvoří lékaře, budou v přímé souvislosti s tím, že jste žena.“

Tato slova pronesla Narda Woolardová, profesorka chirurgie na lékařské fakultě a hned od prvního dne jejich setkání zářný Jessiin vzor. Místo aby se snažila studentky přesvědčit, ať rozdíly v pohlaví při konkurenčním boji o postavení a další výhody ignorují, Woolardová vedla seminář na téma, jak z nich naopak co nejvíc vytěžit.

„Schopnost hlubokého citu a vcítění, přirozeně vlastní většině žen, z vás udělá mnohem lepší lékaře, a to bez ohledu na zvolenou specializaci. Ovšem navlas stejné vlastnosti způsobí, že medicína pro vás bude těžší než pro většinu mužů. A to především když se rozhodnete pro specializaci onkologa nebo pohotovostního lékaře či jisté chirurgické obory, kde značné procento vašich pacientů bude trpět a zemře navzdory vší péči, kterou jim budete schopné poskytnout.“

Jessiina kancelář byla jako pro liliputána komůrka s jedním oknem, jež se zásluhou ostění z tmavě rudého třešňového dřeva zdála ještě menší. Psací stůl, dvě židle, zamčená kartotéka s kartami pacientů a časopiseckými

články, a na jedné stěně od podlahy až ke stropu police s knihami. Víc se tam nevešlo a téměř naprázdno vyšla i Jessiina snaha místnost zútulnit dvěma malými akvarely, hrstkou zarámovaných fotografií a květinou v kořenáči.

A právě slova Nardy Woolardové zněla Jessii v uších v okamžiku, kdy se vyčerpaně zhroutila na svou židli. Pět minut si lhostejně hrála s Tetrisem a pak si nastavila budík, aby zazvonil za patnáct minut. Nato si opřela nohy o stůl, pohodlně se opřela a zavřela oči. Většinou jí i těch patnáct minut stačilo, aby si zdřímla, dokonce velmi tvrdě, a probudila se osvěžená. Tentokrát se však její myšlenky ne a ne zpomalit. Krátce poté, co tady nastoupila na stáž, ji jeden z cynických lékařů, jenž jevil pokročilé příznaky symptomu vyhoření, seznámil s tím, co označoval jako Foxovy nezvratitelné zákony medicíny: slušní lidé dostávají rakovinu. Spodina přežije. Nikdy jí neobjasnil, kdo byl Fox, ale Jessie ty zákony zažila v praxi tak často, že je těžko mohla nebrat na vědomí. A Sara Devereauová byla neobyčejně slušný člověk.

Bylo možné Saru uzdravit správným radikálním zákrokem už při první operaci? Tuto otázku si Jessie položila v duchu nesčíslněkrát. A věnoval Carl Gilbride případu dostatečnou pozornost? Jak by se k němu asi stavěl, kdyby navštívil Saru doma? Kdyby se setkal s jejím manželem a dětmi? Zdržel by se pak na operačním sále o jednu dvě hodinky déle? Vymýtil by pár nádorových buněk

navíc? Těžko říct. Ze svých zkušeností se svým nadřízeným Jessie moc dobře věděla, že by nikdy nepřiznal sebemenší pochybení, natož přímo omyl a že jich za ty roky bylo.

Ale ostatně, copak teď na tom ještě záleží? Zítra ráno dostane Sara poslední příležitost vyzkoušet chirurgický zázrak. Zase bude třeba pokoušet osud, tentokrát víc a nemilosrdněji. Chůze, zrak, hybnost paží, řeč. Nikdo nemohl předem odhadnout, co bude třeba riskovat dokonce obětovat v zájmu vybrání celého nádoru. A nikdo nemohl tušit, co po skončení operace zbude z dnešní Sary.

Běž do řiti, Foxi, ať už jsi kdokoliv!

„Jess?“

Emily otevřela dveře a nakoukla do místnůstky. Jessie si uvědomila, že usnula, bezvládně zakloněná na židli jako loutka. V klíně držela budík, který zřejmě automaticky zamáčkla. Spala nejméně tři čtvrtě hodiny.

„Páni!“ vyhrkla, prudce potřásla hlavou, aby se vzpamatovala, a sáhla po brýlích ležících na psacím stole.

„Mám dojem, že už ani nejsme v Kansasu.“

„Je ti dobře?“

„Řekněme, že jsem si zkrátka potřebovala odpočinout.“

„Jsem ráda, že ses kapku prospala. Můžeme teď dokončit vizitu?“

„Jistě.“

„Nemělo by to trvat dlouho. A jo, abych nezapomněla, před chvilkou ti do sesterny volal doktor Mark Naehring.“

„Ten cvokař?“

„Přesně ten. Pamatuješ na to divadélko, co předvedl při velké vizitě?“

„Na to se nedá jen tak zapomenout. Chudák ženská.“

Naehring byl psychofarmakolog. Před zasedacím sálem plným lékařů a dalšího zdravotnického personálu využil vlastní kombinaci léků, aby rychle a velmi účinně uvedl do stavu hypnotického spánku ženu středního věku, jež trpěla těžkou duševní poruchou. Poté ji přiměl vylíčit, vůbec poprvé v jejím životě, děsivě živý obraz sexuálního zneužívání, jemuž byla v dětství vystavena ze strany otce, bratra a někdy i obou najednou. Naehring pak aplikoval další medikaci a metodu posthypnotické sugesce, aby pacientka zapomněla, že se s čímkoliv podobným svěřila.

Hodlal jí získané poznatky odhalovat na dalších terapeutických sezeních, kdy v případě potřeby mohl sáhnout i po videozáznamu.

„Doufejme, že jí to při léčení choroby skutečně pomohlo,“ poznamenala Emily.

„Máš ponětí, co vlastně chtěl?“

„Ano. Doslechl se, že během operací provádíme nepřetržité monitorování mozku magnetickou rezonancí, když pacienti nejsou pod narkózou, a zajímal se, jestli by se na to mohl někdy přijít podívat přímo na sál. Je přesvědčený, že některé kombinace léků, které používá, by

mohly pacienta utlumit, ale přitom ho udržet v bdělém stavu.“

„Zajímavé. Pozvalas ho, aby se podíval na Sařinu operaci?“

„Samozřejmě. Jenže zítra prý bude celý den tvrdnout na konferenci. Kdybychom mu laskavě dali vědět příště.“

„Výborně. Hele, možná by některé z těch léků mohl vyzkoušet i na mně,“ povzdechla si Jessie. „Třeba by mu stálo za to pošťárat se ve mně a zjistit, jak se ze mě mohlo vyklubat tohle, když mám matku, co mě odmalička systematicky roubovala, aby ze mě vypěstovala dokonalou a spokojenou hospodyňku pro nějakého šťastného manžílka.“

„Tak to tedy selhala na celé čáře. No jen si představ, že by ses musela dožít toho, že z tvé dcery vyroste jeden z nejšpičkovějších neurochirurgů na světě.“

„No dobře, dobře, jen počkej, co vyroste z tvých chlapečků. A teď, jak to vypadá na lůžkovém?“

„Docela to ujde. Už jsem obešla všechny kromě Davea Scolariho.“

„Nějaké problémy?“

„Tak počkej. Paní Kinchleyová si přeje přeložit na jiný pokoj, protože paní Weissová chrápe. Pan Emspak chce, abychom mu z hlavy vytáhli katétr a pustili ho domů, protože na víkend má lístky na baseball. Paní Davidoffová se už šestý den nevyprázdnila a odmítá souhlasit s propuštěním, dokud nevykoná potřebu. Už jsem mezi

sestřičkami rozhlásila, že kdo k uskutečnění toho zázraku přispěje, vyhraje večeři pro dva do nejdražší restaurace ve městě.“

„Jasně, připíšeme to na účet její zdravotní pojišťovny.

Ještě něco?“

„Larry Kelleher, pacient doktora Gilbridea, má horečku.

Nic moc jsem nezjistila, takže jsem objednala vyšetření krve a další běžné testy.“

„Carlův pacient že by měl po operaci horečku?

Vyloučeno!“

„Já vím. Já vím. Samotné mi to připadá k nevíře.“

Ještě pořád si vyměňovaly jízlivosti o šéfovi svého oddělení, když vcházely do pokoje číslo sedm set sedmnáct.

Zadák novoanglických Patriotů Dave Scolari jim věnoval prázdný pohled. Byl to krásný mužský šestadvacet let, metr devadesát, stodesetikilové tělo, jehož svaly jako by byly vytesány ze žuly. Bohužel byl od krku dolů ochrnutý v důsledku prudkého nárazu přilby o přilbu. Operace zlomeninu krční páteře poněkud stabilizovala, takže teď dokázal nepatrně pohnout pažemi, ale vyhlídky na výrazné zotavení byly nejisté. Scolari, neohrožený bojovník v poli, to už skoro vzdal.

„Nějaký vtip?“ zeptal se.

Jessie se omluvila a v duchu si vynadala, že se nezklidnila, než s Emily předstoupily před pacienta a zvláště před Davea. Operaci Daveovy šíje provedl jeden z jejích

kolegů a pak odjel a safari, takže v následujících týdnech trávila s Davem spoustu času hlavně Jessie. Zpočátku se s ní rád bavil, dokonce si z ní utahoval, že vypadá příliš mladě, než aby mohla dělat neurochirurga, a přezdíval ji Doktorka Neurolka. Jak mu však postupně docházel plný dosah jeho situace i prognóza zranění, nadšení z něho začalo vyprchávat. A nyní, i když se snažil o zdvořilost a trpně se podvoloval všem léčebným procedurám, bylo více než zřejmé, že ho původní jiskra opustila.

„Další pohlednice,“ poznamenala Jessie a ukázala na stěny, jež byly doslova pokryté barevnými snímky. „Vsadím se, že většina je od senzačních krasavic.“

„Nedíval jsem se. Rozvěsily je tam sestry.“

Jessie jednu fotografii sundala a zkoumavě si prohlížela výraz mladé ženy, jež nepochybně pracovala jako profesionální modelka.

„Možná byste si je měl přečíst. Tahle uvádí i telefonní číslo.“

Ukázala snímek Daveovi, ale ten skoro nereagoval.

„Jo, pěkná,“ utrousil lhostejně.

Jessie provedla rychlé, nicméně důkladné vyšetření.

Daveův stisk jí nepřipadal tak chabý jako dřív.

„Dave, myslím, že se nám to zlepšuje. Doopravdy.“

„Ale jděte, paní doktorko. Nezměnilo se vůbec nic. Víte to stejně dobře jako já.“

„Kdepak, Dave. Vy to nevíte tak dobře jako já. Moc ráda hraju hry, ale na takovéhle si nepotrpím. Když řeknu, že se zlepšujete, tak se zlepšujete. S tím trucováním musíte okamžitě přestat. Čím negativnější přístup budete dávat najevo, tím menší přínos budete mít z léčení, a tím méně bude vaše tělo reagovat na celou řadu faktorů, které mohou vést k dalšímu z těch lékařských zázraků, o kterých v jednom kuse slýcháme. Omlouvám se, že jsem na vás spustila tak zostra. Doufám ale, že je vám jasné, že udělám všechno, abych vám pomohla. Ale nejdřív musíte pomoct vy sám sobě.“

Scolari se vzdorovitě zahleděl stranou.

„Jasně,“ zabručel. „Jak si račte přát.“

Jessie si zkusila představit, jak by ona sama reagovala na zjištění, že život jí skončil tak příšerně nečekaně jako tomu mladíkovi. Už žádná neurochirurgie, žádné procházky, žádný volejbal, už nikdy by se sama neoblékla, a dokonce ani nenajedla. Našla by v sobě sílu se s tím smířit, bojovat aspoň o zbylé málo? Chápala, že na tuhle otázku ona ani nikdo jiný nemůže pravdivě odpovědět, pokud se neocitnou ve stejné situaci jako nyní Dave Scolari. Položila mu ruku na rameno. Svalové napětí zmizelo a Jessie si uvědomila, že se už objevily první známky atrofie. Ale většina svalstva se zatím držela.

„Prostě se snažte co nejvíc,“ vyhrkla a odkašlala si. „Ať už vám osud rozdal jakékoliv karty, a ať už spravedlivě či

nikoliv, pořád to je váš osud. Zkrátka to nevzdávejte, Dave, a je naděje, že se leccos obrátí k dobrému. Víte, co? Dostala jsem nápad. Myslíte, že byste zvládl, kdyby vás navštívil jeden můj ochrnutý přítel? Jmenuje se Luis Velasco a je to výjimečná osobnost. Dave?“

„Jak chcete.“

„Takže to budu považovat za souhlas. Ještě dnes večer Luisovi zavolám. Tak se držte, kamaráde!“

Jessie vyšla za Emily na chodbu.

„Zintenzivníme terapii,“ rozhodla. „Dohlédni na to, aby nezanedbávali elektrostimulaci.“

„Myslíš, že se to vážně zlepšuje?“

„Jsem si tím jistá. Nejde sice o zásadní zlom, ale každopádně je tu znát vývoj. Ovšem Dave momentálně tone v příliš hluboké depresi, než aby tu změnu dokázal vzít na vědomí a dále na ní pracoval. Jenže to je všechno pochopitelné. Když tvojí představou smyslu života je srazit halamu protihráče na fotbalovém hřišti, pak nepatrné cuknutí několika prstů prostě nestačí. Ale nesmíme ho v tom nechat samotného. Mládenec, podle kterého jsem na povolání neurochirurga příliš mladá, rozhodně stojí za záchranu.“

Emily vzala z vozíku Scolariho kartu a napsala příkazy pro intenzivnější léčbu. Pak s Jessií zamířila k pokoji sedm set deset, který byl sice dvojlůžkový, ale v posledních několika dnech hostil pouze jediného pacienta, třináctiletou

Tamiku Bingovou. Než otevřela dveře, Jessie se zastavila a prolistovala dívenčinu pacientskou kartu.

Uplynulo sedm dní od chvíle, kdy Jessie odstranila glioblastom prorůstající hluboko do levé poloviny Tamičina mozku. Operace dopadla tak dobře, jak jen si bylo možno přát, aspoň vzhledem k závažnosti problému. Dívčina motorická funkce, o kterou měli největší obavy, zůstala stoprocentně zachována. Zato se zdálo, že Tamice vymizela schopnost řeči. S tím zjištěním přišla taková deprese a netečnost, jež školačku ochromovala ještě víc než Davea Scolariho jeho zranění. K jídlu ji přiměla jen hrozba sondy zavedené do žaludku. A donutit ji k tomu, aby sama vyšla z pokoje a vydala se na procházku po patře, vůbec nepřicházelo v úvahu.

Kamarádi, rodina, sestřičky, sociální pracovníci, psychiatři, Jessie, nikdo nezaznamenal jediný náznak úspěchu.

„Tak co uvidím uvnitř dneska?“ otázala se Jessie.

„Hádej.“

„Má někdo nějaký nápad?“

„Psychiatr jí chce nasadit antidepresiva.“

„Uch. Jako by nestačilo, že jsme jí pomuchlali mozek operací. No, ale jiná možnost už asi nezbývá. Sáhla vůbec na ten laptop, co jí přinesla maminka?“

„Vůbec ne. Její matka tvrdí, že doma u něj ležela od rána do večera, dokonce si ho nosila i do školy. Zřejmě to byla její nejoblíbenější hračka, ale teď se ho ani nedotkne.“

„Chudinka!“

Tamičina polovina pokoje byla tak veselá, jak jen to bylo v silách její matky a ošetřovatelek: pohlednice, dopisy, obrázky, plyšová zvířátka, cukroví, časopisy a přenosný cédépřehrávač se sluchátky. Uprostřed toho veselého zmatku sedělo na posteli děvčátko, opíralo se zády o zdviženou horní polovinu lůžka a široké tmavé oči upíralo tupě do prázdna.

Foxovy zákony…

„Ahoj, Tamiko,“ usmála se Jessie, „jak se vede?“ Obě spolu vycházely dobře skvěle až do vlastní operace. Od té chvíle ji dívka vůbec nebrala na vědomí. Tentokrát to nebylo jiné.

„Koukám, žes ani nevybalila to cédéčko, co jsem ti přinesla naposled,“ poznamenala Jessie a zvedla album, které pro dívenku sama vybrala. „Chceš, abych ti ho pustila?“

Nic.

„No tak, Tamiko. Aspoň mi něco napiš cokoliv. Třeba na počítači.“

Jessie položila přenosný počítač na otočný umakartový stolek a posunula ho Tamice na klín.

Nic.

Ohlédla se po Emily, zda nemá lepší nápad, ale sestra jen pokrčila rameny. Poslední rychlé vyšetření, poslední pokus získat od pacientky sebemenší reakci, a Jessie se obrátila k odchodu. Ve dveřích stál Carl Gilbride a upřeně je pozoroval.

Šéf neurochirurgie byl jako vždy dokonale oblečený a upravený tříslově hnědý oblek, hedvábná kravata, zlaté rolexky, nažehlený a naškrobený bílý plášť s dokonale urovnanou jmenovkou MUDr. Carl W. Gilbride, vedoucí neurochirurgie. Jeho vlnité, dokonale sestřižené hnědé vlasy a kulaté brýle bez obroučků vytvářely v Jessii dojem, že takhle by vypadal esesácký vyšetřovatel v nějakém druhořadém filmu.

„Zdravím vás, Carle,“ pozdravila přátelsky. „Myslela jsem, že dnes celý den přednášíte.“

Gilbride stál nehybně jako socha a provrtával ji vražedným pohledem.

„Co jsem se to kčertu doslechl, že jste s ARSem operovala případ na sále?“ vyštěkl a v nejmenším přitom nebral ohled na dívenku za Jessiinými zády. „Co si o sobě proboha myslíte?“

Kapitola 4

„Carle, uklidněte se laskavě a přestaňte na mě řvát, jako bych právě zastřelila bílého nosorožce. Nikomu jsem neublížila a neudělala nic špatného. Aspoň si to myslím.

Pete Roslanski byl po smrti. Mrtvola! Pete i jeho rodina si přáli, aby jeho tělo posloužilo ještě jinému účelu, než že pohnojí kus hřbitova. Byl jste mimo nemocnici, a tak jsem vás nemohla požádat o svolení, i kdybych to měla v úmyslu!“

Jessie a Gilbride stáli proti sobě, oddělení psacím stolem v jedné z vyšetřoven sedmého chirurgického patra.

Podařilo se jí utnout jeho výstup v pokoji Tamiky Bingové, dřív než stačil vychrlit další urážky, a odvést ho na konec chodby. Dívka, která určitě vnímala každičké slovo, vůbec nereagovala, pouze dál nehybně seděla v poloze, do jaké ji upravily sestry, a civěla přímo před sebe do prázdna.

Gilbrideův vztek polevil jen neznatelně. Ještě pořád připomínal ropuchu, které někdo silně zmáčkl břicho. V

průběhu let, kdy Jessie pod jeho vedením absolvovala stáž a pracovala v jeho laboratoři, se na ni rozzuřil mnohokrát.

Snášet jeho výbuchy patřilo k náplni Jessiiny práce. A po pravdě, nezacházel s ní o nic hůř než s ostatními, které si zařadil na seznam B. Jeho seznam A obsahovali osoby, které nikdy nevyjádřily jiný názor či nezastávaly jiný postoj, než

byl ten jeho. Ovšem tenhle druh bezpáteřnosti Jessie prostě nedokázala předvádět ani hrát jako většina vyvolených ze seznamu A.

Měla však podezření, že v jejím případě by zákaz vstupu na listinu A zapříčinil už fakt, že je žena. Byla první a prozatím i poslední ženou, kterou Gilbride zapojil do svého programu, a jedinou ženou na neurochirurgické fakultě. Stačilo prvních pár měsíců její stáže a jeho úšklebků, urážek a někdy i podrazů, aby pochopila, jak zoufale tenhle člověk potřeboval její technické zkušenosti z robotické laboratoře, aby se přemohl a přijal ji. Dokonce se k ní prosákla šuškanda, že Carl věřil, že Jessie se do roka vykašle na stáž a začne na plný úvazek pracovat na jeho robotickém výzkumu.

Výsledkem Jessiiny ojedinělé kombinace vzdělání byla skutečnost, že v oboru ovládaném výhradně muži nehrála žádnou okrajovou ani pomocnou roli a že měla proklatě dobré místo v nemocnici, která se na poli neurochirurgie vyhoupla mezi absolutní špičku. Měla přátele jako Emily či Hanse Pfeffera, získala téměř všeobecnou úctu svých kolegů v nemocnici i na fakultě a při posledním hodnocení byla druhým nejvytíženějším chirurgem oddělení hned po téhle ropuše. A nakonec měla i ARS, což sice technicky vzato bylo Gilbrideovo dítě, ale ona byla odhodlaná vychovat ho až do dospělosti.

Jessie věděla, že v zájmu pokračování téhle práce snese skoro všechny Gilbrideovy útoky, pokud však po ní nebude vyžadovat příliš velké kompromisy. Ovšem scéna v Tamičině pokoji znamenala jednoznačné umocnění jejich vzájemného napětí. Gilbride ji ještě nikdy před žádným pacientem nepokáral, a tak neomaleně už vůbec ne.

Dala si tu námahu, aby rozzuřenému šéfovi vydržela pevně hledět do očí, a přitom se soustředila na dva cíle: za prvé rozptýlit jeho vztek, dřív než z něho vypadne něco nenapravitelného, a potom se snažit přesně určit, proč kvůli jejímu pokusu s ARSem tolik vypěnil. Hodiny nad Gilbrideovým levým ramenem ukazovaly půl sedmé.

Jessiiny vyhlídky na to, že se dostane do Cavendish Clubu včas, aby stihla zahájení bridžové partie, byla skoro stejně mizivá jako vyhlídka, že i kdyby to zvládla, dokázala by se na hru soustředit.

„Omlouvám se, Carle,“ začala, i když si nebyla tak úplně jistá, zač se šéfovi omlouvá.

„To byste taky měla! Jakým právem jste zaměstnala celý operační tým a rentgenology, když jste si ode mě nevyžádala svolení?“

„Bill Wellman zrušil svou operaci. Celý tým tedy čekal na nejbližší další případ a Pete Roslanski…“

„Kčertu, Copelandová, ještě jsem nedomluvil! Proč musíte w ty svoje žvásty vytasit vždycky dřív, než se člověk dostane ke slovu?“

„Promiňte.“

„Přece víte, že nosím pager stejně jako vy. Proč jste se se mnou nespojila?“

Jessie by mohla vyjmenovat bezpočet případů, kdy Gilbride málem vyletěl z kůže, protože mu ona nebo někdo jiný ze seznamu B skutečně zavolali na pager kvůli něčemu menšímu, než byl jaderný výbuch na sedmém chirurgickém patře. Místo toho zamumlala další omluvu. Tenhle oheň musela zkrátka nechat dohořet.

„V laboratoři jste odvedla dobrou práci,“ pokračoval.

„V tomhle směru si na vás nemůžu stěžovat. Mám ale neodbytný dojem, že zapomínáte, že já začal ARS vyvíjet dávno předtím, než jste tu vůbec nastoupila. Ty granty, ze kterých jde plat vám i Skipovi a z kterých hradíme všechno vybavení, jsou moje granty. Patenty na ARSi nesou moje jméno! Vy nejste jeho adoptivní matka, ale pouze chůva a učitelka. Jakmile vám tohle vypadne z hlavy, pak jste tady skončila! Na to se můžete setsakra spolehnout!“

Jessie si povzdechla.

„Tak co přesně z toho, co jsem udělala, vás tolik rozzlobilo?“ zeptala se přímo.

„Zveřejnila jste náš výzkum, to jste udělala. Kolik lidí u toho dnes bylo?“

„Ještě pořád…“

„Kolik?“

„Nevím. Deset nebo jedenáct.“

„Ježíši. Žasnu, že jste netrvala na tom, aby u toho byl i anesteziolog.“

Jessie se dostala nebezpečně blízko k doznání, že ve skutečnosti se tam jeden známý z anesteziologie na skok zastavil a byl by se opět vrátil, kdyby zákrok nevzal tak nečekaný obrat. Ale proč se Gilbride tolik vzteká kvůli počtu diváků? Její nadřízený však nečekal, až mu tu otázku sama položí.

„Paní kolegyně, předčasné operování s ARSem by mohlo ohrozit celý projekt a to v mnoha směrech. V tomhle oboru probíhají hotové závody a vítěz nakonec shrábne stovky milionů dolarů, nemluvě o nesmrtelnosti v dějinách medicíny. Je to proklatě vážná záležitost, dost vážná, aby mě minulý týden vyhledala policie a vyslýchala, kde jsem byl, když se nechal oddělat ten proslulý děvkař Sylvan Mays.

Dost vážná, aby nás Terwilliger a jeho tlupa v Bayloru pomlouvali a zneužili každičkou příležitost v náš neprospěch, takže se taky může stát, že nám vyfouknou grant ministerstva zdravotnictví a Maclntoshovy nadace. Od obou institucí jsem čekal zprávu už před řadou týdnů, ale neozvaly se ani slovem. A pak je tu ten podrazák ze Stanfordu. Jeho robotický výzkum může být stejně daleko nebo ještě dál než náš ARS. Podle toho, jak si nenechá kouknout do karet, bych spíš hádal, že má náskok. Třeba už jsou vážně připraveni zahájit léčbu na lidských pacientech.

Nevím. Zato vím, že všichni s námi nevybíravými

prostředky soupeří o každý cent z grantu, který na tenhle projekt dostaneme. Jestli se prosákne, že jste při operaci totálně vybouchla, kdoví, jaké to pro nás může mít důsledky.“

„Ale…“

„Je toho ještě víc, kčertu! Tak sklapněte a nechte mě domluvit! Už jsem náš přístroj předložil komisi pro schválení pokusů na lidech. Až se doslechnou, že ARS tomu chlápkovi vydlabal půlku mozkového kmene, jakpak se podle vás asi rozhodnou?“

„Byla to jen menší technická závada. Jsem si tím skoro jistá.“

„Vážně? A co když to byla operatérova chyba? V

laboratoři jste na zvířatech udělala mnohem víc chyb než já, nesrovnatelně víc!“

Jistě, protože se snažím dělat mnohem složitější manévry, než na jaké si ty kdy troufneš! Jessie měla co dělat, aby svou námitku nezařvala šéfovi přímo do tváře.

„Uznávám, že operatér se může vždycky dopustit chyby,“ pravila místo toho, ale ruce u boků se jí samovolně zaťaly v pěst. „Jenže já jsem přesvědčená, že jsem měla všechno pod kontrolou. Ať už se z toho vyklube cokoliv i kdyby to znamenalo, že potřebuju ještě víc praxe je pořád lepší zjistit to takhle než při zákroku na živém pacientovi.“

„To je teď vedlejší. Nepřijal jsem vás do laboratoře, abych vaší vinou skončil až za tím blbem z Houstonu nebo

některým s dalších. Pokud nás kvůli tomuhle Terwilliger předběhne, musíme se vrátit zpátky k rýsovacímu prknu.

Máte představu, kolik by to bylo vyhozených peněz a ztraceného času?“

„Jsem si téměř jistá, že šlo o mechanický problém a že bude snadno opravitelný. Skip na tom zrovna dělá.“

„Vím. Právě jsem od něho přišel. Pracuje pro mě, nezapomínejte!“

Copak bych na to mohla někdy zapomenout? Copak bych mohla zapomenout, co všichni děláme?

„Poslyšte, Carle, je mi to vážně líto. Od téhle chvíle se ARSe prstem nedotknu, aniž bych se předtím s vámi neporadila.“

„To bych prosil. A teď chci mít do rána na stole podrobnou operační zprávu a Skipovo hlášení.“

„Ale…“

„Kašlu na to, jestli to budete muset nadatlovat vlastnoručně. Zkrátka ji chci.“

Gilbride nečekal na odpověď a rázně odkráčel.

Jessie se podívala na hodinky a představila si Eileen, jak nadšeně vytahuje balíček karet, s kterými měly ve zvyku hrávat, a vyráží směrem k bridžovému klubu, což je dobrá půl hodina jízdy od jejího domu. Teď už bylo příliš pozdě, aby ke hře přemluvila svého manžela. Při troše štěstí se bude v klubu poflakovat nějaký neschopný samotář a číhat, jestli si ho někdo nevšimne. A Eileen by mohla hrát s ředitelem

klubu. Jessie vytočila Informace a vyžádala si číslo klubu Cavendish.

„Rayi, tady je Jessie Copelandová. Ano, já vím, já vím.

Mně se po vás všech už taky stýská. Dokonce jsem měla v plánu zahrát si dnes večer s Eileen, ale nezvládnu to.

Myslíte, že byste jí mohl dělat partnera?… Ralph Pomm?

Ten chlápek s tím děsným příčeskem? Rayi, ale hrát s ním, to jsou přímo muka. Nemohl byste jí najít někoho jiného?…

Chápu. Tak dobře. Vyřiďte Eileen, že se omlouvám a že jí zítra brnknu.“

Ralph Pomm do sebe zahleděný, hlučně bodrý a pedantický. Všechny vlastnosti, které s Eileen u bridžového partnera nesnášely.

Víš co, Eileen, říkala si Jessie v duchu, když mířila ke své kanceláři, ale aspoň to není Carl Gilbride.

Kapitola 5

Den, kdy měla operovat Saru Devereauovou, začal pro Jessii v pět ráno čtvrthodinkou strečinku a dvaceti kliky. Po nich následoval šálek bezkofeinové kávy a půlka melounu, blesková sprcha a dvě partie Fin Botu na hracím automatu, který v jejím obývacím pokoji zaujímal čestné místo. Z

hromady přikrývek na podlaze u její postele bylo zřejmé, že spala velmi neklidně, ačkoliv si jako obvykle nevzpomínala na náznak jediného snu. Pokud za ty zmuchlané přikrývky mohla noční můra, Jessie byla téměř stoprocentně přesvědčená, že hlavní roli v ní hrála ropucha s vyvalenýma očima.

Jako vždycky se ráno před operací Jessie cítila rozjařeně vzrušeně, se zbystřenými smysly. Zahajovala zápas, který si vypětím nezadal s olympijským kláním, a nesmí se vzdát před cílem bez ohledu na to, jak hluboké vyčerpání se jí zmocní. Vyhlídka na den strávený jako hlavní operatér na neurochirurgickém operačním sále v ní vyvolávala veselí, jež zažil málokdo. A Jessie ten pocit zbožňovala.

Jednou z vedlejších výhod povolání chirurga byla skutečnost, že nebylo třeba mít celý šatník oblečení určeného do zaměstnání. Bílé kalhoty a dlouhý bílý plášť nejenomže v nemocnici představovaly trvalý módní trend,

hlavně však byly praktické. Jessie si nazula tenisky, khaki kalhoty, přepínací košili a modrou vestu. Minutku strávila před zrcadlem v koupelně, kde si přejela rty leskem a nanesla špetku maskary. Vlasy nosila dlouhé k ramenům a dosud je měla kaštanově hnědé, i když každým dnem jako by v nich přibývalo šedivých vláken. Monique, kadeřnice z Newbury Street, k níž se Jessie objednávala vždy po pár měsících, jí začínala vnucovat přeliv.

Možná že jednou, říkala si Jessie a přidržela si vlasy nad čelem želvo vínovou čelenkou. Zrovna teď si musím odkroutit kapánek neurochirurgie.

Seběhla tři patra a z budovy vyšla dveřmi v suterénu.

Asi tak před rokem vyhrála loterii mezi obyvateli všech bytů v domě, což jí umožnilo předplatit si jedno uvolněné místo v garážích za jejich činžákem. Ve dnech, jako byl tento deštivý a sychravý měla pocit, že ta nesmyslná cena za garáž se skoro vyplatí. Swede, její pětiletý saab, z ní začínal neomaleně tahat peníze za drobné opravy a v chladném dešti se choval velmi trucovitě. Ale dnes naskočil na první pokus, dobré znamení.

Doprava v ulicích byla tak řídká, že Jessie na parkoviště dorazila už po patnácti minutách. Její určené parkovací místo vzdálené osm minut chůze od nemocnice snadno odbouralo výhodu parkování v garáži vedle domu.

Každoměsíční písemná žádost, kterou adresovala správci parkovišť s tím, aby ji přesunul blíže k jejímu pracovišti,

zůstala prozatím bez jediné odpovědi. Když s bundou přetaženou přes hlavu spěchala k nemocnici, už nejmíň posté si v duchu připomínala, že nesmí zapomínat deštník.

Než Jessie dorazila na sedmé patro, Sara už plula v oparu uklidňujících léků. U postele stál její manžel Barry a všechny tři děti.

„Hele, už jsem si říkala, jestli se vůbec objevíš,“

zašeptala Sara chraptivě.

„Tak o tohle bych nepřišla za nic na světě,“ odvětila vážně Jessie. „Konečně mám příležitost nakouknout ti do toho svéhlavého mozku a zjistit, co vlastně dělá Saru Sarou.“

„Mohla bys mi něco vysvětlit? Jak je možné, že i když jsem nacpaná tolika léky, pořád zůstávám k smrti vyděšená?“

Jessie se usmála a vzala přítelkyni za ruku.

„Namouduši nevíří,“ zazubila se. „Nejspíš budeš docela obyčejnej zbabělec. Poslyš, Saro, tentokrát to už vyjde.

Pokud je v lidských silách nad tím neřádem zvítězit, tak hodíme strach za hlavu a dokážeme to.“

Jessie si uvědomovala, že tohle silácké povzbuzování potřebuje nejen její pacientka, ale i ona sama, a měla podezření, že Sare to je jasné.

„Takže házím strach za hlavu,“ přikývla Sara. „Věřím ti, šéfe.“

„S čím vším můžeme počítat?“ otázal se Barry.

Jessie měla dost rozumu, aby nevolila zbytečně nadějnou či opatrnickou odpověď. Sařiny děti už dávno nebyly naivní.

„Nádor se nachází v těsném sousedství jistých životně důležitých struktur,“ začala, „včetně nervových zauzlení, jež řídí Sařino pravé zorné pole, pravou paži a pravou nohu. My ale musíme být opatrní především v takzvané Wernickově oblasti. To je centrum, které řídí řečové a jazykové schopnosti.“

„Mamka by tedy mohla ztratit schopnost řeči?“ vyjevila se Diana, nejstarší z dětí.

„Ano. Samozřejmě doufám, že k tomu nedojde, ale nelze to vyloučit. A možná dokonce schopnost řeči rozumět.“

Jessii neušlo, že očka devítiletého Jareda se zalévají slzami. Ustoupila, aby se hošík mohl přesunout blíž k matce.

Tak dost! přikázala si v duchu. To ostatní se už musí odehrát jen mezi mnou a Sarou.

„Všichni byste však měli vědět ještě jedno,“ dodala. „I kdyby operace dopadla stoprocentně úspěšně, výsledek stejně nebudeme po nějakou dobu znát po řadu dnů, možná i týdnů. Nádor utlačuje zdravou mozkovou tkáň. Jakmile ho odstraníme, tkáň se vrátí na původní místo, ale při každé operaci či zranění mozku dochází k otoku, takže po zákroku může následovat delší období, kdy všechno nebude fungovat, jak by mělo. Prosím vás, abyste v tom případě

neztráceli naději. Po čtyřiadvaceti až osmačtyřiceti hodinách by se situace měla výrazně zlepšit. A teď, jestli se mě už nechcete na nic zeptat, bych se šla připravit.“

Jessie objala Barryho a každému z dětí podala ruku.

Tiše jim šeptla, aby byly statečné. Žádat je, aby si nedělaly starosti, by byla pošetilost.

Jessie bleskově obešla své pacienty a pak strávila dvacet minut studiem Sařiných snímků z magnetické rezonance a kontrolou svého operačního plánu. Nádor se nacházel ve spánkovotemenní oblasti, těsně nad uchem vlevo, v bezprostředním sousedství Wernickovy oblasti. Řeč, chápání mluveného a psaného slova, čtení, psaní. Největší nebezpečí operace bude spočívat v tom, že se nepodaří odstranit tak velkou část nádoru, aby se dosáhlo úplného vyléčení. Ovšem riziko, že Sara Devereauová prožije zbytek života v pekle neschopnosti mluvit a rozumět mluvenému, si s tím prvním rizikem příliš nezadalo. Ztráta hybnosti jedné paže či zúžení zorného pole byla jedna věc, ovšem trvalá ztráta schopnosti komunikovat se světem bylo něco docela jiného.

Jessie věděla příliš mnoho a přitom se strachovala, že ví příliš málo. Pokračovala v předoperačním rituálu, k němuž patřilo i to, že pomalu a rozvážně sešla pěšky všech osm pater do suterénu. Pak se krátce zastavila přes prosklenými dveřmi a nakonec odhodlaně vkročila do předsálí

chirurgického sálu, jemuž dominoval přístroj magnetické rezonance.

Než se Jessie vynořila z šatny ve sterilním oděvu a obuvi, Emily v přípravné místnosti holila Sare lebku bezpečnostní břitvou. Nemocnice vynaložila tisíce hodin a stovky tisíc dolarů na výrobu anestetických a chirurgických přístrojů nereagujících na sílu mohutných magnetů magnetické rezonance. Přístroj se nikdy nevypínal, jen v případě mechanické poruchy. Na operačním sále by i ten nejmenší kovový předmět svištěl k magnetu jako vystřelená kulka nadaná smrtící průrazností. Nakonec bylo levnější vybudovat malou přípravnou místnost než vyvinout a vyrobit nemagnetické břitvy.

Na stěně přípravné místnosti visela zvětšená fotografie uklízeče, jenž s širokánským úsměvem před sebou strkal mechanický čistič podlah. Přes snímek byl namalovaný rudý přeškrtnutý kruh. Tato výstražná fotografie se tu ocitla poté, co jeden roztržitý člen úklidové čety přehlédl množství varovných značek a nápisů a bezstarostně si to zamířil do operačního sálu s magnetickou rezonancí. Obrovský uklízecí přístroj mu vyletěl z ruky a se zničující silou připažil k jednomu z torů. Vypnutí magnetické rezonance, aby bylo možné přístroj odstranit, vyšlo na desítky tisíc dolarů a zavinilo, že operační sál byl po řadu týdnů mimo provoz.

„Jak to jde?“ otázala se Jessie.

„Skvělá předoperační medikace,“ oznámila Emily.

„Právě se vznáší mezi hvězdičkami. Saro, mám dojem, že tenhle nový účes se vám bude zamlouvat.“

„No, když to je dost dobré pro Michaela Jordana, bude to dost dobré i pro mě,“ odvětila Sara z polospánku. „Už sis nabrousila skalpel, doktorko?“

„Všechno je připravené,“ ujistila ji Jessie. „Na tu hlučnější část procedury tě uspíme.“

„Jasně, nikdy jsem moc ráda neposlouchala, jak mi navrtávají lebku.“

„Až se probudíš, budeš ležet na boku s hlavou zafixovanou v držáku.“

„Jo, na to si pamatuju.“

„Do krku ti zavedeme dýchací trubici, ale vytáhneme ji, kdykoliv budeme potřebovat, abys promluvila. Taky ti na oči nasadíme speciální brýle, které jsem ti už ukázala.

Budeme ti v nich promítat slova nebo obrázky. Možná tě občas požádám, abys jedním dvěma slovy popsala, co vidíš, nebo na to aspoň myslela. Přitom zmapujeme ty části mozku, které zrovna pracují. Říká se tomu funkční magnetická rezonance.“

„Funkční magnetická rezonance,“ opakovala Sara.

„Jessie,“ ozvala se Emily. „Nerada ruším tuhle vysoce informativní schůzku, ale podle mě je Sara natolik omámená, že z toho beztak moc nemá. Vždyť jste to všechno už mockrát probraly, ne?“

„Ano… Já jen… Nevím. Snažím se nic nezanedbat.“

„V pořádku. Poslyš, zvládneme to v pohodě.“

„Jasně,“ přisvědčila Jessie se znatelně menším nadšením než obvykle.

„Myslím to vážně.“

„Díky. Já vím. Už je tu anesteziolog?“

„Jo. Byron Wong.“

„Rentgenolog?“

„Jsou tu všichni. A já jsem připravená. Tohle dopadne dobře, Jess.“

„Byla bych radši, kdyby to vůbec nebylo nutné,“

povzdechla si Jessie.

„Takže se uvidíme uvnitř.“

Když se obrátila a zamířila k umývadlům, aby zahájila zdlouhavou proceduru umývání a dezinfekce, přemýšlela Jessie o jedné frázi, kterou náhodou zaslechla kdysi na večírku a později ještě mnohokrát: Hele, ty s tím naděláš jaks operací mozku!

Jessie v neforemném chirurgickém oděvu vkročila do úzkého prostoru mezi tory magnetické rezonance ve stejném okamžiku, kdy anesteziolog Byron Wong a jedna ze sester prostrčili Saru otvorem v magnetu po její levici.

„Uspíme ji propofolem a midazolamem,“ oznámil Wong. „Ale ne hluboce. Až budete připravená, za minutku za dvě ji stačíme probudit: Ležet kdovíkolik hodin na boku

bude jistě nepříjemné, ale díky midazolamu si po skončení operace nevzpomene na žádnou bolest.“

„Když v lese padá strom, není tam nikdo, kdo by to zaslechl,“ zacitovala Jessie a upevnila Sařinu hlavu do rámu, který ji měl znehybnit na celou dobu operace.

„Prosím?“

„Ale nic, nic,“ řekla Jessie, nastavila tři lasery tak, aby se jejich paprsky protínaly v místě, kde předpokládala umístění nádoru, a zaměřovala tak magnetickou rezonanci.

„Jen jsem si zkusila představit, kolik utrpení musí snést člověk, aby se mu doba trvání bolesti vymazala z paměti.“

„To zní hrozně filozoficky,“ upozornila Emily.

„Uznávám. Zkrátka jsem filozof.“

Bezmyšlenkovité tlachání mezi oběma přítelkyněmi většinou pokračovalo v průběhu každé operace. Emily si vypěstovala šestý smysl pro to, kdy Jessie potřebuje kontakt a kdy naopak musí zůstat sama se svými myšlenkami i děsivou zodpovědností svého úkolu. Protože ve fakultní nemocnici bylo potřeba, aby stážisti asistovali u co největšího počtu operací, šéf na Jessii vyvíjel neustálý tlak ohledně toho, aby k zákrokům brala je. Jelikož ještě nezapomněla na svou vlastní stáž, snažila se vyhovět, ale u těch nejobtížnějších případů si prosadila svou a vždy trvala výhradně na Emily. Em DelGrecová zosobňovala jejího oblíbeného nahrávače a zaječí pacičku pro štěstí v jednom.

Po důkladné antiseptické přípravě rozprostřel personál přes pacientku speciální roušky uzpůsobené k práci v úzkém prostoru mezi oběma konci magnetu. Nakonec si Jessie a Emily nastavily monitory. Byl čas začít. Jessie na několik vteřin zavřela oči, párkrát se zhluboka nadechla, aby si pročistila hlavu, a vpustila do ní jedinou myšlenku: Klid.

„Byrone, jste připravený?“ otázala se pořád ještě se zavřenýma očima.

„Všechno je na místě.“

„Holly?“

„Mužem to rozjet,“ potvrdila mikrofonem technická asistentka u ovládacího pultu ve vedlejší místnosti.

„Tede?“

„Viva Las Vegas,“ odvětil rentgenolog.

Jessie pomaloučku otevřela oči. „Zapněte sukci!“

zavelela. „Skalpel, prosím.“

Zkušeně a rychle Jessie provedla řez ve tvaru otazníku těsně nad Sařiným levým uchem, odhrnula kůži lebky a začala uvolňovat široký spánkový sval, jenž umožňuje pohyb čelisti. Po celou dobu se soustředila na vyhledání horní větve lícního nervu a cév větvících se ze spánkové tepny. Kdyby přeťala kteroukoliv z těchto struktur, neobešlo by se to bez trvalých následků.

„Skvělá práce,“ šeptla Emily, když pomáhala odsunout spánkový sval stranou. „Moc pěkné.“

Jessie požádala o vrtačku a v lebce vyrobila řádku větších děr, které posléze propojila menšími otvory.

„Tak hrubá práce by byla za námi,“ poznamenala, když Emily zabalila vyjmutou kost do vlhké gázy a podala ji sálové sestře. Jessie pak špičkami prstů jemně přejela po silné membráně kryjící Sařin mozek. „Důra je šeredně zjizvená,“ prohlásila.

„Chceš říct zgilbridovaná,“ špitla Emily.

„Pššš,“ napomenula ji Jessie, ale oči nad chirurgickou rouškou jí vesele zajiskřily. „Než příště utrousíš něco o našem veleváženém šéfovi, laskavě si ověř, že máme vypnuté mikrofony.“

S každou další vrstvou byla operace obtížnější. Kdyby došlo k poškození cév v duře, z nichž některé byly zarostlé do jizev po dvou předchozích operacích, snadno by mohla nastat mozková mrtvice.

„Když se rozjedeš, jseš k nezastavení,“ prohodila Emily, zatímco odsávala krev po dokonalém řezu. „Co myslíš, jak by se tvářila Paulette, kdyby viděla, jakým způsobem tráví její holčička své dny?“

Jessie zlehka přejela bříšky prstů po záhybech Sařiny kůry mozkové.

„Uděláme pár kontrastních snímků,“ rozhodla.

„Připravte mi s gadoliniem.“ Vypnula mikrofon. „Moji matičku víc zajímá, jak trávím své noci. Či přesněji řečeno,

jak netrávím své noci. Podezřívá mě, že si nikdy s nikým nevyjdu.“

„Mám ale dojem, že většinou se trefí do černého.“

„Hele, kroť se. Na rande chodím, a ty to moc dobře víš.“

„Například?“

„Ten právník z Toronta. No, ten co jsem se s ním seznámila na konferenci. Dokonce jsem za ním párkrát letěla do Kanady na víkend. Tos už zapomněla?“

„Jess, připomínám ti to nerada, ale od té doby už uběhly dva roky.“

„Jenže od té doby jsem zkrátka na nic dalšího neměla čas. Gadolinium, prosím. Kromě toho nemluvil o ničem jiném, než kolik by se mi v Kanadě nabízelo pracovních příležitostí. Když jsem nadhodila, že by se mu mohl zamlouvat Boston, málem dostal infarkt. Vida, vida, už to tady máme, Emily. Senzační snímky, Tede. Dokonalé. Jen si vzpomeňte, kolik chemiků označilo gadolinium za zbytečný prvek. Těžko někdo mohl předvídat, že o sto let později vymyslíme zobrazování magnetickou rezonancí a z toho prvku se stane báječný kontrastní materiál. To je úžasně poučné nikdy nic předem nezatracujte. Byrone, za deset minut ji můžete začít probouzet. Emily, zatímco budu pokračovat, nasaď jí brýle. Holly, pusťte nám něco uklidňujícího, třeba to cédéčko s irskými harfeníky. My ten neřád ze Sary dostaneme. Do poslední ztracené mrtě.“

A to bylo možné jen díky průběžnému mapování magnetickou rezonancí. Mapováním nádoru. Mapováním fungujícího mozku. Hlídáním nepřítele i přítele. Jednoho zkapalnit ultrazvukem, druhého nechat nedotčeného.

I rychlost hraje významnou roli. Ačkoliv se v průběhu operace dá otok mozku většinou dobře zvládnout, stejně představuje problém. Čím větší otok, tím hůř se rozlišují hranice nádoru a zdravé tkáně. Jessie si při práci pobrukovala podle harf, rozpouštěla viditelné části nádoru, zatímco Emily pomáhala odsávat odpad. Zanedlouho se nádor znatelně zmenšil. Celková anesteze odezněla a Sara Devereauová s obnaženou částí mozku byla při vědomí.

A teď se teprve ukáže, kdo je skutečný bojovník!

pomyslela si Jessie.

„Saro, to jsem já. Všechno klape podle plánu. Slyšíš mě?“

„Slyším,“ odvětila Sara sípavě.

„Vzpomínáš si, máš hlavu v držáku. Nemůžeš se hýbat.“

„Nemůžu… se hýbat.“

„Otevři prosím oči a mysli na to, co vidíš. Neříkej nic, dokud tě o to nepožádám. Jenom na to mysli.“

Funkční magnetická rezonance, další zázrak, byla postavena na základě detekce chemických změn v hemoglobinu, kdy myslící mozek spotřebovával více energie a odčerpával tedy z krve více kyslíku. Jessie byla osobně

svědkem vývoje valné části této techniky, ale přesto nad ní nepřestávala stále znovu žasnout. Neuvěřitelné, opakovala si v duchu při práci. Neuvěřitelné, neuvěřitelné, neuvěřitelné.

A slabí duchem zdědí zemi. To je ono, holčičko, hlavně nepřestávej myslet… nepřestávej myslet.

Jessie nespouštěla oči ze Sařiny fungující šedé kůry mozkové zobrazené na monitoru. O vteřinu později na něj radiolog promítl i nádor. Jessie se co nejrychleji pustila do další likvidace rakovinných buněk a přitom se vytrvale blížila k myslícímu mozku.

„Co vidíš, Saro? Pověz mi, co ten panáček dělá?“

„Lyžuje.“

„A teď?“

„Běží.“

„Začíná otok,“ šeptla Jessie. „Ježíšmarjá, začíná otékat.

Byrone, dejte jí prosím padesátku mannitolu.“

„Hotovo.“

„Co vidíš, Saro? Mluv ke mně. Tak mluv.“

„M… má…“

Jessie cítila, že se její agresivní postoj vůči nádoru oslabuje. „Emily, ten otok je příliš velký. Všechno se mění a deformuje. Byrone, dejte jí nějaké steroidy. Desítku decadronu.“

„Hotovo.“

„Jen klid, Jess. Nemůžeš udělat víc, než je v tvých silách,“ chlácholila ji Emily.

„Saro, co vidíš? Saro? Odsávejte tady. Přímo tady.“

Bože, jsem moc hluboko. To je mi jasné. Na operačním sále bývala Jessie daleko méně emotivní než v jiných oblastech života. Jenže ani ve svých nejvyrovnanějších okamžicích nebyla kusem ledu jako někteří jiní chirurgové. Vzhledem k tomu, že u její pacientky byla v sázce částečná či úplná ztráta schopnosti komunikovat, cítila napětí, jako by se jí kolem krku utahovala žhavá smyčka. Náhlý otok a vzájemné promísení normálních a abnormálních buněk další chod operace ztěžovalo, pokud ho přímo nevylučovalo. Ale třeba jsem už toho vybrala dost, napadlo jí. Možná že Sařin imunitní systém se o případné zbytky postará.

Podle mě je nesmysl pokračovat dál.

„Saro, tady je Jess. Pověz mi, co vidíš. Řekni něco.

Cokoliv. No tak, kočičko, tak přece něco pověz.“

Sara se však nevzmohla na nic lepšího než hrdelní sten.

„Emily, já nevím,“ povzdechla si Jessie. „Jsem přímo tam. U řečového centra. Možná už přímo v něm. Jako by se ten nádor rozlil do celého mozku.“

„Chceš přestat?“

„Když… Vážně nevím.“

Bylo to tady ten okamžik, kvůli kterému prosila Boha, aby nikdy nenastal. Dovolila si doufat v operaci, jež bude naprosto jasná všechno krásně ohraničené a křišťálově jasné.

Žádné velké jizvy, žádný nebezpečný otok, žádné trýznivé rozhodování. Znovu se zadívala na edém znetvořující Sařin

mozek. Měla pocit, že se ještě zvětšil. Příliš brzy, pomyslela si Jessie. Ale na druhou stranu bylo ještě brzy rozhodnout, zda mannitol a decadron otok zase zmenší. Za dané situace pořád ještě dokázala rozlišit jednotlivé struktury. Bude-li čekat, jestli léky zaberou, a otok se místo toho zhorší, pak naděje na ušetření kritického řečového centra a ostatních struktur bude ještě menší než teď. Smyčka kolem krku se nepřestávala stahovat.

Rozhodla se, že nejbezpečnější bude přestat.

Než ale stačila sdělit své rozhodnutí Emily, dveře do operačního sálu se rozletěly a dovnitř vpadl muž v bílém plášti a masce, ale bez chirurgické čapky na vlnitých hnědých vlasech a bez návleků na nablýskaných hnědých střevících. Gilbride.

„Jessie, kde je Skip Porter?“ udeřil, aniž bral sebemenší ohled na to, že se před ním právě odehrává operace mozku, navíc u jeho bývalé pacientky.

Magor.

„Skip? Včera mu na zubním dělali nějaký neodkladný chirurgický zákrok. Mám dojem, že než se dneska ukáže, musí s tím ještě na kontrolu. Ale v pondělí beztak vždycky chodívá až odpoledne.“

„No dobře, ale já ho potřebuju! Dnes ráno přišel na poradu prezident Cybermedu. Teď čeká v mé kanceláři a chce se mrknout na ARS.“

Jessie sklopila oči k Sařině otevřené lebce. Otok se nezlepšil, ale chválabohu se už nezhoršoval.

„Prototyp ze včerejška je zatím rozebraný na součástky,“ procedila přes zaťaté zuby. „Ale k dispozici by měl být ARS2.“

„To teda není. Prohledal jsem celou laboratoř a zaboha ho nemůžu najít. Cybermed má v úmyslu udělat z ARS

jedničku v oblasti intraoperační robotiky. A teď ten zatracený krám nejsem s to ani najít.“

Jessie pod maskou dlouze vydechla, aby se uklidnila.

„Podíval jste se i do skříňky nad prostřední výlevkou? Tam jsme zamykali oba ARS.“

„Ne, já… Myslíte tu skříňku se zámkem na číselný kód?“

„Přesně tak. Nastavil jste kombinaci na datum svých narozenin, vzpomínáte?“

„Aha. No ano. Už je to nějakou dobu, co… Co jsem musel dělat něco v laboratoři. Jdu se tam mrknout. Klidně tedy pokračujte.“

Gilbride se obrátil a byl pryč. Bez jediného dotazu na stav Sary Devereauové. Jessii by zajímalo, kolik z toho rozhovoru Sara vnímala a zda jí došlo, že chirurg, který prováděl její první dvě operace, vletěl do sálu a zase vypadl, aniž by dal mrknutím oka najevo, že na stole leží právě ona.

Jessie cítila, že smyčka kolem jejího hrdla náhle povolila. Z ramen i ze zaťatých čelistí jí vyprchalo napětí.

Gilbride ji právě zachránil před rozhodnutím, jehož by litovala až do konce života. V Sařině mozku pořád ještě zůstával nádor příliš velký kus nádoru, než aby s ním tělo dokázalo svádět dlouhý zápas. Neboj se! V hektickém napětí okamžiku, kdy na operačním stole ležela její přítelkyně a otok znetvořil orientaci v anatomii mozku, tváří v tvář nádoru v nejhorším místě, na jakém se s ním kdy mohla setkat, Jessie na chvíli ztratila objektivitu. Zapomněla na slib, který dala sobě i přítelkyni.

Neboj se!

„Tede, potřebuju novou sadu šminků toho neřádu,“

zaslechla vlastní hlas. „A teď poslouchejte, mluví kapitán.

Všichni se račte smířit s tím, že vaši drahoušci se u dnešní večeře obejdou bez vás. Tohle nám zabere ještě hezkých pár hodin.“

Kapitola 6

Bostonská sportovní hala Fleet Centrum stála blízko výprodejního střediska. V luxusní šatně určené pro význačné hosty slyšela Marci Sheprowová dav jako vzdálený hukot tříštícího se oceánu. Oba zvuky pro ni byly důvěrně známé.

Prvních devět let svého osmnáctiletého života prožila Marci doma u rodičů na Cape Codu. Následujících osm let strávila doslova a do písmene v tělocvičně v Houstonu, kde trénovala s několika dalšími desítkami gymnastických nadějí. Na rozdíl od ostatních se však Marci vyšvihla až na samý vrchol úspěchu. Dvě olympijské zlaté a jedna bronzová. Teď už se zase zdržovala na Cape, každopádně častěji než předtím. A až přijde čas, možná po dokončení studií, vezme pár z těch milionů, které si stačila uložit, a koupí si dům nedaleko svých rodičů.

Marci už neměla v úmyslu znovu závodit na olympiádě, ale kdykoliv se o tom zmínila, její trenér a rodiče se jen usmívali. Věděli stejně dobře jako ona, že na gymnastice neexistuje snad nic, co by z hloubi duše nemilovala. A teď se navíc vezla na vlně pohádkové popularity, hlavně v Nové Anglii.

„Hele, kočko, co je?“

Shasheen Standonová, Marciina nejbližší přítelkyně v reprezentačním týmu, právě jedla hrušku a nabídla Marcii, aby si ukousla.

„Ne, díky. Je mi kapku divně od žaludku a taky mě trochu bolí hlava.“

„Nejspíš jsi chytila nějaký virus. Nervy těžko. Ty totiž žádný nemáš.“

„Ale jdi. Zrovna ty přece musíš poznat, že nejsem ve svý kůži.“

Marci ve svém týmu i v tisku proslula svým klidným, téměř blaženým sebevědomím, s jakým předváděla své cviky. Ale přitom se chovala mile k svému okolí i sdělovacím prostředkům, ne jako ty ruské či rumunské ledové královny. Veřejnost ji milovala hlavně pro její nebojácnou hravost, odvahu hraničící s druhou přirozeností.

„Je dokonalá,“ napsal kdysi jeden reportér.

„Víš,“ přiznala Shasheen, „když tak o tom mluvíš, vážně nevypadáš dobře. Hele, je to jen exhibice. Možná by sis dneska večer měla dát pohov. Projednou můžeš světla reflektorů přenechat nám dvojkám.“

Marci zlehka plácla kamarádku přes záda.

„Týmové zlato a stříbro na bradlech. Tys mi vážně pěkná dvojka. Couvnout můžu všude jinde, ale ne tady doma. Máš vůbec ponětí, kolik rodinných příslušníků a přátel sedí v obecenstvu? Včera v noci jsi přespala u nás, takže jsi to viděla na vlastní oči.“

„Byla to pěkná divočina, fakt, zvlášť když se ukázal tvůj strýc Jerry. Hele, uklidni se. Zkus vynechat ty nejodvázanější ze svých speciálních cviků.“

„Možná. Možná že jo.“

Marci se předklonila a zlehýnka se dlaněmi dotkla koberce. S výškou metr pětasedmdesát patřila mezi gymnastkami k těm vyšším, měla však pozoruhodně pružnou postavu a byla nejsilnější dívka z družstva, stoprocentní a rozená atletka, dokonale sladěná s vlastním tělem. Jenže dneska večer se zkrátka necítila dobře. Vytáhla se na špičky a tleskla rukama před tělem a pak nad hlavou.

Normálnímu pozorovateli by její pohyby připadaly rychlé jako blesk, ale Marci si uvědomovala, že cítí nezvykle divný pocit v pravé noze a napětí v pravém kotníku a že pravá paže ji nepatrně neposlouchá. Exhibiční turné družstva trvalo už celý měsíc, dívky měly někdy vystoupení i tři večery po sobě. Možná to bude obyčejná únava.

Na protějším konci místnosti bavila Shasheen houf děvčat a pár trenérů svými škádlivými historkami. Marci se usmála. Tohle byl její svět.

„Pět minut!“ křikl hlavní trenér do dveří. „Slyšíte, pět minut! Marci, to setkám s guvernérem se odehraje v jedné z pauz. Už jsem jeho lidem řekl, že ti je trapné, že přijme jenom tebe, ale připomněli mi, že v týmu jsi z Massachusetts jediná a že naší povinností je souhlasit. Dostaneš nějakou medaili nebo co. Vaši z toho budou celí unesení.“

„Ať žije Sheprowová!“ křikla Shasheen se svým typickým lišáctvím.

Ostatní se rozesmáli a zatleskali. V gymnastickém družstvu sice občas docházelo k různicím, ale celkem vzato jim to všem bezvadně klapalo. Marci se děvčatům komicky uklonila a trenérovi odkývala, že to vyznamenání už nějak přetrpí. Natáhla si mikinu a znovu se neúspěšně pokusila vyklepat z pravé paže olověnou tíhu. Vyhrnula si límec mikiny k bradě a vyšla za ostatními do arény.

Jak Marci předpokládala, v celém hledišti zůstalo pramálo prázdných míst pravděpodobně šlo o nejpočetnější obecenstvo na celém turné. Marci si otestovala svaly prsty, ruce, paže, ramena, šíje, nohy. Je to lepší, usoudila.

Najednou se cítila lépe po všech stránkách. Znovu se vytáhla na špičky. Žádný velký problém. No, možná maličko nezvyklý pocit.

Co se to kčertu děje?

Měla před sebou cvičení na koni, na bradlech a salto.

Pak by ještě se dvěma kolegyněmi měla předvést sérii synchronizovaných cviků, jako jsou přemety a podobně. Ale z toho by se snad mohla vyvléknout.

„Je ti dobře, Marci?“ vyptávala se Shasheen.

„Echm? Aha, jo. Nejspíš jo.“

„Co říkáš?“

„Že mi je fajn.“

„Hele, Marci, ty mluvíš nějak divně.“

„Je mi fajn.“

Teď mluvila zřetelně. Jako bych měla chřipku, říkala si, nebo sníženou hladinu cukru v krvi. Celé hodiny před závody nikdy nejedla, a i když tohle byla jen exhibice, nedala si ani sušenku nebo obložený chleba. Hlasatel osm z prvních gymnastek povolal na místa. Shasheen měla začít na bradlech a Marci čekalo cvičení na koni.

„Zlom vaz,“ šeptla Shasheen a ukázala palcem ke stropu, načež zamířila na protější konec arény.

„Jasně,“ šeptla Marci už do prázdna. „Ty taky.“

Rozběhla se za kamarádkou ke koni. Zlatou medaili získala sice za cvičení na hrazdě, ale kůň pro ni znamenal nejpřirozenější nářadí, na kterém se pohybovala zcela automaticky. Jenže pravá paže a noha jí znovu připadaly jako z olova. Marci to mátlo a vůbec poprvé zpanikařila.

Zlom vaz.

Marci sledovala, jak její kolegyně předvedla cvičení, a pak zaslechla, jak se arénou rozlehlo její vlastní jméno.

Mami, něco se se mnou děje. Co si mám proboha počít?

Marci se ohlédla doleva, kde většinu prvních tří řad zabírali její rodiče, sestra, příbuzní a přátelé. Barbara Sheprowová s planoucím rudým přelivem a v bílém kostýmu, který si pořídila speciálně k téhle příležitosti, se na dceru rozzářeně usmála a zamávala zaťatými pěstmi ve vzduchu.

Mami?

Marci si náhle uvědomila, že celá sportovní hala nepřirozeně ztichla. Všichni ji pozorovali. Vyčkávali. A ona se mezitím na cvičení duševně vůbec nepřipravila.

Otočila se k nářadí, potřásla hlavou a zaťala svaly pravé paže. Kdyby čekala ještě chvilku, kdoví, jestli by se jí neudělalo mnohem hůř.

Dokážeš to. Tady tě nikdo neboduje. Stačí slušně zacvičit. Nic výjimečného. Tak do toho.

Ticho v aréně vystřídal nervózní šum.

Musí to být hned teď.

Marci se vytáhla na špičky a sprintem se pustila ke koni.

Uvědomovala si, že nemá ten správný odpich, ale teď už bylo příliš pozdě. Zvládne to. I když se cítí pod psa, zvládne to!

Krok předtím, než se odrazila ke skoku, jako by jí zmizela pravá noha. Když na ni stoupla, skoro ji necítila.

Vznesla se do vzduchu, ale ne dost vysoko, aby zvládla přemet přes koně. V panice podvědomě natáhla paže, aby se zachytila, ale pravá ruka ji naprosto zklamala. Neohrabaně a ztěžka se převrátila a žuchla na koně. Nárazem si vyrazila dech z plic. Bezmocně se překulila dopředu a vědomí se jí začalo zatmívat. Poslední zvuk, který Marci zaslechla, než o sobě přestala vědět, bylo hlasité prasknutí kosti v pravém zápěstí.

Kapitola 7

„Jessie, tady je Del Murphy. Máte chvilku, abyste zaskočila na pohotovostní oddělení?“

Jessie přijala telefonát od neurologa Murphyho, který měl službu na pohotovosti, krátce po deváté. Zrovna si dopřávala krátkou chvilku oddechu ve své kanceláři, ale větší část z předchozích pěti hodin strávila na operační JIPce. Sara Devereauová nejevila žádné známky toho, že by se jí navracelo vědomí po bitvě, která se nakonec protáhla na celých deset hodin, protože Jessie se zarputile snažila vykořenit celý nádor, aby přítelkyni zajistila vyléčení. Jessie měla příšerné tušení, že se Sara neprobudí s normálními neurologickými funkcemi, či spíše že se už neprobudí vůbec.

„Budu tam do pěti minut,“ slíbila. „Co máte?“

„Marcii Sheprowovou.“

„Tu gymnastku?“

„Dnes večer omdlela během exhibice ve Fleet Centru, spadla a zlomila si zápěstí. Zlomeninu už Bill Shea napravil a dal do sádry. Nelíbilo se mu však, že tak nečekaně omdlela, proto poslal pro mě. Právě jsem ji vyšetřil. Je stabilizovaná, ale máme tu nějaký neurologický nález a já zrovna prohlížím její snímky z magnetické rezonance.“

„Moc se mi to nelíbí.“

„No, ale mohlo by to být ještě horší. Zaskočte sem dolů.“

Jessie si opláchla obličej studenou vodou a na vteřinku se ještě zastavila na JIPce. Sara se zavázanýma očima ležela napojená na řízenou ventilaci průhlednou umělohmotnou trubicí, která jí nosem vedla do krku a mezi hlasivkami až do plic. Navíc se k ní sbíhala běžná výbava katétrů, kabelů od monitoru a nejrůznějších hadic.

„Vypadá tak pokojně,“ poznamenal Barry Devereau.

„Svým způsobem tomu tak skutečně je. Zaručeně necítí žádnou bolest.“

„Ale boj ještě neskončil.“

„Ano, ten boj jsme zatím nedobojovali,“ potvrdila Jessie důrazně, „Dnes v noci ovšem s žádnými změnami nepočítám, Barry.“

„Ale stejně tu s ní zůstanu. K dětem jsem si sehnal hlídání.“

„Sestry se o vás postarají, stačí říct. Mám domácí pohotovost, budu na pageru, kdyby se objevil nějaký vážný případ. Pokud byste volal, jsem tu během pár minut.“

„Nechápu, jak to všechno dokážete zvládnout.“

Jessie si promnula oči pálící únavou.

„Ono to není tak těžké,“ poznamenala. „Jen se člověk nesmí koukat do zrcadla.“

„Ne, nedovolím, aby se mé dcery třeba jen dotknul nějaký stážista, a to je moje poslední slovo. Chci…

vyžaduji, aby ihned přišel sloužící lékař.“

Jessie zůstala stát přede dveřmi pohotovostní ošetřovny číslo šest a v duchu pátrala po způsobu, jakým přežít jednání s matkou Marcie Sheprowové. Del Murphy ji před tou ženou předem varoval, když si spolu prohlíželi snímky z magnetické rezonance. Agresivní, domýšlivá, mazaná, ochranitelská a nesmírně podezřívavá.

„Nebojí se?“ otázala se Jessie.

„Nezdá se mi. Přinejmenším to nedává najevo.“

Del správně určil, že magnetická rezonance ukázala ohraničený a dobře lokalizovatelný nádor skoro najisto nezhoubný meningiom vtisknutý mezi kost lebky a Marciin mozek na levém spánku, přímo nad oblastí řídicí hybnost pravé paže a pravé nohy. Pokud v případě mozkového nádoru existuje nějaká dobrá zpráva, pak to byl charakter a umístění Marciina nádoru.

Jessie podnikla marný pokus uhladit si zmuchlaný lékařský plášť a v duchu se proklela, že jí nenapadlo se před příchodem převléknout. Navíc si povšimla, že má na nohou ještě růžové plátěné návleky, které si vzala přes tenisky před vstupem do operačního sálu. Páni. Jediný pohled na ni a Barbara Sheprowová pravděpodobně skočí k telefonu a zavolá sanitku, aby její dceru ihned převezli na druhý konec města do nemocnice White Memorial.

„Čert to vem!“ vydechla a vešla do ošetřovny.

Nejprve se představila Marcii a pak její matce.

Olympijská zlatá medailistka, modla známá doslova na celém světě, vypadala křehce a mladičce. Ten dojem však potlačovalo inteligentní jiskření v jejích očích. Barbara Sheprowová se rozpačitě ohlédla po Delu Murphym.

„Já… Počítala jsem… Chci říct, že pan doktor Murphy se nezmínil, že jste…“

„Žena?“

„To taky, a navíc tak mladá.“

„Bojím se, že ženou už zůstanu,“ sdělila jí Jessie stroze, „ale pokud jde o můj věk, můžu vás docela uklidnit.“

„Vůbec jsem netušila, že mezi neurochirurgy sou ženy!“

nedala si pokoj Marciina matka.

Jessii sice napadla desítka jízlivých odpovědí, ale radši je spolkla.

„Není nás moc, paní Sheprowová, ale našly by se. A jistě jste pochopila, že musíme být dvojnásob lepší než naši mužští kolegové, abychom se prosadily. Doufám, že vám doktor Murphy potvrdí, že patřím mezi zkušené a velmi vzdělané neurochirurgy.“

„Oceňuji jeho doporučení,“ prohlásila Barbara, ale vůbec to neznělo usmířeně. „Nechala jsem Marcii dopravit do téhle nemocnice, protože Bob McGillvary, náš lékař dole na Cape, zná ortopeda doktora Sheu, který dceři právě

srovnal zápěstí, nu a Bob nám ho doporučil. Ale… Ani ve snu mě nenapadlo, že bychom potřebovaly neurochirurga.“

„Přesněji řečeno, zatím si nejsem jistá, co vlastně potřebujete. Vím jen tolik, že pokud mám svou práci odvést podle svého svědomí, musím si poslechnout Marcii, aby mi vlastními slovy vylíčila, co se jí přihodilo.“

Barbara Sheprowová se ohlédla po dceři. Jessie doslova slyšela, jak žena v duchu zvažuje všechny možnosti. Jenže tohle je matka olympijské vítězky, připomněla si Jessie žena, která je zvyklá diktovat ostatním a nenechat diktovat sobě. Nakonec Barbara ucouvla stranou a pokynula Jessii, aby přistoupila blíž.

Del Murphy zamumlal cosi v tom smyslu, že se musí podívat na pacienta a za chvíli se zase vrátí. Vytratil se z místnosti, protože zřejmě vytušil, že dokud zůstane ve vyšetřovně, Barbara Sheprowová se nepřestane obracet na něho. Pod Barbařiným bdělým dohledem pak Jessie provedla půlhodinový pohovor s pacientkou a její vyšetření.

Přitom cítila, že Marci jí je stále příjemnější a sympatičtější.

Dívka měla mnohem vyšší inteligenci a více zdravého rozumu, než by se dalo čekat. Snímky z magnetické rezonance i zevní neurologický nález nesvědčily pro urgentní operaci, ale Marciina náhlá slabost a ztráta vědomí byly varovným signálem. Nebylo pochyb, že operaci nelze odkládat příliš dlouho.

Konečně měla Jessie pohromadě všechny informace, které potřebovala. Z čekárny nechala přivést Marciina otce a mladší sestru.

„Tohle je doktorka Jessie Copelandová, Paule,“

oznámila Barbara manželovi. „Zrovna slouží na neurochirurgickém oddělení. Má za úkol vyšetřit Marcii a sdělit nám svůj názor k celé té nešťastné příhodě.“

Moc důvěry ve mně nemá, připomněla si znovu Jessie.

Zastrčila snímky z magnetické rezonance do dvou prohlížeček a vysvětlila Marciinu otci nález.

„Kdy byste ten zákrok provedla?“ odvážil se zeptat Paul Sheprow, když Jessie skončila svůj výklad.

Jessie cítila, že Barbara ztuhla.

„Ale Paule,“ pokárala paní Sheprowová manžela, „nikdo tu zatím nemluvil o tom, kdo by Marcii operoval, natožpak kdy či zda vůbec…“

„Ale já myslel…“

„Prosím vás, paní doktorko, je tohle ta nejlepší nemocnice, kde by se Marci měla nechat operovat?“

„Rozhodně je jedna z nejlepších. Provádíme zde významný výzkum a velký počet operací mozku.“

„Kdo my?“

„Myslím naše oddělení.“

„A vy sama v tom oddělení stojíte jak vysoko?“

„Mami!“ vykřikla Marci. „Přestaň s tím výslechem!“

„To nemůžu. Tady jde o něco jiného než o úpravu nehtů, děvenko.“

„Jestli musím na tu operaci, tak podle mě je paní doktorka prima.“

„Něco ti povím, Marci. Až bude někdo chtít operovat hlavu tvého dítěte, dovolím ti, aby ses rozhodla pro nebo proti a sama vybrala operatéra.“

„Poslyšte,“ ozvala se Jessie. „Jenom v Bostonu je nějakých čtyřicet padesát neurochirurgů. Každý z nich vám ochotně sdělí svůj vlastní názor na nález i operaci. Já osobně bych mohla operovat pouze v případě, že bych měla vaši plnou důvěru. Takhle vážná operace je dost děsivá i bez toho, že byste o svém chirurgovi měli vážné pochybnosti.“

„A kdybyste měla operovat vy, na kdy byste zákrok plánovala?“ zajímala se Barbara, jako by Jessii vůbec neposlouchala.

„Jde o benigní nádor, který se nešíří do dalších tělesných orgánů,“ vysvětlila Jessie. „A jak jsem už uvedla, jedná se zřejmě o druh meningiomu, který se odstraňuje nejsnáze. Lebka však představuje uzavřenou nádobu a narůstá v ní tlak. Dnešní epizoda znamenala velmi důrazné varování.“

„Takže zákrok by se měl konat brzy.“

„Za dva, možná tři dny. Déle než týden bych nečekala.“

„Existují

jiné

možnosti

léčby?

Ozařování?

Chemoterapie?“

Jessie zavrtěla hlavou.

„Barb, paní doktorka Copelandová se v tom oboru zřejmě vyzná,“ troufl si Paul.

Barbara Sheprowová vůbec nedostala možnost, aby manžela okřikla, ať si své mínění nechá pro sebe. Právě v tom okamžiku přičemž mu chyběly pouze oslavné fanfáry vplul do vyšetřovny Carl Gilbride s družinou dvou stážistů.

Na rozdíl od pomuchlané Jessie byl dokonale upravený a čišel sebejistou důležitostí a okázalostí.

„Paní Sheprowová, pane Sheprowe, Marci, jsem doktor Gilbride, přednosta neurochirurgického oddělení zdejší nemocnice,“ představil se, potřásl si se všemi rukou a nenápadně se vmáčkl mezi Barbaru a Jessii. „Náhodou jsem se tu zastavil, abych se podíval na jednoho pacienta v pooperačním stavu, a doslechl jsem se o vaší přítomnosti.“

Jakýpak pacient po operaci? toužila zavřísknout Jessie.

Zpráva v televizi, telefonát od ortopeda nebo jiného lékaře, to bylo mnohem pravděpodobnější. Ale těžko kontrola pacienta v devět večer! Jdi se vycpat, Carle!

Krádež pacientského esa netrvala ani pět minut. Kéž by tak Gilbride byl stejně obratný na operačním sále jako v těchto situacích, přála si v duchu Jessie, pak by Sara Deveraeuová nepotřebovala další dvě operace.

„Paní doktorka Copelandová patří k našim nejlepším mladým chirurgům,“ pravil Gilbride, když provedl vyšetření a prohlédl si snímky z magnetické rezonance.

„Předpokládám, že podle jejího názoru je tento meningiom třeba odoperovat v co nejkratším termínu.“

Nejlepší mladý chirurg. Jessie polkla doušek žluči.

Gilbride byl o pouhých šest sedm let starší než ona, a kdoví jestli…

„Potěšilo by nás, kdyby si tenhle případ vzal na starost sám primář neurochirurgie,“ ozvala se Barbara a pohledem se pečlivě vyhýbala Jessii.

Jessii neušlo, že Gilbride se nadmul pýchou jako holub.

„Nu,“ prohlásil samolibě, „jsem si jistý, že pro osobu, která celé naší zemi přinesla takovou slávu, uvolníme operační sál, kdykoliv to bude zapotřebí. Další čekání by mohlo být nebezpečné a ze své praxe vím, že pacienti dávají přednost tomu, aby si tenhle druh operace odbyli co nejrychleji.“

„V tom s vámi souhlasím,“ přisvědčila Barbara.

„Výborně. Doporučoval bych tedy pozítří. Ten den bych sice měl přednést příspěvek na konferenci v Chicagu, ale jejím tématem je výzkum, v němž se mnou paní doktorka Copelandová spolupracuje. Jistě nebude mít námitky a při téhle akci mě zastoupí, co vy na to, Jessie?“

„Ale víte, mám zrovna na JIPce Saru Devereaovou a…“

„Můžete odletět zítra večer, druhý den v jedenáct dopoledne přečíst příspěvek a do večera jste zpátky.

Ubytujete se v mém pokoji v hotelu Hilton. A zdejší

personál za vás na tu chvilku s největší ochotou zaskočí.

Koneckonců jsme přece tým.“

Jessie se už nenápadně sunula ke dveřím. Tahle neomalená drzost, jako je krádež pacienta, prozatím mezi Gilbrideovými minulými hříchy chyběla, zato teď si to vynahradil dvojnásob. Zajímalo by ji, zda nepřirozený žár v jejím obličeji tlumočí všem přítomným její myšlenky.

„To bude v pořádku,“ vyhrkla. „Marcie, přeji vám hodně štěstí, pak doktor Gilbride je skvělý chirurg. Ani se nenadějete a budete zpátky ve svém gymnastickém týmu.“

Děvče neskrývalo rozpaky, ale mlčelo. Jako kdyby svou matku vidělo v podobné akci tolikrát, že už si tím přestalo lámat hlavu.

„Děkuji vám, Jessie,“ pronesl Gilbride, který si tu němou trapnou scénu neuvědomoval. „Alice vám hned zítra ráno předá v mé kanceláři text přednášky, videozáznamy a letenky.“

Jessie se vzmohla pouze na přikývnutí. S přemáháním stiskla pevně rty.

„Díky,“ vydechla. „A hodně štěstí.“

S pocitem, že je nebezpečně blízko výbuchu pláče, vyběhla z pohotovosti a spěchala do sedmého patra. Nebyla zvyklá zadržovat pláč, nestyděla se za slzy ani na veřejnosti.

Ale teď se v duchu zapřísahala, ať ji radši vezme čert, než aby plakala kvůli Carlu Gilbrideovi.

I v deset měla jako obvykle spoustu práce. Rozhodla se však, že patnáctihodinová pracovní doba bez jediné pauzy pro dnešek stačí víc než dost. Gilbrideovo nechutné jednání na pohotovosti ji sice nezlomilo, ale samozřejmě se na ní výrazně podepsalo. Dostala se psychicky na dno. Šíje a záda ji krutě bolely a celé tělo jí stravovala touha po dlouhém poležení ve vaně s horkou vodou.

Nemocnice stála nedaleko nejnebezpečnější čtvrti z celého města. Jezdíval sem sice autobus, který dopravoval zaměstnance na zdejší početná parkoviště, ale v noci jel pouze při střídání směn mezi jedenáctou a půlnocí. Jessie neměla náladu čekat tři čtvrtě hodiny. Bez úhony už prošla v noci mnohokrát až k svému autu, přičemž důvěřovala svým instinktům, v kabelce měla připravený sprej se slzným plynem a na nohou tenisky pro případ útěku.

Naposledy rychle prošla celé patro, napsala ještě pár příkazů a v šatně vedle operačního sálu se převlékla do civilu. Poté zamířila k hlavnímu východu.

Pečlivě se vyhnula pohledu na houfy reportérů čekajících na zprávy o Marcii Sheprowové, zapsala si ve vrátnici odchod a vyšla z budovy. Venku panovala bezměsíčná noc tmavá a chladná, zahalená řídkou, větrem potrhanou mlhou. Za podobných večerů nepatřil Swede mezi nejspolehlivější vozítka. K Vánocům mu Jessie chtěla darovat kompletní generálku spolu s novou baterií a vším, co jí v autoservisu doporučí. Jessie se rozhodla, že pokud ji

zradí dneska večer, kontrola se odehraje mnohem dřív a bude k ní patřit i odtažení.

Kdoví proč, možná kvůli té husté tmě, se Jessie při své rázné chůzi směrem k parkovišti E nepřestávala ohlížet přes rameno. V jednom okamžiku byla pevně přesvědčená, že zaslechla kroky. Mlha zvolna přecházela ve vytrvalý déšť.

Než Jessie po štěrku dorazila k svému vozu, doslova utíkala.

Vyhrábla klíčky, odemkla dveře a skočila za volant. S

úlevou vůz honem zamkla a chvíli jenom tak seděla a lapala po dechu. Konečně strčila klíček do zapalování a otočila jím. Nic. Jen hluché cvaknutí.

„Och Swede!“ zanaříkala a rozhlédla se po matně osvětleném parkovišti.

Déšť sílil. Okénka vozu se zamžila. Jedno z nich na škvírku pootevřela, zkusila stěrače, které fungovaly, a reflektory, jež byly také v pořádku. Takže vybitá baterie to nebude. Oboje vypnula a znovu zkusila nastartovat. Nic.

Náhle ji příšerně vylekalo zaklepání na okénko spolujezdce.

Na pár vteřin se jí doslova zastavilo srdce.

„Aano?“ zajíkla se.

„Otevřte okénko, prosím,“ požádal mužský hlas.

„Ostraha.“

Jessie se předklonila a hranou ruky otřela z okénka sraženou páru. Nerozeznala však nic víc než rozmazaný obličej. Stáhla okénko o centimetr.

„Identifikujte se,“ požádala.

Muž, kterému po kapuci bundy stékaly pramínky dešťové vody, rychle ukázal nemocniční odznak. Vděčná Jessie se ani nezdržovala čtením jména a stáhla okénko ještě o kousek.

„Vůz mi nechce naskočit,“ postěžovala si. „Baterie je očividně v pořádku, ale když otáčím klíčkem v zapalování, je to nanic.“

„Mohla byste prosím odemknout kapotu?“

Jessie vyhověla a cítila, jak se auto pod mužovou vahou zhouplo, když se předklonil k motoru. Zpod zdvižené kapoty se blýskala zář z jeho baterky a rozprskávala se na zaražených sklech oken. Jessie otevřela okénko, jak nejvíc to šlo, aby do vozu nestříkala voda. „Potřebujete pomoct?“

křikla.

„Ani ne. Ze zapalování se uvolnil vodič. Právě jsem ho tam zastrčil. Tak. Teď to zkuste.“

Jessie otočila klíčkem a Swede se zakašláním oživl.

„Bůh vám žehnej,“ zamumlala.

Člen ostrahy přešel k okénku řidiče. Obličej měl z větší části schovaný pod kapuci, ale i to málo, které Jessie viděla, stálo za to.

„Všechno v pořádku, madam,“ oznámil. „Zrovna jsem se chtěl vrátit do nemocnice, když jste proběhla kolem mě.

Jsem rád, že jsem se rozhodl počkat.“

„No, já zrovna tak, na to můžete vzít jed. Máte tady auto?“

„Ne, přišel jsem po svých.“

„Tak si nasedněte. Hodím vás k nemocnici.“ Jessie se natáhla a otevřela dveře na straně pro spolujezdce.

„Ale vždyť jsem promočený skrznaskrz. Nerad bych vám…“

„No tak, šup dovnitř. Autu je to jedno a mně taky.“

„Díky,“ řekl hlídač a vklouzl na sedadlo.

„Stejně to mám při cestě,“ prohodila Jessie. Muž byl přibližně v jejím věku, vysoký, s širokými rameny. Měl hluboko posazené tmavé oči a drsňácký vzhled, který by fanynkám hollywoodských hezounů možná neseděl, ale Jessii odjakživa přitahoval.

„Venku jako by se čerti ženili,“ prohodil muž a shrnul si kapuci z nakrátko ostříhaných, světle hnědých vlasů.

„Jsem strašně ráda, že jste se zdržel poblíž. To jsem vypadala tak bezmocně?“

„Ani ne. Jenže jsem tady nový, a mám-li říct pravdu, po službě u vojenského námořnictva je to kapánek nuda. A když takhle pozdě v noci kolem mě proběhne ženská postava, samozřejmě upoutá mou pozornost. Jste hodná, že mě hodíte až ke vchodu.“

„Rádo se stalo. Jsem Jessie Copelandová a v téhle staré boudě patřím mezi doktory.“

Podala muži ruku. Dlaň jí zmizela v jeho silných prstech.

„Těší mě, že vás poznávám, paní doktorko,“ zazubil se a vzal na vědomí, že Jessie vypadá ve skutečnosti mnohem lépe než na snímku v nemocničním archivu. „Já se jmenuju Bishop. Alex Bishop.“

Kapitola 8

Jessii ani nepřekvapilo, že „pokoj“ Carla Gilbridea v chicagském Hiltonu byl ve skutečnosti apartmá. Jessie jen velmi nerada svěřovala Saru do péče jednoho z dalších neurochirurgů. Bohužel, u pacientky se neobjevilo žádné zlepšení, pokud jde o mozkové či neurologické funkce. Ale Jessie byla skálopevně přesvědčená, že nebude pryč déle než jeden den. Příznaky a klinický průběh cerebrálního edému otoku mozku nebylo možné předpovědět ani přibližně.

Někteří pacienti se probrali pár hodin po operaci, a to navzdory výrazně zvýšenému nitrolebečnímu tlaku a otoku doloženému na snímcích z magnetické rezonance, zatímco jiní, s mnohem menším otokem, se z bezvědomí probrali až po řadě dnů, týdnů, a dokonce i měsíců.

Až pozdě odpoledne Jessie zavolala Barrymu Devereauovi opožděné hlášení. Pak se ve své kanceláři převlékla na cestu. V celé nemocnici se samozřejmě nemluvilo o ničem jiném než o operaci Marcie Sheprowové, naplánované hned na zítřejší ráno. Když Jessie dopoledne procházela chodbou kolem lůžkového, zahlédla blížící se postavu Barbary Sheprowové a raději zapadla do jednoho z pokojů, než aby absolvovala trapné setkání s tou nepříjemnou osobou. Ostatně, kdykoliv míjela pokoj mladičké gymnastky a dveře byly zavřené, vždy pocítila

úlevu. Věděla, že dopustila, aby z ní Gilbride udělal loutku ve svém absurdním divadýlku, ale na druhou stranu si nezastírala, že je taky jenom člověk. Než si od šéfovy sekretářky vyzvedla diapozitivy a dojela taxíkem na letiště, dozrála v ní mocná chuť z nemocnice vypadnout i kdyby na jeden jediný den.

Během letu do Chicaga se rozhodla definitivně smířit s faktem, že primáře svého oddělení nikdy a ničím nezmění ani o chlup. Tohle poznání jí v nejmenším nevylepšilo náladu.

Jediné, co jí maličko rozjasnilo temnou depresi, bylo její krátké setkání s Alexem Bishopem, členem nemocniční ostrahy, který včera vrátil uvolněný kabel do Swedova rozdělovače a zachránil ji tak před ještě bídnějším večerem, než jaký už beztak prožila. Bishop kdysi působil jako sanitář u námořnictva a chystal se absolvovat kurs pro záchranáře.

Připadal jí jako velmi solidní člověk, ale současně projevoval druh suchého humoru, který Jessii zaujal stejně jako jeho vzhled.

Když vystoupil z auta, prohodil: „No, zatím na viděnou.“

Málem odpověděla: „Kdy?“

Jessie odložila poznámky, jež si připravila na své vystoupení, otevřela šatník a vytáhla jeden ze dvou kostýmů, které si do Chicaga přivezla jeden byl konzervativní, ocelově šedý, vhodný na vystoupení místo Carla Gilbridea, a

druhý máslově žlutý s krátkou rovnou sukní a vypasovaným sáčkem. Nebylo těžké se rozhodnout. Žlutý kostýmek v ní budil pocit ženskosti a ano, dokonce i síly. A kdoví, třeba bude v obecenstvu nějaký nezadaný mužský bez vražedně samolibého komplexu. Emily měla pravdu. Už to trvalo moc dlouho. Nejvyšší čas vystrčit nos z lebečních dutin svých pacientů a rozhlédnout se po světě.

Odloudala se do obývacího pokoje apartmá a zavolala na neurochirurgickou JIPku své nemocnice. Jak předpokládala, Sařin stav se nezměnil. Jessie byla dost rozumná, aby nepočítala s rychlým zlepšením, ale přesto na zprávu čekala se zatajeným dechem.

Jak se ukázalo, Gilbrideovo vystoupení bylo naplánováno na jednu hodinu po poledni, ne na jedenáctou dopoledne, jak jí tvrdil. Mezitím mohla sejít dolů do přednáškové síně a poslechnout si jiné příspěvky. Místo toho se však rozhodla, že si zdřímne. Nejdřív však vytáhla ze zabudovaného baru plechovku oříšků kešu a pár jich schroustala a zapila dietní kolou. Bůhví, že si trochu toho rozmazlování zasloužila. A tyhle výdaje připíšou na Gilbrideovy cestovní výlohy oříšky a kola v celkové ceně patnácti dolarů. Aby to zaokrouhlila, rozbalila i jednu pětidolarovou čokoládovou tyčinku, jedinkrát si kousla a zase ji odložila.

Jsem mstivý nepřítel, Gilbride, pomyslela si, když odškrtla tři položky na ceníku v minibaru. Tumáš! Já ti ukážu!

Probudil ji telefon z recepce, který si objednala z obavy, aby vinou vypětí z posledních dvou dnů a možná i zásluhou nějakého freudovského komplexu své vystoupení nezaspala.

Upravila se a vzala si všechny podklady pro referát, jejž Gilbride skromně nazval „Robotika a intraoperační magnetická rezonance: manželství navěky“. Naposledy se podívala do zrcadla a zamířila po schodišti do přízemního přednáškového sálu.

Gilbride a Copelandová, říkala si v duchu. Manželství navěky.

Jessii bylo neskonale příjemnější učit malou skupinku stážistů či studentů než vystoupit před tak početným davem.

Byla ráda, že většinu jejího referátu tvoří komentář k diapozitivům, kdy v sále bylo zhasnuto. Kromě toho, že některý ze sto padesáti posluchačů si občas odkašlal nebo kýchl, si mohla v té tmě připadat úplně sama. Carl Gilbride, mistr v podobných prezentacích, proložil své grafy a fotografie řadou kreslených vtípků, z nichž některé byly ostudně sexistické. Jessie sice ty nejurážlivější vytřídila, ale pak zaskočila sama sebe rozhodnutím, že dva z poměrně lechtivých obrázků tam ponechá, čistě aby téměř výhradně mužskému obecenstvu dokázala, že má stejný smysl pro humor jako oni.

Měla vyhrazených pětačtyřicet minut a s radostnou úlevou si uvědomila, že skončila se sedmiminutovým předstihem. Od přednáškového pultu rozsvítila hlavní světla v sále a požádala o otázky. Podél střední uličky stály tři mikrofony a vmžiku se u každého z nich objevil jeden chirurg. Dobré znamení, že všichni přítomní přednášku neprospali. První dvě otázky byly snadné pouhé upřesnění, které Jessie s přehledem zvládla. Oba muži ani jeden z nich nevypadal jako kandidát na okořenění jejího soukromého života jí složili poklonu za vynikající vystoupení a fascinující výzkum. Prozatím pohoda, pomyslela si Jessie, když oba lékaři rychle postoupili svá místa dalším kolegům.

Třetí tazatel byl vysoký černý neurochirurg z Kalifornie.

Jmenoval se Litton a pracoval na vývoji přístroje, jenž měl ARSi konkurovat. Při jejich předchozích krátkých setkáních si Jessie věřila, že je neuvěřitelně inteligentní a postrádá třeba jen špetku smyslu pro humor. Na její prezentaci dorazil s patnáctiminutovým zpožděním, v jedné z krátkých pauz mezi promítáním diapozitivů, kdy se v sále svítilo.

Vytušila průšvih ještě dřív, než Litton vůbec otevřel ústa.

„Paní doktorko Copelandová, jsem Ron Litton ze Stanfordské univerzity. Rád bych vám poblahopřál k skvělému výkladu vašeho výzkumu na poli intraoperativní robotiky. Ale jedna věc mi dělá těžkou hlavu.“

„Ano?“

„Tvrdíte, že až dosud jste s vaším ARSem prováděli chirurgické zákroky jen na zvířatech a mrtvolách.“

„Správně.“

„A že vy a primář vašeho oddělení doktor Gilbride jste teprve začali připravovat žádost pro nemocniční komisi, jež by váš přístroj schválila pro pokusy na lidech.“

„Přesně tak jsem to uvedla, ano.“

„V tom případě bych vám doporučoval, abyste se vy a váš primář neurochirurgie naladili na stejnou vlnovou délku.

Na vaši prezentaci jsem se dostavil se zpožděním z toho důvodu, že jsem se nedokázal odtrhnout od televize ve svém hotelovém pokoji. Od zpravodajství CNN, abych byl přesný.“

„Pane doktore Littone, nechápu, co má tohle společného s naší žádostí o svolení provádět pokusy na lidských pacientech?“

„Paní doktorko Copelandová, nezbývá mi než doufat, že komise vám to povolení už udělila, protože podle zpráv moderátorů i podle interview s doktorem Gilbridem, které jsem právě sledoval, dnes ráno použil vašeho kamarádíčka robota k úspěšnému odstranění nádoru z mozku olympijské medailistky Marcie Sheprowové.“

Kapitola 9

„Pane doktore Gilbride, mohl byste už nyní podle stavu Marcie Sheprowové potvrdit, že váš chirurgický robot stoprocentně zabodoval?“

Gillbride se s vážným, profesionálním výrazem v obličeji vstřícně obrátil ke kameramanům na své tiskové konferenci.

„V neurochirurgii není nikdy nic stoprocentní, Charlie,“

pronesl se zdviženým ukazovákem, „ale v daném okamžiku stav Marcie Sheprowové vypadá velmi příznivě a všichni počítáme s jejím rychlým zotavením. Trauma spojené s tradiční

chirurgickou

metodou

bylo

užitím

naší

intraoperativní robotiky nepochybně sníženo.“

Ale no tak, Carle, vážně nemáš špetku studu?

Jessie seděla v ohromeném mlčení na pohovce svého hotelového apartmá a dívala se, jak se její šéf předvádí před kamerami a nejméně dvacítkou mikrofonů tísnících se na stole před ním. Po Gilbrideově levici stál na malířském stojanu umělecky vyvedený nákres zobrazující průřez Marciinou hlavou, umístění meningiomu a dráhu, kterou ARS urazil. Jako kdyby Gilbride byl generál Schwarzkopf a Marciin mozek Irák. Jessii děsilo, ale vlastně ji nepřekvapilo, že Gilbride si tu kresbu dívčina mozku objednal ještě před operací.

„Pane doktore, Pat Jacksonová, Associated Press. Mohl byste nám nastínit svou představu o budoucnosti robotiky v neurochirurgii?“

„V celé chirurgii, Pat. Pokrok v medicíně skutečně ubíhá mílovými kroky. Lidé zapomínají, že vyšetření počítačovým tomografem se všeobecně neužívalo ještě před pouhými dvaceti lety a magnetická rezonance byla před deseti lety neznámou vyšetřovací metodou. Ultrazvuk sice existuje od druhé světové války, ale rozhodně ne na té úrovni, jaké jsme dosáhli dnes. Došlo k objevu optických vláken, jež umožnily vývoj nejrůznějších sond, nu a na obzoru se rýsuje využití mikrorobotiky. Možnosti jsou skutečně bez hranic, a jak jsem uvedl, výzkumníci v mém oddělení si v tomto směru nechtějí nechat ujet vlak.“

Cvok.

Jessie se zamyslela nad svou budoucností ve Východním zdravotnickém centru. Nechal jí Gilbride jinou možnost než rezignaci? Obelhal ji, pokud jde o žádost ohledně povolení pro pokusy na lidech. Pětičlenný nemocniční výbor, který v této věci rozhoduje, se skládal výhradně z jeho kámošů. Bylo jasné, že svolení od nich získal už dávno a teď jenom čekal na dokonalý případ.

A pak tu byla záležitost s nádorem Marcie Sheprowové.

Jessie věděla, že nepřehání, když podle ní by nádor tohoto druhu dokázal průměrně zdatný neurochirurg odstranit pomocí vrtačky, čajové lžičky a kapesního nože. V žádném

případě nešlo o druh zákroku, kvůli kterému ARS vyvíjeli.

Ale jenom hrstka lidí, kteří byli u toho, když Jessie pracovala na nádoru mrtvého Petea Roslanskiho, si uměla představit, jakou nenapravitelnou škodu mohl ARS2

napáchat v Marciině mozku, kdyby začal fungovat špatně jako ARS1. Není divu, že Gilbride lezl z jejího pokusu na mrtvole po zdi. Už jenom číhal na nejvhodnější okamžik, aby se zapsal do historie. Technický problém, na který narazila Jessie, se sice dal snadno odstranit, nicméně kdyby se donesl až ke schvalovací komisi, zasadil by jeho ctižádostivým

plánům

značnou

ránu.

sousto

představované Marcií Sheprowovou bylo příliš lákavé, než aby Gilbride dokázal odolat.

Tisková konference pokračovala, ale Jessie už viděla a slyšela všechno, co potřebovala. Svlékla se z kostýmku, nechala ho i s prádlem ležet na podlaze ložnice, a pak celých dvacet minut stála v horké sprše a pořád dokola se mydlila a oplachovala, jako by ze sebe chtěla smýt pošpinění ze styků s tím nestoudným člověkem.

Vysušila si vlasy, navlékla džíny a rolák a sbalila zavazadlo na zpáteční cestu. Než dorazí do nemocnice, bude už hodně pozdě, a navíc by se moc divila, kdyby se po ní chtělo vystoupení před sdělovacími prostředky. A i kdyby se někomu podařilo objevit souvislost mezi ním a ARSem, co má být? Dělala robotovi pouhou chůvu. Gilbride mu dělal manažera a mluvčího.

Zamířila ke dveřím, ale ještě předtím se vrátila k minibaru a vhodila si do kabelky třídolarový sáček mentolek. Já ti ukážu!

První známkou toho, že Jessie vážně podcenila zájem sdělovacích prostředků o Marcii Sheprowovou a fascinující techniku, která jí zachránila život, byla flotila dodávek různých televizních a rozhlasových stanic parkujících před nemocnicí. Kam se podívala, stáli členové nemocniční ostrahy a v hlavní vstupní hale se tísnily hloučky reportérů a kameramanů. Když ve vrátnici ukázala svůj identifikační průkaz, několik novinářů na ni začalo volat otázky v bláhové naději, že by mohla mít něco cokoliv společného s Marcií.

Hloučky kameramanů se k ní začaly zvolna přibližovat jako přízraky z děsivého snu.

Jessie honem vyjela výtahem do šatny u operačního sálu v osmém poschodí a převlékla se do bílých kalhot a pláště.

Pak nervózně seběhla dolů do sedmého patra.

Marci zatím ještě ležela na JIPce. Jessie měla v úmyslu se u ní zastavit, až se podívá na Saru, ale když míjela otevřené dveře, Barbara Sheprowová zachytila její pohled a kývnutím ji pozvala dál.

„Jak dopadla vaše přednáška?“ otázala se Barbara šeptem, aby nevyrušila spící dceru.

„Docela dobře. Měla jsem velkou radost, když jsem se doslechla o výsledku Marciiny operace.“

Gymnastka nebyla napojená na žádné podpůrné přístroje a podle všeho dýchala zcela bez potíží.

„Už párkrát otevřela oči, a dokonce promluvila. Ale většinu doby prospí.“

„To je úplně normální.“

„Paní doktorko, doufám, že mi nemáte za zlé, když jsem se v téhle věci rozhodla pro doktora Gilbridea.“

„Tady nepěstujeme konkurenční boj, paní Sheprowová.

Jde o život vašeho dítěte. Vy musíte vůči chirurgovi pociťovat naprostou důvěru. Pokud byste ji ke mně neměla, pak bych stejně odmítla operovat.“

Jessie nečekala na Barbařinu odpověď, odhrnula Marcii vlasy z čela a pozorně se zadívala na její dokonalý hladký obličej. V duchu němě děkovala Bohu, že se během Gilbrideovy grandiózní hry nic nezvrtlo. Pak odešla.

Barbara byla očividně blahem bez sebe, že si vybrala Gilbridea. Jessie doufala, že se nikdy nedozví, jak hanebně chirurg její dceru využil.

Sara ještě pořád zůstávala na řízené ventilaci, ale podle poznámek sloužícího neurochirurga se začínala dýchací trubicí lehce zalykat nepatrně nadějný příznak. Navíc se objevil náznak pohybu na levé straně Sařina těla. Náznak pohybu. Bystrá, energická učitelka a trojnásobná matka, a její svět je teď zredukovaný na tohle. V téhle chvíli, připomněla si Jessie přísně. V téhle chvíli. Ale současně nezapomínala, že každou další hodinou s minimálním či

žádným zlepšením stavu, každým dalším dnem klesá naděje na Sařino zotavení bez větších zdravotních následků.

Jessie provedla stručné neurologické vyšetření, jež ukázalo nulové reflexy, nízké svalové napětí a nic, co by svědčilo aspoň o tom náznaku pohybu, který popsal sloužící lékař. Tohle nebyl jen boj, tohle byl Sařin Armagedon.

Jessie se zamyšleně dívala na svou přítelkyni a v duchu si zkoušela představit, jak se Barry a jeho děti budou tvářit na zprávu, že se rozhodla dát v nemocnici výpověď. A co Tamika Bingová a Dave Scolari a paní Kinchleyová a další pacienti? A co Skip Porter a Hans a všichni ostatní, kteří pomáhali vdechnout ARSi život? Proč jen Gilbride musel překročit únosnou hranici? Jessie by dokázala překousnout ledacos, ale teď byla donucená ke kroku, kterým ublíží mnoha lidem a to velmi hluboce, pomyslela si smutně.

Napsala několik podrobnějších příkazů ohledně další péče o Saru a zamířila k pokojům s úmyslem ještě rychle překontrolovat pacienty a vypravit se domů. Než ale stačila dojít k prvním dveřím, zavolala na ni ze sesterny staniční sestra.

„Zdravím vás, Jessie,“ usmála se a natahovala ruku s obálkou, na které bylo natištěno Jessiino jméno. „Pan doktor Gilbride se zmínil, že se tu dneska nejspíš ukážete. Tohle tu pro vás nechal.“

ŽÁDOST

Od: MUDr. Carla W. Gilbridea, přednosty oddělení neurochirurgie

Komu:

MUDr.

Rolandu

Tutenovi,

předsedovi

personální komise

Týká se: MUDr. Jessie D. Copelandové, asistentky na oddělení neurochirurgie

Vážený pane Tutene,

Píši vám, abych vám oznámil svůj úmysl doporučit dr.

Jessii Copelandovou k povýšení z odborné asistentky na docentku neurochirurgie, s platností ode dne, kdy od vás obdržím

schválení

svého

doporučení.

Doktorka

Copelandová odvedla pro naše oddělení a celou nemocnici obrovský kus práce a byla výrazně nápomocna při vývoji našeho programu intraoperační robotiky. Mám proto v úmyslu odměnit její úsilí i výsledky tímto povýšením do akademické hodnosti.

Docentura důležitý krok směrem k definitivě a výrazný platový nárůst. Jessie nevěřícně civěla na žádost.

Předpokládala, že na nejbližší povýšení bude čekat dva roky, možná tři, pokud se vůbec kdy dočká. Navíc si uvědomovala, že by tím přeskočila několik dalších kolegů mužů. Nepatřila sice k militantním feministkám, ale pocit uspokojení si zastírat nemohla.

„Na hovor s vámi jsem si radši počkal, až si to přečtete.“

Ve dveřích stál Carl Gilbride a vypadal stejně svěže a úpravně jako před řadou hodin na tiskové konferenci. Jessie zamávala žádostí.

„V normálním světě za podobné úplatky posílají lidi za mříže!“ prohlásila.

Gilbride vklouzl do kanceláře a zavřel za sebou dveře.

„Říkejte tomu, jak chcete,“ pokrčil rameny. „Tak nebo tak, povýšení si zasloužíte. A bylo mi jasné, že dnešní události vás pořádně rozzlobily.“

„Tady nejde jen o rozzlobení, Carle. Zhrozila jsem se a zuřila a… připadala jsem si ponížená. ARS nebyl na podobnou akci ještě připraven a vy to moc dobře víte.“

„Vidíte, a Skip Porter mi tvrdil úplný opak. Říkal, že…

že ten Problémek, na který jste tuhle narazila, byl ryze mechanický zlomený vodič, žádná chyba projektu. Kromě toho, kdy jsou nové techniky či léky skutečně připraveny? V

jistém bodě vývoje musejí vědci prostě popadnout býka za rohy a risknout to.“

Jessie pomalu zavrtěla hlavou.

„Odpusťte si to, prosím,“ povzdechla si.

„Jessie, oceňuji váš přínos pro vývoj ARSe. Nezdá se mi však, že byste si uvědomovala realitu ohledně financování vědeckého výzkumu našeho neurochirurgického oddělení.“

„Carle, to děvče jste úplně zbytečně vystavil obrovskému nebezpečí.“

„Kdyby se objevily nějaké potíže s ARSem, byl jsem připravený lebku otevřít a vyjmout nádor klasickým způsobem. A neříkejte, že jsem přístroj použil zbytečně.

Podívejte se na tohle.“

Gilbride vytáhl z kufříku velkou nacpanou obálku a podal ji Jessii. Obsahovala desítky blahopřejných emailů, telefonických vzkazů, faxů a řadu telegramů. Pacienti ze všech zemí celého světa Gilbridea bombardovali a žádali, aby s ARSem zaútočil na jejich „neoperovatelné“ nádory.

Prosím, až do téhle chvíle jsem neměla žádnou naději, stálo v jednom faxu . Nemám co ztratit. Pomozte mi, prosím.

„Gratuluju,“ zabručela Jessie a doufala, že z hlasu jí je znát nedostatek upřímnosti.

„Dva z těch faxů a jeden telegram jsou od agentur, jež by mohly pomoct s financováním našeho výzkumu,“

pokračoval Gilbride, sáhl do obálky a vylovil zmíněné texty.

„Tady.“

Telegram byl od ředitele továrny na chirurgické nástroje v Durbinu. Jessie věděla, že velká část práce na ARSi proběhla právě díky grantu, který zněl sice na Gilbrideovo jméno, ale žádost o něj psala ona sama.

Milý Carle, my všichni v Durbinu jsme hrdí, že aspoň části Vašeho výzkumu, jenž přinesl tak působivé výsledky, jsme napomohli i my. Blahopřejeme Vám, doktorce Copelandové i ostatním pracovníkům. Troufám si tvrdit, že

až zažádáte o prodloužení grantu, našemu souhlasu nebude stát nic v cestě.

„A tohle. Podívejte se. Je to od výkonného ředitele Maclntoshovy nadace z Los Angeles. Slyšela jste o ní?“

„Samozřejmě.“

Milý doktore Gilbride,

blahopřejeme Vám k úspěšnému použití intraoperativní robotiky v případě Marcie Sheprowové. Jak jistě víte, Maclntoshova nadace má za úkol podporovat lékařský výzkum, jenž přináší přímý užitek veřejnosti. Je mi známo, že nedočkavě čekáte na naši odpověď ohledně vaší žádosti o udělení grantu. Váš úspěch na nás udělal mocný dojem a Váš výzkum jsme zařadili do třídy A, čili s nejvyšší důležitostí. V této třídě dosahují granty minimální výše tří milionů dolarů. Budeme-li vyžadovat další informace, spojím se s Vámi osobně. Každopádně počítejte s tím, že návrh na udělení grantu pro Váš výzkum předkládám naší schvalovací komisi osobně a s vrcholným doporučením.

Zdraví

Eastman Tolliver

výkonný ředitel

„Tři miliony,“ poznamenala Jessie uznale.

„A to je teprve začátek, protože díky tomuto případu se náš program stane elitním v celé zemi. Odhaduji, že tak do týdne budeme mít víc práce než všechny ostatní neurochirurgie ve Státech dohromady. Navíc budeme mít

plus, pokud jde o soupeření se Stanfordem a Baylorem kvůli penězům z ministerstva, zvlášť když teď odpadla Iowa.“

„Carle, uznávám, že máte stoprocentní pravdu. Co vám ale nemůžu odpustit, to je lež o tom, že nemáte schválené pokusy na lidech.“

„Taky jsem neměl. Ale hned druhý den poté, co se na pohotovosti objevila Marci, jsem si na komisi dupnul.

Předtím ne.“

Jessie si ho podezřívavě změřila.

„Můžete mi to dokázat?“

„Když o to budete stát, Jessie. Chápu, že jste rozhněvaná. Jenže tyhle tahy patří k šéfovské roli a dostanou nás do čela toho peletonu. Nerad bych, abychom o vás přišli.

Takže proto návrh na povýšení. Co mi na to řeknete?“

Prohlášením, že nelhal, pokud jde o schválení ARS k pokusům na lidech, Gilbride pootevřel Jessii dveře k tomu, aby zůstala v nemocnici. Sice jen na škvírku, ale víc nepotřebovala.

„Dneska tu nejspíš můžem čekat pěkný blázinec,“

pronesla neutrálně.

„To je slabé slovo.“

Z náznaku jeho samolibého úsměvu se dalo vyčíst, že si uvědomuje své vítězství. Jessie uvažovala, zda má chtít písemný důkaz o datu, kdy nemocniční komise schválila ARS pro pokusy na lidech. Znala však Gilbridea natolik dobře, aby jí bylo jasné, že si takový dokument může

obstarat, i kdyby to pravda nebyla. A proč bych kvůli tomu měla ubližovat sobě, Sare a svým dalším pacientům?

pomyslela si. Lepší bude vyřešit situaci tak, aby vyhovovala především mně přijmu povýšení a nenápadně se začnu zajímat o místa na jiných neurochirurgických odděleních ve městě nebo i jinde ve Státech.

„Budu vám maximálně pomáhat,“ slíbila.

„Tak mluví správný týmový hráč!“ pochválil ji Gilbride.

Kapitola 10

Alex Bishop si najal zařízený podkrovní byteček v neudržovaném činžáku vzdáleném asi jedenapůl kilometru od nemocnice. Byla půlnoc a právě mu skončila pracovní směna. Při cestě domů se zastavil v obchodě se smíšeným zbožím, koupil si pár plechovek dietní pepsi, deset čokoládových tyčinek s mandlemi a hrst nikotinových žvýkaček. Svou poslední cigaretu dokouřil krátce poté, co dospěl k rozhodnutí ulovit Mallochea. Dokud ten grázl nebude po smrti či za mřížemi, žádné cigarety. Tuhle sázku uzavřel sám se sebou a bylo proklatě těžké slib dodržet.

Nikotinové žvýkačky a náplasti mu pomáhaly udržet abstinenční příznaky jakžtakž pod kontrolou, ale proti své druhé závislosti na čokoládových tyčinkách s mandlemi nepodnikl nic, i když už se vyšplhal k pěti kouskům denně.

Každé ráno udělal za trest sto kliků a čtyři sta dřepů.

Činžák stál v pěkně drsné čtvrti. Bishop mířil do své ulice a přitom napůl doufal, že ho zaskočí nějaký pouliční gang. Zrovna procházel jedním z obdob, kdy prostě prahl po akci. Nezapomínal však, že na to není vhodná doba. Musel vyvinout maximální sebezapření, aby na sebe nijak neupozorňoval.

Všechno totiž nasvědčovalo tomu, že co nevidět přijde vyvrcholení.

Operace

nádoru

Marcie

Sheprowové

pomocí

chirurgického robota rozptýlila poslední pochybnosti, pokud jde o chirurga, jehož si Claude Malloche vybere příště.

Mlha, jak někteří přezdívali nepolapitelnému geniálnímu zabijákovi, měl do Východního zdravotnického centra buď namířeno, nebo v něm už dokonce byl. A jeho operatérem bude Carl Gilbride. Sehnat si diskrétně informace o Gilbrideovi nebylo snadné, ale postupně se Alexovi profil šéfa neurochirurgie přece jen začal rýsovat. A díky kabelu, který vytáhl z rozdělovače auta Jessie Copelandové, to nebude zvlášť dlouho trvat a doktorka mu doplní poslední chybějící dílky skládačky obrazu Gilbridea.

Prozatím Bishop zjistil, že Carl Gilbride buduje říši podobně umanutým a velkorysým způsobem jako kdysi Sylvan Mays. Pocházel z chudších středních vrstev, ale jakmile to jen bylo možné, začal si žít nad poměry. NynMo byl autokrat, který cizeloval oddělení, jež si už nyní vysloužilo pověst jednoho z nejlepších v celé zemi.

Společensky se on i jeho manželka úzce stýkali s bostonskou smetánkou. Paní Gilbrideová působila ve výborech mnoha dobročinných organizací.

Odpovídá Gilbride typu člověka, kterého si Claude Malloche může koupit? Na základě informací, jež si až dosud Bishop obstaral, zněla odpověď jako jednoznačně ano. A provedl by za patřičnou odměnu operaci i v případě,

že by věděl, co je Malloche vlastně zač? Tak na tuhle otázku si Alex teprve potřeboval zjistit odpověď.

Sblížení s Jessií Copelandovou mu pomůže vyplnit všechny mezery a navíc mu umožní zjistit seznam pacientů na lůžkovém oddělení sedmého neurochirurgického patra i v ambulantní léčbě. Ze zběžných dotazů na doktorku se Bishop dozvěděl jen samou chválu, a podle řady náznaků nebyla s Gilbridem až takový kámoš. V tom ohledu představovala přesně ten zdroj, který Alex potřeboval. Jeho počáteční dojem z doktorky Copelandové byl asi ten, že je příliš hezká a křehce ženská, než aby si na živobytí měla vydělávat zrovna pižláním cizích mozků. Současně však nezapomínal, že v jejich agentuře byla řada pohledných a na pohled neuvěřitelně zranitelných žen, které neměly špetku zábran vystřelit někomu mozek, pokud to vyžadovala pracovní povinnost.

Všechno by bylo mnohem snazší, kdyby se mu kdykoliv předtím podařilo urvat aspoň jeden pohled na Mallochea, třeba jen jediný. Ale Mlha nikdy svou práci nevykonával osobně, a pokud se už vydal do terénu, pak využíval převleky a někdy i dvojníka. Ovšem tentokrát se dostal do úzkých.

Bishopův podkrovní pokoj byl ve třetím patře, na konci rozvrzaného schodiště. Od svého příchodu do Bostonu toho Bishop moc nenaspal, ale přesto vzal s potěšením na vědomí, že po vystoupáni schodů necítí v nohách ani náznak

únavy. Došel ke dveřím bytu a z kapsy vyndal klíč, když tu se náhle zarazil. Dva vlasy, které nastražil mezi rám dveří a veřeje, zmizely. Samozřejmě mohly odpadnout, mohl je odvát průvan, ale sem nahoru se žádný průvan od vchodu nedostal. Svou pětačtyřicítku měl v pokoji, zabalená do ručníku ležela pod rohem matrace. Nepřicházelo v úvahu, aby ji bral s sebou do zaměstnání. Kdyby teď jedinkrát ujel, ztratil by poslední příležitost Mallochea dopadnout. Pokud mu někdo vnikl do bytu, ať už odešel nebo tam čekal, měl Bishop jedinou možnost, a sice celou situaci bez prodlení vyřešit. A k tomu by mu mohl pomoci požární žebřík.

Bishop se tiše vyplížil na půdu a odtud po úzké lávce pokračoval na střechu. S dokonalým klidem se pažemi silnými jako profesionální atlet přehoupl přes okraj střechy a zachytil se kovového požárního žebříku pod okapem.

Pomaloučku slezl o kousek níž. Závěsy na západním okně bytu byly zatažené, ale škvírkou přece jen rozeznal obrysy nábytku. V místnosti se nesvítilo, ale drahým oknem na jižní straně tam dopadal mírný pří svit. Podle toho, co Alex viděl, byl pokoj úplně prázdný.

Ještě pět deset minut se krčil na žebříku a opatrně hleděl dovnitř. Náhle vlevo od dveří zahlédl pohyb. Z křesla se tam zvedl podsaditý muž, na chvíli zmizel za dveřmi záchodu a opět se vrátil na své místo. Bishop si nebyl jistý, ale měl dojem, že vetřelec drží v pravé ruce připravenou pistoli.

Díval se do pokoje tak dlouho, dokud si neověřil, že muž je

úplně sám. Pistole v trénované ruce plus moment překvapení. Bishop si uvědomil, že ve většině případů by riskoval a spolehl se, že díky svým reflexům soka s pistolí přemůže. Tentokrát však neměl na vybranou. Možná že skončí příšerně pořezaný dřív, než zasáhne terč, ale okenní rám byl starý a tabulky v něm malé. Kromě toho by to nebylo poprvé, co proletí skrz okno kterýmkoliv směrem.

Z igelitového sáčku vytáhl čokoládovou tyčinku, roztrhl obal a ukousl si, přičemž si dával záležet, aby se v jednom soustu ocitl přesně ten správný poměr kokosu, čokolády a mandlí. Zbytek tyčinky hodil proti oknu dostatečně zlehka, aby to ťuklo, ale tak hlasitě, aby to upoutalo mužovu pozornost, načež se po řebříku bleskově vyhoupl o několik příček výš. Vetřelec se ostražitě přiblížil k oknu. Bishop nečekal, až roztáhne závěsy. Útok nohama by byl jistě bezpečnější, ale nesrovnatelně míň účinný. Místo toho si Bishop přetáhl bundu přes hlavu a vrhl se do místnosti.

Zasáhl muže hlavou do hrudi jako kladivem a dlaní mu přitom obemkl zápěstí. Zakroutil jím a pistole zarachotila na podlaze dřív, než se zhroutili oni dva. Prudce vrazil loket do brady, silný úder do protějšího spánku a bylo po všem. Pět vteřin možná šest.

Bishop se převalil po kusech dřeva a střepech skla a muži vrazil hlaveň jeho vlastní zbraně pod bradu dávno předtím, než se vetřelec stačil vzpamatovat. Muž byl

mohutný o hezkých pár centimetrů vyšší než Bishop a o deset patnáct kilo těžší. Byl to však pouhý mladíček.

„Zůstaň ležet!“ vyštěkl Bishop. „Nerad bych tě zabil, ale když budeš dělat potíže, nic jiného mi nezbude.“

Došel k vypínači a rozsvítil lustr. Vážně kluk! Vetřelec vypadal jako fotbalista studentského týmu. Pětadvacet, ani o chlup víc. Krvácel z koutku úst a na čele měl velkou řeznou ránu, která se neobejde bez šití. K jeho cti, či naopak, musel Alex uznat, že mládenec nevypadá zděšeně. Bishop se napřímil a ucouvl o pár kroků.

„Zůstaň ležet na zádech, nohy u sebe, roztažené paže!“

přikázal. „Jako parašutista. Tak honem, kdo tě poslal?“

„Odbor pro vnitřní záležitosti. Neměl jsem vám ublížit, jen si s vámi promluvit.“

„Díkybohu za to. A copak jsi mi měl vyřídit?“

„Že máte poslední příležitost vrátit se na farmu.“

„Jak jsi věděl, kde mě hledat?“

„Prozradili mi, že děláte v nemocnici. Včera jsem si vás tam vyčíhal a sledoval až sem. Můžu vstát?“

„Ne. Jestli sis měl se mnou jenom promluvit, můžeš to klidně zvládnout z podlahy.“

Bishop vytáhl mobilní telefon a vyťukal číslo do Alexandrie ve Virginii. Mela Crafta očividně vytrhl ze spánku.

„Mele, odbor pro vnitřní záležitosti za mnou poslal člověka.“

„A sakra. Kde je teď? Jak moc jsi s ním zatočil?“

„Leží na podlaze mého bytu. Není mu nic, co by nespravilo pár stehů. Kristepane, Mele, vypadá na sedmnáct!“

„Je mi osmadvacet!“

„Sklapni! Mele, jak mě našli?“

„Jak bys asi řekl? Nahoře vědí, že jsme byli parťáci a cos pro mě udělal. Kčertu, to přece ví každý! Ti parchanti se nejspíš napíchli na můj telefon, když jsem ti vyřizoval ty věci v Bostonu. Nikdy jsem jim nic neprozradil. Ani jsem nemusel. Alexi, tohle jsem ti přece vtloukal do hlavy už ve Washingtonu. Když tě budou chtít, dřív nebo později tě dostanou.“

„S takovýma cucákama nikdy. Mele, promluv s nimi.

Vyřiď jim, že toho hošíka se stříkací pistolkou odtud pustím jen s pohlavkem. A oznam jim, že potřebuju, aby mi dali pokoj aspoň dva týdny.“

„Já jim to vyřídím, Alexi, ale nemůžu ti nic zaručit. A navíc hned ráno odlétáme s Karen na deset dní do Brazílie.

Zkusím před odjezdem zařídit, co jen bude možné.“

„Teď hned.“

„No dobře, teď hned. Alexi, těch posledních pět let tě změnilo, zatvrdilo tě tak nepřirozeně, že se to nezamlouvá nikomu z tvých známých. Kdybys celou tu věc nechal plavat, proklatě by se ti ulevilo.“

„Pět set lidí, Mele. Tohle je počet mrtvých, co má ten parchant na svědomí. Pět set. A možná víc.“

„To tvrdíš ty, Alexi. Nech to plavat.“

„Vyřiď jim, ať mi dají dva týdny, jinak že jim ty studentíky, co za mnou pošlou příště, vrátím v igelitovém pytli.“

„Udělám, co bude v mých silách. Jsem rád, žes toho kluka nesejmul.“

„Myslím, že on taky. Přeju hezkou dovolenou, Mele.“

Kapitola 11

Chaos.

Od úspěšné operace Marcie Sheprowové uplynuly dva dny dva dny ve znamení neodbytných reportérů, faxů, telegramů a tiskových konferencí a kamer ze CNN. Úspěch Carla Gilbridea znamenal pro Jessii práci navíc. Od svého návratu z Chicaga vykonávala nejen své, ale i všechny jeho pracovní povinnosti.

Jediným světlým bodem těch dní byl zárodek vztahu vznikající mezi ní a Alexem Bishopem. Včerejší náhodné setkání v bufetu vedlo později večer k další, půlhodinové „schůzce“ u kávy. Jak Jessie vytušila už během jejich krátké jízdy v dešti, bylo v tom člověku mnohem víc, než by se na první pohled zdálo. Byl o dva roky starší než ona a už před léty absolvoval manželství, z kterého neměl děti. Během služby u vojenského námořnictva dálkově dostudoval vysokou školu, obor filozofie, a zúčastnil se akcí v Zálivu.

Líbily se mu stejné filmy jako jí a byl sečtělejší než ona, ačkoliv to ode dne, kdy před třinácti lety začala studovat medicínu, platilo o drtivé většině lidí. A jako by toho nebylo dost, fyzicky se jí líbil ještě víc než ten první večer.

Rozloučili se s tím, že se dnes večer pokusí sejít v bufetu ve stejnou dobu a na stejném místě jako včera.

I když se Jessie dostala domů až v jednu hodinu po půlnoci, nařídila si budík na pátou hodinu ráno. Kromě dvou nových případů na zítřek připravená resekce aneurysmy a předoperační příprava velkého glioblastomu probíhaly její služby pořád stejně. Tamika Bingová i nadále zůstávala ve svém téměř katatonickém stavu, a to navzdory společnému úsilí psychiatrů, rehabilitačních pracovníků a foniatrů. Paní Kinchleyová a paní Weissová si nepřestávaly po straně stěžovat personálu jedna na druhou, ale do očí si vzájemně nic takového nepřiznaly.

Ze všech Jessiiných pacientů se změna objevila pouze u Davea Scolariho. Oči měl nesrovnatelně veselejší než dřív a Jessii vždy vítal kamarádským úsměvem.

„Zdravím vás, doktorko, jak vám dupou králíci?“

„Jde to. Zastavila jsem se tady už včera v noci, ale zrovna jste spal. Vidím, že vám došla další hromada pošty.“

Kývla směrem k nočnímu stolku s podnosem plným pohlednic a otevřených dopisů, což svědčilo o zájmu, který mladík předtím neprojevoval.

„Mamka mi je chodí předčítat. A taky jsme na ně začali odpovídat. Diktuju a mamka píše.“

Jessie cítila, jak jí nadšením poskočilo srdce. Viděla už dost lékařských zázraků, aby jí bylo jasné, že víra a optimismus jsou nejlepšími léky.

„To je senzace, Dave. Jsem ráda, že jste se do toho pustil,“ usmála se. „A spousta lidí bude mít z vaší odpovědi taky velkou radost.“

„Chtěl bych vám ukázat ještě něco,“ dodal Dave a zatvářil se jako uličník, který domů nečekaně donesl vyznamenání.

V nadlidském úsilí zaťal zuby a napětím přimhouřil oči.

Pak se mu náhle a roztřeseně pravá paže odlepila z pelesti.

Současně pohnul i prsty. Nepatrně jako rákosí v jemném vánku, ale pro neurologa byl jakýkoliv pohyb jasným znamením, že nervové spoje zůstaly neporušené.

„A trochu to dokážu i levačkou,“ pochlubil se Dave.

Jessie vzala mladého muže za ruce a pak ho objala.

„Ach Dave,“ vyhrkla šťastně. Nedokázala odhadnout, zda si mladík vůbec uvědomuje mamutí důsledky těchto chabých pohybů. „Nádhera!“

„Ten váš kámoš Luis mě chodí pravidelně navštěvovat.

Je moc fajn.“

„To je,“ přisvědčila Jessie. Luis byl malíř a skautský vůdce až do okamžiku, kdy od osudné autonehody, jež ho zchromila, došlo v jeho životě k mnoha neuvěřitelným a nečekaným změnám.

„No, a když se tu ukázal poprvé, rozhodl jsem se, že to dokážu. Dřel jsem se celé hodiny, a včera večer se mi to zčistajasna povedlo. Zatím jsem to nikomu neprozradil, chtěl jsem, abyste byla první.“

„Je to obrovský skok kupředu, Dave. Neuvěřitelný. Ale teď vás čeká jen dřina a dřina.“

„Tak toho se nebojím!“ prohlásil Scolari.

Jessie dokončila obchůzku po ostatních pokojích. Do své kanceláře dorazila chvilku po osmé. V čekárně přede dveřmi seděla boubelatá, všedně vyhlížející žena po padesátce. Jessii pár vteřin trvalo, než si uvědomila, že to je Alice Twitchellová, jedna z Gilbrideových kancelářských sil. „Myška“, „bezbarvá“, „spořádaná“ to byla slova, jež Jessii pravidelně vytanula na mysli při pohledu na Alici.

„Dobrý den,“ pozdravila Alice maličko plaše. „Víte, pan doktor Gilbride se rozhodl, že mě půjčí vám.“

Proboha, co teď?

Jessie odemkla dveře kanceláře a pokynula ženě, ať jde dál.

„Já vás mám půjčenou?“

„Pan doktor Gilbride říkal, že mu nějakou dobu budete pomáhat se psaním zpráv a referátů a vyřizovat telefonáty.“

„To že říkal?“

„No ano. Vlastně chtěl, abyste vyřídila pár zpráv a dopisů.“

Alice podala Jessii složku papírů.

„Já tomu nemůžu uvěřit!“ neovládla se Jessie. „Fakt je to k nevíře. A kde byste podle něho měla pracovat?“

Alice rozpačitě přešlápla, ale nevzdávala se.

„Pan doktor Lacy má čtrnáctidenní dovolenou,“

vysvětlila. „Takže prozatím bych seděla v jeho kanceláři naproti přes chodbu. Za chvíli sem přijdou technici připojit linku k vašemu telefonu a propojit mě s vámi. Paní doktorko, je mi jasné, že vás to rozhněvalo. Omlouvám se, ale tohle nebyl můj nápad.“

„Já vím, Alice, samozřejmě že to vím. Já jenom že už teď dělám šestadvacet hodin denně. Nechápu, co víc ode mě ještě čeká.“

Ale Jessie věděla přesně, co od ní Gilbride očekává přípravu všech dalších tiskových konferencí a televizních interview. To proto dostala sekretářku a práci navíc. Mohla sice za ním zajít a zeptat se, proč právě jí poslal sekretářku a přidal další práci a proč si nevybral jiného chirurga, ale jen by zbytečně ztrácela čas. Gilbride by pronesl pár pohrdavých poznámek o organizačních schopnostech ostatních kolegů a k tomu připojil několikaminutové velebení její výjimečné šikovnosti. Nejistě, začal by vášnivě hlásat, že na tohle lepšího odborníka než Jessii nenajde, vlastně že je jediná, kdo udrží věci v chodu, zatímco on se bude starat o spoustu nezbytného zařizování. Tak desetkrát by se zaklínal týmovou prací, okořenil to zmínkou o tom, že Jessii zná důvěrně ARS a všechno kolem něho, a maličko by zaryl připomínkou jejího povýšení. Gilbride byl sice darebák, ale současně velmi mazaný. Jessie se podívala na první dopis.

„Tak, Alice,“ povzdechla si. „Napište těmhle lidem poděkování za dar nemocnici, který nám poslali z vděčnosti za záchranu Marcie. Ujistěte je, že celá částka půjde rovnou na neurochirurgický výzkum.“

„Děkuju, paní doktorko,“ usmála se Alice.

Chaos.

Telefonáty kvůli novým pacientům začaly v devět ráno a bez jediné pauzy pokračovaly celý den. Ze všech koutů Států, z Kanady, z Londýna. Soukromí lékaři, sami pacienti, dokonce i další neurochirurgové. Několik šílejících pacientů se objevilo dokonce rovnou v nemocnici a prosili, aby doktor Gilbride zvážil jejich operaci. Skoro všichni byli těžce nemocní. Gilbride dal očividně Jessiino jméno k dispozici nemocničnímu oddělení pro styk s veřejností, protože řada reportérů méně významných časopisů a rozhlasových stanic putovala rovnou k ní.

V poledne se ozval Gilbride. Mezitím už měla Jessie rozvrh na týdny dopředu zaplněný objednanými pacienty, u kterých bylo třeba rozhodnout, zda je operace skutečně nezbytná, předpokládala však, že většinou potvrdí diagnózu jejich ošetřujících lékařů.

„Tak, Jessie,“ spustil Gilbride zvesela, „jsem zrovna na kanálu čtyři, chystám se na pořad, kdy budu odpovídat na telefonáty diváků. Jak to jde?“

„Jak byste řekl, že to jde?“

„Mluvil jsem s Alicí. Prý to zvládáte skvěle a máme hotovou záplavu případů.“

„Jo, případy se skutečně doslova valí. Nevím, kam dřív skočit. Ale nezapomínejte, že jsme měli plno práce už předtím, to všechno vypuklo. Carle, ti lidé navíc chtějí vás, a ne mě.“

„Ale Alice se zmínila, že je objednáváte k sobě.“

„Některé. Jen ty vytrvalce, co se nedají odbýt, ani když jim řeknu, že vy nebudete k dispozici.“

„Doufám, že žádný z těch vytrvalců není elita.“

„Elita?“

„Myslím tím papaláše. Přece víte: senátory, významné podnikatele, celebrity, zahraniční diplomaty, prostě ten typ lidí, co našemu programu dokáže vdechnout prestiž už jen tím, že projdou dveřmi do naší ordinace.“

Jessie cítila, jak se jí dělá špatně od žaludku, a potisící si musela připomenout, že Carla Gilbridea prostě není v jejích silách změnit.

„Myslíte lidi jako Marci,“ poznamenala.

„Přesně tak. Podobné pacienty musíte objednat přímo ke mně. Týmová práce.“

„Jasně, jak jinak. Týmová práce.“

Gilbride nechal její jízlivost bez povšimnutí.

„A co ten chlápek z MacIntoshovy nadace?“

pokračoval. „Už se ozval?“

„Zatím ne.“

„No, tak jakmile se o tom něco dozvíte, dejte mi vědět, ano?“

„Tři miliony. Na to se nedá zapomenout. Carle, nějakou dobu tohle vydržím, ale rozhodně ne donekonečna.“

„Ujišťuji vás, že jakmile Marcii propustíme do domácího ošetřování, celý ten blázinec zvolna pomine.“

„To upřímně doufám.“

„Takže nezapomeňte, že papaláše směrujete rovnou ke mně. Alice se bude snažit vecpat mi je do rozvrhu na nejbližší možný termín.“

„Papaláše papalášovi,“ potvrdila Jessie kysele. „Budu si to pamatovat.“

Poté, co úřad pro vnitřní záležitosti podnikl pokus vykouřit ho přímo z jeho bytu, přestal Alex chodit beze zbraně. Rozhodl se pro osmatřicítku v pouzdře v levé nohavici. Bylo deset hodin a on stejně jako včera večer opustil svoje určené místo a ledabyle se prošel po sedmém poschodí. Všímal si všech nových pacientů, registroval každého muže mezi třicítkou a pětapadesátkou, aby si ho zapamatoval pro další sledování. Ovšem tentokrát měl průvodce. Jessie Copelandová se s ním už druhý večer po sobě sešla v bufetu, ale nebavili se spolu ještě ani deset minut, když ji zavolali zpátky na sedmé patro, aby se podívala na pacienta. Protože netušila, že Alex se tam už

několikrát mrknout na vlastní pěst, pozvala ho, ať se podívá, kde pracuje a jakou má náplň činnosti.

Zatímco se Jessie věnovala pacientovi, Bishop se toulal po chodbě a nenápadně nakukoval do všech dveří. Z

nemocničního počítače se už stačil dozvědět, že v současné době leží na neurochirurgii čtyřicet čtyři pacientů, ale pouze sedm z nich přicházelo v úvahu. Po krátké kontrole usoudil, že žádný z nich není Malloche. Přesto se mu podařilo získat otisky prstů z pěti pokojů a poslal je Interpolu do Paříže.

Tam měl Interpol k dispozici dvě sady otisků, které možná patřily Mallocheovi. U Mallochea bylo všechno možné.

Z pokoje číslo sedm set třináct vyšla Jessie a spěchala chodbou k němu. V duchu si říkal, že to není přímo kočka, ale byla pohledná takovým tím chlapeckým způsobem, i když vypadala neupraveně a přepracovaně, což byl u ní trvalý stav. Bishopa trápilo, že jí o sobě lže, ale po pravdě nelhal tak moc. Umění lhát patřilo k umění přežít a v tom měl mnohaletou praxi. Jakmile chytne toho zločince, vyklopí jí čistou pravdu. Nyní však neměl v úmyslu se svěřit ani jí, ani komukoliv jinému.

Všechno ještě usnadňovala skutečnost, že ji očividně přitahoval. Čím víc si spolu povídali, tím víc se dozvídal o Gilbrideovi a ostatním personálu. Možná že za jiných okolností by uvažoval o tom, jestli si s ní nemá něco začít, jenže tohle nebyly jiné okolnosti. Riskoval kvůli pouhému tušení, ale teď už do čtrnácti dnů zjistí, zda neztratil pět let

úplně nadarmo. Jestli se mýlil, pokud jde o Mallocheův příchod do Východního zdravotnického centra, či pokud mu Mlha nějak proklouzne, pak ho ani chirurg formátu Jessie Copelandové neslepí dohromady.

„Už jsem tady,“ usmála se. „Omlouvám se, že to trvalo tak dlouho.“

„Pohoda.“

„Vlastně to není pohoda. Ten pacient, ke kterému mě zavolali, potřebuje míšní punkci, jenže má natolik artritickou páteř, že asistent mu jednoduše nedokáže zavést katétr na správné místo.“

„Takže to uděláte vy sama?“

„Pokusím se. Od časů, kdy jsem studovala medicínu, mi při každém problému v nemocnici stačilo, abych se ohlédla přes rameno, a vždycky jsem uviděla někoho zkušenějšího, jak na mě dohlíží. Jenže teď jsem samostatný lékař, a když se podívám přes rameno, nevidím tam nikoho.“

„Mám dojem, že omdlím.“

„O tom bych pochybovala. Na slabou náturu nevypadáte. A navíc nevěřím, že omdlívači by obstáli u námořnictva.“

„To máte pravdu. Většinou jsem všechno přetrpěl a vyzvracel se až později, o samotě. Tak víte co, běžte tomu chlapíkovi napíchnout páteř. Já se radši vrátím na svoje stanoviště, aby mě nevyrazili ještě před první výplatou.“

„Jsem ráda, že jsme si popovídali, i když to byla jen chvilka. Jste tak zábavný, že bych to do člena ostrahy nikdy neřekla.“

Bishop vytušil, že by si s ním ráda domluvila další schůzku, ale sama mu více vstříc už vyjít nemůže. Beztak urazila víc než polovinu cesty.

„Tak co myslíte?“ zazubil se. „Nechtěla byste se někdy sejít i mimo nemocnici?“

„Moment. Myslíte si, že něco jako mimo nemocnici vůbec existuje?“

„Můžu to dokázat.“

„Tak vám dám šanci. Například pozítří večer byste k tomu měl skvělou příležitost.“

„Úúch, to sloužím. A co večer na to?“

„Hm, to mám službu zase já.“

„Oběd. Zítřejší oběd,“ navrhl Bishop.

„Snad. Ale předtím ještě zavolejte. Gilbride sklízí vavříny, ale já za ně platím. Taková schůzka se nedomlouvá snadno, co?“

„Nedělejte si starosti. Fakt to za to nestojí.“

Bishop vyšel z neurochirurgického patra a pustil se dlouhou chodbou směrem ke schodišti. Na Jessii ho cosi znepokojovalo. Možná to byla její nepodezřívavá důvěra, možná to byly její oči, možná její úsměv. Navzdory svému zdravému rozumu si uvědomil, že by si moc rád vyzkoušel, jak se Jessie drží v objetí. Během těch pěti let, co šel po

Mallocheovi, nesestával jeho milostný život z ničeho většího než z občasného zástoje na jednu noc, občas i za peníze. Tak si to přál i on sám. Za celou tu dobu se jedinkrát citově nezapletl s žádnou ženou. Před Jessii Copelandovou se musí mít na pozoru.

Zamyšleně zahnul za roh a málem se srazil se starším pohrbeným uklízečem, který mopem vytíral podlahu před kanceláří Carla Gilbridea.

„Uch, promiňte,“ zabručel, aniž by muži věnoval pořádný pohled.

„Hezkej večír, seržante,“ popřál mu děda.

Claude Malloche, se sněhově bílými vlasy a falešným knírem, pokračoval ve vytírání, dokud neměl jistotu, že člen ostrahy je bezpečně pryč. Pak cosi vyndal z kapsy, za necelých patnáct vteřin si otevřel dveře Gilbrideova apartmá a vtáhl dovnitř kbelík i s mopem. Rychle přeběhl recepcí, vstoupil do Gilbrideovy pracovny a pečlivě za sebou zavřel dveře. Silná baterka a fotoaparát, které vytáhl z kapes, by kvalitou vyhovovaly každému špionovi. Rozprostřel všechny papíry ležící na Gilbrideově psacím stole a každý rychle ofotil. Poté obrátil svou pozornost ke kartotéce.

O dvacet minut později a po spotřebovaných třech roličkách filmu byl Malloche zase zpátky na chodbě, pobrukoval si francouzskou lidovou písničku a ležérně mířil k východu.

Kapitola 12

I když by tomu Jessie nikdy nevěřila, v příštích několika dnech byl život v nemocnici stále hektičtější a neuvěřitelně vyčerpávající. Ke svým třinácti pacientům na lůžkovém se starala i o početnou klientelu svého šéfa, zatímco Gilbride nepřestával bojovat o publicitu, nové pacienty a granty jako šílený politik. Jessie musela mnohokrát potlačit hněv a připomínat si, že když v sobě bude živit zášť a vzdor, bude to totéž, jako by sama vypila jed a čekala, že zemře její nepřítel.

V kanceláři jí telefonáty, dotazy, interview, dopisy, dárci, objednaní pacienti, rozhovory s reportéry a žádosti dělaly ze života vražedný vír a vyvolávaly nesnesitelný tlak.

Dokonce i Gilbrideova veleschopná sekretářka Alice jako by pomalu ztrácela svoji nezdolnost.

Pak tu byli Jessiini pacienti na lůžkovém. Třikrát čtyřikrát denně navštěvovala Saru na JIPce. I když Sara zůstávala v bezvědomí, dýchala bez přístrojů a projevovala další mírné příznaky, že koma slábne. Nešlo o žádné šokující zlepšení, ale ani o zhoršení stavu. Jessie se smířila s tím, že musí hledat povzbuzení ve všem, co je aspoň trochu pozitivní. Současně si však uvědomovala, že její objektivita vůči Sařině případu už dávno vzala za své. Mučil ji pohled na výraz v obličeji Barryho a dětí, když si pomalu začínali

připouštět pravdu, že jim z matky docela dobře může zůstat jen tohle.

Zato Dave Scolari byl úplně jiná káva. Poměrně snadno už hýbal oběma pažemi, a dokonce jevil jisté známky oživení nohou. Luis Velasco se stal v Daveově pokoji příslibem zářné budoucnosti díky tomu, jak fotbalistu povzbuzoval v jeho boji o úspěšné zotavení, na které on sám nikdy nebude mít tu nejmenší naději.

Po více než týdnu se Else Davidoffové podařilo zvítězit nad línými střevy a pak se milostivě nechala odsunout do rehabilitačního zařízení. Jessii by moc zajímalo, jak by pracovníci zdravotní pojišťovny reagovali na důvod o šest dní delší hospitalizace. Ovšem po pravdě řečeno kašlala na to, jestli by to pojišťovna schválila nebo ne. Sama byla zastáncem co nejvlídnějšího zacházení s pacienty a respektovala právo postarší pacientky přesvědčit se před odchodem z nemocnice, že její trávicí soustava správně funguje.

Marci Sheprowová už neležela na JIPce a od úplného propuštění do domácího ošetřování ji dělil den, nejvýš dva.

Její rodina i Gilbride pořádali dvakrát denně v nemocniční přednáškové síni tiskovou konferenci a dnes k večeru tam na pojízdném křesle dovezou i Marcii, aby se po zákroku poprvé ukázala na veřejnosti.

Jessie se pokusila využít gymnastčinu slávu a zavezla ji do pokoje Tamiky Bingové. Marci se sice chovala mile a

trpělivě, ale od němé dívenky nevynutila žádnou reakci.

Tamika měla na stolku u postele připravený otevřený laptop, jehož se očividně nedotkla, a tvářila se, jako by návštěvnici poznala, ale tím to končilo. Co nevidět začne revizní komise šlapat kvůli Tamice oddělení na paty, takže bude třeba počítat s jejím propuštěním. Jessie zatím dělala první poslední, aby Tamika mohla zůstat na lůžkovém, protože terapeuti a psychiatři se ještě nevzdávali naděje a pokračovali v léčbě. Navíc Jessie věděla, že pojišťovna pobyt v rehabilitačním středisku dívce určitě neuhradí, a ke všemu nebylo pochyb, že Tamičina matka, která pracovala v továrně, jen těžko zvládne dceru vozit na každodenní terapii.

Alex Bishop představoval v celém tom okolním blázinci příjemný ostrůvek pohody. Ačkoliv se jim schůzku mimo nemocnici ještě nepodařilo domluvit, včera se půl hodiny procházeli nemocničním areálem a Alex za ní mnohokrát zaskočil na sedmé patro. I nadále zůstával zdrojem malých překvapení, včetně hluboké znalosti operního umění, a když mu Jessie ukázala, jak se hraje Tetris, naráz předvedl prvotřídní výkon. Vzhledem k Jessiiným náročným službám a přesčasovým hodinám a Alexově rozpisu večerních služeb všechno nasvědčovalo tomu, že jejich sbližování bude odsouzeno výhradně na nemocniční prostředí. První drastický pokus, s nímž Jessie souhlasila, byla schůzka zítra v poledne v Malé Itálii, kde si dají oběd a pak se budou dvě hodinky potulovat po obchodech a nerušeně klábosit. Když

neurochirurgické

oddělení

dokáže

přežít

Jessiinu

nepřítomnost během jejích mnohahodinových zástojů na operačním sále, pak by mohlo překousnout i fakt, že se chvíli bude věnovat telecím medailonkům.

Operace aneurysmy, kterou provedla na normálním operačním sále, dopadla skvěle, ale na sále s magnetickou rezonancí příval nových pacientů umocnil už beztak tíživý problém nedostatek času. I když Marciina operace trvala jen tři a půl hodiny, průměrná doba operace řízené magnetickou rezonancí zabrala v průměru pět až sedm hodin. Když se k tomu připočetl čas na přípravu sálu a dezinfekci, znamenalo to, že každý ze dvou speciálně cvičených týmů zvládl jeden případ denně. Pokud to bylo absolutně nezbytné, dal se z obou týmů sestavit třetí, ale snaha provádět víc jak dva zákroky denně by znamenalo nebezpečné vyčerpání a zvýšené riziko chyb ze strany personálu.

Už nyní byl program na operačním sále s magnetickou rezonancí plný na tři týdny dopředu. Značný počet případů byl skutečně vhodný pro použití ARS, ačkoliv Jessie si pořád ještě nebyla stoprocentně jistá, zda ona či robot jsou na podobně riskantní zákroky dost zralí. Pacienti s mozkovými nádory dostávali ujištění aspoň tehdy, kdy to Jessie a Emily považovaly za oprávněné, že zdržení o pár týdnů nijak nesnižuje jejich šance na úspěšnou operaci, pokud ovšem mezitím nedojde k náhlým komplikacím, jako je krvácení do nádoru či prudký vzestup nitrolebečního

tlaku, vyvolaného nečekanou překážkou v cestě proudu mozkomíšní tekutiny.

Ačkoliv většinu předoperačních vyšetření prováděla Jessie, řada případů operovaných s pomocí magnetické rezonance měla patřit Gilbrideovi, především ty, které mu pomohou se zviditelnit. Některé z nových pacientů Gilbride prohlédl pouze zběžně, zatímco pro ty důležitější si vyhradil večerní hodiny ve své kanceláři. A ty nejméně významné z pacientů osobně uvidí až poté, co je přijmou na lůžkové oddělení, čili ráno před jejich operací. Jessii bylo jasné, že vzhledem k té spoustě rozptýlení, které teď Gilbridea zaměstnávalo, a k jeho nepříliš výraznému chirurgickému umění je katastrofa doslova na spadnutí. V šest večer začal celodenní shon konečně polevovat. Jessii sice pořád ještě čekalo vyšetření řady pacientů a taky spousta papírování, takže odhadovala, že bude mít co dělat až do deseti, ale když porovnala dnešek s dny, jež zažila od Marciiny operace, návrat domů v deset třicet se rovnal volnému dni. Rozhodla se zajít na JIPku za pacientem s odoperovanou aneurysmou a také za Sarou. Vůbec ji nepřekvapilo, že ještě než stačila dojít ke dveřím, zazvonil telefon. A už vůbec se nedivila, že volá primář jejího oddělení a má pro ni další úkol.

„Zdravím vás, Jessie,“ začal. „Omlouvám se, že se ozývám tak pozdě, ale zrovna jsem uprostřed natáčení pořadu pro pátý kanál a nějakou dobu jsem se nedostal k záznamníku.“

„To je v pořádku,“ pronesla Jessie otráveně. „Tak co tedy potřebujete?“

„Vzpomínáte si, jak jsem vám dal přečíst telegram od nějakého Tollivera z Maclntoshovy nadace?“

„Samozřejmě. Na tři miliony dolarů se nedá tak snadno zapomenout.“

„No, tak právě jsem dostal vzkaz, že si naše zařízení přijede prohlédnout osobně.“

„To je senzace,“ poznamenala Jessie bez nadšení.

Tušila, co bude následovat.

„Je tu však jeden problém. Na zítřek mě na devátou pozvali do ranního vysílání rozhlasu a pak musím na poradu s vedením nemocnice, kde se budou probírat možnosti rozšíření naší laboratoře. Dohodl jsem tedy, že až Tolliver dorazí do nemocnice, spojí se s vámi. Prostě ho jen provedete po oddělení a budete stejně okouzlující jako obvykle. A vynasnažte se mu maximálně vyhovět.“

„Ale…“

„Pokud se nestihnu vrátit, zajděte s ním někam na oběd.

Třeba do restaurace Sandpiper. Pak dejte účtenku Alici, oddělení vám ji proplatí. Alice je skutečný poklad, nemyslíte? Poslyšte, už na mě mávají. Musím jít. Hlavně pokračujte v práci tak skvěle jako doposud, Jessie. Tři miliony by nám zaplatily hezký kus výzkumu.“

Než se Jessie vzmohla na jediné slovo, zaslechla už jen přerušovaný tón.

„Každé krvácení se jednou zastaví,“ zamumlala a v duchu si představila Alexe Bishopa, jak kráčí vstříc zapadajícímu slunci s talířem plným telecích medailonků.

„Každé krvácení se jednou zastaví.“

Jessiin pacient po operaci aneurysmy byl osmatřicetiletý vlivný podnikatel jménem Gary Garrison. Nespal a očividně vnímal.

„Nějaký tip na koupi akcií?“ usmívala se Jessie.

„Firma McNeil. Vyrábějí Tylenol. Jestli mě ta hlava nepřestane co nejdřív bolet, skoupím všechny jejich akcie sám.“

Jessie si nechala popsat charakter a umístění bolesti.

Pak provedla vyšetření pacientových neurologických funkcí a oftalmoskopem mu vyšetřila tepny, žíly a zrakové nervy na očním pozadí, zda nenajde varovné známky svědčící o otoku mozku. „Není to nic vážného!“ prohlásila nakonec.

„Po vašem původním krvácení a tom následném, které jsem způsobila já tím, že jsem tepnu odoperovala, došlo k pohmoždění tkání uvnitř lebky. Na bolest mají plné právo.

Hádám, že zítra se už budete cítit mnohem líp. Máte chuť nechat se přeložit z JIPky?“

„Vlastně ne.“

„Výborně, to jsem chtěla slyšet. Vysvětlím to personálu, aby vás nechali do zítřka na pokoji.“

„Jste zlatá, paní doktorko.“

Jessie napsala pár příkazů a podala je jedné ze sestřiček.

Pak zamířila do Sařina pokoje. U postele stála dobrovolná pomocnice a masírovala pacientce ruce krémem. Jessie ji tady ještě neviděla. Byla to křehká brunetka kolem dvacítky, s velikánskýma tmavýma očima a krátkým sestřihem.

„Dobrý den,“ pozdravila Jessie a dívku, zabranou do práce, trochu vylekala. „Já jsem doktorka Copelandová.“

„Je. Dobrý den. Já jsem Lisa. Právě jsem tu začala.“

„Vítejte v podsvětí. Koukám, že jste rychle odhadla, co bude nejlepší. Sare to určitě dělá dobře.“

„Díky. Na střední škole jsem v nemocnici pomáhala často. Teď jsem si na vysoké dopřála semestr volna, abych se mohla rozhodnout co dál.“

„To jste dobře udělala,“ poznamenala Jessie, která si vzpomněla, jakými oklikami se dostala ke své nynější profesi.

„No, nevím. Maminka tvrdí, že už jsem moc stará, než abych si mohla studium takhle prodlužovat.“

„Vidíte, já jsem neurochirurg, a ještě po vysoké jsem nevěděla, co chci vlastně dělat. Uvažovala jste o medicíně?“

Lisa se zarděla.

„Já… Nejsem moc silná v přírodních vědách,“ přiznala.

„Spíš bych ráda pracovala s dětmi, asi proto, že sama vypadám jako nedospělá. Mám odejít?“

„Ne, pochopitelně ne. Klidně v masáži pokračujte. Sara Devereauová je pro mě moc důležitý pacient. A podle mě

může masáž rukou v pacientově uzdravení sehrát významnou roli. Zastavím se tu později. A děkuji, že jste mezi nás přišla.“

„Díky, že jste si se mnou popovídala,“ opáčila Lisa.

„Doktoři většinou vypadají moc uštvaně, než aby se mnou ztratili slovo.“

Kapitola 13

Druhý den ráno, přesně jak oznámil, dorazil do nemocnice Eastman Tolliver, třímilionový dárce. Zoufalá a naštvaná Jessie se v nemocnici objevila už v šest ráno.

Nejenomže nestráví pár příjemných hodinek s prvním mužem, který ji po řadě let zaujal, ale navíc bude dělat chůvu ouřadovi z nadace.

Ale postupně, jako obvykle, jí náladu zvedla práce na oddělení. Stav všech jejích pacientů se zlepšoval nebo aspoň nezhoršoval. Sara sice zůstávala v komatu, ale podle jasných příznaků se postupně probírala. Chvíli po skončení vizity Jessie úspěšně provedla punkci pacientovi s nádorem, když šlo všechno dobře, byl to příjemný zákrok a dokázal zachránit život. A nakonec, Marci Sheprowová šla domů a s ní zmizí i stres z vyhýbání se její matce. Pocitu trapnosti z toho setkání se Jessie sice nezbaví nikdy, ale přinejmenším se ta kapitola uzavře.

Jessie čekala od svého úkolu dělat Tolliverovi průvodce jen to nejhorší, ale kupodivu se z jeho společnosti vyklubalo příjemné překvapení. Tolliver vypadal velmi solidně, měl tmavé inteligentní oči, vlasy na spáncích decentně prošedivělé, ostře řezané rysy a možná pět kilo nadváhy. Byl velmi šarmantní, zdvořilý, bystrý, a navíc zapálený hráč bridže.

Nad kraby v restauraci Sandpiper si povídali o hře, o šesti letech, jež Tolliver strávil jako výkonný ředitel MacIntoshovy nadace, a samozřejmě i o ARSi a Carlu Gilbrideovi. Hodina a půl jim uběhla jako pár minut. Během té doby Jessie odpovídala aspoň šestkrát mobilním telefonem na nejrůznější dotazy, především však na to, kdy se konečně zase ukáže na oddělení.

„Musím přiznat, že jsem si s vámi báječně popovídala,“

pravila nakonec, „ale jestli se co nevidět nevrátím do nemocnice, pacienti tam založí odbory. V kolik hodin máte odpoledne schůzku s Carlem?“

Tolliver roztržitě zatočil snubním prstýnkem a vrhl po ní velmi zvláštní pohled.

„Předpokládal jsem, že to víte,“ řekl.

„Že vím co?“

„Mluvil jsem s doktorem Gilbridem telefonicky dnes ráno krátce po svém příjezdu do nemocnice. Podle všeho dostal včera večer pozvání, aby zítra ráno vystoupil v televizním pořadu Dnes. Rovnou z porady v nemocnici odlétá do New Yorku na schůzku s producenty. Vrátí se v poledne, hned po skončení pořadu. Mezitím mi máte dělat společnost a bavit mě, což zatím děláte přímo skvěle.“

„Já… Moc mě mrzí, ale vážně jsem to nevěděla,“

vyhrkla. „A skutečně se vyjádřil v tom smyslu, že vám mám dělat hostitelku po celou dobu jeho nepřítomnosti?“

Tolliverův výraz naznačil, že je zvyklý na problémy vzniklé nečekanými změnami v plánu, jež souvisejí s jednáním s vysoce postavenými osobami.

„Skutečně se tak vyjádřil,“ odvětil. „Ano.“

„Pane Eastmane, víte, teď nevím, co správně udělat.

Moc ráda bych se vám odpoledne i večer věnovala a třeba si s vámi i zahrála bridž, ale mám celou noc službu.“

„Po pravdě, jak jsem oznámil doktoru Gilbrideovi, klidně zahájím oficiální část své návštěvy až zítra, protože trochu odpočinku by mi také neškodilo. Ale možná se za vámi zastavím ještě večer a podívám se na provoz oddělení.

Daleko spíš se však s vámi setkám až dopoledne poté, co budu sledovat televizní pořad s doktorem Gilbridem.“

„Mně by vyhovovaly obě možnosti.“

Jessie si při té odpovědi přiznala, že není úplně upřímná. Opravdu by byla daleko radši, kdyby Eastman zůstal dnes večer v hotelu, než aby za ní přišel na oddělení.

Alexovi začínala ve tři hodiny odpoledne směna.

„Zřejmě se ukážu až zítra,“ prohlásil Tolliver.

„Ale vážně vám to nebude vadit?“ ujistila se ještě provinile. „Z pochopitelných důvodů vás nemohu pustit do pokojů k pacientům. Mohl byste však počkat v robotické laboratoři u techniků, než skončím. A potom vás s největší radostí provedu po nemocnici.“

„Slibuji, že nebudu dělat žádné potíže. Mimochodem, přijel jsem do nemocnice rovnou z hotelu. Rád bych se zašel nejdřív ubytovat.“

„Ne v tomhle hotelu?“

„Nijak zvlášť o to nestojím a navíc nechci rozhazovat nadační peníze za zbytečný luxus. Mám tady adresu, kterou mi doporučili naši lidé, co sem jezdívají na služební cesty častěji než já. Že prý je to moc příjemné a pohodlné místečko.“

„Kde to je?“

Tolliver vytáhl z kapsy saka list papíru.

„Hereford Street. Že prý se odtud dá dojít do nemocnice po svých.“

„No, ale jen když jste opravdu fanda do chození. Je to v Back Bay, kousek od mého bytu. Máte-li zavazadla, doporučuju taxík. Jinak aspoň dobré boty.“

„Takže hlasuju pro taxík. Prý tam mají i dobře vybavenou posilovnu. Asi se v ní dneska vyřádím. Blížící se padesátka je ta nejsilnější motivace, kterou znám.“

„Cvičení, cvičení. Matně si vzpomínám, že kdysi jsem taky věděla, co to je. Docela vám závidím.“

Během hovoru ušli tři bloky, které je dělily od nemocnice.

„No, tak děkuji,“ usmál se Tolliver, když si z Jessiiny kanceláře vyzvedl zavazadlo. „Jsem přesvědčený, že se mi

zdejší pobyt bude líbit. Doufám, že Carl Gilbride patřičně oceňuje, jaký má ve vás poklad.“

„Och, to mi opakuje od rána do večera,“ usmála se Jessie.

Když Jessie konečně prohlédla posledního z pacientů, Alice Twitchellová jí donesla další štos vzkazů, nemocničních karet a záležitostí, které měl správně vyřídit Carl Gilbride obvyklé papírování.

Jessie štos bleskově prolistovala.

„Panebože!“ vydechla. „Tohle je hezkých pár hodin práce. No, aspoň že jsem už vyřídila ambulantní pacienty.“

Alice se na ni ostýchavě zazubila.

„Nerada vám to říkám, ale na prohlídku čeká ještě jeden pacient. Sedí tu i s manželkou skoro dvě hodiny. Nějaký Rolf Hermann. Hrabě nebo něco podobného, až z Německa, a má mozkový nádor. Jeho paní podle všeho mluvila telefonicky s doktorem Gilbridem a teď mu ti dva táboří před kanceláří a manželka prohlašuje, že se odtud nehnou, dokud je doktor nepřijme. Jenže ten, paní doktorko, zůstane přes noc v New Yorku!“

„Já vím. Panenko skákavá, německý hrabě. Další papaláš.“

„Prosím?“

„Nic. Nic. Poslyšte, běžte napřed a nechte do své kanceláře přestěhovat televizor, ať se zítra dopoledne

můžeme podívat na šéfovo vystoupení. A já si zatím jdu promluvit s panem hrabětem.“

„Působí velmi impozantně. A jeho paní je nesmírně krásná.“

„Díky za informaci. Doktor Gilbride se o něm nezmínil?“

„Ne. Ale jak sama víte, poslední dobou se zapomíná zmiňovat o spoustě věcí.“

Zabít je málo!

„Jak to jen bude možné, tak běžte domů, Alice,“

prohodila Jessie přátelsky. „Na shledanou ráno.“

Zatímco Jessie a další chirurgové na oddělení používali místo čekárny umělohmotné židle seřazené podél stěn chodby, Gilbride měl pro své pacienty vlastní čekárnu místnost s ostěním z ořechového dřeva a koženými křesly vedle své podobně elegantní pracovny. Hrabě a jeho manželka se v tak přepychovém prostředí cítili zřejmě jako ryba ve vodě. Naproti nim seděli dva muži a žena něco pod třicet, všichni elegantní, se sportovním vzezřením a luxusním ohozem. Manželka hraběte je představila jako jeho děti, nikoliv své a hraběte, jak si Jessie povšimla. Nikdo z nich se nezvedl, aby se s ní přivítal.

Rolf Hermann měl statnou postavu a klidně mohl být čtyřicátník. Ovšem soudě podle věku dětí mu muselo být nejméně o deset let víc. Měl hranatou bradu a husté, uhlově černé vlasy ulízané dozadu. Potřásl Jessii rukou a pozdravil

ji angličtinou se silným přízvukem. Jeho manželka, jež se představila jako hraběnka Orlis Hermannová, byla ohromující. Něco přes čtyřicet, možná o maličko mladší, postavu a držení těla jako modelka světového formátu.

Jemný, porcelánově bílý obličej jí rámovaly rovné vlasy, zářivě plavé jako slunce a zastřižené k ramenům. Bezový kostýmek zaručeně pocházel z dílny špičkového návrháře.

Od první vteřiny jejich setkání zůstávaly hraběnčiny světle modré oči přilepené na Jessii jako magnety a nenechávaly lékařku na pochybách, že tahle žena je navyklá diktovat a prosadit si svou.

„Nu,“ začala Jessie a odkašlala si, „těší mě, že vás oba poznávám. Jsem docentka neurochirurgie tady ve Východním zdravotnickém centru.“

„To je moc pěkné,“ pronesla Orlis plynnou angličtinou s mnohem slabším přízvukem než její manžel, „ale my jsme přišli za doktorem Gilbridem. Obávám se, že nějaká docentka je pro nás málo.“

Rolf zdvihl ruku, aby ji zarazil, a důrazně jí cosi sdělil německy. Orlis se viditelně uklidnila.

„Je mi líto,“ prohlásila Jessie, „ale doktor Gilbride zůstane až do zítřejšího odpoledne v New Yorku.“

„Vyloučeno,“ nedala se odbýt Orlis. „Řekl nám, abychom přišli dnes!“ Ukázala Jessii obálku s rentgenovými snímky. „Můj manžel má v hlavě nádor. Doktor Gilbride tvrdí, že ho dokáže odstranit.“

Z výrazu hraběte Jessie vyčetla, že potvrzuje každé manželčino slovo.

„V tom případě,“ pokrčila rameny, „svůj slib jistě dodrží. Jenže do zítřka bude tři sta kilometrů daleko.“

„To je prostě nepřijatelné!“

Zklidňující účinek zásahu hraběte zřejmě odezněl velmi rychle.

„Paní hraběnko,“ vysvětlovala Jessie, „po celý minulý týden byl pan doktor Gilbride vrcholně zaneprázdněný.

Stejně jako vy jste se o něm dozvěděli až na druhém břehu Atlantiku, doslechli se o něm i další lidé na celém světě, někteří z nich velmi vážně nemocní. Pomáhám s jejich vstupním vyšetřením a většinu těchto pacientů objednávám k zákroku. Totéž s největší radostí udělám i pro vašeho manžela. Ovšem ne tady v čekárně.“

Tentokrát se Rolf Hermann předklonil a cosi manželce pošeptal do ucha. Stiskl jí ruku. Drobná dlaň zmizela v jeho mohutné tlapě.

Orlis sevřela rty. Nakonec přikývla a podala Jessii obálku s rentgenovými snímky.

„Kam chcete, abychom šli?“ zeptala se.

„Do mé pracovny se vejdeme jen my tři,“ odpověděla Jessie. „Vaše rodina musí počkat tady nebo si přesednout na židle před mou pracovnou.“

Orlis vydala německy příkaz a děti přikývly.

„Půjdou před vaši pracovnu,“ sdělila hraběnka. „Mají s otcem velmi důvěrný vztah a dělají si kvůli němu starosti.“

Jessie odvedla malý průvod chodbou k čekárně. Rolf Hermann rázoval odhodlaným krokem, ačkoliv Jessii neušlo, že maličko napadá na pravou nohu. Nechala mladé Hermanny na chodbě a manželům ukázala na dvě židle před svým psacím stolem. Orlis si prostůrek změřila s neskrývaným pohrdáním, ale nakonec se přece jen posadila.

„Můj manžel rozumí anglicky dokonale,“ začala, „a také se domluví, i když ne tak dobře jako já. Z toho důvodu požádal mě, abych jeho příběh převyprávěla.“

„To je v pořádku, paní hraběnko, a manžel vás může kdykoliv doplnit. Nejsme u žádné maturitní zkoušky a nesoutěžíme tady v krasořečnění. Jde o vaše zdraví, pane hrabě. Máte mé slovo, že z angličtiny vás rozhodně známkovat nebudu.“

Hrabě vůbec poprvé předvedl nefalšovaně upřímný úsměv.

„Děkuji mnohokrát,“ pronesl pečlivě. „Orlis, prosím.“

„Přede dvěma a půl měsíci,“ začala hraběnka, „dostal můj manžel první záchvat roztřásl se po celém těle, povolily mu svěrače a ztratil vědomí. Jak tomu říkáte?“

„Epileptický záchvat.“

„Ano, přesně tak. Odvedli jsme ho k lékaři a ten nařídil rentgen hlavy.“

Jessie strčila dva snímky z magnetické rezonance do prohlížečky na stěně po své pravici. Hutný nádor, téměř určitě značně velký subfrontální meningiom, oplzle zasvítil mezi temnějším okolím normální mozkové tkáně. Umístění bylo nebezpečné a tvar nádoru naznačoval, že jde o typ meningiomu, který se špatně operuje, protože nesčetnými výběžky prorůstal do okolní tkáně. Jednoznačně práce pro ARS, pokud vůbec pro někoho.

„Nádor je tady,“ ukázala Jessie.

„Ano, to víme. Náš lékař nás doporučil mozkovému chirurgovi, ale ten nám odmítl dát záruku, že se manželův nádor podaří odstranit bez vážného poškození mozku.

Potom nám poradil, abychom se porozhlédli po chirurgovi v Londýně nebo ve Spojených státech. Zrovna jsme sestavili seznam neurochirurgů a jméno doktora Gilbridea mezi nimi nechybělo, když uskutečnil tu zázračnou operaci mladé gymnastky.“

„Chápu. Jsem si jistá, že doktor Gilbride vám je schopen pomoci, ale určitě nemusím vysvětlovat, že podobná operace bývá vždy velmi riskantní. Část nádoru je uvězněná mezi normální mozkovou tkání. Jeho odstranění bude extrémně obtížné a snadno může dojít k pooperačnímu neurologickému poškození.“

„O tom bychom si radši promluvili s doktorem Gilbridem.“

Jessie pocítila hlubokou úlevu, že hrabě nebude jejím pacientem.

„Ale jistě,“ přikývla. „Měl by se vrátit během zítřejšího odpoledne. Potom ho můžete vyhledat.“

„Promiňte, paní doktorko, ale jeli jsme sem z velké dálky a rozhodně nemáme v úmyslu tuto nemocnici opustit.“

„Ale…“

„Můj manžel má za sebou už dva záchvaty. Chci, aby byl tady pro případ, že by ho postihl třetí. Máme v úmyslu platit hotově, abychom neměli problémy s vašimi zdravotními pojišťovnami. Ochotně složím u vašeho vedení dostatečně vysokou zálohu, aby pokryla všechny předpokládané výdaje manželova pobytu v nemocnici včetně jeho chirurgického zákroku.“

„Paní Hermannova, nejsem si jistá, zda to mohu zařídit.“

„V tom případě bych vám radila, abyste si o tom promluvila s ředitelem nemocnice. Ráda s ním o tom budu jednat osobně.“

„Asi to skutečně udělám.“

Jessie zašla naproti přes chodbu do provizorní kanceláře Alice Twitchellové a poměrně snadno sehnala Richarda Markuse, ředitele nemocnice. O pár minut později už byla zpátky v kanceláři. Marcus jí potvrdil, co už dávno věděla, řízení nemocnice bylo pouze o penězích.

„Ředitel nemocnice se s vámi ochotně sejde ve své kanceláři. Tady na sedmém patře, což je oddělení neurochirurgie, máme k dispozici soukromý pokoj.“

„Po pravdě, budeme potřebovat dva. Naše děti mají v úmyslu zůstat s ním po celou dobu jeho pobytu v nemocnici.

Můžu vás ujistit, že nebudou nikomu překážet. Zaplatíme každou částku, o kterou nemocnice požádá.“

Jessie měla dost rozumu, aby se nedohadovala, a podle toho, že hrabě nehnul brvou, bylo nad slunce jasné, že do téhle záležitosti nehodlá zasahovat.

„Paní hraběnko,“ přikývla Jessie, „pokud se s ředitelem Markusem dohodnete, pak je vám soukromý pokoj k dispozici.“

„A soukromé ošetřovatelky.“

„Máme kontakty na agenturu, která tyto služby zajišťuje. Staniční sestra vám poradí, jak to zařídit. Ještě něco?“

„Jistě. Přeju si znát přesné datum manželovy operace.“

„Tak v tomhle vám nemůžu za žádných okolností vyhovět. Jednak si to určuje doktor Gilbride osobně, jednak je prozatím operační sál s magnetickou rezonancí zabraný na velmi dlouho jinými operacemi. Možná chvíli potrvá, než vašeho manžela zařadíme do seznamu.“

Úsměv hraběnky Orlis Hermannové byl až k vzteku blahosklonný.

„To se ještě uvidí,“ utrousila.

Až po sedmé se Jessii podařilo v bufetu zastihnout Alexe. Seděl tam s dalším členem ostrahy. Zrovna se chtěla vrátit zpátky na poschodí, když ji zahlédl a mávnutím vybídl, ať se k nim připojí. Jessie se pečlivě snažila, aby nevypadala příliš dychtivě, nicméně popadla svůj salát, brambůrky a bezkofeinovou kávu a zamířila k Alexovi.

Cestou se naschvál zastavila na pár slov se stážistou, jehož sotva znala. Než dorazila k Alexovi, jeho společník stačil odejít.

„Chtěl jsem vám zavolat a domluvit si s vámi tady schůzku u večeře,“ řekl, „ale na pohotovosti začal vyvádět nějaký chlápek a my s Eldonem měli moře práce, abychom ho zvládli. No a pak už jsem Eldona nesetřásl, trval na společném dlabanci.“

„Proč tak rychle odešel?“

Alex předvedl zářivý úsměv.

„Myslím, že proto, že jsem ho o to požádal,“ přiznal.

„Ach,“ vydechla Jessie a doufala, že vypadá vyrovnaněji, než se cítí. „Hm. A jak jste se dneska měl?“

„Po pravdě, na tuhle směnu zařadili o dva lidi víc, takže nebylo co dělat. Dokonce mi nabídli, jestli nechci jít domů.“

„A vy jste toho nevyužil?“

„Mohl jsem si vybrat mezi prázdným bytem, kde bych nejvýš koukal na video, a šancí, že vás zahlédnu a ještě za to dostanu zaplaceno.“

„Ach,“ zopakovala Jessie. „Oceňuju, že říkáte všechno na rovinu.“

„Taky z toho důvodu nikdy nevyhraju žádnou soutěž popularity. A jak jste na tom dneska byla vy?“

Než Jessie stačila odpovědět, zazvonil jí mobilní telefon. Stiskla tlačítko.

„Pohotovost,“ poznamenala „Vydržte moment.“

Během pár vteřin hovor ukončila. Alex si všiml, že zbledla.

„Průšvih?“ otázal se.

„A parádní. Na pohotovost právě vezou osmiletého kluka s prostřelenou hlavou.“

Kapitola 14

Od okamžiku, kdy záchranka oznámila, že veze do nemocnice osmiletého Jackieho Terrella, začaly odtikávat drahocenné vteřiny. Jessie s Alexem se vyřítili z bufetu a tryskem se rozběhli na pohotovost.

„Vadilo by vám, kdybych byl u toho, tedy pokud můj šéf nebude mít námitky?“ zeptal se Alex.

„Když to nebude vadit jemu, mně už vůbec ne, jen nesmíte očekávat, že vám budu věnovat pozornost.“

„Hned mu zavolám.“

Jessie mezitím dala sestře na pohotovosti příkaz, aby zmobilizovala chirurgický tým, rentgenology a krevní banku a sehnala druhého sloužícího neurochirurga.

Dva draci, s nimiž má Jessie svádět boj o chlapcův život, jsou poškození tkáně a ztráta krve. Oboje mohlo být smrtelné. Záchranný tým hlásil silné krvácení, což ale bylo pro střelnou ránu do nejbohatěji překrveného orgánu v celém těle zcela typické. Jako obvykle paramedici i pohotovostní technici v záchrance odvedli skvělou práci.

Dítě mělo zavedené dvě infuze a k viditelně krvácejícím místům přiložený tlakový obvaz. Pro Jessii však byla v dané situaci nejdůležitější informace, kterou záchranáři sdělili z ambulance vysílačkou, a to že chlapec je sice v bezvědomí, ale levá polovina těla provádí jednoznačně vědomé pohyby.

A v neurochirurgii znamená pohyb naději. A naděje vyžaduje rychlost.

Už od dob, kdy Jessie byla pouhá stážistka, existoval mezi neurochirurgy neoficiální boj ohledně toho, kdo z nich dokáže pacienta s otevřenou frakturou lebky či s mozkem poraněným střelnou ranou protáhnout přes laboratoř a počítačový tomograf na operační sál nejrychleji. Čas delší než deset minut počítaje ode dveří pohotovosti k operačnímu stolu byl automaticky diskvalifikován, nestál ani za úvahu.

Na pohotovosti vládl zmatek hned na dvou frontách, a nic z toho nesouviselo s Jackiem Terrellem. V hlavní vyšetřovně zápolili s plně rozvinutým infarktem myokardu a v jedné z menších místností se chirurgové věnovali pobodané oběti přepadení. Jessie věděla, že ze všeho nejvíc teď potřebuje zkušeného asistenta, který se vyzná ve zraněních hlavy a všem, co souvisí s přípravou operace.

Místo toho na ni vyšel čerstvý absolventík Larry Miller, ochotný a dychtivý, ovšem beznadějně zelený.

„Prosím, zavolejte na patro Emily DelGrecové, ať sem okamžitě přijde!“ zněl Jessiin první příkaz.

Druhý neurochirurg ve služně, odborný asistent Steven Santee, byl už na pohotovosti a v jedné z volných ošetřoven připravoval lehátko. Mezi personálem nepatřil k nejbystřejším a Jessie by si ho nikdy sama jako asistenta k tak obtížnému případu nevybrala, ale byl to proslulý dříč.

„Tohle nechte plavat, Steve,“ řekla. „Posvištíme rovnou na tomograf. Spíš zavolejte do laboratoře. Chci tam mít deset krevních konzerv s nulkou negativní. Použijeme je na tu chvíli, než se dozvíme chlapcovu krevní skupinu. Máte za úkol odebrat mu krev, pokud to už neudělali v záchrance, než mu spustili infuze.“

„Budou tu za dvě minuty!“ křikl na ně chodbou Larry Miller. „Emily vzkazuje, že bude čekat na sále, a mezitím všechno připraví. Už tam míří i anesteziolog a sestry.

Chcete, abych tam byl taky?“

„S Emily by to mělo být v pohodě, ale jeden nikdy neví, jestli nebudeme potřebovat další pár rukou.“

„Nestačil bych já?“

Jessie úplně přehlédla, že na pohotovosti se objevil Alex. Zamyslela se nad vzniklou situací.

„Nedělá se vám špatně z krve a tak podobně?“

„Ani náhodou. A určitě vám nebudu na operačním sále překážet?“

„Zapomínáte, že tam velím já. Když řeknu, že to je v pořádku, tak je to v pořádku. Ale neomdlíte mi?“

„To už jsme probrali, přestaňte si s tím lámat hlavu.“

„Tak tu zůstaňte. Hned jak sem chlapce dovezou, musíme na tomograf. Vy povezete lehátko, já a Steve provedeme vyšetření a Emily zatím zajistí, aby bylo na sále všechno připraveno, a bude popohánět laboratoř.“

Santee, Larry Miller, Emily a teď Alex. Různorodější lékařskou armádu si Jessie jen těžko dokázala představit zvlášť v bitvě s tak mocným nepřítelem. Ale přinejmenším v týmu nebyli žádní ješitové a každý z nich poslechne na slovo bez otázek a vlastních improvizací.

Jessie se cítila nabitá energií, ovšem na druhou stranu viděla už tolik střelných ran, že se neubránila strachu.

„Už jedou ke vchodu!“ hlásil Larry Miller.

„Steve,“ požádala chvatně Jessie, „vyšetřete si minutku a zjistěte od posádky všechno o té věci i o chlapcově stavu.

Alex a Larry berou nosítka. Chci to dítě dostat na sál do osmi minut.“

V tom okamžiku se dveře na pohotovost rozletěly a bitva vypukla naplno.

„Přestřelka na ulici,“ vydechl jeden ze záchranářů a podával Jessii papíry. „Nejspíš to byl revolver. Ten chudák kluk se prostě připletl ve špatnou chvíli na špatné místo.“

„Díky,“ vyhrkla Jessie, zatímco Alex přebíral od záchranáře zadní držadla nosítek. „Všechno vaše vybavení necháme na tomografu. Někoho si tam pošlete!“

Jeden počítačový tomograf byl vyhrazený pouze pro pohotovostní oddělení. Během patnácti vteřin ležel Jackie Terrell na stole. Jessie při pohledu na nahé dítě, postříkané svou vlastní krví, doslova pukalo srdce. Měl dokonalé tělíčko jako většina osmiletých hošíků, ani gram zbytečného tuku, zárodky rýsujících se svalů. Hebká čokoládová kůže

byla bez jediné jizvičky, ale tlakový obvaz na hlavě prosakoval nachovou krví.

Vstřel těsně za chlapcovým levým uchem byl na špatném místě, ale mohlo to být ještě horší. Stačil centimetr dva doprava a střela by roztříštila kostěný výběžek v dolní části lebky, jenž chrání největší krví vyplněné dutiny v mozku. Kdyby k tomu došlo, ležel by malý Jackie Terrell v kaluži vlastní krve ještě na chodníku, od hlavy k patě přikrytý plachtou. Takhle měl aspoň nějakou šanci.

„Chudinka,“ povzdechla si Jessie, když zjišťovala velikost jeho zorniček a jejich reakci na světlo. „Chudinka chlapeček. Larry, utíkejte zpátky na pohotovost a zjistěte, kde jsou rodiče. Jestli je najdete do minuty, přiveďte je sem.

V opačném případě jim vysvětlete, co se děje, a posaďte je do čekárny u operačního sálu. Pak běžte zablokovat výtah k operačnímu sálu.“ Obrátila se k rentgenoložce Lydii Stewartové. „Lydie, potřebuju pět průřezů hémisférami a dvě skrze posterior fossa, prosím. Jakmile to bude, pádíme na sál, tak si prosím pospěšte.“

„Jak to vypadá?“ zajímal se Alex.

Jessie potřásla hlavou.

„Nevím. Zorničky má pořád ještě v normální velikosti, což je dobré znamení. Nejeví však žádné reflexy a rychle ztrácí krev. Nejspíš si venku jenom hrál, těšil se, co dostane k narozeninám.“

Znovu potřásla hlavou, jako by si ji chtěla pročistit, načež sáhla po dvou ochranných olověných štítech a jeden podala Alexovi.

„Je to nutné?“ divil se.

„To záleží na tom, zda vám vaše geny stojí za ochranu.

Poslyšte, na operačním sále se převléknete do sterilního a zůstanete po ruce. Vážně nás je málo, tak možná budete muset vyřídit různé pochůzky.“

Jessie držela Jackieovu drobnou ručku ve své dlani a čekala, zatímco tomograf tiše předl. Za okamžik rentgenoložka ohlásila, že snímky jsou na monitoru. Bylo to zlé. Všude na lebce byly znát pukliny, uvnitř chuchvalce sražené krve a rozsáhlé poškození mozku. Jako kdyby vajíčko dopadlo z výšky na beton, ale kdovíproč se nerozprsklo.

„Honem na sál!“ zavelela a pokývla na Alexe, aby jí pomohl přenést chlapce na vozík.

Svištěli chodbou k výtahům, kde čekal Larry Miller a držel dveře jednoho z nich dokořán. O kus dál postával hlouček zvědavců, kteří si chtěli prohlédnout naléhavý případ, než se zase rozejdou po svých povinnostech. Larry, Alex a Jessie se vmáčkli do výtahu vedle vozíku. Po celou jízdu se Jessiina a Alexova paže tiskly pevně k sobě. Než vystoupili, krátce jí sevřel ruku v dlani.

„Hodně štěstí,“ popřál jí.

„Tudy, rychle!“ vykřikla a rozběhla se napřed. „Mužská šatna je vedle. Čepice, maska, návleky a sterilní plášť!“

Ve chvíli, kdy spolu s Larrym vtrhli na sál, se Jessie podívala na hodinky. Skoro devět minut. Žádný světový rekord, nicméně slušný čas. Emily už čekala vedle operačního stolu, převlečená a přichystaná začít na pacientovi s přípravou. Vedle svých přístrojů stál anesteziolog Byron Wong, přichystaný zavést dýchací trubici a napojit pacienta na svoje přesložité monitorovací zařízení. Na podnose vedle jeho ruky stály připravené krevní konzervy. Dokud laboratoř neprovede podrobný rozbor chlapcovy krve, poslouží k nouzové trasfuzi negativní nulka.

Nebylo to sice optimální řešení, ale v tomhle případě nebylo optimální vůbec nic.

Když Jessie s Wongem překládali dítě z vozíku na operační stůl, hošík náhle vykřikl a švihl levou paží, takže udeřil anesteziologa do ramene.

„Ježíši!“ sykla Jessie. „Hýbe se. Máme šanci.“

Do sálu nakoukl Steve Santee.

„Paní doktorko, v čekárně je Jackieho matka. Jeho otec pracuje jako řidič autobusu, zrovna se ho pokoušejí sehnat.“

Promiňte, pane Terrelle, jen jsme se chtěli zeptat, jestli byste si ze šichty nemohl odskočit do Východního zdravotnického centra. Váš osmiletý synek schytal kulku do hlavy.

Jessii až zamrazilo v zádech.

„Běžte se převléknout do sterilního, Steve,“ požádala.

„Emily, až bude intubovaný, dejte mu dvě krevní konzervy.

Pospěšte si s předoperační přípravou, Steve bude asistovat.

Já jen řeknu pár slov chlapcově matce a převléknu se. Do dvou minut musíme provést první řez. Maximálně do tří.“

„Rozumím,“ přikývla Emily.

Charlene Terrellová, boubelatá žena s něžnou tváří, jen němě lomila rukama. Vedle ní seděla starší žena, která se představila jako přítelkyně rodiny, a objímala ji kolem ramen.

„Za chvilku začneme operovat,“ oznámila Jessie, když se představila. „Jackieho zranění je bohužel velmi vážné.“

„Tak

báječný

chlapeček,“

vzlykala

Charlene.

„Zachraňte ho, prosím. Máme jen jeho.“

„Budu se snažit ze všech sil.“

„Děkuju,

paní

doktorko.

Ach

bože,

děkuju

nastotisíckrát!“

„Ještě jedna věc. Je pravák, nebo levák?“

„Jackie? Pravák. Měla byste vidět, jak skvěle nadhazuje míč. Chodí teprve do třetí třídy, ale už si ho do týmu berou i středoškoláci.“

„Děkuju, paní Terrellová.“

Tragédie.

Jessie se rozběhla do šatny. V téhle chvíli neměla čas ani chuť rozebírat s pacientovou matkou podrobnosti zranění. Dokud nebude operace u konce, těžko může

odhadnout, jak to s tak těžkým poškozením mozku dopadne.

Chlapcovo praváctví znamenalo, že většina řečových a pohybových center leží v levé hemisféře, přesně v dráze kulky. Stejná situace jako u Tamiky Bingové, jen zrcadlově obrácená.

Převlékala se a umývala a přitom se soustředila výhradně na nadcházející výkon. Téměř výhradně. Cípek mysli jí ovládala změť myšlenek – Alex Bishop, Carl Gilbride, Marci Sheprowová, Sara Devereauová, Tamika Bingová, Eastman Tolliver, Orlis Hermannova a hrabě se jí mleli dohromady s neustálým připomínáním faktu, že to nebyla ona, kdo stiskl spoušť a střelil po osmiletém dítěti. A že ona není Bůh, aby konala zázraky. Je prostě jen lékařka, která má náhodou službu a udělá první poslední, aby to dítě zachránila.

„Připravená?“

Pár kroků za ní se objevil Alex a zůstal stát.

„Připravenější už být nemůžu,“ povzdechla si. „Můžete se postavit za mě a dívat se mi přes rameno. K tomu účelu slouží tyhle schůdky.“

„Zkusím se za dítě modlit,“ zašeptal rozpačitě.

Jessie mu pohlédla do očí.

„To budete hodný,“ řekla. „Nikdy neodmítám žádnou pomoc.“

Jessie se rozhodla pro klasickou metodu – kolem rány odvrtat tak velký kus kosti, jak bude nezbytné, a pak

odstranit značné množství sražené krve, která se na snímcích tomografu objevila nad a za Jackieho levým uchem. Až potom přijde na řadu vyjmutí kulky a kousků roztříštěné kosti. Dítě už dostalo anestezi, takže se Jessie nemusela obávat, že by se pohnulo nebo křičelo, celý tým však poháněl ke spěchu už pouhý pohled na to strašné zranění.

Rychle, ale opatrně, připomínala si Jessie v duchu pořád dokola. Rychle, ale opatrně.

„Pořád silně krvácí,“ upozornila Emily. „Záchranáři už přivezli odebranou krev, takže laboratoř začala dělat testy s předstihem.“

„Kdy podle tebe dostaneme výsledky?“

„Do pěti minut, víc to nebude.“

„Ještě dvě konzervy nulky negativní, Byrone. Alexi, mohl byste prosím zavolat do laboratoře a přesně zjistit, jak dlouho to ještě potrvá?“

„Hned volám.“

Emily šťouchla přítelkyni loktem. „Docela pohledný pomocník,“ zašeptala.

Jessie mžikla po Steveu Santeem, který byl zabraný do odsávání vytrvalého proudu čerstvé krve.

„Kroť se,“ odsekla, ale v hučení aspirátoru ji nebylo skoro slyšet. „Správně, Steve. Odsávejte to přímo v místě.

Zatím jde všechno dobře.“

„Krevní banka vzkazuje, že za minutu budou mít výsledky,“ oznámil Alex a vrátil se na své schůdky.

„Maddy,“ obrátila se Jessie na jednu ze sester, „tohle je pan Alex Bishop z ostrahy, má za sebou zdravotnickou praxi. Ukažte mu prosím cestu do krevní banky a vraťte se s osmi konzervami.“

Rychle, ale opatrně.

Kolem místa, kudy vnikla dovnitř střela, připomínala dětská lebka rozbitý hrníček. Jessie odstranila většinu střepin a krevní sraženiny, zatímco Emily se Stevem pokračovali v odsávání, aby operační pole zůstalo čisté.

Střela se zastavila dřív, než se dostala ke středu mozku, ale předtím ještě stačila poničit spoustu tkáně.

Jackie? Pravák. Měla byste vidět, jak skvěle nadhazuje míč.

Alex a sestra se klusem vrátili s krevními konzervami.

Alex si znovu stoupl na schůdky.

Jessie se silou vůle nutila myslet na zázraky, které v neurochirurgii zažila během své praxe na pacienty, kteří správně měli zemřít, ale místo toho vedli plně funkční a uspokojivý život. Pečlivě pátrala po krvácejících cévách a elektrickým proudem zastavovala krvácení. Proud krve nesmírně pomalu slábl. A současně s tím bylo lépe vidět rozsah poškození.

„Hlavně držte krok se ztrátou krve, Byrone!“ nakázala Jessie. „Na definitivní závěry je ještě brzy, ale myslím, že už jsem viděla horší věci.“

„Vedeš si fantasticky,“ pochválila ji Emily. „Alexi, doufám, že máte dobrý výhled, protože už nikdy neuvidíte lepší operaci střelné rány.“

Jessie ji opět šťouchla loktem. I když si uvědomovala, že Emily tyhle hlouposti mele jen proto, aby zmírnila všeobecné napětí, začínala litovat, že prozradila svůj vztah s tímhle mužem.

„Přestaň!“ šeptla.

„Kapka reklamy nemůže škodit,“ nedala se zastrašit Emily.

Kulka vletěla do hlavy zdola nahoru, roztříštila část nad týlem lebky a zastavila se vlevo od dělicí čáry hemisfér.

Jessie ji snadno vyjmula a začala odstraňovat tkáň, která byla příliš poškozena, než aby se ještě mohla zhojit.

Možná že Jackie Robinson Teller bude zase nadhazovat míč, pomyslela si s nadějí, a přesně v tom okamžiku anesteziolog vyhrkl: „Je všechno v pořádku? Klesá krevní tlak.“

„Nevidím…“

Jessie nedořekla. Ze zadní části lebky se do operačního pole vyřinula tmavá žilní krev. Jessii se leknutím splašilo srdce.

„Týlní kost byla prasklá!“ vykřikla. „Celá spodina lebeční je roztříštěná.“ Úlomky kostí nad pletivem životně důležitých cév držely díky krvácení a otoku tkání pohromadě tak pevně, že na počítačovém tomografu nebyly

praskliny k rozpoznání. „Byrone, dejte mu všechnu krev, co tu máte, a honem pošlete pro další! Steve, musíme chlapce okamžitě obrátit tváří dolů!“

„Ale sterilní pole…“

„K čertu se sterilním polem! Ten malý je v krizi!“

„Jestli mám udržet tlak nahoře, potřebuju ho v poloze na zádech,“ ozval se anesteziolog.

„Byrone, musí na břicho! Když se nedostanu ke zdroji toho krvácení, je úplně jedno, co budete dělat. Skalpel, prosím. Skalpel, kčertu!“

Zběsile, teď už bez ohledu na sterilitu, odřízla Jessie část kůže na temeni Jackieho Terrella. Kost nad týlem byla uprostřed puklá a z dutin pod ní se valila krev.

„Odsávejte, Steve! Ty taky, Emily! Byrone, potřebujeme další krev! Ach bože!“

„Dopplerův monitor na jeho hrudi ukazuje změny,“

hlásil ustaraně Wong. „Vypadá to na vzduch v srdci.“

Jessie pokračovala v práci na krvácejícím místě, ale jako by chtěla pytlem písku zastavit celou povodeň.

„Tlak?“ zeptala se.

„Čtyřicet. Jessie, je nepochybné, že do cévního systému pronikl vzduch. Plní mu srdce.“

„Krev! Potřebujeme zvětšit objem!“ přikázala Jessie, která i v téhle chvíli odmítala uvěřit tomu, co slyší.

„Naklánějte stůl tak dlouho, dokud chlapec nepřestane krvácet nebo mu do cév nepřestane vnikat vzduch!“

„Tlak nula,“ ohlásil Wong. „Vzduchová embolie je už obrovská. Tepová frekvence se snižuje. Přímka. Už tam máme jenom přímku.“

Jessie ještě několik minut bojovala. Pak se zadívala na krev, jež se jí dál vylévala na rukavice, ale byla teď maličko zpěněná od vzduchu, který roztříštěnými lebečními dutinami pronikal dítěti do oběhového systému.

„Tak to bychom měli,“ slyšela svůj vlastní hlas jakoby z nesmírné dálky. „Pokračovat dál nemá prostě smysl.“

Celou minutu zůstal operační tým stát jako zkamenělý.

Nakonec Jessie zavrtěla hlavou.

„Je mi to moc líto, kolegové,“ vydechla. „Opravdu nesmírně líto. Všichni jste odvedli úžasný kus práce.“

V samotě své kanceláře se Jessie dívala oknem na párek vrabčáků, který se usadil zvenčí na římse. Měla za sebou pekelný zážitek, když Charlene Terrellové musela oznámit, že její syn zemřel přímo na operačním stole a vysvětlit, že krvácení, které nakonec dítě zabilo, nebylo možné předvídat ani mu zabránit.

Jednou z věcí, na kterou si Jessie jako neurochirurg musela navyknout a smířit se s ní, bylo vědomí, že po operaci mnozí z jejích pacientů nikdy nebudou dokonale, a často ani přijatelně v pořádku. Všechno, co bylo v těchto případech možné, bylo posunutí hranic, s nimiž by jinak pacienti a jejich rodiny museli počítat. Ale tohle nelidská

bezcitnost

poranění

Jackieho

Terrella,

náhlá

a

nepředvídatelná katastrofa na operačním sále to jí způsobilo mnohem větší bolest, než o jakou ve svém oboru stála.

Gilbride, Tamika Bingová, pak Sara a nakonec tohle. Možná je nejvyšší čas, aby se aspoň dočasně odsunula výhradně do laboratoře. Nebo aby si poctivě přiznala, že nemá na nervech to ocelové brnění, bez kterého se neurochirurg neobejde. Jessie se do svých myšlenek zabrala natolik, že přeslechla klepání na dveře.

„Ano, dále!“ křikla, ale nejdřív si musela odkašlat.

Do kanceláře tiše vklouzl Alex Bishop a zavřel za sebou dveře.

„Zdravím vás.“

„Já taky.“

„Tak mě napadlo, že potřebujete trochu rozveselit.“

„Jo, kapánek rozveselení by mi vylepšilo náladu na obyčejné zoufalství.“

S výjimkou Emily neexistoval v Jessiině světě člověk, po jehož přítomnosti by v dané chvíli toužila. A přesto jí Alex Bishop s pohlednou ustaranou tváří a mírným hlasem připadal jako velmi vítaný host.

„Vaše kamarádka, ta sestra, mi vysvětlila, že o té prasklé kosti nikdo nemohl mít tušení, protože se vůbec neukázala na počítačovém tomografu,“ začal neobratně.

„Říkala, že jste chlapci ve skutečnosti zachránila život, jenže

jak jste odstranila krevní sraženinu, uvolnila jste tlak, který držel kosti pohromadě, a puklina se rozevřela.“

„Asi to tak bylo.“

„Bylo to hrozné pro nás všechny, ale pro vás asi desetkrát horší, ne?“

„Díky, že to dokážete pochopit. Na tyhle konce si vážně nikdy nezvyknu.“

„To taky doufám.“

Jessie přiklopila Alexovy ruce dlaněmi, stoupla si a chvíli se nechala kolébat v náruči.

„Jsem ráda, žes za mnou přišel,“ řekla.

Kapitola 15

Jessie strávila neklidnou noc v jednom z malých doktorských pokojíků, kde se dusila vydýchaným vzduchem a odpověděla přesně na tolik telefonátů, aby nedostala jedinou příležitost dočkat se chvilky hlubokého, osvěžujícího spánku. Naposledy se probudila v šest a matně si vzpomínala, že se jí zdálo o Jackiem Terrellovi, který se proháněl zářivě slunečným dnem po smaragdově zelené trávě a chytal nekonečný sled přilétajících míčů.

Celý večer otravovali reportéři dotazy ohledně chlapce.

Všechny odkazovala na mluvčí nemocnice, kteří buď přečetli nebo odfaxovali oficiální prohlášení, jež jim Jessie pomohla vypracovat. Nebylo pochyb, že už podruhé v jednom týdnu se Východní zdravotnické centrum ocitne na předních stránkách novin. Tentokrát jim však ta popularita žádný třímilionový grant nevynese.

Jessie se osprchovala, oblékla si čistý lékařský plášť i kalhoty a zkusila se chvíli soustředit. Když však zamířila do bufetu na svou obvyklou nemocniční snídani sezamovou bagetu s krájeným rajčetem, smetanovým sýrem, kávou a banánem, vůbec se na ten nastávající celodenní kolotoč na oddělení necítila připravená. Další čtyři lékaři, ke kterým se u doktorského stolu připojila, se bavili na obvyklé, v jídelně

téměř jediné téma – kdo zná lepší žertovnou nebo hrůzostrašnou historku o zdravotních pojišťovnách.

Jessie většinou spěchala na vizitu a za povinnostmi, takže se jídajícími kolegy nestrávila víc jak patnáct dvacet minut, ale dnes, ačkoliv jí ty řeči připadaly stejně zatuchlé jako vzduch v doktorském pokojíku, se za nic na světě nedokázala odlepit od židle. Dokonce sama přispěla nedávno zaslechnutým vtipem o řediteli zdravotní pojišťovny, který se po smrti dostane do nebe a zjistí, že Bůh mu hradí pouze třídenní pobyt. Zdvořilý smích kolem stolujících prozradil, že ostatní už to dávno slyšeli.

Nakonec ve čtvrt na osm přece jen zavolala Emily a sešla se s ní na sedmém patře, aby zahájily vizitu. Pacienti byli v poměrně stabilizovaném stavu. Jak Jessie předvídala, Garymu Garrisonovi zvolna slábly bolesti hlavy. Ještě pořád se však děsil, aby mu aneurysma nezačalo znovu krvácet, proto vděčně přijal Jessiinu nabídku, že si smí na JIPce pro jistotu poležet ještě jeden den. Ruce a paže Davea Scolariho vykazovaly pozoruhodné zlepšení a síla se mu dokonce začínala vracet i do nohou. Zázrak. Vycházely zrovna od Davea na chodbu, když se Emily vůbec poprvé toho dne zmínila o Jackiem Terrellovi.

„Četlas dnes ráno Globe?“ zeptala se.

„Kdepak.“

„Píšou tam o heroickém úsilí lékařů z Východního zdravotnického.“

Jessie znala svou přítelkyni natolik dobře, aby ji o pár myšlenek předběhla.

„Já si to nevyčítám, Emily,“ řekla. „Čestně že ne. Copak můžu za něco, co neviděl dokonce ani rentgenolog? Jenom je to zatraceně smutná věc, to je celé.“

Emily objala Jessii kolem ramen.

„Já vím, kámoško. To je mi jasné. Včera večer jsem donutila děti, aby vypnuly bednu a půl hodinky se se mnou mazlily na pohovce.“

„Tos udělala dobře. Jsou senzační.“

„Když už mluvíme o senzačních lidech…“

Jessie se tajnůstkářsky usmála a pokrčila rameny.

„Nic se neděje.“

„Ale děje. Vidím ti to na obličeji. Zašel pak za tebou nahoru?“

„Možná.“

„Panenko skákavá, tys ale cvok, a on podle všeho nebude o nic lepší. Osobně si myslím, že je to báječné.“

„Uvidíme. Poslyš, omlouvám se, že jsem dneska ráno tak podrážděná, ale Gilbride je někde v čudu, aby budoval svou slávu, a mě zas čeká šílený frmol na ambulanci. Jako kdyby otevřel stavidla téhle dřiny a sám se nechal v pohodě odnést proudem co nejdál.“

Zamířily do sousedního pokoje, kde ležel Gilbrideův pacient s nádorem. Jessie překvapeně zjistila, že na pelesti

sedí Lisa Brandonová, mladičká dobrovolná pomocnice, jež byla předtím u Sary.

„Jeden den večerní šichta, hned druhý den ranní,“

poznamenala. „Copak si chcete vysloužit medaili?“

Lisa rozpačitě poposedla.

„Doufám, že nevadí, že tu jsem zase. Doma nemám nic pořádného na práci a pacientům pomáhám fakt moc ráda.“

„V tom případě máme štěstí, že jsme na vás natrefili.

Když budete mít chuť, klidně choďte hned na tři směny.

Proč ne? Já to tak dělám taky.“

Jessie představila Emily Lisu jako šéfku klubu „nevímcodělat-ažbududospělý“, a Emily se prohlásila za zakládající členku.

„Šikovná holčička,“ poznamenala Emily, sotva za sebou zavřely dveře.

„Jakápak holčička? Už jí bylo dvacet.“

„No, a podívala ses poslední dobou na datum ve svém rodném listě, drahoušku? Pro nás to je dítě.“

Později odpoledne seděla Jessie v kanceláři Carla Gilbridea a čekala, až se objeví Eastman Tolliver, aby je dva doprovodil na vizitu, kterou si měl Gilbride doplnit nové údaje o pacientech. Před chvílí se vítězoslavně vrátil z New Yorku, dočkal se plných deseti minut v pořadu Dnes a hned nato s ním dělali interview reportéři z Timesů, načež následovala schůzka u oběda s výrobcem robotiky, který

měl zájem uzavřít ohledně ARSe nějakou smlouvu. Nyní, když konečně nakázal sekretářce, aby k němu nepřepojovala žádné hovory, bezostyšně ždímal z Jessie informace, jež by mu mohly být užitečné při honbě za třímilionovým grantem.

„Tak jaký máte z toho chlápka dojem?“ vyzvídal.

„Carle, strávila jsem s ním včera jen asi jedenapůl hodiny. Je příjemný a má nefalšovaný zájem o náš program.

Víc k tomu nemohu dodat. Počítala jsem, že se mnou půjde ráno na vizitu Pozvala jsem ho, ale zavolal a omluvil se, že radši počká do vašeho návratu.“

„Nepřipadal vám naštvaný, že jsem tu nebyl?“

„To ani ne, aspoň jsem na něm nic podobného nepozorovala. Připadal mi hodně, nevím jak to říct, kalifornský. Takový pohodář.“

„Jistě pochopil, že bych ho tu nenechal čekat, kdyby se nejednalo o vrcholně důležité záležitosti.“

„Smrtelně důležité. Kolikrát za život pozvou člověka do Dnes, viďte?“

„Přesně tak. Tak co jste o něm zjistila? Jaké má zájmy?“

„U MacIntoshovy nadace nedělá zvlášť dlouho, mám dojem, že se zmínil, že asi šest let. Předtím učil na nějaké vysoké škole.“

„Takže je chytrý?“

Obávám se, že dost chytrý, aby tě prokoukl, kamaráde.

„Ano, připadal mi tak.“

„Mně taky,“ přisvědčil Gilbride. „Myslím, že bychom měli…“

Uprostřed věty ho přerušil bzučák a oznámení sekretářky, že pan Tolliver právě dorazil. Hned nato ředitel nadace vpadl do kanceláře a srdečně se s nimi pozdravil.

„Paní doktorko, s nesmírnou lítostí jsem se doslechl o smrti toho dítěte,“ obrátil se na Jessii.

„Děkuji,“ řekla Jessie, které neušlo, že primář oddělení se o tom případu slovem nezmínil.

„Zaskočil jsem si do bufetu a tam jsem slyšel pár lidí, jak si povídají o vašem fantastickém úsilí chlapce zachránit.“

Jessie si povzdechla.

„Je to nepopsatelná tragédie.“

Tragédie. To slovo Gilbridea doslova popíchlo, jako by nesnesl, aby na jeho oddělení padlo něco třeba jen náznakem negativního.

„Tak, Eastmane,“ prohlásil, když si významně odkašlal na znamení toho, že přehazuje výhybku, „jaký máte dojem z toho, co jste dosud viděl?“

V Tolliverově obličeji se kmitl záblesk rozhořčení nad Gilbrideovou hroší kůží. A Jessie si navíc byla jistá, že její šéf to zcela přehlédl.

„Prozatím jsem spokojený,“ odpověděl Tolliver. „Ale samozřejmě se už nemůžu dočkat, kdy se dozvím víc o ARSi a uvidím ho v akci.“

„No, něze bych vám to měl za zlé,“ prohodil samolibě Gilbride. „Jsem pevně přesvědčený, že právě v našem malém robotovi spočívá budoucnost neurochirurgie, a možná že chirurgie jako takové.“

„Měli jste s tím zařízením nějaké problémy?“

„Pár mechanických kiksů, ale nic zásadního.“ Jessie nenápadně zvedla oči ke stropu. „I když už s ARSem provádíme chirurgické zákroky,“ pokračoval Gilbride, „stále na něm pracujeme v laboratoři. Snaha po dokonalosti není jen heslem naší výzkumné jednotky, ale přímo její zákon.

Umíme si představit, že nová generace ARSů bude ještě menší, manipulovatelnější a výkonnější než to zařízení, které používáme v současnosti. A určitě ani příliš nepřeháním, když prohlásím, že v jistém bodě nepříliš vzdáleném může být role chirurga jako prostředníka mezi robotem a magnetickou rezonancí zcela vypuštěna. Zařízení se prostě zavede pacientovi do lebky, spustí se a zbytek už proběhne bez pomoci lidské ruky.“

„To zní skoro jako ze science-fiction,“ poznamenal obdivně Tolliver.

„To ostatně platilo i pro ponorku a lety na měsíc v díle Julese Verna,“ připomněl Gilbride, který se očividně dostával do ráže. „Chirurgie na základě magnetické rezonance je teprve v plenkách, ale budoucnost nebude znát žádná omezení.“

Jessie cítila, jak se jí sevřel žaludek. Ještě před pár dny pouhá mechanická závada zavinila, že ARS zničil normální mozkovou tkáň mrtvého pacienta. Přesto měla dost rozumu, aby Gilbrideovi nepokazila naději na třímilionový dárek přinejmenším ne dřív, než si začne hledat nové místo. Když se Gilbride touží porovnávat s vizionářem typu Julese Verna, prosím, ať si to užije.

„Uznávám,“ přikývl Tolliver, „že jste skutečně kápl na skvělý vynález. Ovšem než se vrátím do Kalifornie, velmi rád bych ARS viděl při skutečné operaci. Je to možné?“

Teď měl Gilbride vytáhnout eso. Jessii nepřekvapilo, že Eastman Tolliver nehodlá kupovat zajíce v pytli. Pokud MacIntoshova nadace hodlá vynaložit tak těžké peníze na výzkum, chce samozřejmě vidět zařízení v praxi. Jessie dobře věděla, co bude následovat.

„Tak, Jessie,“ obrátil se k ní Gilbride s úsměvem, „vy máte přehled o mém operačním rozvrhu. Jsou tam nějaké případy vhodné pro ARS?“

Ne, Carle. Po pravdě řečeno, v tomto stádiu výzkumu není na celení světě jediný případ vhodný pro ARS.

„Víte, váš operační rozvrh má u sebe Emily. Uvidíme se s ní na JIPce. Až si rozvrh projdete a poznáte své nové pacienty, jistě si vyberete sám.“

„To se rozumí.“ Carl si opět odkašlal, aby bylo jasné, že změní téma hovoru. „Tak tedy, nezamíříme na JIPku?“

Vizita začala zcela bezproblémově. Gilbride se dmul pýchou a zvolna vedl družinu skládající se z Jessie, Emily, dalších dvou sester, dvou mediků, dvou asistentů a ředitele nadace, od jednoho pacienta k druhému nejprve na JIPce a pak v ostatních pokojích.

Většinou platilo, že Gilbrideovi pacienti ochotně spolupracovali a tvářili se blaženě, že mají chirurga zpátky na oddělení a že se zastavil právě u jejich postele. Ovšem tři z nich si dovolili jedovatě vyjádřit podráždění nad tím, že se jim lékař nevěnuje. Jessie si nebyla jistá, jestli ty jízlivosti Gilbride prostě ignoroval nebo jdou mimo něho. Jenže ťafka od postarší pacientky jménem Clara Gittlesonová zasáhla šéfa do živého.

„Tedy pane doktore,“ prohlásila stroze, „musím vám říct, že jsem si vůbec neuvědomila, jak málo pozornosti mi věnujete, dokud na vizitu nezačala chodit tady doktorka Copelandová s Emily.“

Gilbride zamumlal cosi, co se dalo vyložit jako omluva, ale v koutku úst mu nervózně zacukalo. Položil Jessii řadu otázek ohledně ženina pooperačního duševního zotavování a nakonec navrhl, že by bylo možná vhodné pozvat psychiatra, aby si poradil se stavem, jenž on sám označil za kombinaci deprese a reakce na medikaci. Jessie se ohlédla po Tolliverovi, který se vůči probíhajícímu rozhovoru tvářil netečně, ale veškerou svou pozornost soustředil na Gilbridea.

Když přecházeli do dalšího pokoje kde ležel Rolf Hermann, Jessie se zdržela a kývla na Emily, ať se k ní připojí.

„Už jsi dneska viděla Orlis?“ otázala se šeptem.

„Myslíš Dračici? Jak jinak. Zastavila jsem se tam před pár hodinami, když jsem kontrolovala, jestli je všechno dokonale nachystáno na vládcův návrat. A můžu tě ujistit, že moje přítomnost jí šla pěkně proti srsti.“ Emily napodobila německý přízvuk a afektovaně dodala: „Přeji si jednat výhradně s doktorem Gilbridem.“

„Jo, Orlis, měla by sis dát bacha na to, co si přeješ.

Mohlo by se ti to vyplnit.“

„Už se nemůžu dočkat.“

„Paní doktorko,“ zavolal ostentativně Gilbride ode dveří pokoje, „máte velké námitky proti tomu, abychom společně pokračovali ve vizitě?“

Jessie se rozběhla ke skupince a současně s tím představovala nového pacienta.

„Hrabě Rolf Hermann, třiapadesátiletý ženatý Němec, otec tří dětí, se těšil pevnému zdraví až do chvíle, kdy se asi před šesti týdny objevil první z dosavadních dvou záchvatů.

Výsledkem vyšetření provedeného v Evropě jsou tyto snímky z magnetické rezonance.“

Jessie věděla, že nesmí Gilbridea shodit tím, že nádor identifikuje či sdělí vlastní klinický názor. Místo toho jen pokynula Emily, která z nerezového vozíku zvedla desky s

materiály hraběte Hermanna a zamířila k prohlížečkám zavěšeným na stěně naproti pokoji. Gilbrideovo zamyšlené přecházení před snímky bylo očividně divadýlko pro Tollivera a možná i pro mediky, protože všichni ostatní by diagnózu dokázali určit z jedoucího rychlíku.

„Nu,“ prohlásil nakonec, „jak se zdá, máme tu případ velkého subfrontálního meningiomu, co říkáte, paní doktorko Copelandová?“

„Souhlasím, pane.“

„A jaký máte názor na to, zda by tento nádor bylo vhodné odstranit s využitím magnetické rezonance a robota?“

Jessie si uvědomovala, že pokud vůbec je nějaký případ ideální pro ARS, pak je to tenhle. Přesto dál měla silné výhrady.

„Soudím, že ARS představuje jeden ze způsobů jak nádor odoperovat,“ odpověděla obezřetně.

„Výborně. Znamená to, že se shodujeme. Pane Tollivere, tohle je tedy váš ukázkový případ. Paní doktorko, měl bych o pacientovi vědět ještě něco důležitého?“

„Nevím o ničem.“

„Takže se na něho zajdeme podívat.“

„Mluví trochu anglicky,“ ozvala se Jessie, „a všemu rozumí, ale většinu hovoru za něho obstarává manželka.“

Pokoj byl sice jednolůžkový, ale poměrně prostorný.

Přesto se zaplnil již před vstupem lékařské družiny, protože

v něm byla Orlis, její manžel, jejich tři dospělé děti a pozoruhodně obézní soukromá ošetřovatelka. Jessie představila Gilbridea hraběti s hlubokou úlevou, jako by kolegovi předávala štafetový kolík při závodě po žhavém uhlí.

„Těší mě, že vás poznávám,“ pravil Gilbride. „Ovšem než začneme jednat, musím požádat vaše děti a ošetřovatelku, aby počkaly na chodbě. Jsme fakultní nemocnice, a proto na vizitu chodí víc lidí než jinde, takže až se tady všichni shromáždí, měli bychom málo místa.“

„Sem už nepřijde nikdo!“ odsekla Orlis. „Hrabě Hermann nebude hrát divadýlko nějakým doktůrkům!“

„Bumho!“ sykla Jessie k Emily.

Zahajovací bitva vůlí mezi Gilbridem a hraběnkou pokračovala ještě v několika dalších větách, až nakonec zasáhl sám hrabě a navrhl kompromis. V pokoji zůstane Jessie s Emily a nejstarší syn Derrick, muž s číhavým pohledem a statnou postavou jako otec, kterému se však ničím jiným nepodobal. Tolliver, který spor i výsledné rozhodnutí pozoroval ode dveří, se chápavě usmál a naznačil, že ochotně počká na chodbě spolu s ostatními.

„Tak tedy,“ začala Orlis, jež se beze všech okolků ujala iniciativy, „jak přesně bude vypadat zákrok, který máte v úmyslu na manželovi vykonat, a na kdy ho plánujete?“

„Na každou z vašich otázek odpovím, až na ni bude vhodná chvíle, milá dámo. Nejdřív bych si ale chtěl pacienta

sám vyšetřit.“ Gilbride se nezdvořile obrátil k hraběnce zády a pomalu, téměř blahosklonně, pokračoval: „Pane hrabě, těší mě, že vás poznávám. Doufám, že váš problém úspěšně vyřešíme.“

„To bych si velmi přál,“ přitakal hrabě. Orlis se s kamenným výrazem postavila vedle Gilbridea, jenž prováděl to nejpečlivější a nejpodrobnější neurologické vyšetření, při jakém ho Jessie kdy viděla.

Proč to musím všechno snášet? pomyslela si zoufale.

Vědomí, že pár kroků od ní si Emily myslí totéž, jí poskytovalo zpola útěchu, zpola přivádělo k smíchu.

„Vynikající výsledek,“ pronesl Gilbride konečně a do kapsy laboratorního pláště zastrčil reflexní kladívko a ladičku, kterou použil při testu vibračního smyslu.

„Vynikající. Hrabě Hermanne, váš neurologický nález je překvapivě dobrý. Nádor roste velmi pomalu a není zhoubný, což znamená, že se nešíří do dalších částí mozku ani do jiných orgánů. Přesto zabírá stále se zvětšující prostor a začíná utlačovat zdravou mozkovou tkáň. Bez operace se neobejdeme.“

Mezi oba muže se vmáčkla hraběnka, jež se ani v nejmenším nesnažila skrýt své podráždění nad tím, že tu poslouchá něco, co už slyšela stokrát.

„Máte v úmyslu použít stejný přístroj, kterým jste provedl úspěšnou operaci té mladé gymnastky?“

Téměř proti své vůli se Gilbride ohlédl po Jessii. Uhnula před ním očima.

„Jistě,“ přisvědčil. „Předpokládám, že tento zákrok bude třeba provést na operačním sále s magnetickou rezonancí a pravděpodobně při tom skutečně použijeme našeho robotického pomocníka.“

„Nestojím o žádné pravděpodobně!“ odsekla Orlis popuzeně. „Můj manžel vyhledal vaši nemocnici z toho důvodu, že jste nabízel něco víc než ostatní chirurgové.

Vyžaduji, abyste mu poskytli všechnu nezbytnou a dostupnou péči. Je to výjimečná osobnost. Pomáhá značnému množství lidí.“

Gilbride se zvedl, aby odpověděl co nejdůstojněji.

„Chápu vaši úzkost, madam,“ odvětil, „ale považuji za nutné vám připomenout, že jsem chirurg. Usoudím-li, že nám při odstranění nádoru vašeho manžela pomůže robotika, pak ji samozřejmě použijeme. Ale pokud se rozhodnu ji nepoužít, tak ji nepoužijeme. Doufám, že mi rozumíte?“

Orlis se ohlédla po hraběti, jenž přikývl na souhlas. Pak opět zabodla pohled do Gilbridea. „Kdy tu operaci uskutečníte?“ pokračovala v útoku.

Gilbride pokynul Emily. „Máte s sebou rozpis operací?“

Emily, která neskrývaně toužila být jinde než uprostřed této bitevní vřavy, podala Jessii poznámkový blok.

„Máte na mysli výhradně sál s magnetickou rezonancí?“

ujistila se Jessie.

„Přesně tak,“ potvrdil Gilbride.

„Dobře. Místnost je obsazená na tři týdny dopředu.

Máme objednané dva případy denně, a to včetně soboty.“

„Ale já panu Tolliverovi slíbil, že provedu operační zákrok ARSem, který by mohl pozorovat. Musíme hraběte Hermanna vmáčknout do rozvrhu nejpozději do konce týdne.“ Jessie si povzdechla.

„Zítra hned na ráno má sál objednaný doktor Wilbourne z dětského oddělení. Odpoledne je reoperace Terence Giligana. Leží teď na JIPce a má velké potíže. Potřebuje podstoupit novou operaci co nejrychleji. Pozítří je první na řadě vaše pacientka Lindsay Pearlmanová. Má řadu těžkých příznaků a odkládat zákrok by bylo velmi riskantní. Po ní přijde ten pacient, kterého máte operovat s lékařským týmem z Číny. Všichni přiletí už zítra. Ve čtvrtek ráno operuju já Bena Rašída. Už dvakrát jsme zákrok odložili, a jestli ho co nejdřív neuskutečníme, může to dopadnout katastrofálně. Ale možná že případ ze čtvrtečního odpoledne bychom mohli vmáčknout do příštího týdne. To je reoperace vašeho pacienta, toho mladého Hopkinse.“

„Co se tím snažíte naznačit?“ vybuchla Orlis.

„Podle mého názoru,“ pokračovala Jessie, „v tom nejlepším případě nechceme-li ohrozit životy pacientů, kteří jsou v mnohem vážnějším stavu než hrabě Hennann, najdeme termín ode dneška za tři dny, a to odpoledne.“

„To je směšné a nepřijatelné!“ vyštěkla Orlis.

„Orlis!“ ozval se hrabě a pozvedl ruku, aby manželku uklidnil. Hraběnka se zhluboka nadechla a pomaloučku vydechla.

„Pane doktore Gilbride,“ pronesla a téměř se přitom třásla, „můj manžel měl už dva vážné záchvaty. Chci, abyste operaci provedli hned zítra, nejpozději ve středu.“

„Jessie,“ namítl Gilbride, „nechci tu pana Tollivera zdržet déle, než je nutné.“

Jessie pokrčila rameny.

„Všechny případy jsou skutečně v kritickém stavu,“

připomněla. „Nerada bych kterýkoliv z nich odkládala déle, než už bylo nezbytné, a pochybuju, že Číňanům doporučíte, aby si trhli nohou.“

Gilbride si chvíli zamyšleně prohlížel nehty na ruce a očividně vážil míru nebezpečí z obvinění ze zanedbání lékařské péče v případě, že by některého z pacientů postihla katastrofa. „Takže platí čtvrtek odpoledne!“ rozhodl nakonec. Orlisina porcelánově hladká tvář zlověstně zrudla.

„To je nepřijatelné!“ zopakovala.

Gilbride neskrývaně vychutnával svou moc. Tihle papaláši si zřejmě i na jeho vkus troufali přespříliš.

„A dále,“ pokračoval, „bych doporučil vám i vaší rodině, abyste se až do čtvrtečního rána ubytovali v hotelu.“

„Platíme hotově, pane doktore. Máme svolení doktora Markuse

přespávat

ve

zdejších

pokojích,

takže

neodejdeme.“

„Jak je libo, hraběnko.“

„Pane doktore, ráda bych vás upozornila, že na podobné jednání nejsme zvyklí.“

„Paní Hermannova, i já bych vás rád upozornil, že v tomhle městě najdete celou řadu jiných neurochirurgů.“

Gilbride ani nepočkal na odpověď, obrátil se na patě a odvedl Jessii a Emily na chodbu. Eastman Tolliver čekal hned za dveřmi, kde nepochybně slyšel každé slovo, které v pokoji padlo. Jessie se neúspěšně pokusila vyčíst z výrazu jeho tváře, co si o celé věci myslí. Odstranění nádoru Rolfa Hermanna a to jakýmkoliv způsobem rozhodně nebude procházka růžovým sadem. A ačkoliv sebevědomí tvoří u chirurga životně důležitou vlastnost, která mu zajišťuje pevnou ruku, hranice mezi zdravým sebevědomím a planým chvástáním je nesmírně tenká. Jessie se v duchu neubránila otázce, zda zaryté odhodlání oslnit Eastmana Tollivera nepřinutilo šéfa tuto hranici už dávno překročit.

Kapitola 16

Jessie zrovna v Alexově společnosti dojídala večeři v nemocničním bufetu, když jí zazvonil mobilní telefon.

„Tady doktorka Copelandová.“

„Ach ano, Jessie. Tady je Eastman Tolliver. Doufám, že vás nevyrušuju.“

Jessie se podívala na Alexe, který mezitím odnesl jejich nádobí a ukazoval na hodinky, aby naznačil, že musí jít.

„Zastavím se později,“ šeptl.

„Kdepak,“ ujistila Tollivera. „Vůbec mě nevyrušujete.“

„Chtěl jsem vás poprosit, jestli byste si během dnešního večera nenašla chvilku. Potřeboval bych si s vámi promluvit,“ vysvětloval Tolliver.

„Objevil se snad nějaký problém?“

„Ne, nic takového. Mám jen pár otázek, které byste podle mě mohla zodpovědět lépe než doktor Gilbride.“

Osobně bych dala přednost tomu, kdybyste mě do té záležitosti s grantem přestali zatahovat. Podle mě byste se měl se všemi dotazy obracet jedině na Carla. Jsem k smrti vyčerpaná a doufala jsem, že dnes odtud konečně vypadnu trochu dřív.

Během těch několika vteřin, než odpověděla, Jessie v duchu zvážila a zamítla půl tuctu odpovědí, jež všechny byly pravdivější než ta, kterou nakonec vyslovila nahlas.

„Samozřejmě. Kde teď jste?“

„V knihovně a probírám vaše… chci říct Gilbrideovy publikace a vzdělávám se v neurochirurgii.“

„Do devíti bych to snad mohla stihnout. Není to příliš pozdě?“

„V devět se mi to skvěle hodí.“

„Víte co? Sejdeme se u vrátnice. Můžete mě doprovodit k mému vozu a já vás odvezu do vašeho penzionu.

Promluvíme si po cestě.“

Během následující hodiny zvonil Jessii jedenáctkrát telefon, sedm hovorů bylo pro Gilbridea. Šílenství, které rozpoutal

operací

olympijské

medailistky,

vůbec

nepolevovalo. Teprve pět minut po deváté se převlékla do civilu a spěchala do vstupní haly nemocnice. Eastman Tolliver tam už čekal, oblečený do konzervativního lehkého hnědého obleku, bílé košile a seriozní kravaty. Zřejmě vycítil, že Jessie má za sebou dlouhý den, a neztrácel čas zbytečnými zdvořilostmi.

„Takže,“ začal, když scházeli po schodech k hlavnímu vchodu, „doktor Gilbride mi sdělil, že na čtvrteční odpoledne má naplánovanou operaci, během níž zřejmě použije váš robotický přístroj. Návrat do Kalifornie mám v plánu hned nato, co operaci uvidím. Jen jsem doufal, že před svým odletem dostanu příležitost probrat s vámi pár úředních věcí.“

„Úředních?“

„Jistě, velmi bych ocenil, kdybyste mi mohla povědět o své nedávné smůle s ARSem.“

Jessie na něho ohromeně vytřeštila oči.

„Jaké smůle?“

V Tolliverových tmavých inteligentních očích to zajiskřilo.

„Nejel jsem takovou dálku až do Bostonu jen proto, abych se tu nechal okouzlit osobním šarmem primáře vašeho oddělení,“ prohlásil, „ačkoliv až dosud ve mně budí velmi pozitivní dojem. Přijel jsem se však poučit především o vaší činnosti a shromáždit informace nezbytné k tomu, abychom poskytli grant ve výši čtyř milionů dolarů.“

„Ne tří?“

„Pravděpodobně ne. A hlavně se prosím netrapte pocitem, že prozrazujete kdovíjak důvěrná tajemství. Doktor Gilbride mě vybídl, abych si promluvil, s kým sám budu chtít.“

Tolliverova důkladnost udělala na Jessii hluboký dojem.

Hrát si za těchto okolností na hlupáka by se skutečně nehodilo.

„Hm, nemám tušení, co přesně myslíte tou smůlou,“

řekla, „ale předpokládám, že hovoříte o zákroku, který jsem nedávno provedla na mrtvole.“

„Přesně tak.“

„ARS fungoval naprosto dokonale, ale pak se přerušil mikrokabel a já ho přestala ovládat. Nic složitějšího v tom nehledejte.“

„Mohlo by se to opakovat?“

„Doufám, že ne, ale jakožto bývalý technik vám musím potvrdit, že k mechanické závadě může u jakéhokoliv přístroje dojít kdykoliv.“

„Ale kvalita těch kabelů je jistě nejvyšší možná, že?“

„Každá uměle vyrobená věc se dá ještě vylepšit,“

odvětila Jessie, „ale momentálně souhlasím, že řídicí systém v ARSi je tak kvalitní, jak si jen můžeme přát.“

„Podílela jste se na rozhodnutí použít zařízení na Marcii Sheprowové?“

Jessie opět ohromeně vytřeštila oči.

„Eastmane, málokdy jsem tak nervózní, aby mi to bránilo provést operaci mozku,“ přiznala, „ale představa, že bych pouhými pár slovy zkazila svému oddělení naději na čtyřmilionovou dotaci, to je něco zcela jiného. Možná bychom to měli probrat s Carlem.“

„Je mi líto, Jessie, ale váš robotický program není jediný, který se u naší nadace uchází o finanční pomoc.

Mám-li dospět k co nejspravedlivějšímu rozhodnutí, musím zkrátka shromáždit určité informace. Těžko bych jinak vážil cestu přes celé Státy, kdybych neměl možnost vytvořit si objektivní názor díky informacím z první ruky.“

Jessie chvíli přemýšlela a pak pokrčila rameny.

„Na tom rozhodnutí jsem se nepodílela,“ přiznala bez dalších vytáček. „Carl se rozhodl operovat Marcii s pomocí ARSe bez toho, že by se mnou cokoliv konzultoval. Ale nebyla to jeho povinnost, neurochirurgie je jeho oddělení, jde o jeho laboratoř, jeho vynález.“

„Ale vy jste hlavní mezi jeho výzkumníky, ne?“

„Na tuto otázku už zřejmě znáte odpověď.“

„Určitě ano. Ale mohu vás ujistit, že vaše odpověď zůstane přísně důvěrná.“

„Mám vysokoškolský diplom z mechanického inženýrství.“

„To také vím.“

„Zkrátka, dostala jsem místo na oddělení s podmínkou, že jistou část pracovní doby budu trávit v laboratoři na vývoji ARSe. Dalo by se tedy skutečně říct, že jsem hlavním výzkumným pracovníkem projektu. Musíte mi však věřit, že doktor Gilbride se spolupodílel na každém kroku toho procesu.“

„O tom nepochybuji. Ta operace, o které doktor Gilbride mluvil, je případ hraběte Hermanna, nemám pravdu?“

„Ano, správně. Zřejmě jste to zaslechl na chodbě.“

„Nedalo se to nezaslechnout, to mi věřte. Slyšel jsem celý rozhovor mezi hraběnkou a doktorem Gilbridem.

Později jsem si schválně vyšetřil chvilku a u Hermannových se zastavil.“

„Hraběnka se s vámi bavila?“

„Zjistil jsem, že oba manželé jsou velmi příjemní společníci,“ ujistil ji.

„Je na nás pořádně naštvaná.“

„To je možné, ale podle mě se docela obyčejně bojí o manžela. Zřejmě ho hluboce miluje. Povězte mi, Jessie, je rozhodnutí použít ARS na nádor hraběte Hermanna správné, nebo k němu došlo jen kvůli mně?“

Jessie se na Tollivera dlouze zadívala, ale mlčela.

„Prosím vás!“ naléhal. „Váš názor je pro mě opravdu nesmírně důležitý.“

Jessie cítila, jak jí vysychá v ústech. Tolliver měl extrémně vyvinutý šestý smysl a podle všeho si po nemocnici sehnal dobré informace. Zajímalo by ji, zda skutečně vycítil, že podle jejího soudu není ARS hotový natolik, aby ho bylo možno použít na operaci kohokoliv, či přesněji řečeno, že by kdokoliv, ji samu nevyjímaje, měl právo použít přístroj v tomto stadiu vývoje při operaci vážně nemocného pacienta. I za předpokladu, že by u ARS nedošlo k dalším mechanickým problémům, pak schopnost nazírat mozek trojrozměrně a bezchybně řídit robotické zařízení skrze zdravou mozkovou tkáň se může dostavit jedině po dlouhém výcviku. Samozřejmě cítila, že díky praxi se v této metodě vylepšuje, ale stále si nevěřila natolik, aby kvůli ní dala v sázku život některého ze svých pacientů.

Jessie si uvědomila, že bude muset Tolliverovi zalhat, aby pro oddělení neriskovala ztrátu čtyřmilionového grantu nebo volit slova tak opatrně jako voják kroky na minovém poli.

„Jsem přesvědčená, že technický problém, se kterým jsem se setkala, je už vyřešený,“ prohlásila. „A navíc věřím, že ARS může nabídnout velkou pomoc pacientům s těžko dostupným nádorem.“

„Ve správných rukou.“

Jessie odemkla dveře vozu, aby Tolliver mohl nastoupit, a dala si s odpovědí na čas, dokud nevyjela z parkoviště.

„Doktor Gilbride je zkušený chirurg s velkou dávkou sebedůvěry,“ řekla konečně. „Tato sebedůvěra tvoří základní podmínku pro výkon naší profese. Bez ní se neurochirurg může rovnou odebrat do důchodu.“

Jessie cítila, že si ji Tolliver zkoumavě prohlíží a v duchu se rozhoduje, jestli má ve vyptávání pokračovat.

„Děkuju, Jessie,“ usmál se po minutce. „Hluboce si vážím vaší upřímnosti. Máte mé slovo, že se s případnými dalšími dotazy už obrátím na doktora Gilbridea.“

Osmačtyřicetiletý Terence Gilligan vnitřně nikdy neprohrál ani jediný zápas. V ringu ho sice porazili bezpočtukrát a občas dostal i pěknou nakládačku, přesto však nikdy neprohrál, protože se nedal zlomit. Dokonce i když se mu podlomila kolena, nevzdal se. A že mu ještě

doma v Irsku stokrát natloukli i Britové. Kolikrát pro výtržnictví skončil i na policejní stanici, kde si ho policajti pěkně podali. Ale nikdy tím ničeho nedosáhli. Nakonec si všichni zvykli na to, že je lepší neztrácet s ním čas.

A ta záležitost s mozkovým nádorem je navlas to samý, říkal si teď v duchu. Ty proklaté poblázněné buňky nakonec pochopí to, co všichni ostatní, že Gilligana otravují úplně zbytečně.

V životě toho zakusil už tolik, že prostě nedokázal uvěřit, že leží v posteli na jednotce intenzivní péče a skoro do každé cévy v těle má zavedenou nějakou hadičku. Ale tak už to chodí, že existují na světě věci, o kterých člověk neví nebo nepřemýšlí, dokud o ně sakra tvrdě nezakopne.

Gilligan zakašlal proti mohutné trubici, která mu vedla hrdlem a propojovala plíce s dýchacím přístrojem. Čtyřicet let kouření mu oddělalo dýchací cesty. Teď měl dojem, že posledního čouda si dal naposledy před čtyřiceti lety. A vinou té podělané trubice už celé dny ani s nikým nepromluvil. Vědí vůbec ti kolem, že je slyší? Že jim rozumí, tedy aspoň občas? Mají vůbec představu, jak je to tady pro něho nepohodlné? Nebo že si dobře uvědomuje, že zítra ho čeká výlet na operační sál, kde mu zkusí vyluxovat mozkový nádor, který mrcha narostl už podruhé během pouhých pár měsíců?

Do prdele, takovej pech. Když už tě nesejmuli v ringu ani na ulici, tak tě dorazí rakovina.

Gilligan se zavrtěl ve snaze najít pohodlnější polohu. S

těmi všemi infuzemi se sotva mohl pohnout, protože byl připoutaný za obě zápěstí i kotníky, aby si neopatrným pohybem hadičky nevytrhal.

„Pane Gilligane, nezlobte přece. Kdybyste si vytáhl dýchací trubici, moc by vám to neprospělo.“

Gilligan zamžikal a zkusil zaostřit pohled na ženu, která stála ve dveřích pokoje. Chodba za jejími zády byla osvětlená, ale v pokoji panovalo šero. Mluvila se silným přízvukem, ale Gilligan ho nedokázal zařadit. Zakmital prsty u jedné ruky, aby dal najevo, že ji slyší.

Něco na bolesti. Když už mi do ty dýchací trubice nemůžete pustit cigaretové čoud, můžeš mi dát aspoň něco na oblbnutí, ať na to pořád nemusím myslet.

„Jsem z anesteziologie, pane Gilligane,“ pronesla žena tiše. „Přišla jsem vám dát léky, abyste se před zítřejší operací pořádně prospal.“

No, byl už sakra čas.

Žena přistoupila blíž. Měla na sobě dlouhý bílý plášť, masku a na vlasech jakousi roušku. Ovšem Gilliganovi neušlo, že má pěkné oči, a tlumený hlas zněl příjemně konejšivě. V ruce držela injekční stříkačku plnou uspávacího prostředku.

„Hezky ležte, pane Gilligane,“ řekla. „Za chvilku se budete cítit mnohem líp.“

Zasunula jehlu do infuzní hadičky a vyprázdnila do ní obsah injekční stříkačky.

Bůh ti žehnej, sestři. Bůh ti žehnej.

„Hezké sny.“

Žena zmizela dřív, než si toho stačil pořádně všimnout.

Ale zůstal po ní závan parfému. Zvláštní, říkal si Gilligan.

Žádná ze sester a lékařek, které o něho pečovaly, parfém nepoužívala. Aspoň si na to nevzpomínal. Přinutil se ležet klidně na polštáři a čekal.

Za jak dlouho říkala, že to zabere? Jak dlouho to potrvá?

Náhle mu hruď i hrdlo vyplnila podivná, zneklidňující prázdnota pocit, že se mu roztřepalo srdce.

„Běžte se někdo mrknout na Gillyho,“ zaslechl z chodby hlas sestřičky. „Začíná mít stahy mimo rytmus. A vypadají ventrikulárně.“

„Stahy mimo rytmus. Co to ksakru může…“

„Honem Becky, Gilly fibriluje!“

Stahy v Gilliganových prsou vybuchly do děsivé prázdnoty, a on pochopil dávno předtím, než ztratil vědomí, že se mu zastavilo srdce.

„Pokoj sedm, srdeční zástava! Zavolejte doktora!“

Hoďte sebou, holky. No tak!

„Zavolej doktora Dakara!“

„Haló! Chirurgická JIPka! Zástava srdce! Chirurgická JIPka!“

Honem. Dejte mě do kupy. Umírám!

„Ještě pořád fibriluje.“

„Nastavte tři sta joulů. Připravte se na defibrilaci!“

Ach Bože, prosím.

„Tři sta!“

Ach Bože.

„Dobrá. Připravit všichni. Teď!“

Kapitola 17

Když Jessie ráno dorazila do zaměstnání, vládl na celém oddělení

smutek.

Terry

Gilligan,

který

si

u

neurochirurgického personálu vysloužil oblibu a roli maskota díky své nezdolnosti a nakažlivému humoru, byl po smrti. Srdeční zástava se odehrála v časných ranních hodinách a byla nezvratná navzdory heroickému úsilí sester a poté celého lékařského týmu. Terry byl na dýchacím přístroji kvůli záchvatům a mezní kapacitě plic a měl šeredný nádor, nicméně nikdo nad ním v žádném případě nelámal hůl.

Ráno tedy začalo velmi nešťastně a Jessie s úlevou zjistila, že Carl se rozhodl udělat vizitu a věnovat se svým pacientům. Protože tím jí na starosti zůstala pouze její vlastní práce, den neprobíhal nijak zle. Ani ve snu by ji však nenapadlo, jaké překvapení na ni po skončení odpolední ambulance čeká na pokoji číslo šest neurochirurgické JIPky.

Když tam otevřela dveře, neúnavná dobrovolná pomocnice Lisa Brandonová zrovna krémem masírovala Sařina chodidla.

„Vida, dobrý den!“ pozdravila Jessie s úsměvem. „Tak se zase potkáváme.“

„Nejasně,“ přisvědčila Lisa vesele.

„Jestlipak víte, že se tady každý z personálu modlí, abyste se nikdy nerozhodla, co jednou chcete v životě dělat, Liso? Pro nás máte největší cenu právě jako dobrovolnice.“

Lisa si shrnula za uši pramínky tmavých vlasů.

„Je hezké, že to říkáte, i když to není pravda.“

„Ale je. Odvádíte u našich pacientů skvělou práci a tady u Sary především.“

„Díky. Víte, myslím, že pro vás máme překvapení.“

My? Jessie se bleskově podívala na Saru. Spala klidně, ale Pořád ještě v hlubokém bezvědomí. Ovšem Lisin pyšný výraz způsobil, že se Jessii přece jen maličko zrychlil tep.

„Máte štěstí, že patřím k té nepatrné hrstce neurochirurgů na světě, která si na překvapení potrpí,“

usmála se.

„Tak fajn,“ přikývla Lisa, „jdeme na to.“ Zesílila hlas.

„Saro, to jsem já, Lisa. Přišla paní doktorka Copelandová.

Mohla byste otevřít oči?“

Po dvě děsivě nekonečné vteřiny se nic nedělo. A pak se Sařina víčka náhle zachvěla a zvedla se.

„Ach bože!“ vykřikla Jessie a popadla přítelkyni za ruku. „Panebože, Saro, to jsem já, Jessie. Slyšíš mě?“

Sařino přikývnutí bylo sice nepatrné, zato jednoznačné.

„Začala reagovat asi tak před hodinou!“ hlásila Lisa.

„Nejdřív jsem vás chtěla zavolat, ale když jsem se po vás začala shánět, sestřičky mi řekly, že co nevidět přijdete tak jako tak.“

Jessie mladou ženu téměř neposlouchala. S očima plnýma slzí hladila Saru po čele a hleděla do očí, jež jí pohled očividně oplácely.

Soustředěný kontakt očí. Zorničky uprostřed, reagující, zaznamenávala automaticky její cvičená lékařská mysl.

Natáhla se a uchopila Saru za obě ruce, jak to od operace dělávala denně.

„Saro, můžeš mi stisknout ruce?“ otázala se.

Tlak, slabý, ale nepopiratelný, a na obou stranách stejně silný, jako by protrhl hráz slzí. Jessie se s jejich utíráním vůbec neobtěžovala.

„Ach Devereauová,“ vydechla, „kde ses kčertu tak dlouho toulala?“

Sařiny rty se namáhavě pokusily vymodelovat slovo.

Znovu a znovu se otvíraly a zase zavíraly. Konečně z nich zavanul teninký náznak zvuku.

„J… Jessie,“ pronesla Sara.

Jessie se obrátila k Lise.

„Už jste to pověděla sestřičkám?“

„Ne. Napadlo mě, že to budete chtít udělat sama.“

„Máte pravdu. To skutečně chci.“ Přešla ke dveřím.

„Héééj, všichni na šestku! Pacientka vám chce něco říct!“

Po smrti Terryho Gilligana se posunul celý operační plán. Na zítřejší ráno připadne Gilbrideův zákrok s čínským neurochirurgickým týmem. Odpoledne čeká Jessii operace

Bena Rašída, padesátiletého černého dělníka, otce čtyř dětí, který se na ambulanci původně objevil kvůli náhlé slabosti v levé paži a noze. Jessie pak u něho diagnostikovala značně rozsáhlý nádor na pravé polovině mozku. Čím dříve dojde k jeho odstranění a určení míry zhoubnosti, tím dříve bude možné zahájit pooperační léčbu pravděpodobně ozařování.

Vzhledem k tomu, že druhý den ji čekala poměrně obtížná operace a po ní večer korunovaný první oficiální schůzkou s Alexem, Jessie se rozhodla odjet domů už v osm, podle jejích měřítek nádherně brzy. Naposledy prostudovala Rašídovy snímky, udělala si pár poznámek ohledně operačního postupu, autobusem se dopravila k parkovišti E a autem odjela do Back Bay.

Trochu v bytě poklidila, rozmrazila si porci zapečených těstovin, které uvařila asi před měsícem, a snědla je během hraní jedné z nejnáročnějších her na automatu. Uběhly už dva roky od chvíle, kdy seškrábla do kupy každičkou minci, kterou měla, a koupila si dvoupokojový byt. Většinou s ním byla spokojená, ačkoliv její vztah k bytu přesně zrcadlil všechno, co prožívala mimo něj. Ovšem dnes večer, s vědomím, že Sara se probrala z komatu a s Alexem to vypadá na začátek něčeho příjemného, jí byteček připadal dokonalý.

V deset večer, zrovna když si uvařila šálek voňavého čaje, napustila vanu plnou horké vody, zapálila pár voňavých svíček a připravila si svou oblíbenou huňatou

osušku, zazvonil mobilní telefon. Ozvala se noční staniční sestra ze sedmého patra. Vzhledem k tomu, že Jessie nebyla ve službě, šlo o nejvýš podivný jev.

„Paní doktorko, nezlobte se, že vás vyrušuju,“

omlouvala se ošetřovatelka, „ale z anesteziologie sem přišel doktor Sanjay. Podle všeho má problémy s Benem Rašídem.“

„Proboha, jaké problémy? Dneska ráno jsem ho vyšetřila a byl v pořádku.“

„Ne, zdravotně je na tom dobře, jenže doktor Sanjay tvrdí, že pacient nechce zítra na operaci. Počkejte, dám vám doktora.“

Jessie se obrnila vůči tomu, co nutně mělo následovat – porozumět Sanjayovi, který anglicky mluvil rychle jako kulomet a navíc se silným hindským přízvukem, byl za každých okolností boj.

„Váš pacient pan Rašíd mi oznámil, že se zítra odpoledne operovat nenechá. Že prý půjde na operaci až za dva dny. Podle jeho tvrzení zaujme uvolněné místo pacient jménem Hermann.“

Jessie si přiklopila oči dlaní. Co to kčertu ta hraběnka zase vyvedla? Vycvičená léty své chirurgické praxe si Jessie v duchu odškrtávala všechny logické alternativy a posléze jí vzhledem k okolnostem, času a zúčastněným osobám zůstala jediná možnost vlastně jistota.

„Budu tam za dvacet minut,“ povzdechla si. „Zatím si běžte po své práci. Zavolám vám, až si s panem Rašídem osobně promluvím.“

V půl jedenácté večer jí jízda do nemocnice trvala pouhých patnáct minut. K výhodám tak pozdní návštěvy pracoviště patřila i skutečnost, že v tu dobu byla volná místa i na centrálním parkovišti. Během cesty se Jessie přece jen snažila přijít na jiné vysvětlení Rašídova náhlého odmítnutí, než že svůj termín na operačním sále prodal hraběnce Hermannové. Jenže nic jiného zkrátka nedávalo smysl.

Konečně zabočila do Longwell Street, která běžela podél zadní strany nemocnice. Z této strany bylo vidět okno její kanceláře v sedmém poschodí. Náhle prudce přidupla brzdy a strhla vůz k obrubníku. V její kanceláři se svítilo.

Na okamžik se za bílým závěsem mihla postava. Úklidová četa? Takhle pozdě to vypadalo nepravděpodobně.

Honem se rozjela na parkoviště a vběhla suterénním vchodem do nemocniční budovy. Vedle výtahu zaváhala a pak z telefonního automatu zavolala ostraze v naději, že ve službě bude Alex. Místo něho se po dvou minutách ozval muž, kterého předtím potkala s Alexem v bufetu, hromotluk jménem Eldon Ellroy.

Chodba před kanceláří měla noční tlumené osvětlení, ale jinak všude vládla tma. Světlo sem nepronikalo pod žádnými dveřmi, ani pod jejími ne. Ellroy tiše stiskl kliku.

Zamčeno. Jessie vsunula klíč do zámku, otočila jím, otevřela a ustoupila zpátky do chodby. Mrňavá kancelář byla prázdná. Eldon kývl na Jessii, že může dovnitř. Potvrdila, že všechno je na svém místě. Ellroy ji chápavě uklidňoval, že ode dne, kdy se v nemocnici začalo šetřit elektřinou, mívá ostraha podobných telefonátů, jako byl ten její, celou řadu.

Pak odešel.

Jessie zůstala stát v tichu, pořád ještě ostražitá a ve střehu. Papíry na psacím stole a v zásuvkách se zdály netknuté, ale ona se nemohla zbavit dojmu, že předtím tady skutečně někdo byl. Nakonec přece jen sama sebe jakžtakž přesvědčila, že světlo a silueta, které zahlédla, se zřejmě objevily v oknech ortopedie o patro níž. Zhasla, pečlivě za sebou zamkla dveře a zamířila na oddělení do pokoje Bena Rašída.

Rašídova ebenově černá tvář, korunovaná hladce vyholenou lebkou, měla hluboce zbrázděné a podle Jessiina mínění krásné rysy. V obrovských mozolnatých dlaních by snadno skryl i fotbalový míč. Díky své kuráži se Ben Rašíd zařadil k jejím oblíbencům. Nadšeně jí popisoval, jak se živil coby bodyguard, šofér a zedník, a tu a tam utrousil jméno nějaké slavné osobnosti, s kterou se mu zkřížily cesty jeho pestrého života.

Rašíd měl svou polovinu pokoje vyzdobenou fotografiemi manželky a dětí. Jakmile spatřil na prahu Jessii,

bleskově zajel pod přikrývky. Přitáhla si židli k posteli a čekala. Rašíd zůstával tvrdošíjně v úkrytu.

„Nevylezu, dokud neřeknete, že se na mě nezlobíte!“

prohlásil tlumeně.

„Bene, ale já se na vás zlobím Tohle nemůžete.“

Rašíd pomalu vystrčil hlavu jako želva z krunýře. Tvářil se smrtelně vážně.

„Paní doktorko, já musel,“ hlesl.

Jessie se zhluboka nadechla, aby se uklidnila.

„No dobře. Začneme tedy od začátku.“

„Je to pár hodin, co sem za mnou přišla ta ženská.

Mluvila, víte, jako ve filmu o nacistech.“

„Vím, o koho jde.“

„Tak jo. No a povídala, že její manžel je moc nemocnej a nutně potřebuje operaci, ale že na sále nemají místo dřív než za dva dny. A že prý když si s ním prohodím termín, aby mohl nastoupit už zítra, šel bych pak místo něho.“

„Jakou částku vám nabídla?“

„Když já… Slíbil jsem, že to neprozradím.“

Jessie původně chtěla dál naléhat, ale pak si uvědomila, že si může ušetřit práci. Ben Rašíd nebyl žádný hlupák.

Dobře věděl, co dává v sázku. Pokud se rozhodl právě takhle, pak těch peněz muselo být opravdu hodně.

„Bene, tenhle krok by pro vás mohl být hrozně nebezpečný,“ začala. „Už teď máte řadu vážných příznaků.

U tohoto typu nádoru se váš stav může rázem zhoršit. To je

ostatně taky jeden z důvodů, proč na operaci čekáte tady v nemocnici, a ne doma.“

„To je mi jasný. Ale taky mi je jasný, že nedovolíte, aby se mi něco stalo.“

„Bene, to je trochu naivní. Čím déle budeme čekat, tím větší je riziko, že se něco nepěkného skutečně přihodí. A pokud ano, pak vám nemůžu vůbec nic zaručit.“

„Ale to samý jste přeci říkala i o ty operaci, paní doktorko. Žádný záruky. Dobře vím, že nádor v hlavě mě může zabít, ať už den počkám nebo ne. A já mám čtyři děti, manželku, hypotéku a v bance nic, dokonce ani životní pojistku ne. Za to, co mi ta madam vyplatí, jsem ochotnej tohle riskovat. Páni, kdyby za ty prachy chtěla mou ledvinu, naservíroval bych jí ji na zlatým podnose. Chápu, že se na mě zlobíte, paní doktorko, a moc mě to mrzí. Ale jeden musí dělat, na co zkrátka má, to je celý.“

Jessie si přiznala, že kdyby se jejich role obrátily, zachovala by se úplně stejně.

„Tak dobře, už se na vás nezlobím, Bene,“ prohlásila.

„Ale prozraďte mi aspoň něco. Částku znát nemusím, ale zajímaly by mě podmínky.“

„Něco teď, zbytek po operaci hraběte.“

„Chci, abyste si vyžádal všechno předem. Paní Hermannova má určitě peníze v hotovosti. O tom není pochyb.“

„Promluvíte si s ní o tom?“

„Na to vemte jed!“ přikývla.

Rozhovor s Orlis Hermannovou byl stručný a věcný.

„Nemám sice tušení, kolik jste nabídla Benu Rašídovi, paní Hermannová,“ pronesla Jessie mrazivě, „ale žádám, abyste mu celou částku zaplatila už před zítřejší operací vašeho manžela.“

„Jinak se stane co?“ otázala se Orlis.

Obě ženy se rozhlédly po příšeří nemocničního pokoje, v němž ležel na posteli Rolf Hermann. Jeden ze synů nakoukl do dveří. Jessie ani nemrkla.

„Podniknu všechny kroky, které budou třeba k tomu, aby vašeho manžela ze zítřejšího termínu přeložili zpátky na ten čtvrteční.“

„Už jsem o změně programu hovořila s doktorem Gilbridem. Přeje si operaci vykonat co nejdřív.“

„Na to kašlu!“ opáčila Jessie. „Jsem přesvědčená, že si rovněž přeje udržet mě ve svém týmu.“

Orlis se pátravě zadívala na její odhodlaný výraz a pak bez vytáček přisvědčila: „Pan Rašíd dostane všechny peníze zítra ráno.“

„A ještě něco. Jestli se doslechnu, že se bez mého povolení opět mícháte mezi pacienty, udělám první poslední pro to, aby vašeho muže i celou vaši rodinu odsunuli do jiné nemocnice. Je to jasné?“

„Vypadněte!“ štěkla Orlis Hermannova. „Okamžitě odtud zmizte!“

Jessie se vztekle vyřítila na chodbu, v sesterně nechala vzkaz pro anesteziologa Sanjaye, že u zítřejší odpolední operace bude změna, a rozběhla se dolů k autu. Pevně se rozhodla, že si od Orlis Hermannové nenechá zkazit náladu.

Když jí bude přát štěstí, do vody ve vaně postačí jen přitočit trochu horké. Už s vozem míjela budku hlídače parkoviště, když si vzpomněla, že nechala ležet na židli v kanceláři kabelku.

„Nezlobte se, ale tady parkovat nemůžete,“ napomenul ji ospalý hlídač, když se pokusila zajet s autem ke krajnici vozovky.

Jessie už neměla sílu na další hádku, otočila vůz a zajela na místo, které právě opustila. Výtahem se vrátila do sedmého patra, odemkla dveře kanceláře a zrovna sahala po vypínači, když ji za zápěstí prudce popadla silná ruka a vtáhla dovnitř. Současně s tím se jí na ústa přiklopila mužská dlaň.

Kapitola 18

Ještě než zaslechla jeho hlas, Jessie poznala, že to je Alex.

„Jessie, to jsem já,“ zašeptal. „Pustím tě, ale slib mi, že nebudeš křičet. Platí?“

Přikývla. Stisk povolil a nakonec zůstali stát proti sobě.

Jessie si promnula otlačené rty a podrážděně si Alexe měřila v matném přísvitu, který sem dopadal tenkými závěsy. Měla pocit, jako by jí vrazili nůž do těla.

„Hned mi bylo jasné, že jsi až moc dobrý.“

„Omlouvám se.“

„Můžu rozsvítit?“

„Nestačila by ta lampička na stole?“

Jessie rozsvítila a přešla ke své židli tak rychle, aby neměl čas ji zarazit.

„Před chvílí jsi to byl také ty, viď?“ zeptala se.

„Čirou náhodou jsem vyhlédl z okna právě ve chvíli, když jsi vjela do ulice. Nebyl jsem si ale jistý, jestli to jsi vážně ty.“

Jessie chvíli pevně svírala rty, dokud nebyla přesvědčená, že dokáže mluvit bez jekotu. Úplně nesmyslně si vzpomněla na napuštěnou vanu doma, na svíčky, na hrnek čaje. Alex se posadil naproti ní a s rukama založenýma na prsou mlčky vyčkával. A Jessie si uvědomila to, že její přítel

nemá ve tváři ani náznak lstivosti či vítězoslávy. Aspoň že se ji nesnaží oblbnout nějakou ubohou výmluvou, proč se jí vloupal do kanceláře.

„No,“ nevydržela to nakonec, „nezabils mě, takže hádám, že mě teď začneš krmit nějakou pohádkou o tom, že nejseš obyčejnej zlodějíček nebo úchyl. Že bys byl policajt v převleku, co pase po zločinci?“

Alex se rozpačitě usmál.

„Po pravdě, jsem u CIA.“

„Cheche.“

„No, je to něco jako CIA.“

„Něco jako.“

„Platí nás CIA, ale jinak fungujeme skoro nezávisle.

Tedy spíš jsme fungovali. Rozpustili nás a my, co jsme ještě naživu, jsme dostali výpověď.“

„My?“

„Protiteroristická skupina. Nevím, jak bych nás nazval přesněji,“ dodal.

„Má vaše skupina nějaký název?“

„Ne. Žádný.“

„Sídlo?“

„Ne.“

„Telefonní číslo?“

„Vlastně žádné. V Langley je jeden chlápek, který by mi to dosvědčil, jenže ten je teď na dovolené.“

„Na dovolené. Alexi, co pohledáváš v mé kanceláři?“

„Prozradím ti to, ale musíš mi slíbit, že to hned nezavrhneš jako nesmyslnou lež.“

„Že to hned nezavrhnu? Dokud neuslyším rozumné vysvětlení všeho, cos právě provedl, nemůžu ti slíbit vůbec nic.“

Chvíli se na ni mlčky díval a pak si povzdechl.

„Chtěl jsem si prohlédnout karty tvých pacientů,“

přiznal.

„Jasně. Vloupal ses mi do kanceláře, aby sis pročetl karty mých pacientů. A co dál? Hned mě mohlo napadnout, že mě vodíš za nos.“ Jessie cítila, že se jí zmocňuje šílená zuřivost.

„Byl bych moc rád, kdybys takhle nemluvila!“ namítl Alex chabě.

„Taky že nebudu a místo toho do deseti vteřin přivolám policii.“

„Jestli jseš přesvědčená, že to musíš udělat, těžko ti v tom můžu bránit.“

„Další bouda? Namlouváš si, že když mi dovolíš zavolat na policii, že to neudělám?“

„Ne. Žádná bouda. Poslyš, kdybych si teď pro něco skočil do své šatní skříňky, počkáš tu na mě?“

„Chceš utéct?“

„Nechci.“

„Podívej se mi do očí! Hodláš prásknout do bot?“

„Jessie, to je ta úplně poslední věc, kterou bych chtěl udělat. Počkáš tady? V sázce jsou lidské životy, chápeš?“

„Propáníčka, to je mi ale nějak dramatické! Tak běž.

Počkám. Ale než odejdeš, ráda bych ti řekla, že mám pocit, žes mě kapánek podvedl, ať už tě k tomu vedl jakýkoliv důvod. A že se mi to vůbec nelíbí. Takže koukej, abys z té šatní skříňky přinesl něco vážně důležitého, protože jinak se už ani nemusíš obtěžovat.“

Bishop se zvolna zvedl a aniž by z Jessie spustil oči vycouval na chodbu. Jessie nehybně seděla, civěla na elegantní těžítko, které jí darovala Emily k posledním Vánocům, a ze samého ohromení a zoufalství se jí chtělo umřít. Věděla, že nic z toho, co jí Alex řekne, nemůže tu bolest zaplašit. Napadlo jí, že by se měla sebrat a odejít vrátit domů a zalézt do postele. Pokud zůstane a Alex se objeví, určitě se jí uleví. Ale co když se vrátí? Ona mu stejně neuvěří, ať už jí bude vykládat cokoliv.

Ksakru!

Šatny zaměstnanců byly až v suterénu. Jessie počkala pět minut a zrovna se chystala odejít domů, když se Bishop přihnal s velkou obálkou z manilského konopí. Zřejmě byl rád, že na něho Jessie čeká.

Sedl si a položil obálku do klína. „Všechno, co jsem ti řekl předtím, byla pravda. Už roky tajně pracuju pro pobočku CIA. Většinou jsem působil v Evropě.“

„Pokračuj!“ vybídla ho. Alexovo vyprávění ji sice zajímalo, ale neměla chuť mu uvěřit.

„Slyšelas někdy jméno Claude Malloche?“

„Ne.“

„Není divu. Skoro nikdo ho nezná. Dokonce si vysloužil přezdívku Mlha na důkaz toho, že existujou pochyby o jeho existenci. Jenže on existuje. Živí se nájemnými vraždami.

Ministerský předseda nebo letadlo plné turistů, Mallocheovi je to jedno. Hlavní je pro něho vysoká odměna. Narodil se ve Francii, ale pracuje kdekoli v Německu, na Balkáně, v Rusku. Všude má nějaké bydliště. Mám důvod předpokládat, že on sám nebo jeho lidé zabili víc než pět set lidí, pokud připočteš i výbuch tryskového letadla nad Aténami před pěti lety a ten na Kanárskými ostrovy přede dvěma lety.“

„Ale já myslela, že v tom výbuchu nad Aténami měli prsty arabští teroristé,“ připomněla Jessie, naštvaná sama na sebe, že mu přihrává v těch žvástech.

„Atentát zaplatili Arabové a jedna z jejich organizací se přihlásila k zodpovědnosti, stejně jako se ke katastrofě nad Kanárami přihlásili alžírští separatisté. Jenže obě letadla pro ně na zakázku zlikvidoval Malloche. Jsem si tím naprosto jistý.“

„A kde tu svou jistotu bereš?“

„No, už celých pět let nedělám nic jiného, než že Claudea Mallochea stopuju.“

„Promiň, že si neodpustím rýpnutí,“ ušklíbla se Jessie.

„Ale podle všeho jsi moc dobrou práci neodvedl.“ Bishop si povzdechl.

„Bohužel, ve Washingtonu je pár vlivných lidí, kteří se s tvým hodnocením shodujou,“ připustil. „Dokonce jsou to stejní lidé, kteří nevěří ani v existenci Claudea Mallochea.

Domnívají se, že jde o výplod fantazie pracovníků CIA, co se takhle vymlouvají, když nedokážou najít pachatele atentátů.“

„Jasně, a na Vánoce nosí dárky Ježíšek.“

„Jessie, máš plné právo se na mě zlobit. Ale prosím tě, aby sis to poslechla až do konce.“

„Pokračuj!“

„Mallochea nikdo nezná. Neexistuje svědek, který by dosvědčil jeho totožnost. Je obklopený skupinou, které se prý přezdívá Tma, jde přibližně o dvanáct mužů a žen, kteří mu jsou oddaní až za hrob. Ti jsou také jediní lidé, co se s ním kdy setkali a zůstali naživu. A kolem této skupiny je další skupina stoupenců, mnohem různorodější a méně informovaná, a tuhle skupinu obklopuje zase jiná. Prozatím se tou sítí nikomu nepodařilo proniknout, aspoň ne zvlášť hluboko. Už jsme tak ztratili několik lidí. Teroristé ve skupině nejblíž Mallocheovi nemají žádné politické ambice či cíle, jde jim jen o peníze. Malloche sám je nelítostný, nesmírně inteligentní, neuvěřitelně opatrný a vrcholně pohrdá cenou lidského života tedy, cenou života druhých.“

„A ty ho pronásleduješ.“

„V dané chvíli jsem jediný, kdo zbývá z kdysi šestičlenné jednotky. Čtyři další zmizeli a jsou považováni za mrtvé. Jeden vyučuje nováčky. Nemůžu sehnat lidi ani peníze, abych mohl dál jít po Mallocheovi.“

„Protože ve Washingtonu nevěří, že vůbec existuje.“

Bishop chtěl nejprve něco odpovědět, ale nakonec jen mlčky přikývl.

„A jestlipak aspoň vědí, že existuješ ty?“ zajímala se Jessie.

„Naléhají, abych s tím pronásledováním přestal, vrátil se do Virginie a tam se připojil k svému bývalému partnerovi, který vyučuje nové zaměstnance agentury. Měl jsem se tam hlásit už víc než před měsícem. Dokonce za mnou poslali člověka, aby mě přivedl zpátky nebo zabil.“

„A tys zabil jeho?“

„Mohl jsem, ale neudělal jsem to. Jenže až někoho pošlou příště, asi mi nic jiného nezbude.“

„To se moc hezky poslouchá. Takže vážně nemáš žádné telefonní číslo, na kterém bych si tohle všechno mohla ověřit?“

„Vlastně ne.“

„A jak ti platí?“

„Teď už asi nijak. Ale dokud jsem měl plat, dostával jsem ho poměrně složitým způsobem.“

„Samozřejmě. Promiň, že jsem se vůbec ptala. Máš fotografii toho Mallochea?“

„Možná. Možná jich mám celé desítky. Ale ani dvě fotografie se neshodujou.“

„Otisky prstů?“

Bishop zavrtěl hlavou. „Možná,“ zopakoval.

„Tak dobře, žádná konkrétní fotografie, žádné konkrétní otisky prstů, žádný konkrétní důkaz jeho existence. A žádný zaměstnavatel, který by dokázal tvoji existenci. Ale co to všechno má společného s mými pacienty?“

Bishop vytáhl několik fotografií pohlednicového formátu, zaváhal, ale pak jí je podal.

„Je to hodně šeredný pohled,“ poznamenal, „ale podle toho, cos zvládala na operačním sále s tím dítětem, to jistě přežiješ.“

Na snímcích byly mrtvoly muž a dvě ženy v bílých pláštích, další žena, velmi mladičká, v civilním oblečení vyfotografované na jakési klinice. Všichni měli uprostřed čela otvor po kulce, těsně nad kořenem nosu.

„Vysvětli mi to.“

„Ty snímky pořídila policie asi před třemi měsíci na jedné klinice magnetické rezonance ve francouzském Štrasburku, což je těsně u hranic s Německem. Místo, kam byly oběti střeleny, je Mallocheova obchodní značka. Je to to jediné, co se u něho podle mých zjištění opakuje.“

Alex podal Jessii další snímky různých obětí. Všechny měly čelo prostřelené na stejném místě.

„Je to dva měsíce,“ pokračoval Bishop, „co se mi podařilo vyzpovídat muže z jednoho z těch vnějších kruhů, o kterých jsem ti povídal, ale ne zase moc vzdáleného od šéfa.

Byl to průlom, na který jsem čekal celé roky. Toho chlápka sbalila madridská policie v souvislosti s nějakým politickým atentátem. Připletl se do cesty kameře ostrahy. Vytasil se s nabídkou, že bude zpívat, když ho nechají zmizet. Jeden z kriminalistů, co byli u zatčení, je můj starý známý, a jakmile zjistil, jaké karty ten zabiják vykládá na stůl, okamžitě se se mnou spojil. A ten chlap nám prozradil, že Malloche má nebezpečný mozkový nádor a hledá doktora, který by ho operoval. Začal jsem posílat americké FBI varovná upozornění a totéž jsem nahlásil i podobným organizacím v Evropě, i když jsem si byl jistý, že Malloche se skoro určitě vynoří ve Státech, případně což bylo jen málo pravděpodobné v Itálii či Velké Británii.“

„Proč zrovna v těch zemích?“

„Jako bys nevěděla.“

„Nejlepší neurochirurgové, nejlepší technika.“

„A ti američtí jsou o prsa před ostatními.“ Alex vytáhl z obálky další sadu fotografií a pokračoval. „Před třemi a půl týdny v Iowě zastřelili význačného neurochirurga přímo v jeho ordinaci a spolu s ním i sekretářku.“

„To byl Sylván Mays. Zabýval se stejným druhem robotického výzkumu jako my.“

„Přesně tak. Znalas ho?“

„Slyšela jsem ho mluvit na několika konferencích, ale osobně jsme se neznali. Myslím, že Carl Gilbride se s ním trochu stýkal.“

„Podle toho, co víš o tom Maysovi, máš dojem, že mohl upoutat Mallocheovu pozornost?“

„Možné to je. Pokud Malloche skutečně existuje.“

„Přesvědčí tě tyhle snímky? Dostal jsem je od kriminálky v Iowě. Ten mrtvý na podlaze je Sylván Mays, to tělo u stolu jeho sekretářka.“

„Stejné stopy po kulkách.“

„Malloche má hrůzu ze svědků. Maysova manželka vypověděla, že Mays se zmínil, že přijde k hromadě peněz, ovšem jak, to neprozradil. Na jeho bankovním kontě se žádná výjimečná částka neobjevila. Mám dojem, že Mays souhlasil, že bude Mallochea operovat, ale pak se něco zvrtlo. Buď Mallloche usoudil, že mu nevěří, nebo Mays z nějakého důvodu couvl.“

„Což podle všeho neměl dělat. Hele, Alexi, tohle by stačilo.“

„Věříš mi?“

„Ksakru, jasně že ti nevěřím! A pokud ten Claude Malloche skutečně existuje, kde mám vzít jistotu, že to nejsi ty?“

„Ježíšmarjá, Jessie, říkám ti pravdu! Jsem přesvědčený, že Malloche si o robotické operační metodě sehnal všechny dostupné informace a po té slávě s Marcií Sheprowovou se rozhodl, že se nechá operovat od Carla Gilbridea.“

„Tak proč nejdeš za Carlem?“

„Nejdřív jsem trochu čmuchal a mám dojem, že Gilbride je ochotný uzavřít skoro každou dohodu, která pro něho bude v nějakém směru výhodná. Nevím, jestli bych mu mohl důvěřovat. A nemám ani čas si ověřit, zda mu v posledních pár týdnech nepřišel na účet nějaký větší obnos.

Ale šestý smysl mi našeptává, že Malloche je buď už tady, nebo se tu co nevidět ukáže. Pět let, Jessie. Pět let a tohle je ta největší šance, jakou jsem při lovu na toho parchanta kdy měl a třeba úplně poslední.“

„No, tak hodně štěstí a dobrou noc.“

Jessie se zvedla k odchodu.

„Prosím tě, počkej, Jessie. Vyprávěl jsem ti, že naše jednotka přišla o čtyři lidi.“

„Ano.“

„Tak dva z nich zahynuli, když nás prodal informátor, jemuž jsme důvěřovali, a Mallocheovi lidé nás vlákali do léčky. Jedním z těch zabitých byl můj starší bratr Andy. Já byl zraněný a bratr mě táhl do úkrytu, když dostal kulku přímo sem.“ Bishop ukázal na bod těsně nad kořenem nosu.

„Jeho vrah vypálil z dálky skoro pěti set metrů. Malloche

patří k té hrstce lidí na světě, kteří svedou podobné střelecké zázraky.“

„Pokud to je skutečně pravda,“ prohlásila Jessie, „pak je mi to líto. Upřímně líto. A teď jdu domů.“

„Počkej! Kčertu, Jessie, moc tě prosím! Potřebuju, abys mi pomohla. Tohle je moje poslední šance. Odmítám se vzdát a jít učit do jejich školy pro tajné agenty, a agentura mi nedá pokoj. A když jednoho z jejich poslů zabiju, pošlou zkrátka někoho lepšího.“

„Myslím, že bys to měl vzdát.“

„Teď je Mays po smrti, takže Mallloche zamíří pravděpodobně sem zvlášť, když vám Gilbride vysloužil všechnu tu publicitu za operaci slavné gymnastky. Prozatím jsem však nedokázal ani odhadnout, zda tu Malloche už je.

Od svého nástupu do nemocnice se snažím sbírat otisky prstů mužských pacientů na neurochirurgii ze sklenic a dalších předmětů a posílám je Interpolu. Pořád doufám, že některý z nich se bude shodovat s asi třicítkou různých otisků, které jsem během let nashromáždil s tím, že možná patří Mallocheovi.“

„A?“

„Nic. Potřebuju se o každém z pacientů dozvědět víc podrobností. A až se rozhodneme, kdo je Malloche, možná budu potřebovat pomoc, abych ho zajal. Bohužel, příliš mnoho lidí o jeho existenci pochybuje, takže to nebude

jednoduché. A já ho navíc potřebuju živého, protože kdyby to nepřežil, ztratím šanci ho identifikovat.“

„Jak to myslíš?“

„Pamatuješ si, jak nám svědek ve Španělsku prozradil, že Malloche má mozkový nádor?“

„Ano?“

„Jmenuje se Cardoza. Tvrdil, že Mallochea viděl dokonce několikrát. Prohlédl si fotky, které jsem mu ukázal, ale odmítl říct, jestli na některé je nebo není Malloche. Za odpověď chtěl záruku, že on i jeho rodina budou smět vycestovat ze Španělska a že dostanou dost peněz, aby mohli začít někde jinde.“

„Proč jste se s ním nedohodli?“

„Copak jsem mu mohl věřit? Ještě pořád byl za mřížemi. Klidně nám mohl věšet bulíky na nos.“

„Ale teď už mu věříš?“

„Teď už ano. Malloche zřejmě zjistil, že Cardoza s námi mluvil. Před pár týdny vyletěl do vzduchu Cardozův dům.

On sám byl ve vězení, ale jeho žena a dítě takové štěstí neměly. Madridská policie ho převezla na bezpečné místo a pro jistotu ho průběžně stěhuje. Ovšem Malloche se doslova válí v penězích, takže je jen otázkou času, kdy se někdo u policie nechá zlákat a Cardozu prodá. Nabídli mu, že by ho načas dopravili za hranice, ale odmítl. Chce, aby si to Malloche odskákal.“

„A co ty fotografie?“

„Většinu vyřadil, jen u jedné prohlásil, že snad. Bohužel je tak nezřetelná, že by na ní mohl být kdokoliv. Jakmile budeme mít na někoho podezření, policie sem Cardozu ihned letecky dopraví.“

„To je šílené. A na celém případě pracuješ úplně sám?“

„Menší pomoc mi poskytuje zdejší FBI. Nic moc, ale aspoň něco.“

„Tak kdo zabil Cardozovu manželku a dítě?“

„Cože?“

„Pokud je Malloche tak dobrý v zabíjení, jak tvrdíš, pak je dost k nevíře, že by nezabil i Cardozu. Ale i kdyby ta tvoje fantasmagorická historka byla pravdivá, pak by spíš dávalo smysl, kdybys madridskou rodinku vyhodil do povětří ty sám, protože právě ty jediný jsi na tom vydělal.“

Bishop se na Jessii zadíval s upřímným obdivem.

„Víš,“ připustil, „pravda je taková, že kdybych uvažoval takhle, třeba bych to i udělal. Ale neudělal jsem to.“

„Nezabil jsi nevinnu ženu a dítě?“ ušklíbla se Jessie.

„Jsi ušlechtilost sama.“

„Řekl jsem ti, že jsem to neudělal,“ zopakoval Bishop, „ale taky jsem ti vysvětlil, co polapení Mallochea znamená kolik dalších lidských životů by se jeho zatčením zachránilo.“

„No, ať už je to jak chce, nechápu, jak bych ti zrovna já…“ Jessii náhle zamrazilo v zádech. Několikrát zhluboka potáhla vzduch nosem, aby měla čas najít ztracenou

rovnováhu. „Alexi, nebo jak se vlastně jmenuješ, jedno mi pověz. Když jsi mě vytáhl z té bryndy s autem, tos předem naaranžoval?“

Následovala vteřinka váhání, během níž se Bishop zřejmě bleskově rozhodoval, zda lhát nebo mluvit pravdu.

„Víš, Jessie… Zoufale jsem potřeboval sehnat informace o Gilbrideovi,“ začal. „Musel jsem si co nejrychleji obstarat přístup na neurochirurgické oddělení.

Podle toho, co jsem až dosud zjistil, tvůj šéf není zrovna důvěryhodný člověk, zatímco ty ano. Potřeboval jsem se s tebou spřátelit.“

„Ježíši!“

„Omlouvám se. Myslím to upřímně, Jessie. Přiznávám, že způsob našeho seznámení a pár informací o mně nebyly tak úplně pravda, ale dnes večer jsem ti nelhal v ničem. Moc mě mrzí, že jsem tě musel oklamat, ale potřeboval jsem tvou pomoc. Poprosím tě, abys mi pomohla.“

„Vypadni!“

Bishop se zvedl.

„Jessie…“

Jessie rozzuřeně oběhla stůl a vztekle mu vrazila facku.

Na tváři se mu objevil rudý otisk. Pak po něm hodila štůsek fotografií s Mallocheovými oběťmi. Alex je na poslední chvíli zachytil a vycouval na chodbu.

„Alexi?“ zavolala za ním už klidněji.

„Ano?“

Znovu se objevil na prahu. Jessie bojovala s touhou dát mu facku i z druhé strany.

„Budu o tom přemýšlet,“ ucedila.

Zabouchla mu dveře před nosem.

Kapitola 19

Půlnoc. Půl jedné. Jedna. Jessie ležela v temné ložnici a na svítícím displeji radiobudíku sledovala, jak ubíhá čas. Půl druhé. Dvě. Vzpomněla si, že ve skříňce s léky má lahvičku s prášky na spaní, které užívala v dávném období svého života. I když se bez nich obešla celé roky a pravděpodobně už byly dávno prošlé, Jessie teď docela vážně zauvažovala o tom, že si jeden dva zkusí vzít. Nakonec popadla román, z něhož normálně každý večer před spaním stačila přečíst tak jednu dvě stránky, a přesunula se na pohovku do obývacího pokoje. Na sobě měla svůj obvyklý spací úbor obrovské tričko s nápisem na prsou.

Běsnila vzteky nejen nad Alexovou lží, ale mnohem víc nad svojí naivitou, s jakou mu na ni skočila. V životě se žádné pohádky nedějou, tak čemu se vlastně diví? A naděje většinou končí zklamáním. Žádná novinka.

Vykašli se na osobní problémy, mysli na svou práci a budeš v pořádku! napomínala sama sebe v duchu. Alex Bishop není nic jiného než výmol na cestě jejího života.

Odložila knihu na stolek a ohřála si sklenici mléka.

Všechny pokusy uklidnit se však byly marné. Vlastně by měla být Benu Rašídovi vděčná, že prodal svůj termín, protože tak ji čekal relativně nenáročný den. Jestli dneska nemá vůbec usnout, tak co. Přežije to. Mnohokrát pracovala

šestatřicet hodin bez chvilky odpočinku, ačkoliv na druhou stranu si přiznávala, že za to platila krutou daň absolutním vyčerpáním.

Mluvil aspoň teď Alex pravdu? ptala se sama sebe pořád dokola.

Fotografie obětí na ni hluboce zapůsobily, ale mohly zrovna tak dobře patřit vrahovi jako CIA. Čím zvrhlejší zločinec, tím větší a lstivější lhář. Kdo to řekl? Asi nikdo, asi na to teď přišla sama. Ano. Každý zločinec je lhář.

Půl třetí.

Jessie zkusila hrát na automatu, ale vůbec jí to nešlo.

Neprošla ani prvními koly, která jindy zvládala skoro se zavřenýma očima. Naštvala se. Ne, přece nemůže noc jenom tak proflinkat! Znovu otevřela román, přečetla pár vět a zase ho odložila. Hlavou se jí valily myšlenky jak hřmotné tanky.

Kde bere Alex jistotu, že Malloche vyhledá kvůli operaci právě Carla? Je to skutečně oddaný příslušník CIA, z něhož pět let stopování kořisti učinilo zkušeného odborníka na tipování dalších kroků své kořisti, nebo je jedním z Mallocheových lidí? A není to dokonce sám Malloche, který se ještě definitivně nerozhodl, ke komu půjde pod nůž? Kdyby byl Malloche skutečně tak důkladný, jak prohlašuje Alex, nebylo logičtější, aby si nejprve proklepl jak Gilbridea, tak i celý zdejší neurochirurgický tým, než by si nechal vyvrtat díru do hlavy? A existuje vůbec spolehlivější a účinnější způsob, jak toho všeho

dosáhnout, než si začít románek s jednou z lékařek zmíněného oddělení?

Proč to všechno nemohlo být doopravdy?

Promnula si oči pálící únavou a znovu se zabrala do hledání odpovědi na tu nejtěžší otázku ze všech: Co když Alex mluví pravdu? Co když je tím polapením Mallochea tak posedlý, že by byl schopen ji takhle využít? Ale i kdyby někdy dokázala uvěřit, že Alex nelže, jak by mu proboha mohla být něco platná? A co dodržení lékařského tajemství, na kterém si Jessie tolik zakládá? Vztahuje se to i na Gilbrideovy pacienty a vztahuje se to i na člověka, který by mohl být sériovým vrahem?

Zazvonil telefon a Jessie se tak strašně vyděsila, až si vyšplíchla mléko na stehna.

„Haló?“

„Jessie, tady je Alex. Prosím tě, nezavěšuj.“

Jessie, která se to chystala právě udělat, zaváhala a nechala sluchátko u ucha.

„Co chceš?“ zeptala se vyčerpaně.

„Potřebuju s tebou mluvit.“

„Nechci!“

„Jessie, moc tě prosím. Všechno, co jsem ti vyprávěl v kanceláři, je svatá pravda. Byl jsem trouba, že jsem tě takhle podvedl, a taky necitelný surovec. Jsem pod úděsným tlakem a ve světě, v němž se pohybuju, účel světí

prostředky. Hlavní je výsledek. Ale přesto jsem tím šlápl proklatě vedle.“

„No dobře, tu omluvu beru. Dobrou noc.“

„Počkej!“

„Ksakru, Alexi, ublížils mi a já už s tebou nechci mít nic společného! A teď…“

„Poslouchej, Jessie. Malloche je ve vaší nemocnici.

Jsem si tím jistý. Pokud se nepletu, hrozí, že začnou umírat lidé možná já, možná ty, možná řada tvých pacientů.“

Jessie cítila, jak ji při té představě zastudilo u srdce.

Alex to určitě věděl a hrál na to. Čert ho vem!

„Kde jsi?“ zeptala se nakonec.

„Víš. Přímo před tvým domem. Čekám tu už pár hodin a přemýšlím. Původně jsem chtěl odejít a neobtěžovat tě, ale pak se u tebe rozsvítilo.“

„Takže ty znáš moji adresu a víš, kde mám okna bytu.

Ale čemu se ještě divím?“

„Jessie, já Mallochea dostanu, ať se děje co se děje. S

tvou pomocí by to však bylo o moc snazší a pro všechny bezpečnější.“

Jessie si úzkostlivě hryzala spodní ret a přála si být někde úplně jinde.

„Tak zazvoň. Pustím tě dovnitř,“ slyšela svůj hlas.

Bydlela ve druhém patře. Dole ve vstupní hale byla namontovaná bezpečnostní kamera. Jessie zapnula druhý

kanál televize a spatřila Alexe ve světlé bundě, jak se dívá do kamery a ví, že ho pozoruje.

Zazněl domovní zvonek. Jessie zašla do ložnice a natáhla si tepláky a mikinu s kapuci. Pak nerozhodně postála před tlačítkem vedle domovních dveří a pořád dokola si připomínala, že ten muž, kterého hodlá v půl třetí v noci pustit do svého bytu, je profesionální zabiják ať už je Malloche nebo špion CIA. Zvonek se ozval podruhé a Jessie vpustila Alexe do domu. Otevřela dveře bytu a čekala, až se její host objeví na širokém, kobercem vyloženém schodišti.

„Díky, žes mi dovolila přijít.“

Alex měl obličej ztrhaný únavou.

Jessie mu v obývacím pokoji ukázala na křeslo a sama se usadila na pohovku co nejdál od něho.

Čím větší zločinec, tím větší lhář, připomněla si v duchu.

„Co ode mě chceš?“ otázala se bez okolků. Bishop se předklonil.

„Jsem si skoro jistý, že Claude Malloche je Rolf Hermann,“ začal. „Dokonce jsem už kontaktoval lidi v Madridu. Zrovna se chystají dopravit sem Jorge Cardozu.

Řada faktorů svědčí pro to, že Hermann je Malloche, a proti jich je jen pramálo. Hlavní podezření ve mně budí jeho manželka. I když jsem ji sám nikdy neviděl, Mallocheova

žena je prý velmi krásná, původně jde o jeho pracovnici z Rakouska. Jmenuje se Arlette. Žádná Orlis.“

„Hraběnka je psí čumák, to je pravda,“ připustila Jessie, „ale Rolf mi připadá jako moc milý člověk a anglicky nijak zvlášť neumí.“

Alex se pohrdavě rozesmál.

„Vsadím se, že anglicky se domluví dokonale a k tomu ještě aspoň pěti jazyky bez sebemenšího přízvuku. Mohl bych požádat lidi v Evropě, aby mi ověřili, zda nějaký Rolf Hermann skutečně existuje, jenže to by zabralo čas.“

„A toho ti bohužel moc nezbývá. Hermann jde na operaci už zítra odpoledne kčertu, vlastně dneska odpoledne.“

Bishop se zatvářil polekaně. „Ale já myslel, že je v rozvrhu až na čtvrtek!“

„Jeho žena uplatila jednoho z mých pacientů, aby si s ním prohodil termín. Doktor Gilbride ho bude operovat jako dnešní druhý případ.“

„Jestli zkusím hádat naslepo dřív, než sem dorazí Cardoza kvůli identifikaci, a jestli se spletu, Malloche se to samozřejmě dozví. Nevím jak, ale dozví. A pak si vybere jinou nemocnici a já přijdu o příležitost, která je pravděpodobně moje poslední v životě.“

„Ale ty jsi přesvědčený, že to je Hermann.“

„Odpovídá věk, postava, manželka, načasování.

Evropan. Ano, myslím si, že to je on. A ty jeho takzvané

děti. To jsou bodyguardi. Na to dám krk. Dojde-li dneska k operaci, kdy ho budete moct propustit?“

„Pokud se po zákroku neobjeví nečekané komplikace, pak asi po pěti až sedmi dnech. Jenže nádor je komplikovaný. Vzhledem k jeho umístění,… a ne zcela bezchybné Carlově chirurgické technice, chtěla dodat Jessie, ale nedodala „existuje vysoká pravděpodobnost, že i navzdory využití robotiky dojde k poškození důležitých tkání. V takovém případě by zůstal v nemocnici mnohem déle.“

Jessie si náhle uvědomila, že právě porušila své zásady a prozradila důvěrnou informaci o pacientovi. A když se bude s Alexem stýkat, jistě to není naposledy. Buď mu bude pomáhat ve všem, nebo vůbec ne.

„V tom případě,“ prohlásil Alex, „nemá cenu, abych se pokoušel operaci zabránit. Pokud mám pravdu, že Hermann je ve skutečnosti Malloche, a jestli existuje Bůh, pak to zvíře skončí ochrnuté od čela až po konečky prstů, ale při plném vědomí. To by byla ta pravá spravedlnost.“

„Možná podle tvých představ,“ odsekla Jessie. „Teď bych však chtěla, abys odešel.“

„Ale…“

„Omluvil ses mi, řekls mi všechno, cos potřeboval, požádal jsi mě o pomoc. A teď bych byla ráda, abys mě nechal na pokoji. V kanceláři jsem ti slíbila, že si promyslím, jestli se do té věci nechám zatáhnout.

Momentálně ale nemám chuť se s tebou dál bavit. Pokud se na tom něco změní, dám ti vědět.“

Na okamžik si pohlédli do očí a pak se Jessie zadívala stranou. Proti své vůli si vzpomněla na chvíle po smrti Jackieho Terrella na Alexův dotyk, na to, kolik pro ni znamenalo jeho porozumění a soucit. No dobře, ale takhle si ji už nekoupí. Rozumově začínala věřit, že jí Alex nelže. Ale ty předchozí lži mu zatím nedokázala odpustit.

Alex se zvedl a chvíli ještě váhal, zda má něco dodat.

Pak jen zoufale zavrtěl hlavou.

„Dík, že sis to vyslechla,“ pronesl místo rozloučení.

Kapitola 20

Na operačním sále s magnetickou rezonancí vládlo elektrizující napětí, jak se postupně scházeli všichni hráči k partii, během níž měl být s využitím robotiky odstraněn nádor hraběte Rolfa Hermanna. Jessie stála v řídicí místnosti vedle sálu, přes skleněnou přepážku sledovala němý, pomalý tanec a v duchu se stále znova ptala, zda ten širokoramenný muž, kterého teď měl v práci anesteziolog, je opravdu nemilosrdný, bezcitný vrah stovek lidí.

Po její pravici Hans Pfeffer a technický tým donekonečna kontrolovali správný chod svých zařízení.

Jessie si představila dění o patro výš, kde půl tuctu zapálených géniů chystalo své zázračné počítače, aby na nich dokázali zpracovat údaje, které jim pošle obrovský přístroj magnetické rezonance. Během operace se nebudou zajímat o pacienta, nýbrž o jeho nádor a zdravé tkáně kolem něj. Zatímco Pfeffer byl Holanďan, ostatní odborníci pocházeli z Německa, Švédska, Ruska a Izraele a samozřejmě i ze Spojených států. V následujících čtyř pěti hodinách budou mít v rukou život člověka, kterého nikdy předtím neviděli.

I když měla právo operaci sledovat, považovala za slušnost požádat Carla o svolení. Strávila sice mnohem víc hodin než on při pokusech na testovacích tkáních a zvířatech

včetně onoho neúspěšného zákroku na Peteru Roslanskim, ale v téhle situaci si připadala jako nedouk, který se doprošuje hvězdy, aby ji směl pozorovat ze zákulisí. Na pár vteřin měla dokonce dojem, že Gilbride jí svolení skutečně nedá, což bylo překvapivé, protože jinak si u svých výkonů na obecenstvo potrpěl.

„Víte, Jessie, já samozřejmě nemám námitky, abyste u toho zákroku byla,“ odpověděl konečně, „ale vzhledem k tomu, že za sebou budu mít na schůdkách Eastmana Tollivera a na sále bude i Skip Porter, aby ohlídal ARS, bylo by nás už trochu moc. Vadilo by vám, kdybyste se dívala na monitor v řídicím středisku?“

„Vlastně, tak jsem to beztak plánovala,“ vyhrkla Jessie.

„Výborně. Se Skipem jsem ARS důkladně ověřil. Skip i ARS jsou v dokonalé formě.“

Gilbride se zasmál, protože mu to připadalo jako skvělý vtip.

„To je fajn.“

„Nádor je umístěný šikovně pro přístup nosní dírkou do čelní dutiny.“

„Nosem do čelní dutiny,“ opakovala Jessie a snažila se, aby v tom znělo víc nadšení než jízlivosti.

Hermannův meningiom skutečně představoval ideálně umístěný nádor pro použití ARSe. Ovšem Jessii zatím Gilbride, ani ona sebe nepřesvědčil, že je obratný v řízení

přístroje natolik, aby směl riskovat pacientův život, i kdyby šlo o chladnokrevného zabijáka.

Byly téměř dvě hodiny po poledni dne, který se vyloupl jako zářivý a slunečný, ale postupně se zahalil mračny.

Jessie odhadovala, že usnula tak na jeden a půl hodiny až těsně před úsvitem. Z toho důvodu byla ráda, že dnes neoperuje ona.

Z šatny nakoukl do řídicí místnosti Skip Porter ve sterilním oděvu, zamával na Jessii mokrou rukou a zacouval do operačního sálu, kde ho sestra otřela, dala mu masku a navlékla rukavice. Měl vysokou klátivou postavu, vyrudlé plavé vlasy a ježatou bradku. Nikdy nedával najevo nadměrnou ctižádost, což bylo milé. Zato byl chorobný perfekcionista a v elektromechanice se vyznal tak dokonale, že podle Jessie strčil do kapsy všechny profesory na strojní fakultě. Pociťoval-li Skip nějakou nervozitu ohledně své druhé operace s ARSem a Gilbridem, dobře to maskoval. Už předtím Jessii nahlásil, že při zákroku u Marcie Sheprowové odvedli chirurg i robot skvělý výkon a že odstranění nádoru, jakkoliv nekomplikovaného, proběhlo bezchybně. Stejně jako Jessie si však uvědomoval, že složitý meningiom Rolfa Hermanna je všechny staví před mnohem obtížnější úkol.

ARS2 byl vysterilizovaný a čekal pod rouškou na nerezovém podnosu. Porter ho překontroluje ještě jednou těsně předtím, než ho zapojí do zásuvky ovládacího panelu, na kterém bude pracovat Gilbride.

Na operačním sále se shromáždilo celkem sedm lidí: dvě skupiny, anesteziolog Pramod Sanjay, medik, který byl na stáži pod Sanjayovým vedením, neurochirurg Dani Toomei z Ghany, jenž měl Gilbrideovi asistovat, a pochopitelně sám pacient. Jako další k nim připojil Eastman Tolliver, kterému to v nebesky modrém sterilním oděvu nesmírně slušelo. Usmál se na Jessii, a než stoupil do operačního sálu, zastavil se u ní na pár slov.

„Musím se přiznat, že mi to připadá velmi vzrušující,“

poznamenal.

„Vzrušující to také je,“ potvrdila mu, „jen nevím, jestli by vaše nadšení sdílel i hrabě Hermann.“

Bradou ukázala na výjev za prosklenou přepážkou, kde anesteziolog prostrkával operační stůl s Rolfem Hermannem otvorem v magnetické rezonanci mezi oba obrovské tory, kde mu upevnil hlavu do kruhového rámu.

„Pozoruhodná scéna,“ prohodil Tolliver. „Nesmírně působivá.“

Škoda že to neslyší Carl. Měl by radost, pomyslela si Jessie.

„Byla jsem tady dole bezpočtukrát jako divák i jako chirurg, ale pořád nepřestávám žasnout,“ přiznala. „Pro člověka, který to ještě neviděl, to musí být jako přistání na jiné planetě.“

„To jste vyjádřila přesně. Už se nemůžu dočkat. No, asi bych měl jít dovnitř.“

„Nejlepší výhled budete mít přes Carlovo pravé rameno.

Tak uvidíte na pacienta, na řídicí panel ARSe, Gilbrideovy ruce i monitory magnetické rezonance.“

„Dobře, poslechnu vás.“ Tolliver pohlédl sklem do operačního sálu a dodal: „Budu se za toho nebožáka modlit.“

A já se budu modlit za Carla.

„Na operačním sále se modlitba vždycky hodí.“

Tolliver ještě chvíli váhal a pak vstoupil do sálu.

Osm lidí. Za okamžik přišel ještě jako devátý tlumočník. Hlouček kolem ovládacího pultu před operačním sále také zhoustl. Ovšem prosklenou přepážkou viděli hlavně záda Danla Toomeie, proto se většina diváků přesunula před dva monitory – jeden zobrazoval operační pole při pohledu shora, druhý ukazoval snímky, které Gilbrideovi a jeho asistentovi průběžně nabízela magnetická rezonance.

Tohle bude proklatě těžká role, pomyslela si Jessie, když si představila, co čeká Carla Gilbridea. Jestli ji zvládne, zasloužil by Oskara.

Pár vteřin předtím, než se objevil Gilbride, se Jessie ohlédla davem diváků dozadu k místům, kam už se nesmělo ve sterilním oděvu, asi deset metrů za dveřmi operačního sálu. V uniformě nemocniční ostrahy tam postával Alex Bishop a ležérně se opíral o silný betonový pilíř. Ovšem v pohledu ani ve výrazu tváře neměl pranic ležérního. Střídavě

pozoroval diváky na monitorech a snažil se okénkem nakouknout do operačního sálu.

Zachytil Jessiin pohled a nenápadně na ni kývl. Jessie mu pozdrav oplatila. Než se obrátila zpět k monitorům, jen bezmocně pokrčila rameny.

Co je pravda, Alexi? ptala se v duchu. Co je pravda?

Na okamžik se jí těla kolem operačního stolu groteskně změnila na mrtvoly s prostřelenými čely. Naštěstí tu nechutnou představu ukončil příchod Carla Gilbridea, který s rukama nad hlavou a dlaněmi obrácenými k sobě vstoupil do sálu. Dveře převlékárny dramaticky bouchly o protější stěnu. Carl Gilbride vešel na scénu zpupně jako monarcha.

Tak vpusťte lvy do arény, řekla si Jessie. Sestřičky primáři neurochirurgie rychle navlékly roušku a rukavice.

Jessie, která často byla svědkem šéfovy uspěchané a neobratné techniky, připustila, že mikroskopická přesnost ARSe by v jeho případě mohla znamenat vylepšení.

Opět se zadívala na oba monitory. Operační pole bylo připravené. Barevně zvýrazněný obraz nádoru na Hermannově mozku, zpracovaný techniky v horním laboratoři, byl nádherně jasný. Zdravá mozková tkáň byla námořnicky modrá a meningiom kanárkově žlutý. Cévy měly celkem vhodně nachovou barvu. Jessie sice na Gilbridea neviděla, zato měla dobrý výhled na Eastmana Tollivera, který se ze schůdků soustředěně díval přes Carlovo pravé rameno.

Čtyřmilionový grant. Claude Malloche. Hrabě Rolf Hermann. Alex Bishop. V příštích pár hodinách je toho tolik v sázce!

„Připraven, doktore Sanjayi?“ otázal se Gilbride.

„Žádný problém,“ odvětil anesteziolog.

„Doktore Toomei?“

„Připraven, pane.“

„Paní Duncanová?“

„Všechno v pořádku,“ odpověděla sálová sestra.

„Doktor Pfeffer?“

„Rozkaz, pane!“ zvolal rentgenolog.

„V tom případě skalpel, prosím!“

Dopravení ARS na místo určení mělo být jednoduché.

Při plné narkóze zavedou hraběti sondu malým otvorem v jedné nosní dírce a v bodě, kde je kost nejtenčí, provrtají lebku. Otvorem pak protáhnou tenký kabel a po něm navedou ARS, který nasměrují k čelnímu okraji meningiomu. Když všechno dobře půjde, ušetří se nejméně dvě hodiny práce, které by byly zapotřebí při klasické metodě, než by chirurg vůbec získal přístup k nádoru, o rozsáhlém poškození okolních tkání ani nemluvě. Tak do toho, ARSi! Do toho!

Zavedení sondy proběhlo hladce a doprovázel ho obdivný šepot přihlížejících lidí kolem monitorů. Gilbride ohlásil, že je v cíli a připravený zahájit odstraňování nádoru.

Jessie neochotně připustila, že přednosta neurochirurgického oddělení ovládá přístroj velmi zkušeně.

Zkapalňování Hermannova nádoru a jeho odsávání začalo zcela bez problémů. Gilbride postupoval s nezbytnou opatrností a zřejmě měl situaci plně pod kontrolou. Proti své vůli se Jessie co chvíli odtrhla pohledem od monitorů a zadívala se směrem k číhajícímu Alexovi. Čas od času se na pár minut ztratil, zřejmě aby vykonal povinnou obchůzku.

Většinu doby se však opíral o pilíř a nespouštěl oči ze dveří operačního sálu.

„Výborně, doktore Sanjayi,“ ozval se Gilbride.

„Myslím, že teď by bylo vhodné našeho pacienta probudit kvůli funkčnímu mapování magnetickou rezonancí.“

Jessie si pozorně prohlédla obrysy nádory na monitoru.

Přibližně třetina meningiomu byla odstraněna, ta část, k níž byl nejsnazší přístup. Ještě pořád zbývalo rozpustit velkou část nádoru, než bude třeba Hermannovy spolupráce. Skoro to vypadalo, jako by Gilbride hrál o čas jako by dělal všechno pro to, aby oddálil útok na tu část nádoru, jež byla těsně propojená s normální zdravou tkání. Trvalo několik minut, než anesteze zeslábla. Během té doby Gilbride pokračoval v odstraňování největšího výběžku nádoru.

Jessie teď všechnu pozornost soustředila na monitor. Byla si jistá, že zatím si toho nikdo nevšiml, ale Gilbride několikrát začal ARS navádět špatným směrem a hned spěšně couvl.

Zdálo se, že má při zaměření ARSe problémy s prostorovou

orientací v zobrazeném nádoru. Pro Jesii to byla v podstatě videohra se závodním autíčkem, které se mohlo pohybovat všemi směry. Když ARS postupoval jedním směrem, pohyb pravou rukou znamenal otočku doprava, ovšem při zpáteční cestě to byla otočka doleva. Mezitím ovšem existovala nekonečná řada mezikroků a kombinací. Pro veterána videoher, jakým byla Jessie, se ovládání panelu stalo druhou přirozeností. Teď ale viděla, že současně s tím, jak se operační pole zmenšuje, má Gilbride s manévrováním ARSe stále větší potíže.

Dvakrát vypnul mikrofon a přivolal Skipa Portera, aby se s ním šeptem poradil. V obou případech ho Skip zřejmě ujistil, že robot pracuje bezchybně, a Gilbride pokračoval v operaci.

„Hrabě Hermanne,“ řekl, „jestli mě slyšíte, zvedněte prosím pravou ruku.“

Tlumočnice, sestřička, která občas překládala pro některé Jessiiny pacienty, se ozvala za Gilbrideovými zády, hned po Tolliverově levé ruce. Třebaže hrabě dobře rozuměl mluvené angličtině, sám se rozhodl, aby mu během operace příkazy tlumočili do němčiny. Jessie usoudila, že pokud měl Alex pravdu ohledně Mallocheových jazykových znalostí, pak tahle žádost tvořila jen součást jeho šarády. Kamera nad operačním stolem zabírala i část Hermannova hrudníku, kde měl pod rouškou složené ruce. Ihned poté, co hrabě zaslechl překlad příkazu, správně zareagoval.

Operace pokračovala ještě dvacet minut. Jessii mrzelo, že horní kamera místo relativně nezajímavého operačního pole raději nezabírá ovládací panel. Ten pohled by jí spolu se snímky z magnetické rezonance mnohé prozradil. Znovu a znovu, jak zákrok získával na obtížnosti, si všimla, že Gilbride nasměroval robota mimo správnou dráhu. Šlo pouze o drobné přehmaty, spíš jako předstírané výpady boxera před rázným vítězným úderem. Přesto to byly chyby, tím si byla jistá.

Jak se ARS zakusoval do nádoru stále hlouběji a přibližoval se ke zdravé mozkové tkáni, Gilbride měl jednoznačně pořád větší problémy s přesným ovládáním přístroje. V jednu chvíli, kdy bylo vinou špatného manévru třeba zničit část normální tkáně, se Hans Pfeffer ohlédl přes rameno, zachytil Jessiin pohled a zachmuřeně zavrtěl hlavou.

Alex si zřejmě všiml jejího výrazu a znásobil své soustředění. Ústy naznačil otázku: Co se děje? Odpověděla mu dalším pokrčením ramen.

Gilbride nechal pacientovi nasadit promítací brýle a požádal rentgenology, aby prováděli funkční mapování mozku, které doprovázel dalším rozpouštěním nádoru.

Dvakrát nebyl Hermann schopen na příkaz reagovat správně. V obou případech byl ARS lehce mimo správný kurz. Nešlo o žádnou mechanickou závadu. Na této úrovni zákroku byla nová operační technika jednoznačně nad

Gilbrideovy síly. V jednu chvíli už Jessie myslela, že s robotem vycouvá, že přizná, že další pokračování není možné, a pustí se do klasické operace s otevřenou lebkou.

Ale Gilbride se nevzdával. Jessie si začala klást otázku, zda to všechno dospěje do bodu, kdy Gilbride zaprodá Hermannův mozek za třímilionový grant.

Další tlumená konverzace se Skipem. Další bezmocné gesto výzkumného pracovníka.

Jessie skoro slyšela jeho šepot: ARS funguje naprosto bezchybně.

Hans Pfeffer k ní zamířil a odtáhl ji stranou.

„Udělejte něco!“ naléhal tiše.

Sucharského Holanďana ještě nikdy nezažila takhle rozrušeného.

„Máte nějaký návrh?“

„Je tady mikrofon. Nařiďte mu, ať toho nechá! Tohle je na ARS zatím moc tvrdý oříšek.“

Ale ne, ARS by to dokázal v pohodě! toužila Jessie odseknout. Dokázal by to a ještě víc!

„Hansi,“ zašeptala, „Carl je primář našeho oddělení a jeden z nejvlivnějších lidí v celé nemocnici. Závisí na něm moje zaměstnání a vsadila bych se, že i značná část prostředků na váš výzkum. Takhle ho ztrapnit před publikem by byla sebevražda. To vám snad nemusím vysvětlovat.“

V davu diváků před monitory se ozvalo znepokojené mumlání, protože jeden z rentgenologů a pak další dva neurochirurgové zpozorovali, co se děje.

„Běžte tam!“ syčel Hans. „Jessie, běžte tam dřív, než…“

Pfeffer se zarazil uprostřed věty. Spolu s Jessií vytřeštili oči na monitor, kde se náhle objevil matný šedavý obláček, hned u špičky ARSe, zato nepopiratelně mimo hranice nádoru. Šmouha byla nepatrná, ale jednoznačná a navíc narůstala. Krvácení hluboko uložené cévy neurochirurgický ekvivalent jaderného výbuchu. Carl opět zavedl ARS mimo správnou dráhu a jednou polovinou pinzety roztrhl cévu. O

pár vteřin později se v interkomu ozval Gilbrideův napjatý hlas.

„Paní doktorko Copelandová, jste tam ještě?“

Jessie se rozběhla k mikrofonu nad řídicím pultem.

„Ano.“

„Vidíte, co se děje. ARSi se porouchalo ovládání.

Mohla byste sem přijít, prosím?“

Krvácení se na obrazovce rozrůstalo. Rolf Hermann se začal svíjet, protože bolest způsobená rychle se zvětšujícím nitrolebečním tlakem pronikla clonou anesteze, zeslabené kvůli funkčnímu snímkování magnetickou rezonancí.

„Pramode,“ poručila Jessie anesteziologovi, „uspěte ho a snižte mu tlak. Carle, hned jsem uvnitř!“

Hlouček diváků se rozestoupil, zatímco Jessie spěšně kontrolovala, zda na sobě nemá nic kovového, natáhla si

roušku na hlavu a masku a vběhla na operační sál. Sestra už čekala se sterilním pláštěm a rukavicemi. Dani Toomei odstoupil ze svého místa naproti Gilbrideovi, aby mohla k operačnímu stolu. Ještě v chůzi se ohlédla po primáři. Ta část obličeje, jež mu vykukovala mezi rouškou a čapkou, vypadala zachmuřeně, ovšem do očí mu neviděla. Zato nad Gilbrideovým pravým ramenem stál Eastman Tolliver ve výšce jako přízrak a celá scéna ho zřejmě fascinovala.

„Zvětšete mi to krvácení, prosím,“ požádala Jessie.

„Beru si to!“ odvětil nahoře v laboratoři jeden z Pfefferových lidí.

Během pár vteřin se krev prosakující do Hermannova mozku změnila na monitoru na nachovou mřížku. Bylo skoro jisté, že protrhla céva je odbočkou levé čelní tepny.

Gilbride vypnul zvuk. Předklonil se, aby nikdo jeho tým ani Tolliver nezaslechli, co říká.

„Já… Robot se prostě pokazil,“ zašeptal. „Nemohl jsem ho přesně navádět.“

„Vím,“ přikývla Jessie.

„To krvácení je už obrovské. Tlak se zvyšuje. Co si proboha počnem?“

„Zastavíme to,“ odvětila Jessie prostě. „Nevadilo by vám, kdybychom si prohodili místa, abych mohla k ovládacímu panelu?“

Gilbride zaváhal. Nebylo třeba žádné telepatie, aby člověk poznal důvod. Musel se rozhodnout mezi životem

svého pacienta a ponížením z toho, že by se vzdal řízení operace před početným obecenstvem. Tento krok by nebyl snadný pro nikoho, ale zrovna pro Carla to bylo kruté utrpení. Jessie mu užuž chtěla připomenout, že celou katastrofu může svést na mechanický defekt i veřejně, když si na to zřejmě vzpomněl sám.

„Pojďte sem!“ vybídl ji.

Jessie zaujala místo u ovládacího panelu a zapnula mikrofon.

„Slyšíte, hoši!“ oslovila počítačový tým v místnosti nad operačním sálem, „snažte se mi zvětšit levou tepnu a krvácející cévu přesně v místě, kde se větví. Zkusím ARS

otočit a trhlinu vypálit.“

„Zvětšujeme!“ ozval se se silným přízvukem izraelský programátorský kouzelník Manny Geller.

Laser představoval poměrně nový přídavek k ARSi, jenž mu kromě již existujících schopností rozpouštět ultrazvukem tkáň a odsávat ji umožňovala i vypalovat kauterizovat cévy. Nyní to mělo být poprvé, co Jessie použije laser na lidskou tkáň, ale bohužel jinou možnost neměla. Na to, aby hraběti Hermannovi otevřeli lebku a zkusili se k cévě dostat přímo, nezbýval čas.

Během pár vteřin obraz na monitoru zobrazil přesně to, co Jessie potřebovala.

„Tady to je,“ ukázala. „Vidíte?“

Krvácející céva ležela těsně vedle ARSe. Vtip spočíval v tom, že bylo třeba robota navádět pozpátku a lehce do strany. Pomalu, ale s neomylnou přesností Jessie provedla manévr.

„Dobrá, a teď nám držte palce. Připraveno, zaměřit.

Pal!“

Stiskla tlačítko ovládající laserový paprsek. Krev v okolí trhliny začala vmžiku vřít a krvácení ustalo. Minutu dvě stál operační tým bez hnutí a soustředěně pozoroval monitor.

„Jessie,“ zvolal pak Hans Pfeffer, „krvácení se zastavilo a záplata zřejmě drží. Výborně! Skvělá práce!“

Kdosi vedle Pfeffera začal tleskat a další se k němu připojili. Za vteřinku už tleskali lidé na operačním sále i diváci u monitorů tleskali všichni s výjimkou muže, jenž stál naproti Jessii.

„Pěkné, paní kolegyně,“ pronesl Gilbride tak hlasitě, aby ho slyšeli všichni kolem. „Obávám se, že pro našeho kamaráda robota to znamená návrat do vývojové laboratoře.“

„Než ale vyvedeme ARS ven, chtěla bych se pokusit odsát trochu krve.“

„Udělejte to, prosím. Až se hrabě Hermann probere z narkózy, budeme s ním muset domluvit, že zbytek meningiomu odstraníme někdy v budoucnu.“

Jessie na šéfa vytřeštila oči, ale neřekla ani slovo.

Viděla už hodně zázraků, včetně toho v Sařině pokoji, aby věděla, že možné je cokoliv. Pravda však byla taková, že Rolf Hermann či Claude Malloche nebo kdo to před nimi vlastně ležel, měl na probuzení po téhle tragédii stejnou šanci jako ona na výhru v loterii.

Kapitola 21

Jessie znala účinnost nemocniční šeptandy natolik dobře, aby nepochybovala o tom, že zpráva o fiasku na operačním sále s magnetickou rezonancí se rozšířila po celé nemocnici dřív, než Rolfa Hermanna převezli na JIPku neurochirurgického lůžkového oddělení. Jeho stav byl označen za kritický, ale ten termín zdaleka nevystihoval všechno. Zorničky hraběte byly rozšířené a nereagovaly na světlo ani na jiné podněty. Oboustranně se jevil Babinskiho sympton pohyb palce u nohy po stimulaci chodidla jakožto důkaz funkčního odpojení mozku od zbytku těla.

Carl Gilbride byl zahloubaný do sebe a choval se popudlivě. Během transportu pacienta na lůžkové oddělení se vztekle utrhával na ošetřovatelky i techniky. Jessie s šéfem chvilkami dokonce soucítila. Většinou však vůči němu pociťovala pouze znechucení, a navíc jí bylo před personálem

trapně.

Kombinace

jeho

chvástavosti,

chamtivosti a přehnaného mínění o vlastních chirurgických schopnostech ho vedla k řadě rozhodnutí, jež nakonec stály jeden lidský život a nemocnici velmi pravděpodobně připravily i o grant ve výši čtyř milionů dolarů. Nyní primář trval na tom, aby ho Jessie doprovodila do čekárny k rozhovoru s Orlis Hermannovou a třemi dětmi hraběte. Orlis na ně čekala s jednou dcerou a synem. Jessie si v duchu

položila otázku, kam se v tak závažné chvíli poděl Hermannův druhý syn, načež se posadila vedle Gilbridea.

Při pohledu na shromážděnou rodinu si zkusila představit, že krásná manželka Rolfa Hermanna by skutečně mohla být bezcitnou nájemnou vražedkyní, jak tvrdí Alex, a dospělé děti, které tu seděly nehybně jako sochy, že jsou vlastně jen osobní strážci, jež si Claude Malloche vybral ze svého elitního kruhu. Jestli tito lidé byli schopní zavraždit Sylvána Mayse, který Mallochea ani neoperoval, co asi provedou těm, kteří zákrok zvrzali?

Trochu to přikrášli, Carle, žádala v duchu. Povez jim, že to vypadá špatně, ale proboha živého nepřiznávej, že to je beznadějné.

„Tak tedy,“ začal Gilbride a přemýšlivě si propletl prsty obou rukou, „bohužel nemám příliš povzbudivé zprávy.

Operace začala velmi dobře a podařilo se nám odstranit značnou část nádoru, ovšem potom se objevily jisté…

problémy.“

„Problémy?“ opáčila Orlis mrazivě.

„Paní Hermannova…“ Gilbride se odmlčel, jako by hledal vhodná slova „během operace váš manžel utrpěl rozsáhlé krvácení do mozku.“

„Krvácení? Jak k němu došlo?“

„To vám nepovím jistě. Občas v průběhu velkých operačních zákroků dojde k… ruptuře. V tomto případě, jelikož nádor pana hraběte je vrostlý hluboko do mozku,

nelze vyloučit, že jsme s nemocnou tkání narušili i cévu, která začala krvácet.“

Orlis zprávu rychle přetlumočila Hermannovým dětem do němčiny. Syn položil otázku, na kterou odpověděla.

Jessie se snažila odhadnout, co si skupinka myslí, ale marně.

Jestli to byli zabijáci, pak navíc patřili k vynikajícím hercům. A pokud to zabijáci nebyli, potom se Alex bud proklatě mýlil, nebo sám sebe obelhával.

„Jaký vývoj můžeme očekávat?“ otázala se Orlis.

Prosím, žadonila Jessie v duchu. Prosím řekni jim, že existuje naděje.

Kdyby Gilbride tuto situaci ustál, měl by Alex čas jednat dřív, než si to někdo odskáče.

Ovšem primář neurochirurgického oddělení jen chmurně zavrtěl hlavou. Tvářil se napjatě a smrtelně vážně.

Jessie tento jeho výraz znala. Šéf se chystal sdělit rodině tu nejčernější možnou prognózu, aby v případě zlepšení pacientova stavu vypadal dobře. A přesto pořád doufala, že to Carl neudělá.

„Víte,“ pokračoval a sklopil oči ke svým propleteným prstům, „krvácení bylo značně rozsáhlé. Spolu s paní doktorkou

Copelandovou

jsme

nakonec

pomocí

intraoperačního robota cévu uzavřeli a krvácení zastavili, ale bohužel mezitím došlo k výraznému poškození mozku.

A…“

„Pane doktore,“ přerušila ho Orlis a světle modrýma očima ho doslova provrtávala, „kdybyste laskavě přestal chodit kolem horké kaše a rovnou se vyjádřil, jestli to můj manžel přežije.“

Ne! křičela v duchu Jessie. Neříkej jim to!

„Paní

Hermannova,“

odvětil

s

neskrývaným

podrážděním Gilbride, „chápu vaše rozrušení, ale nedovolím, abyste se mnou jednala tímto způsobem.“

„Přivedla jsem k vám člověka, který byl naprosto v pořádku, a vy mi vrátíte… živou mrtvolu. Snad ode mě nečekáte poděkování?“

Jessie si nevzpomínala, kdy naposledy viděla Gilbridea v tak trapných rozpacích. Vstal a se zardělým obličejem a rukama v bok se vyzývavě zahleděl na Orlis.

„Paní Hermannova, vy i hrabě Hermann jste si přečetli o všech možných rizicích operace a podepsali jste souhlas se zákrokem. Samozřejmě že pro pacienta i nadále uděláme všechno, co je v našich silách. Kdykoliv dojde ke změně stavu, okamžitě vás zkontaktujeme. Mezitím však odjíždím zítra ráno na osmačtyřicet hodin do New Yorku a vedení lůžkového

oddělení

za

mě

převezme

doktorka

Copelandová.“

„Cože!“ vykřikla Orlis jednohlasně s Jessií.

„Zítra odpoledne se mám zúčastnit diskuse na velmi důležité konferenci na Newyorské univerzitě,“ oznámil Gilbride se značnou dávkou pýchy v hlase.

Prokristapána, Carle, nemůžeš aspoň na chvíli dát s tou svojí ješitností pokoj? Vždyť nám jde možná o život!

„Pane doktore,“ pronesla Orlis s mrazivým klidem, „dávám vám slovo, že pokud odjedete z Bostonu, dokud je můj manžel v tomhle stavu, budete toho litovat.“

Jessie čekala, že její šéf vztekle vyletí, ale on jen stál jako zhypnotizovaný.

„O tom si promluvíme ráno,“ vysoukal nakonec ze sevřeného hrdla. Znělo to velmi nepřirozeně.

Aniž by Jessii věnoval jediný pohled, obrátil se a spěšně vyšel z místnosti.

Jessie se silou vůle přiměla zůstat na místě a neutéct jako Gilbride.

„Je velmi rozrušený,“ vymáčkla ze sebe, aby šéfa jakžtakž omluvila.

„Radši byste s ním měla promluvit, paní doktorko,“

doporučila jí Orlis pořád s tím děsivým klidem. „Vysvětlete mu, že jsem své varování myslela vážně. Nepřeju si, aby z této nemocnice vyšel z jiného důvodu, než že se pojede domů prospat. Opustí-li mého manžela, bude toho litovat.“

Litovat jako Sylván Mays? „Vysvětlím mu to,“ přikývla poslušně Jessie.

„Zvedni pravou ruku. Ne, Devereauová, tu druhou pravou ruku. Chceš mě naštvat?“

„Jen… se chci přesvědčit… jestli dáváš… pozor,“

zachraptěla Sara.

S nadlidským úsilím nadzvedla pravou ruku z prostěradla a neobratně ukázala palcem ke stropu. Jessie jí gesto oplatila.

Pokrok, pokrok, pokrok, odříkávala si v duchu jako zaklínadlo. Všechno, na čem po neurochirurgické operaci závisela budoucnost pacienta, byl pokrok. A právě pokrok se u Sary dostavil a obrovský.

Jessie byla z rozhovoru s Orlis tak vyvedená z míry, že se na neurologické vyšetření své pacientky soustředila jen s obtížemi. Orlis. Alex. Gilbride. Malloche. Bohužel, v jejím oboru mohla mít jakákoliv roztržitost osudné následky.

Začínalo jí to všechno přerůstat přes hlavu. Nutně se potřebovala vypovídat a jediným kandidátem na posluchače byla Emily DelGrecová.

Jessie zapsala příkaz, aby Saru ještě nechali na JIPce, ačkoliv klinicky to už nebylo nutné. Sestry na patře byly všechny dobré, ale ty na JIPce v sobe měly výjimečnou buldočí zarputilost udělat pro pacienta všechno, co je vůbec možné a myslitelné. Dokud revizní lékař nezačne dělat dusno či nevyvstane naléhavá potřeba uvolnit lůžko pro pacienta v akutním stavu, případně dokud Sara sama nevyskočí a nebude se dožadovat přeložení, pak by měla zůstat tam, kde je.

Než Jessie dopsala záznamy, Sara už z vyčerpání usnula. Jessie ji zlehka pohladila po tváři a pak zamířila na šestému k telefonu.

Emily si vzala na dnešek volno, protože její mladší syn měl ve škole besídku. Jessie doufala, že ji zastihne doma, protože by se jí obrovsky ulevilo, kdyby se mohla svěřit s tajemstvím, které se dozvěděla od Alexe.

Sluchátko zvedl Emilyin starší syn Ted.

„Mamka tu není, Jessie. Odešla asi před hodinou.

Myslel jsem, že je u tebe.“

„Jak tě to napadlo?“

„Někdo jí volal a ona pak říkala, že musí na chvilku zaskočit do nemocnice.“

„A zmínila se, kdo jí volal?“

„Ne, ale já myslel, žes to byla ty.“

Jessie nervózně přešlápla. DelGreeovi bydleli v Brooklinu, kousek cesty od Východního zdravotnického centra. Pokud Emily odešla před hodinou, už by tu dávno byla.

„Taťka je doma?“

„Taky ne. Ten se nikdy nevrací před sedmou.“

„Až se ukáže, ať mi zavolá sem do nemocnice, ano?“

„Jasně.“

„A kdyby se ozvala mamka, vyřiď jí totéž.“

„Pohoda. Děje se něco?“

„Kdepak. Jen jsem se s ní chtěla poradit kvůli jednomu pacientovi. Tahle nemocnice je tak veliká, že jsme se s tvojí mamkou zatím ještě nepotkaly. Ale nechám si ji vyvolat.“

„Ještě pořád máš v bytě ten hrací automat?“

„To se rozumí. Musíš zas ke mně někdy zaskočit a zahrát si. Mám dojem, že minule jsi málem překonal můj rekord, viď?“

„Jo, to ani náhodou. Ale zkusil bych to rád, byla to legrace.“

„Tak se zatím měj, Tede.“

Jessie zavěsila a okamžitě zavolala na Emilyin pager.

Uběhlo patnáct minut a nikdo se neozval. Jessie se zrovna skláněla nad Sařinou kartou a zapisovala poznámky o neurochirurgickém zlepšení pacientčina stavu, když ji vylekal Alex Bishop. Objevil se jí za zády jako duch.

„Hej, doktorko,“ řekl tiše.

„Ježíši, musíš se tak plížit? Příště si odkašlej nebo tak něco.“

„Promiň.“ Rozhlédl se, aby se ujistil, že je nikdo neposlouchá. „Můžu s tebou mluvit?“

„Alexi, pořád ještě se mi nechce prozrazovat ti cokoliv o pacientech.“

„Nevěříš tomu, co jsem ti vyprávěl?“

„Já… Zatím ještě nevím, čemu věřit.“

Podal jí kus papíru.

„Tady máš telefonní číslo do Virginie. Vyžádej si člověka jménem Benson, Harry Benson. Je šéfem osobního oddělení naší agentury. Patří k těm, co po mně jdou. Zná mě a ví, co jsem dělal posledních pět let. Kdy mu vyložíš situaci a hezky ho požádáš, možná ti poví, kdo jsem.“

„To ale nic nedokazuje. Takový telefonát se dá našvindlovat.“

„No dobře, doktorko,“ sykl Alex s nelítostně přimhouřenýma očima, „hraj to tedy podle vlastních pravidel. Mrzí mě, že jsem ti neprozradil pravdu hned na začátku, ale teď už s tím nic nenadělám. Jenže ať už mi pomůžeš nebo ne, já Claudea Mallochea stejně dostanu. A jestli to mezitím odskáče pár lidí, bude to tvá vina stejně jako moje.“

Obrátil se a pustil se chodbou k výtahům.

„Počkej!!“ křikla za ním Jessie. Alex se zastavil. „Co chceš vědět?“

Alex pomalu došel zpátky. Pohled měl i nadále nezvykle naléhavý, ale aspoň z něj zmizela předchozí nesmiřitelnost.

„Díky,“ zašeptal. „Tak jak to vypadá?“

„Tvůj přítel Hermann či Malloche leží na dvojce napojený na dýchací přístroj,“ odpověděla Jessie s pocitem úlevy, že konečně dospěla k rozhodnutí.

„To jsem viděl. Probere se?“

Jessie zavrtěla hlavou.

„Staly se už podivnější věci,“ připustila. „Ale pokud se probudí, uvěřím na Ježíška.“

„Jak dlouho to může trvat?“

„Těžko říct. Hodiny? Týdny? Nedá se to odhadnout.“

„Ale určitě se neprobere?“

„To krvácení bylo masivní. Došlo ke značnému poškození mozku. Víc nemůžu dodat.“

„Dobře. Pokud vím, zítra sem z Madridu dorazí Jorge Cardoza. Bude-li Hermann ještě pořád na respirátoru, musíme najít způsob jak dostat Cardozu do nemocnice bez toho, že by se potkal s manželkou.“

„Máš moje slovo, že pomůžu, jak jen budu moct.

Momentálně má Orlis pěkně všivou náladu.“

„Jmenuje se Arlette, nezapomeň.“

„Orlis, Arlette to je jedno, každopádně zrovna vyhrožovala doktoru Gilbrideovi.“

„Cože dělala?“

„Doktor oznámil, že zítra odlétá na konferenci do New Yorku a že během jeho nepřítomnosti se o hraběte budu starat já. Sdělila mu, že jestli to udělá, bude litovat. Carl byl z toho úplně v šoku.“

„Výborně. To by mu mohlo zachránit život. Asi bys mu měla prozradit, co se děje a s kým má vlastně co dočinění.“

„A ty víš jistě, že to je on?“

„Dost jistě. Interpol prozatím nenašel žádné z těch otisků prstů, které jsem jim poslal, ale není divu. Mají jich

sice několik desítek z těch atentátů, které připisují Mallocheovi, včetně vražd na francouzské klinice magnetické rezonance, nelze však vyloučit, že mu nepatří ani jedny z nich.“

„Nebo že mu patří všechny, pokud Malloche není jedna osoba.“

„Hezká teorie, ale on je opravdu jen jeden. Ten chlápek je na řízeném dýchání. Jak je možné, že Gilbride tu operaci tak dokonale zbodal?“

„Jednoduše. Po operaci Marcie Sheprowové měl trénovat, a ne si hrát na filmovou hvězdu.“

„Jestli Malloche zemře, chci jeho tělo.“

„Jestli Malloche zemře, chci pro sebe a Carla ochranu.“

„Nějak to zařídím. Mezitím musíme pokračovat v pátrání.“

„My?“

„Už jsem ti vysvětlil, že potřebuju pomoc.“

„Ale…“

„Víc ti prozradit nemůžu.“ Alex načmáral na kus papíru pár číslic. „Tohle je bostonské telefonní číslo, na kterém mají instrukce jak mě v případě potřeby zkontaktovat.

Kdyby se s Hermannem něco stalo, zavolej tam a oznam jim to. Počkáme, dokud nedorazí Cardoza. Kdyby mezitím Malloche zemřel, nesmím ztratit z dohledu jeho tělo, manželku i ty tři mladé zabijáky. Jakmile Cardoza provede pozitivní identifikaci a my dostaneme Arlette Mallocheovou

a její takzvané nevlastní děti do vazby, dozvíme se všechno, co budeme potřebovat.“

„Dost mě děsíš, Alexi.“

„Občas, dokonce i po těch letech, děsím sám sebe, Jessie. Vím, jak těžko ses rozhodovala, jestli mi pomůžeš nebo ne. Děkuju ti, žes mi uvěřila.“

„Neuvěřila!“ odsekla Jessie.

Jessie doprovázela odcházejícího Alexe pohledem.

Cestou kratičce nakoukl do pokoje číslo dva. Pět let. Skoro tak dlouho, jako ona dělala atestace. Byla to proklatě dlouhá doba na to, aby se honil jen za přeludem, zvlášť když měl dosud tak málo úspěchů. Nyní, protože nenašel žádný konkrétní důkaz, že pacient na dvojce je zrovna Malloche, a protože ten pacient stojí na prahu smrti, pořád se nedá vyloučit, že Alexův lov neskončí dostihnutím kořisti, ale zase přetrváváním nekonečné nejistoty.

Jessie se podívala na hodinky, už uběhlo víc jak dvacet minut, co se pokusila sehnat Emily pomocí pageru. Třeba ho má rozbitý nebo ho jednoduše vypnula. Náhle se ozval její vlastní pager. Na displeji se ukázalo jméno a číslo telefonní linky Alice Twitchellové.

„Ach paní doktorko, jsem moc ráda, že jste se ozvala tak rychle!“ vyhrkla pečlivá sekretářka. „Jsem v kanceláři doktora Gilbridea s panem Tolliverem. Hrozně ho bolí hlava má migrénu. Prosil, abych sehnala vás a neobtěžovala

doktora Gilbridea. Mohla byste sem zaskočit a podívat se na něho?“

„Hned tam běžím,“ slíbila Jessie. „Alice, nevíte čirou náhodou, kde by mohla být Emily DelGrecová?“

„To vážně nemám potuchy, paní doktorko,“ odpověděla žena omluvně. „Ani v nejmenším.“

Kapitola 22

Když Jessie dorazila ke Carlově pracovně, zjistila, že Eastman Tolliver leží ve světle šedých kalhotech a námořnicky modrém saku v čekárně na kožené pohovce.

Dlouhé nohy mu visely dolů přes opěradlo. Paži ohnutou v lokti si tiskl pevně k očím a doslova se chvěl bolestí. Na koberci vedle něho stál strategicky umístěný kbelík. Alice Twitchellová se pokusila jeho paži nadzvednout, aby mu mohla k čelu přiložit mokrou žínku.

„Eastmane, to jsem já!“ řekla Jessie a přiklekla k němu.

„Slyšíte mě?“

Tolliver přikývl.

„Začíná to ustupovat,“ pronesl sípavě. „Už jsem to párkrát zažil.“

Nepatrně přitom zadrhával v řeči.

„Jak to trvalo dlouho?“

„Tak patnáct dvacet minut,“ odpověděla Alice. „Před pětačtyřiceti minutami se měl s panem Tolliverem sejít doktor Gilbride, ale pak zavolal, že se zdrží.“

„Měli jsme tam na JIPce problém,“ potvrdila Jessie.

Jemně odtáhla Eastmanovi paži z obličeje.

„Vypadáte kapku zdrchaně, kamaráde,“ poznamenala a přitom zkušeným okem neurologa zaregistrovala, že rýha vedle pravého koutku Tolliverových rtů je méně výrazná než

na opačné straně. „Mohl byste otevřít oči? Výborně. A teď se snažte pohledem sledovat můj prst.“

Zorničky uprostřed, reagují. Lehká slabost v pohledu zpříma u pravého oka. Možná nepatrně pokleslé pravé víčko.

„Eastmane, mohl byste vycenit zuby jakoby v úsměvu?“

Zřejmě lehké ochrnutí lícních svalů, napravo. „Vyplázněte prosím jazyk. A teď mi v dlaních stiskněte obě ruce.“ Žádná zjevná ochablost horních končetin.

„Ustupuje to,“ hlesl Tolliver.

„To je skvělé. Eastmane, kdy jste byl naposledy s těmi bolestmi hlavy u lékaře?“

„Nevím. Bude to už pár let. Prý to je obyčejná migréna.“

„Užíváte nějaké léky?“

„Jen ty volně prodejné. Nic jiného.“

Jessie přistoupila k přihlížející sekretářce.

„Alice, buďte tak hodná a zavolejte na pohotovostní oddělení. Ať sem přijede jeden z asistentů a sestra s vozíkem,“ požádala. „Potom zavolejte na rentgenologii a připravte je na to, že ještě dneska provedeme vyšetření magnetickou rezonancí.“

„Ano, paní doktorko.“

Alice spěšně odešla.

Tolliverovi se začala vracet do tváře barva a z očí se vytratil skelný lesk. Ovšem abnormální neurologické nálezy

přetrvávaly. Na jednu stranu mohly hlásit závažnou chorobu přítomnost nádoru či aneurysmu na druhou občas doprovázely i různé druhy migrény. Naštěstí, jak Jessie věděla, technologie dostupná přímo tady v nemocnici jí ušetří dohadů a na výsledek nebude muset čekat příliš dlouho.

„Eastmane, jak se cítíte teď?“

„O hodně líp.“

„Fajn. Při tomhle stručném vyšetření jsem si povšimla několika příznaků, které mi dělají starosti. Podle mě byste měl ihned podstoupit vyšetření magnetickou rezonancí a nechat si odebrat krev.“

„Jste si jistá, že to je nezbytné?“

„Naprosto jistá. Vaše příznaky a moje nálezy sice mohou odpovídat akutní migréně, ale nemůžu to tvrdit jednoznačně. Asi byste se měl nechat vyšetřit až v Kalifornii, ale tady vám uděláme aspoň magnetickou rezonanci. Už jste ji absolvoval?“

„Ne, nikdy,“ odvětil Tolliver, který stále ještě ležel nehybně, takže Jessii bylo jasné, že bolest přetrvává.

„Nevadí,“ uklidňovala ho. „Hlavně se nehýbejte. Za chvíli tu budou s vozíkem. Nezkoušejte se posadit, ano?“

„Rozkaz, generále.“

Ve dveřích si odkašlal Carl Gilbride, aby upozornil na svoji přítomnost.

„Co se tady děje?“

„Ach, zdravím vás, Carle. Pana Tollivera postihl záchvat migrény. Trvá dvacet, pětadvacet minut, má velmi silné bolesti. Migrénou trpěl už dřív.“

Gilbride se přiblížil k pohovce. „Eastmane, jak se cítíte?“

„Žádná sláva, ale lepší se to, děkuju.“

„No, to je vynikající. Skutečně vynikající. Rezervoval jsem nám stůl na večer ve Four Seasons. Ale klidně ještě chvíli odpočívejte. Máme spoustu času. Mají tam nejlepšího šéfkuchaře v celém Bostonu.“

„Echm, Carle, mohla bych si s vámi minutku promluvit?“ požádala Jessie.

„Ale samozřejmě.“

„U vás v kanceláři.“

„Ale, nesmysl,“ zasáhl Tolliver. „Carle, doktorka Copelandová mě stručně vyšetřila. A výsledky ji natolik znepokojily, že si přeje, abych absolvoval magnetickou rezonanci a krevní testy.“

„Kvůli migréně?“

„Carle,“ pronesla vážně Jessie, „Eastman má lehce pokleslé pravé lícní svaly, maličko zadrhává a možná má nález i na očích.“ Gilbride se neobtěžoval omluvou, vecpal se mezi ni a Tollivera a sklonil se k mužovu obličeji.

„Sledujte pohledem můj ukazovák, Eastmane!“ zavelel a zopakoval vyšetření, které Jessie provedla před pár minutami. „Nic nevidím!“ prohlásil.

Ne, já taky nic nevidím, povšimla si Jessie. Z Carlových slov i tónu bylo jasné, že nenašel nic závažného, že příznaky, které ji tolik znepokojily, on sám považuje za bezvýznamné. Jessie se smířila s vyhlídkou sporu. Ovšem skutečnost, zda příznaky v téhle chvíli jsou či nejsou, byla nepodstatná. Předtím tam byly a navíc u mnoha vážných neurologických stavů často ustupují a jindy jsou zase velmi výrazné. Trpělivost s primářem oddělení ji už začínala zvolna docházet, ale Tolliver ji včas zachránil před sebedestruktivním výbuchem vzteku.

„Podívejte, Carle,“ řekl. „Na dobré jídlo si potrpím a na vaši společnost také, ale současně bych chtěl mít jistotu že ty bolesti hlavy jsou skutečně jen obyčejná migréna. Bolí to jako čert.“

„Tak tedy dobře,“ odpověděl Gilbride s náznakem trucovitosti. „Zavolám dolů a zjistím, jestli nás na rentgenu vezmou hned.“

„Carle,“ ohlásila Jessie, „z pohotovosti sem už jedou s vozíkem a dopraví Eastmana do laboratoře na odběr krve a potom na magnetickou rezonanci.“

Gilbride se na ni zamračil, ale tak, aby to Tolliver neviděl.

„To je v pořádku,“ pronesl mrazivě. „Osobně bych s obyčejnou migrénou tolik nenadělal, ale pokud Eastmanovi nevadí, že propase večeři, klidně to vyšetření uděláme.“

„Po pravdě, Carle,“ pokračoval Tolliver, „dal bych přednost tomu, kdyby mým ošetřujícím lékařem zůstala doktorka Copelandová.“

„Ale…“

„Chápu, že je vám to nepříjemné, ale já jsem pacient. V

této chvíli, pokud paní doktorka nemá námitky, jsem se rozhodl raději pro ni.“

Nemá Tolliverova neomalená přímost něco společného s tou zvrzanou operací? Jessie tomu věřila. Ať už si ji však vybral z jakéhokoliv důvodu, úžasně jí to polichotilo.

„S největší radostí vám vyjdu vstříc, Eastmane,“ řekla a pečlivě se přitom vyhýbala pohledu na svého nadřízeného.

V tu chvíli Jessiin i Gilbrideův pager spustily naráz.

Hned nato se rozdrnčel telefon naproti v Carlově kanceláři.

„JIPka,“ vyhrkla Jessie.

„Mě tam volají také.“

Alice Twitchellová se k nim přiřítila celá bez dechu.

„Pane doktore,“ hlásila, „hrabě Hermann má srdeční zástavu. Teď ho oživujou, ale chtějí vás tam. Paní doktorko Copelandová, lidi z pohotovosti jsou už na cestě.“

„Děkuju,“ přikývla Jessie.

„To jsou hrozné zprávy o hraběti Hermannovi,“

poznamenal Tolliver. „Jedním slovem hrozné.“

Gilbride vypadal téměř zpanikařeně. Jessie si uměla představit, že na světě neexistuje druhé místo, kde by si nyní

přál být méně než na JIPce, kde zrovna probíhá oživování důkazu jeho čerstvého chirurgického selhání.

„Jessie, ocenil bych, kdybyste vyhověla Eastmanově žádosti a působila jako jeho ošetřující lékař,“ procedil se zaťatými zuby. „A já teď radši poběžím na JIPku.“

„Přijdu vám pomoct, jak nejdřív to bude možné. Carle, nezahlédl jste někde Emily?“

„DelGreeovou?“

„Ano.“

„Dnes ne.“

„Díky,“ řekla, ale to už Gilbride spěchal pryč.

Okamžik poté se na patře zastavil výtah a dorazil tým z pohotovosti.

Jessie představila Tollivera asistentovi a sestře.

„Eastmane, teď jste v dobrých rukou,“ sdělila mu. „Než budete hotov s vyšetřením, zaskočím na JIPku a podívám se, jestli tam nemohu být doktoru Gilbrideovi nějak platná. A za chvilku za vámi přijdu dolů.“

„Chovám k vám maximální důvěru,“ usmál se Tolliver.

„Doufejme, že to nebude nic závažného.“

„Ano, to doufejme,“ přisvědčila Jessie.

Zatímco však pomáhala uložit Eastmana na vozík a odvézt ho k výtahu, její šestý smysl jí neomylně našeptával, že tomu bude právě naopak.

Kapitola 23

Filantropický

ředitel

nadace

přijede

posoudit

neurochirurgický program a sám nakonec naléhavě potřebuje vyšetření magnetickou rezonancí. Pacient, jehož operaci provozoval, skončil v beznadějném stavu a teď navíc dostal srdeční infarkt.

Co dalšího se ještě proboha může zvrtnout? ptala se Jessie sama sebe, když spěchala od kanceláří směrem na lůžkové oddělení. Jako studentku medicíny a snad ještě jako stážistku ji ten ruch a dramatičnost podobných resuscitačních zásahů vzrušovaly. Dávno se však pro ni staly běžnou součástí nemocničního života a přestaly představovat vábničku. Jejich výsledek byl často záporný, a i když se podařilo pacienta protáhnout počínající krizí, často šlo jen o otázku času, kdy se záchvat zopakuje zvlášť když se nepřišlo na jeho základní příčinu.

Přede dveřmi pokoje čísla dvě stála noční staniční sestra Catherine Purcellová, starý nemocniční veterán.

„Dobrý večer, Catherine,“ pozdravila Jessie, „jak to uvnitř vypadá?“

„Řekla bych, že Smrťák má pořádný náskok. Pacient byl poměrně stabilizovaný, ale najednou mu začal klesat tlak a začal fibrilovat. A teď už slábne i tenhle rytmus.

Díkybohu, že zrovna sloužil Joe Milano z kardiologie.“

„Je u toho i doktor Gilbride?“

„Samozřejmě. Mimochodem, co je to s ním, Jessie?“

„Co myslíte?“

„Asi před hodinou se zastavil tady na JIPce, aby se podíval na hraběte Hermanna. Dvě z mých sester si na chodbě povídaly a jedna z nich se zasmála. Gilbride myslel, že se smějí jemu, i když obě tvrdí, že se o něm vůbec nebavily. Dal poslat pro mě a vyhrožoval, že tu sestru, co se smála, nechá potrestat nebo z JIPky dokonce vyrazit.“

„Která sestra to byla?“

„Laura Pearsonová.“

„Páni! Sestřičky dovedou být leckdy protivné, ale žádná z nich, a Laura už vůbec ne, by nikoho takhle neomaleně nepomlouvala. Carl má nejspíš z toho průšvihu nervy v kýblu nějakou dobu bude hodně vztahovačný. Však on se časem zklidní.“

„To bych mu radila. Za svoje děvčata jsem ochotná ho vyzvat na souboj. Má hrabě šanci probrat se k vědomí?“

„Nepatrnou. Radši tam nakouknu, kdyby potřebovali pomocnou ruku.“

„Až dostanete příležitost, promluvte si s Gilbridem o Lauře.“

„Určitě. Catherine, neviděla jste náhodou Emily?“

„DelGreeovou? Kdepak, ale zatím jsem ve službě jen asi dvě hodiny. Jestli ji zahlédnu, řeknu jí, ať se vám ozve.“

„Děkuju.“

V pokoji číslo dvě byla obvyklá pohotovostní tlačenice sestry, zdravotničtí technici, anesteziolog, několik mediků, kteří celkový zmatek ještě umocňovali. A samozřejmě tam stál Carl v neposkvrněném naškrobeném bílém plášti, jenž se dotlačil tak blízko centra dění, aby se zdálo, že zákroku velí, zatímco všechno rozhodování přenechal, přinejmenším v to Jessie doufala, jednomu ze stážistů a kardiologovi Joeovi Milanovi. Oba byli v podobně krizových situacích daleko zběhlejší než chirurgové.

Rolf Hermann byl odpojený od řízeného dýchání. Jeden z techniků mu vakem vháněl vzduch do endotracheální trubice. Přikrývky byly odhozené stranou a Hermannovo nahé tělo vypadalo zranitelně, i když měřil přes metr osmdesát a měl velmi statnou postavu. Kromě zavedené dýchací trubice byl hrabě napojen každou paží na infuzi, nosem mu běžela do žaludku sukční hadice a katétr mu vyprazdňoval močový měchýř do igelitového sáčku zavěšeného pod postelí. Od hrudi mu k monitoru vedly kabely EKG a další se vinuly z oximetru na jednom z jeho prstů. Takhle rozhodně nevypadal jako žoldácký nemilosrdný zabiják stovek lidí, za nímž se Bishop honil už pět let jako posedlý. Ale v nemoci či ve zranění si jsou všichni lidé rovni ať je to hrabě, nebo vrah.

Jessie se davem protlačila ke Carlovi.

„Jak to jde?“ zeptala se šeptem.

Gilbride visel pohledem na pacientovi. Vypadal ztrhaně a popuzeně.

„Co jste u všech čertů Tolliverovi napovídala, že se obrátil proti mně?“ ucedil koutkem úst. „Joe, dals mu nitrožilně bikarbonát?“ houkl na kardiologa.

„Ten už nepoužíváme,“ odpověděl lékař.

„To samozřejmě vím, ale napadlo mě, že bychom mohli udělat výjimku. A co zkusit další šok, co říkáš?“

„Nejdřív mu dáme ještě trochu epi, pane doktore.“

„Fajn. Nejdřív epi, potom šok.“

„Carle,“ odpověděla Jessie, „neřekla jsem mu vůbec nic kromě toho, co jste sám slyšel že potřebuje vyšetřit magnetickou rezonancí.“

„Tři miliony dolarů,“ pronesl Gilbride s dramatickým důrazem. „Přesně tolik drží ten chlap v hrsti. Připravte se na ten elektrošok, slyšíte všichni? Joe, jen do toho!“

„Jedeme! Všichni stranou! Teď!“

Ozvalo se tlumené zapraskání a tělem hraběte Hermanna projelo čtyři sta joulů. Paže mu vyletěly do výšky a pak ztěžka pleskly zpátky na postel. Nohy se napjaly a zase uvolnily. Uběhlo pět vteřin bez náznaku reakce. Pak náhle kardiografická křivka na monitoru ukázala jeden úder.

Pak nic. A náhle další. A další.

„Ať se propadnu!“ užasla Jessie nad zručností a pohotovostí svých mladších kolegů a vzpomněla si, že jako stážistka taky bývala jako vítr.

Srdeční rytmus Rolfa Hermanna se po silných dávkách léků rychle stabilizoval a nulový krevní tlak dosáhl hodnoty devadesát na šedesát. Zvýšilo se i množství kyslíku v krvi.

Pacient byl zachráněn, alespoň protentokrát.

„Myslíte, že tu srdeční zástavu vyvolal zvýšený nitrolebeční tlak?“ otázala se Jessie.

„Možné to je,“ přikývl Gilbride, který pořád ještě nespouštěl z pacienta pohled. „Nasadím mu diuretika a zvýším dávky steroidů. Kdyby Porter toho mizerného robota nerozladil, nic podobného by se nestalo.“

Jessie se užuž chtěla vrhnout na Skipovu obranu, ale nakonec si to rozmyslela. Gilbride byl i beztak načuřený ažaž. Teď nebyla vhodná chvíle.

Hermannův srdeční rytmus i tlak se držely na vyrovnaných hodnotách. Místnost se začala vyprazdňovat.

Přinejmenším tohle kolo vyhráli lékaři, ale Jessie moc dobře věděla, že smrt je trpělivá. Vzhledem k tomu, že v lebce hraběte k žádnému zázraku nedojde, druhé kolo na sebe nedá dlouho čekat.

„Myslíte, že bychom si mohli na pár minut promluvit?“

zeptala se.

„Musím jít za Dračicí a podat jí hlášení o nejnovější krizi jejího manžela. Víte, kdybyste tyhle lidi nepřijala na oddělení bez mého souhlasu, mohli jsme si to všechno ušetřit.“

Jessie se odmítla dát vyprovokovat.

„Ale to, co vám chci sdělit, skutečně zabere sotva chvilku,“ naléhala. „Souvisí to právě s hrabětem a jeho manželkou.“

„Musím si jít promluvit s Hermannovou rodinou. Pak zajedu dolů a omrknu Tollivera. Jakmile si potvrdíme, že nález z magnetické rezonance je negativní, ještě pořád to stihneme do Four Seasons a možná se mi podaří všechno zase vyžehlit. Stále nemůžu uvěřit, že byl s námi na sále, když to kikslo.“

Já taky ne, pomyslela si Jessie.

„Carle!“ prohlásila nesmlouvavě, „potřebuju jen pár minut. Hned teď. Je to nesmírně důležité!“

Polekaný jejím tónem se jí Gilbride poprvé zadíval přímo do obličeje. Přesto neztratil svůj nesoustředěný výraz.

„Dobře, za okamžik se s vámi sejdu v zasedačce,“

přikývl. „Potřebuju se přesvědčit, co všechno tu kardiolog podnikl.“

Jessie zamířila rovnou na sesternu a začala vytáčet číslo Emilyina bytu. Hned však sluchátko položila zpátky do vidlice. Pokud by se Emily rodině ozvala nebo se vrátila domů, Ted by jí určitě vyřídil, že má volat Jessii. Byl to svědomitý kluk. Rozhodla se, že ještě hodinku počká. Na panikaření má pořád dost času.

Malá zasedací místnost byla na konci lůžkového oddělení. Jessie na primáře skutečně nemusela čekat víc jak jednu dvě minuty. V očích měl výraz zvířete zahnaného do

pasti. Ve venkovním světě byl pořád ještě ten slavný chirurg, co operuje pomocí robotiky, je po něm sháňka na konferencích a v televizních diskusních pořadech. Ovšem jeho vlastní vesmír se začal bortit. Sám sebe viděl ne zcela neoprávněně jako zdroj krutých žertů pro celou nemocnici.

Právě se schylovalo k průšvihu, že mu vinou komplikací při operaci zemře prominentní pacient. A co je možná ještě horší, člověk, který drží v hrsti třímilionový grant, mu dal před chvílí najevo svou nedůvěru tím, že se rozhodl pro jiného lékaře.

„Tak!“ prohlásil stroze. „Co vlastně chcete?“

„No… Ráda bych si s vámi promluvila o Orlis a Rolfu Hermannových,“ začala Jessie, která sama neměla představu, jak na něho celou záležitost vybalí.

„Pokračujte.“

„Víte, ono se to těžko vysvětluje a vám to asi bude připadat přitažené za vlasy, Carle, ale mám všechny důvody k podezření, že Hermann vlastně není hrabě a že on i jeho manželka jsou velmi nebezpečné osoby.“

Gilbrideův vztek vystřídal nezastřený úžas. Jessie mu doslova četla myšlenky.

Do jakého dalšího průšvihu mě sakra chcete namočit?

Jako by nestačilo, co už se stalo?

„Nerozumím!“ vyštěkl.

Jessie se tedy pokusila co nejstručněji vysvětlit, jak je to s Alexem Bishopem a jeho teorií. Podle Gilbrideova výrazu

a napjatého těla poznala, že prostě není schopen přijmout další útok na své lékařské království zvlášť bez konkrétního důkazu.

„To je šílenost!“ zasyčel, sotva skončila. „Tak vy tvrdíte, že tihle lidé nesou zodpovědnost za smrt Sylvána Mayse?“

„Nelze to vyloučit.“

„A ten člověk ten Bishop je maskovaný člen nemocniční ostrahy, ale ve skutečnosti patří k CIA?“

„Tak mi to řekl, ano.“

„Ale nijak konkrétně vám to nedokázal?“

„Dal mi telefonní číslo na nějakého úředníka ve Virginii, který by se za něho snad mohl zaručit.“

„Ale vy jste tam nezavolala?“

Jessie měla pocit, jako by podstupovala křížový výslech u advokáta protistrany. Navztekala se.

„Nezavolala,“ přiznala. „Nepřipadalo mi to nutné.“

„A co tedy chcete, abych s tím udělal?“

„Chci, abyste byl co nejopatrnější, Carle. Zvlášť když se to pro Hermanna nevyvíjí dobře. Nerada bych Orlis rozdráždila dřív, než Bishop dostane příležitost celou tu motanici rozplést. A k tomu patří i fakt, že zítra do žádného New Yorku nepojedete. Teď vám pomůžu promluvit si s ní o všem, co se s jejím manželem děje. Dávejte ale pozor, ať ji ničím nerozzuříte.“

„Z hraběnky si nic nedělám, natož abych se jí bál!“

odsekl Gilbride, kterému jasně docházela trpělivost. „O tom Bishopovi nemáme žádnou informaci. Než ale začnu porušovat lékařské tajemství a neplnit své pracovní povinnosti, chci vidět nějaký důkaz. Do té doby zůstávám šéfem oddělení já a já taky rozhoduju, jak budeme kterého pacienta posuzovat. A teď bych uvítal, kdybyste mě doprovodila do čekárny, abych hraběnku Hermannovou informoval o vývoji zdravotního stavu jejího manžela.“

Jessie následovala Gilbridea do čekárny, kde už seděla Orlis Hermannova, tentokrát se všemi třemi dětmi. Schůzka netrvala ani deset minut, zato byla ještě nepříjemnější než ta předchozí. Gilbride předložil trapné vysvětlení, kde za tragický stav hraběte Hermanna obviňoval všechny kolem, jenom ne sebe. Žena, jež se téměř stoprocentně měla vbrzku stát vdovou, přijala zprávu o manželově srdečním záchvatu stoicky, ale při pohledu na její ledové oči, jež z Gilbridea nespustila ani na zlomek vteřinky, zamrazilo Jessii v zádech.

„Uděláte všechno, co je v lidských silách, abyste zachránil manželův život!“ prohlásila Orlis suše, když Gilbride skončil.

Pak kývla na nevlastní syny a dceru a všichni čtyři se naráz zvedli a vypochodovali ze dveří. Sotva zmizel poslední z nich, ozval se Jessiin pager a ukázal jí číslo telefonní linky, které jí nebylo povědomé.

„Emily!“ vykřikla a rozběhla se k telefonu.

Místo Emily se jí ozval sloužící rentgenolog. Jessie chvíli soustředěně naslouchala a pak se zvolna obrátila k primáři oddělení.

„To byl Don Harkness z rentgenologie,“ oznámila.

„Chce s námi prokonzultovat nález na snímcích Eastmana Tollivera.“

Měla sto chutí dodat: Zřejmě to nebude jen migréna.

Raději však mlčela.

V napjatém mlčení sjeli oba do suterénu a prošli chodbou do místnosti s magnetickou rezonancí vedle pohotovosti. Don Harkness, zkušený rentgenolog, je pozdravil a odvedl k prohlížečkám s Tolliverovými snímky.

„No, ať se…“ zamumlala Jessie.

Gilbride a Jessie na sebe užasle vytřeštili oči. Nádor v hlavě Eastmana Tollivera byl jen nepatrně menší než u Rolfa Hermanna, maličko víc doleva od středu, ne přímo jednovaječné dvojče, ale každopádně blízký příbuzný.

„Ten člověk je těžce nemocný,“ upřesnil Harkness úplně zbytečně. „Vypadá to na subfrontální meningiom. A pěkně velký. Něco podobného se nevidí každý den.“

Kapitola 24

Jessie sice nebyla ve službě, ale rozhodla se zůstat přes noc v nemocnici. Její nejlepší kamarádka zmizela. Žádný vzkaz, žádný telefonát, žádné známky osobních potíží či psychické nevyrovnanosti, žádné stopy únosu, pouze jeden záhadný telefonický hovor. A po něm Emily odešla z domova. Jessie si kvůli tomu dělala příliš velké starosti, než aby se dokázala vrátit do bytu.

Nebylo ještě ani půl sedmé, když se probudila v jednom z mrňavých dusných doktorských pokojíků. Na okamžik si nemohla uvědomit, kde vlastně je. V ústech měla sucho jako na poušti a z vydýchaného vzduchuji pálilo na plicích.

Rozsvítila lampičku u postele a vděčně sáhla po sklence vody, kterou si před usnutím prozíravě připravila. Napila se, do zbytku vody namočila konečky prstů a promnula si oční víčka. Zpola ještě v dřímotě si postupně připomněla vypjaté události předchozího večera a noci.

Eastman Tolliver přijal špatnou zprávu o nálezu na snímcích přesně tak, jak Jessie očekávala s nevěřícným údivem. Tiše zaklel, poté se statečně pokusil o úsměv a nakonec rezignovaně prohlásil, že je ochoten podstoupit všechno, čeho je pro odstranění nádoru třeba. Jessii bylo jasné, že tohle jsou pouze první krůčky k plnému pochopení dosahu tak šokující diagnózy. Během těch pár dní

zbývajících do operace zažije Eastman hodně duševních zvratů a bude záležet pouze na něm, jestli skončí v depresi či v zarputilém odhodlání nemoc porazit. Každý pacient se k dané situaci stavěl jinak, nebylo však pochyb, že právě jeho postoj hrál velkou roli v konečném výsledku operace i celé léčby.

„Možná za to může zdejší nemocniční atmosféra,“ svěřil se Tolliver, „ale když mě odváželi dolů na rentgen, předem jsem tušil, jak to dopadne.“

Odmlčel se a chvíli nehybně hleděl do stropu. Poté prohlásil, že se rozhodl zůstat v Bostonu a podstoupit operaci tady, ve Východním zdravotnickém centru. Gilbride podnikl několik dost neomalených pokusů ve snaze se mu vnutit jako operatér, ale Tolliver se nedal zviklat.

„Už jsem se rozhodl, Carle,“ řekl. „Chápu, že to, co se stalo nešťastnému hraběti Hermannovi na operačním sále, by mohlo potkat kteréhokoliv jiného chirurga, ale sledoval jsem doktorku Copelandovou při operaci, mluvil jsem s jejími pacienty, a nakonec jsem hlasoval pro ni. Ostatně vám slouží jenom k dobru, že na svém oddělení máte odborníka takového formátu.“

„Jak chcete,“ ucedil Gilbride přes zaťaté zuby.

„Ovšem na druhou stranu,“ pospíšil si Tolliver, „bych byl rád, kdybyste během mé operace byl na sále jako konzultant.“

„Samozřejmě.“

Jessie navrhla, aby Tollivera okamžitě přijali na lůžkové oddělení neurochirurgie, a slíbila, že ho zařadí do rozvrhu operací na nejbližší možný termín. Tolliver ji však přemluvil, aby mu dovolili zajet si ještě do penzionu, kde si vezme věci a v klidu zavolá manželce, která za ním z Kalifornie jistě přiletí hned, jak sežene pečovatelku pro svou matku, postiženou Alzheimerovou chorobou. Okamžitě však dodal, že datum operace by se nemělo řídit datem manželčina příletu chce mít ten zákrok za sebou co nejdřív.

„Hlavně mi ten krám z hlavy vyndejte,“ povzdechl si.

Dvě hodiny po svém propuštění z pohotovosti se Tolliver ukázal opět v nemocnici a na sedmém patře ho zapsali jako pacienta.

Jessie mezitím odešla z Východního zdravotnického centra a autem zajela ke skromnému jednopatrovému domku, v němž Emily bydlela s manželem Edem a jejich dvěma syny. Jessie vycítila, že Ed, programátor v cambridgeské firmě, na tuto krizi reaguje méně emocionálně a víc rozumově, než by na jeho místě reagovala Emily, kdyby pro změnu zmizel on. Přesto nebylo pochyb, že prožívá upřímný a hluboký strach. Na Jessiino naléhání zavolal na policii v Brooklinu, a o hodinu později se spíš ze zdvořilosti, než z opravdového zájmu, skutečně objevil policista. Bylo jasné, že muž zákona se s podobnými situacemi setkává tak často, že už se jimi nenechává vyvést z míry. „Skoro vždycky se nakonec ukáže, že jde o obyčejné

nedorozumění,“ prohlásil v neobratné a neúčinné snaze všechny uklidnit. „Pracovní porada nebo schůzka, paní DelGrecová si myslí, že vám o ní řekla, ale zapomněla to udělat zkrátka něco na ten způsob.“

Jessie zvedla oči ke stropu. Emily byla tak pečlivá a spolehlivá, že k téhle krizi rozhodně nemohlo dojít její vinou.

Pak policista odtáhl Eda a Jessii stranou od chlapců a vyzvídal, jestli není možné, aby se scházela s nějakým mužem.

„Podle mě je možné všechno,“ odvětil Ed realisticky.

„Nesmysl!“ vykřikla Jessie. „Emily se mi svěřuje i s tím, když se jí líbí filmový herec Kdyby se s někým zapletla, pak mi můžete věřit, že bych o tom stoprocentně věděla.

Předpokládám, že patří k běžné policejní praxi vyčkávat, jestli se po jisté době pohřešovaná osoba neobjeví, ale ujišťuju vás, že v tomhle případě byste čekáním jen ztráceli čas. Přísahám, že Emily je výjimečně zodpovědná. Nikdy by nezmizela a neřekla nikomu ani slovo jedině kdyby k tomu nedostala příležitost.“

Policista je konejšivě ujistil, že jakmile bude jasné, že Emily se pohřešuje víc jak čtyřiadvacet hodin, policie podnikne všechny nezbytné kroky.

Jesssie dopila zbytek vody ve sklenici a postavila ji zpátky na noční stolek. Pak se silou vůle přiměla zajít vedle do sprchy. Co se kčertu mohlo Emily přihodit?

Tato otázka potlačila všechny její další myšlenky. Bez úspěchu se snažila přijít na vysvětlení, které by bylo v souladu se vším, co o své přítelkyni věděla. Nakonec si začala odškrtávat seznam scénářů, které stavěla na možnosti, že skutečně neví všechno. Co když je tu vážně jiný muž? Ed DelGreco vypadal dobře a byl nepochybně inteligentní, zato suchar k pohledání. Je možné stoprocentně vyloučit, že by Emily od Eda odešla a utekla s někým jiným? To ne, ale bylo nepředstavitelné, že by opustila své chlapce. Kdepak, určitě se jí něco stalo. Jessie o tom byla skálopevně přesvědčená.

A není možné, aby Emilyino zmizení nějak souviselo s Orlis a Rolfem Hermannovými? Co když zaslechla či zahlédla něco, co neměla? Jessie si tyhle otázky chvíli rovnala v hlavě, pak se vydrhla osuškou, navlékla si čisté doktorské kalhoty a plást a vyhrabala číslo, které dostala od Alexe.

„Čtyřidvašestdevětčtyřičtyřičtyři,“ ozval se neosobní ženský hlas.

„Alexe Bishopa, prosím.“

„Můžete mu nechat vzkaz.“

„Přímo s ním mluvit nemůžu?“

„Můžete nechat vzkaz.“

„Tak tedy dobře. Požádejte pana Bishopa, ať zavolá doktorce Copelandové, prosím.“ Jessie zaváhala a dodala: „Řekněte mu, že to je důležité.“

Emily, kam ses kčertu poděla?

Jessie se v bufetu připojila k houfu snídajících lidí, ale zjistila, že dneska nemá na jejich vtípky náladu. Cítila, že daleko snesitelnější bude udělat vizitu na sedmém neurochirurgickém patře. S výjimkou Bena Rašída, který až do své odpolední operace zůstával časovanou bombou, bylo všech devět jejích pacientů ve skvělém stavu. Vizita ji určitě uklidní a povzbudí. Začne-li s ní o něco dřív, aspoň si stihne s každým pacientem promluvit.

Jako pokaždé ode dne Sařiny operace zahajovala vizitu na JIPce v pokoji číslo šest. Ačkoliv bylo teprve půl osmé, vůbec ji nepřekvapilo, že našla Lisu Brandonovou v plné práci právě Sare masírovala záda.

„Tak co, jak se má moje pacientka?“

„Docela… dobře,“ zachraptěla Sara.

Lisa jí pomohla otočit se na záda a nastavila postel do sedu.

„Skočím se podívat, jestli pro mě sestry mají nějakou práci,“ usmála se. „Zatím nashledanou, paní doktorko.“

„Děkuju, Liso.“

Sařino neurologické vyšetření ukázalo známky sice nevelkého, nicméně vytrvalého zlepšování stavu. Schopnost vědomě ovládat všechny končetiny. Rozpoznávací schopnost dobrá. Výslovnost poněkud rozmazaná, ale většinou srozumitelná. Všech dvanáct párů lebečních nervů zůstalo netknutých. Bylo jasné, že Sara bude mít za chvíli

vyhráno. Každopádně byla schopná přejít z JIPky na normální lůžko a pokud nedojde k nečekané a závažné komplikaci mohla by do týdne nastoupit do rehabilitačního ústavu.

Jedna přítelkyně zosobněný zázrak, druhá se pohřešuje.

Tyhle šoky by člověk se slabým srdcem prostě nepřežil.

Obě ženy si chvíli povídaly, ačkoliv většinu hovoru obstarala samozřejmě Jessie. Vyprávěly si o počasí a filmech, Sařiných dětech a Jessiiných koníčcích, a dokonce i o Sařiných pocitech z operace, kdy byla při vědomí.

Nakonec se Sara propadla do vyčerpané dřímoty a Jessie se zvedla z pelesti a zamířila ke dveřím. Náhle její pozornost upoutal tenký svazek, který ležel na nočním stolku.

Svazeček byl rozložený a jeden odstavec kdosi zaškrtl tužkou. Byl to Shakespearův Richard III. Označený odstavec zřejmě patřil k těm, které Barry Devereau manželce hlasitě předčítal a možná i mnohokrát.

Skutečná naděje létá vlaštovčími křidly, z králů dělá bohy, z prostých lidi krále.

„Hlavně vydrž, Saro,“ zašeptala Jessie. A cestou na chodbu ještě tišeji dodala: „A ty vydrž taky, Emily!“

„Paní doktorko, na dvojce jsou potíže!“ křikla jedna z ošetřovatelek.

Jessie se rozběhla do pokoje Rolfa Hermanna. V křesle tam spala jeho dcera s polštářem namuchlaným pod hlavou.

K Hermannovým nesčetným hadičkám a kabelům přibyl i

kabel pacemakeru, protažený do žíly pod pravou klíční kostí tak, aby se dotýkal vnitřní stěny srdce. Samotný přístroj měl hrabě přilepený k paži.

Pacemaker, infuze, dýchací trubice, dýchací přístroj, katétry, žaludeční sonda, oči zakryté páskou. Rolf Hermann nebo Claude Malloche na tom už nesešlo, protože byl víc mrtvý než živý. Resuscitace proběhla sice úspěšně, ale původní příčina selhání srdce velmi pravděpodobně spočívala v porušení nervových spojení v mozku, které regulovaly srdeční rytmus, a ta se neměnila. Nyní se blížila další krize. Hodnoty krevního tlaku, které si Jessie přečetla na monitoru, byly pětasedmdesát na třicet a tlak nepřestával klesat.

Vedle těchto hodnot se rýsoval normální srdeční rytmus.

Selhání srdečních svalů druh oběhového kolapsu, kterému nedokázal zabránit ani pacemaker. Rolf Hermann už seděl v Cháronově loďce a chystal se přeplout řeku, z jejíhož druhého břehu není návratu.

„Dejte mu infuzi s dopaminem, prosím,“ požádala Jessie sestřičku. „Pak honem přivolejte kardiologa, neurochirurga a doktora Gilbridea.“

Hermannova dcera se s trhnutím probrala ze spánku.

Chvíli se tvářila vyjukaně a dezorientovaně. Bylo jí kolem pětadvaceti, měla štíhlou pružnou postavu, rovné hnědé vlasy a rovný nos, který tvořil nejvýraznější rys jejího obličeje. Jessie ji popleskala po rameni, aby ji uklidnila, a

obrátila se k jedné z ošetřovatelek s příkazem, aby šla vyhledat Orlis a zbytek rodiny a přivedla je do čekárny před pracovnou primáře oddělení. Srdce Rolfa Hermanna se sice ještě nezastavilo, ale co nevidět se tak stane.

Jessie si povzdechla a zamířila k sesterně. Nevydržela by jenom tak sedět a čekat na nevyhnutelný konec.

„Pohotovost!“ křikla. „Zavolejte resuscitační tým!“

Kapitola 25

Po dramatickém a úspěšném nočním zásahu lékařů působila blízká smrt hraběte Hermanna skoro nezajímavě.

Díky dýchacímu přístroji, lékům na povzbuzení srdeční činnosti a pacemakeru byl v podstatě průběžně resuscitován.

Teoreticky tak mohl vydržet neomezeně dlouhou dobu, pokud by jeho srdce rozhánělo krev do těla s dostatečnou silou, aby okysličovala vnitřní orgány. Ovšem pokles krevního tlaku signalizoval, že srdce selhává. Jessie usoudila, že na chvíli by možná pomohlo zrychlit srdeční rytmus pomocí pacemakeru, aspoň na tu dobu, než v pokoji vznikne obvyklá tlačenice lékařů a diváků. Ale neodvratitelný konec se i tak blížil velmi rychle.

Na kardiologii pořád ještě sloužil Joe Milano. Když zaslechl vyhlášení pohotovosti na dvojce, byl dokonce na cestě Hermanna překontrolovat. Nyní vpadl do pokoje, podíval se na monitor a postavil se vedle Jessie.

„Nechal jsem mu pacemaker seřídit tak, aby naskočil, jakmile rytmus klesne pod sedmdesát,“ oznámil jí. „Teď jede na sto dvacet.“

„Tlak mu klesl na pětasedmdesát,“ odpověděla Jessie.

„Dali jsme mu infuzi dopaminu a dodáváme tekutiny, abychom mu zvětšili oběhový objem. Ale napadlo mě, že

kdybychom pacemaker nastavili na rychlejší rytmus, třeba by to trochu vyhnalo tlak nahoru.“

„Taky že ano,“ poznamenal Milano a ukázal na monitor, kde svítila číslovka sedmdesát devět. „To byl šikovný manévr zvlášť na neurochirurga.“

„Taky jsem kdysi byla lékař, to už jste zapomněl? Máte ještě nějaký nápad?“

Milano se podíval na průhledný plastikový sáček s močí, jenž visel pod rámem postele.

„Je tam toho dost málo. Kdy jste ho vyměňovali?“

„Před třemi hodinami,“ odpověděla sestra. „Ale i předtím bylo moči jen nepatrně.“

„Můžeme začít s kompresí hrudníku,“ navrhl Milano.

„Ale to bychom ho museli odpojit od ventilátoru a někdo by pumpoval ručním vakem. Jako obvykle je těžké určit, kdy přestat s oživováním.“

„Jeho rodina si přeje, abychom využili všech prostředků,“ sdělila Jessie.

„Nepomohlo by provedení lebeční punkce? Je skoro jisté, že tohle mají na svědomí zbytky z nitrolebečního krvácení, samozřejmě spolu s nějakou srdeční chorobou.“

„Podle mě nic nenasvědčuje tomu, že by odtékání mozkomíšního moku z mozku bránila nějaká překážka. Jiný důvod k zásahu na operačním sále neexistuje. Pacientův problém spočívá v masivním otoku mozku, a ne v akutním hydrocefalu. Punkce by byla naprosto zbytečná.“

„A otok mozku neustupuje?“

Jessie zavrtěla hlavou. „Vůbec ne,“ potvrdila, ohlédla se ke dveřím a položila si otázku, kde Gilbride zase vězí.

„Aspoň to na to nevypadá.“

„V tom případě se můžeme snažit sebevíc a pořád budeme plout proti proudu.“

„Tlak opět klesl na sedmdesát!“ hlásila sestra.

Z jejího tónu čišel nevyslovený, nicméně rázný dotaz, zda se má vrhnout do akce s léky a kompresí hrudníku, nebo se raději držet stranou a nechat Hermannův tlak klesat i nadále.

„Vypadá to moc špatně,“ poznamenal Milano tlumeně.

„Tak on se sem vleče až z Německa kvůli operaci a nakonec to vezme takovýhle konec.“

„Šedesát pět!“ hlásila sestra.

„Když já nevím,“ pokrčila Jessie rameny. „Rozum mi radí, abych využila všech možností k jeho záchraně. Jenže srdce mi zase říká, že prodlužování toho stavuje kruté a zbytečné mučení.“

Ohlédla se po hloučku lidí na chodbě. Po Carlu Gilbrideovi pořád nebylo ani vidu, zato tam stál Alex Bishop v hnědé uniformě nemocniční ostrahy. Zachytil její pohled a tázavě rozhodil rukama. Jessie téměř neznatelně zavrtěla hlavou. Zrovna v tu chvíli se kolem Alexe protáhl do pokoje doktor Gilbride.

Navzdory tomu, že včera odešel z nemocnice už v deset večer, takže podle Jessiiných měřítek měl šanci na slušně dlouhý spánek, a navzdory neposkvrněnému bílému plášti a značkové košili vypadal vyčerpaně a naštvaně.

„Co se tu děje?“ vybuchl.

„Selhává mu srdce.“

„Tak ho rozhýbejte.“

Gilbride se vyčítavě obrátil k Jessii.

„Jak už jste tady dlouho?“ prskal.

„Přibližně deset minut.“

„A to jste zatím nic nepodnikla?“

„Právě zvažujeme, jestli je vhodné a lidské zahájit intenzívní oživování.“

„Milano, vytáhněte ho z toho!“ poručil Gilbride.

„Nezajímá mě, co všechno je k tomu zapotřebí!“ Pohlédl na Jessii. „Kvůli vám jsem zrušil účast na newyorské konferenci, která pro mě byla velmi důležitá. A teď sem přijdu a zjistím, že tu postáváte se založenýma rukama!“

„Začněte s kompresí!“ přikázal Milano asistentovi tak otráveným hlasem, že bylo každému jasné, jak se mu ten příkaz příčí. „A zavolejte sem ještě někoho z kardiochirurgie s intraaortickou balonovou pumpou.“

„Já to zařídím!“ vyhrkla Jessie ve snaze vypadnout co nejdřív z pokoje.

Zuřila, že ji Gilbride takhle veřejně pokáral, ale současně se i kapku styděla, že se nedokáže chovat stejně

útočně jako on. Přesto, mrtvý člověk je zkrátka mrtvý. Ani ty nejgeniálnější a nejdražší přístroje a metody na světě nevrátí Rolfu Hermannovi jeho mozek nebo srdce.

Proběhla kolem Alexe a kývnutím mu naznačila, ať ji následuje. Zastavila se u stolu staniční sestry, zavolala na koronárku a požádala, aby sestra dovezla balonovou pumpu.

Přístroj tvořil dlouhý balon, jenž se zaváděl pacientovi tepnou v třísle do aorty a rozpínal s každým úderem srdce. U

některých případů srdečního selhání dokázal zvýšit krevní tlak. Nato vyřídila ještě vzkaz na kardiochirurgii a nakonec došla na konec chodby do malého výklenku naproti jedinému prázdnému pokoji na JIPce. Mávla na Alexe, že je čistý vzduch.

„Přežije to?“ vyhrkl ze všeho nejdřív.

„To záleží na spoustě okolností,“ odpověděla Jessie.

„Nejvíc však na tom, jestli kardiolog Joe Milano umí dělat zázraky. Podle mě až tak dobrý není. Víš, že jsem ti volala už časně ráno?“

„Ano, vím. Omlouvám se, ale vzkaz jsem dostal teprve před chvilkou.“

„Cos dělal?“

„Objednával jsem pohřební službu, která by dopravila tělo hraběte Hermanna na místo, které sám určím. Ti chamtivci mi dokonce nabídli chladicí box, než dorazí Jorge Cardoza.“

„To je chytré. Kdy se má objevit?“

„Dneska odpoledne. Jeho letadlo přistane ve tři. Bude Hermann tou dobou pořád ještě mezi živými?“

„To záleží na tom, čemu říkáš živý. Osobně jsem byla připravená přerušit všechny oživovací pokusy, jenže pak se objevil Carl. Kvůli hraběti odvolal účast na významné konferenci, takže teď je odhodlaný ho donutit, aby to ještě nezabalil.“

„Přivést Cardozu do nemocnice by mohlo být dost nebezpečné. Nelze vyloučit, že ho někdo z takzvané Hermannovy rodiny osobně zná.“

„Jestli tě zajímá, na co si vsadím, tak na to, že ho sem vodit ani nemusíš.“

„Pomůžeš mi dostat Hermannovo tělo z nemocnice?

Sice vím, kde je márnice, ale nemám tušení, co k tomu patří za procedury.“

„Ježíši, Alexi. Ještě pořád si nejsem jistá, kdo vlastně jsi, a mám riskovat své zaměstnání tím, že ukradnu mrtvolu z vlastní nemocnice?“

„Tak zapomeň, že jsem tě o to požádal.“

„Ale jo, udělám to. Udělám. Ale ty mi musíš taky pomoct. Mám hrozný strach o svou asistentku Emily.“

„Jak to myslíš?“

„Zmizela. Podle toho, co tvrdí její syn, jí včera večer někdo zavolal domů a Emily prohlásila, že jde do nemocnice. Chlapec předpokládal, že jsem telefonovala já,

ale já to nebyla. Od té doby o sobě nedala vědět a já jsem hrůzou bez sebe.“

„Oznámila to její rodina na policii?“

„Ano, ale tam nepodniknou nic dřív, dokud nebude pohřešovaná víc jak čtyřiadvacet hodin.“

„Pohřešovaná, hm. To je vážně důvod ke starostem. Už někdy provedla něco podobného?“

„Nikdy. Taky proto jsem ti volala. Chtěla jsem ti nabídnout obchod. Když ti pomůžu s Hermannem, tak okamžitě zalarmuješ své kámoše u FBI, aby pátrali po Emily.“

„Když já nevím, jestli…“

„Žádná dohoda, žádné tělo. Myslím to vážně. Musí se do toho případu zakousnout ještě dnes, a to bez ohledu na všechno, co tvrdí místní policie.“

„Budu se snažit.“

„Podívej se na mě, Alexi. Přímo do očí. Kčertu, moc ráda bych chtěla poznat, kdy mi lžeš a kdy ne.“

Kolem nich se přeřítila sestra z koronárky a strkala před sebou vozík s oranžovou krabicí, což byla intraaortická pumpa.

„Radši se vrať na pokoj,“ vybídl Alex Jessii. „Nebudu daleko.“

„Co kdybys zatím tu chvilku volna využil a zkusil dodržet svou část dohody? Laskavě zavolej na FBI a rozjeď

to. Emily DelGrecová. V telefonním seznamuje uvedený její manžel Edward DelGreco.“

„No dobře, dobře. Zahryzla ses do toho jak pitbul.“

„Hele, z pitbula mám úplně jiné vlastnosti, než si představuješ, a neradila bych ti, abys mě přinutil ti je ukázat.

Pro naše vzájemné dobro to už nikdy nedělej.“

Odspěchala, aniž by počkala na odpověď, a připojila se k tlačenici na dvojce.

Monitor nyní ukazoval, že krevní tlak klesl na padesát.

Pokožka Rolfa Hermanna získala nasedly odstín a vyrážely na ní temně fialové skvrny. Vůbec se nehýbal. Technik u dýchacího přístroje do něj ručním vakem vháněl stoprocentní kyslík. Podle všech lékařských měřítek byl hrabě víc mrtvý než živý. Resuscitační tým, poháněný pološíleným Gilbridem, však přesto vytrvával. Jeden z asistentů prováděl komprese Hermannova hrudníku, zatímco Joe Milano vydával příkazy sestrám. Kardiochirurg podnikal přípravy, aby hraběti zavedl tříslem intraaortický balon, a sděloval své požadavky, aniž se přesvědčil, zda ho někdo poslouchá. Bylo to vrcholné číslo lékařského cirkusu a uprostřed manéže stál Carl Gilbride, jenž nebyl platný o nic víc než Nero sledující požár Říma.

Jessie se nedovedla rozhodnout, zda má vystřídat vyčerpaného asistenta a sama pokračovat v kompresích hrudníku, nebo si raději zalézt do nejtiššího koutku nemocnice a počkat, až ten zmatek pomine. Nakonec se

rozhodla pro kompromis a přesunula se vedle Gilbridea. Až nastane vhodná chvíle, byla ochotná prokázat mu jednu obrovskou laskavost.

„Nějaká změna?“ zeptala se.

„S tímhle vším se mohlo začít mnohem dřív!“ zavrčel Gilbride a nespouštěl oči z pacienta.

„Omlouvám se,“ odvětila Jessie. Byla odhodlaná nedat se vyprovokovat ke zbytečné hádce.

„Nevypadá to dobře.“

Tlak klesl na čtyřicet pět málo i navzdory mohutné masáži srdce.

„Tomu stážistovi už docházejí síly,“ ozvala se Jessie.

„Myslím, že bych ho měla vystřídat.“

„Nesmysl. Jste docentka, přece se nesnížíte k takové nádeničině.“

Gilbride zavolal na jednoho z neurochirurgických stážistů a naznačil, ať převezme komprese hrudníku hraběte Hermanna. V Jessii to budilo dojem, že Nero poručil, aby Řím uhasili vědrem vody. Přestože stážista provedl úkol bezchybně a nevynechal jediný srdeční stah, hodnoty krevního tlaku se v podstatě nezměnily. Uběhlo dalších pět minut. Patnáct lidí lékařů, stážistů, techniků a ošetřovatelek se dřelo už bezmála hodinu a všechno léky, zařízení, laboratorní testy už přišlo na tisíce dolarů.

„Balon je uvnitř a funguje!“ ohlásil kardiochirurg.

„Přestaňte s kompresemi, prosím,“ požádal Joe Milano.

V místnosti se náhle rozhostilo ticho rušené jen pípáním monitoru, funěním dýchacího vaku a tichým lupáním intraaortického pomocného balonu. Všechny oči se upřely na monitor. Chvilku, tak minutu, se tlak držel na padesáti.

Potom zvolna, jako zhasínající hvězda, začal slábnout.

Klouzal dolů. 47. 42. 40. Vteřinu poté, co tlak dosáhl čtyřicítky, se Rolfu Hermannovi zastavilo srdce. Nikdo se ani nepohnul. Ticho v pokoji se protahovalo, jak resuscitační tým čekal, až Carl Gilbride rozhodne, zda už je nebo není konec.

Jenže primář neurochirurgie mlčel. Nepřenesl ani slovo.

Konečně se ozval Joe Milano.

„Pane doktore, oceňuji, jak velmi jste si přál, aby to tenhle pacient zvládnul. Ale neumím si představit, co bychom mohli ještě podniknout.“

„Celé jste to měli začít mnohem dřív!“ zavrčel znovu Gilbride.

Obrátil se a odpochodoval na chodbu.

Cvok.

„Tak hotovo. Všem vám moc děkuju!“ zvolala Jessie, rozběhla se za Gilbridem a dohonila ho u sesterny.

„Mrzí mě to!“ vyhrkla a potlačovala chuť ho zaškrtit.

„Kde je manželka a rodina hraběte?“

„Sedí v čekárně.“

„No, asi bych to měl vyřídit bez otálení.“

„Buďte opatrný. Nezapomeňte, že jsem vás varovala.“

„Tvrdila jste samé nesmysly. Vrahové! Falešní osobní strážci! Hlavně už to chci mít všechno z krku! Neměl jsem odvolávat tu newyorskou konferenci. Nikdy. A navíc si paní Levinová pořídila bolesti hlavy a horečku zrovna v den, kdy jsme ji měli propustit! Jakmile vyřídím hraběnku, půjdu jí udělat punkci.“

„Chtěl byste, abych to udělala za vás?“

„Podle mě jste toho dnes zvrzala ažaž.“

„A co Orlis? Nechcete, abych byla u toho, až s ní budete mluvit?“

„Myslím, že ji zvládnu i bez vás!“

„Tak dobře,“ přikývla Jessie. Zkřížila dva prsty pro štěstí a vrhla se do proudu. „A co úmrtní list? Mám ho vyplnit za vás?“

Gilbride se nad jejím dotazem zamyslel a nakonec přisvědčil: „Asi ano. Hlavně ať jako příčinu smrti uvedete selhání srdce. Protože nic jiného to nebylo, jasné?“

„Srdeční infarkt vyvolaný ischemickou chorobou srdeční, s meningomem jako souběžnou a se stavem srdce nijak nesouvisející chorobou. Jak se vám to zamlouvá?“

„Přesně tak jsem si to představoval. A teď, když mě omluvíte, čeká mě spousta práce.“

„Však mě taky,“ zamumlala Jessie a zamířila pryč.

Kapitola 26

Trvalo téměř dvacet minut, než sestřičky uklidily pokoj číslo dvě. Z těla Rolfa Hermanna vytáhly všechny hadičky a trubice a sundaly mu pásku z očí. Jessie jim nabízela pomoc, ale odehnaly ji. Nakonec se tedy posadila ke stolu na sesterně a začala vyplňovat úmrtní list – jediný dokument, který byl nutný k odvozu Hermannova těla z nemocnice.

Prosím vyplňte pouze černě. Příčina smrti: Srdeční zástava Způsobená: Kardiogenickým šokem Vyvolaném: Ischemickou chorobou srdeční Souběžná choroba: Subfrontální meningiom

Pár vhodně zvolených slov a čárymáry, Gilbrideovo přání se splnilo. Chirurgická havárie se v písemné podobě změní na srdeční záchvat. A pokud se rodina nebude domáhat pitvy, nikdo se nikdy nedozví pravdu. I když byla Orlis vlezlá a neodbytná, Jessie nevěřila, že by to hnala až tak daleko. Ať už si to Gilbride zasloužil nebo ne, tentokrát z toho vyšel s čistým štítem.

Pero je silnější než skalpel.

Jessie se při té myšlence usmála, zatímco tiskacím písmem vyplňovala poslední kolonky tiskopisu. Zvedla hlavu, protože na chodbě se objevily manželka a dcera Rolfa Hermanna a vešly do jeho pokoje. O minutu později byly opět venku a zamířily k Jessii.

„Tak,“ pronesla Orlis s mrazivou věcností, „můj manžel je po smrti.“

„Všechny nás to velmi mrzí,“ odvětila Jessie a vstala.

„Když nám doktor Gilbride tu zprávu sděloval, netvářil se zrovna zdrceně.“

„Věřte tomu, že zdrcený je. Přiměl celý tým z kardiologie pokračovat v resuscitaci ještě dlouho poté, co by to většina lékařů už vzdala.“

„Co se od nás ceká teď?“

„Kdybyste byli místní, asi bych vám řekla, že postačí zavolat do pohřebního ústavu. Ovšem vy jste cizinci, takže si nejsem jistá. Pokud byste mohli ještě chvíli počkat ve svém pokoji tady na patře, zašla bych si promluvit se správkyní nemocnice. Ta bude znát všechny předpisy.

Předpokládám, že budete chtít hraběte dopravit zpátky do Německa.“

„Pochopitelně.“

„Obávám se, že půjde o jistou komplikaci, ale přesto se domnívám, že ze všeho nejdřív bude stejně nutné zavolat do pohřebního ústavu. Ovšem nejdřív musím vyřídit tyhle tiskopisy. Doktor Gilbride má práce nad hlavu, proto jsem se nabídla, že to udělám za něho. Počítejte však s tím, že všechno může chvíli trvat, no, pár hodin určitě.“

„Nevadí,“ přikývla Orlis, „beztak musím dát do pořádku manželovy záležitosti.“

„Přijdou se na pana hraběte podívat i synové?“

„Ne, jsou pracovně mimo město. Měli by se sice co nevidět vrátit, ale není třeba nechávat tu manželovo tělo až do jejich příjezdu. Byli si s otcem sice velmi blízcí, ale rozhodně nejsou přehnaně sentimentální.“

„Výborně. Všechno tedy zařídím, a jakmile budu mít konkrétní informace, hned za vámi přijdu.“

„V pořádku. Paní doktorko?“

„Ano.“

„Váš šéf mého manžela zabil. A vy to víte.“

Jessii se sevřela hruď úzkostí. Ať už měl Alex pravdu nebo neměl, ať už Orlis Hermannova byla ve skutečnosti Arlette Mallocheová nebo ne, z té ženské čišel mráz. Jessie pečlivě vážila každé slovo. Neměla sebemenší chuť hájit Carla Gilbridea, ale tahle situace nepatřila k těm, kdy by si člověk mohl dovolit zahodit zdravý rozum. I kdyby Orlis Hermannova nebyla nic víc než zoufalá vdova po hraběti, přesto by pro Gilbridea a možná i pro ni samu představovala nebezpečného nepřítele. A pokud byla, jak Alex pevně věřil, vražedkyní schopnou bezbřehé pomstychtivosti, pak bylo nesmyslné poskytnout jí víc důvodů k násilí, než už jich měla.

„Podle toho, co vím, paní Hermannova,“ pravila, „měl váš manžel velký mozkový nádor, jenž se bohužel nacházel v místech, kam bylo velmi obtížné proniknout. Čím složitější

je

umístění

podobného

nádoru,

tím

pravděpodobnější je vznik komplikací. Skutečně je nám to velmi líto.“

„Povězte mi upřímně jedno, paní doktorko. Dopadlo by to takhle, kdybyste operaci prováděla vy sama?“

Hraběnčina otázka Jessii zaskočila. Při všech svých jednáních s Orlis Hermannovou ani jednou nenabyla dojmu, že by se hraběnka v nejmenším zajímala, co by Jessie mohla či nemohla dokázat na operačním sále. Hlavou jí bleskl bezpočet odpovědí a žádná z nich nebyla pravdivá.

„Doufám, že chápete, že na tuhle otázku vám nemohu odpovědět,“ řekla nakonec. „Na operačním sále jsem dosáhla řady vítězství, stejně jako doktor Gilbride, ale samozřejmě jsem mnohokrát i prohrála.“

Orlis Hermannova stála chvíli zcela bez hnutí a mlčky se pohledem zavrtávala Jessii do očí. Posléze zcela neznatelně přikývla.

„Počkáme v našem pokoji na vaše zprávy,“ pravila.

Uchopila nevlastní dceru v podpaží a odvedla ji na chodbu. Okamžik poté se po Jessiině boku objevil Alex.

„Co říkala?“

„Že počká v pokoji do té doby, než jí oznámím, co je třeba udělat s tělem.“

„Uvedlas nějaký termín?“

„Ano, sdělila jsem, že než se dozvím nějakou informaci, může to trvat i pár hodin.“

„Senzace. Vynikající. Kdyby došlo k nejhoršímu, tak se mrtvola zkrátka ztratila a ona bude muset počkat, než se zase najde.“

„Pokud to v ní nevzbudí podezření a nepráskne do bot.“

„Tuhle možnost jsem už taky vzal v úvahu. Dal jsem ji hlídat.“

Jessie se na něho zvědavě podívala.

„Hlídat kým?“ zajímala se.

„To ti brzy prozradím.“

„Páni, jak já miluju tajemství!“ pronesla Jessie se sžíravou jízlivostí.

„Ne, vážně, máš moje slovo.“

„Hlavně abych mu mohla věřit. Víš, Alexi, i když se Orlis zdá chladná a i když tvrdíš, že ona a její manžel spáchali spoustu těžkých zločinů, jsem přesvědčená, že je výsledkem operace hluboce a upřímně otřesená. A víš, co ti povím? Já taky.“

„V tom případě bych ti měl znovu ukázat ty fotografie,“

odsekl Alex. „S tou ženskou a jejím manželem necítím ani špetku soucitu. Můžu jen doufat, že když mu praskla ta céva a začal krvácet do mozku, nějakým způsobem mu došlo, že umírá. Těžko ti popíšu radost, s jakou budu pomáhat naložit tělo Claudea Mallochea na máry.“

„Pomsta je sladká, jak pravil Bishop.“

„Amen.“

„Promiň, že se ptám, ale souhlasil by tvůj bratr s tím, abys pomstě obětoval pět let svého života?“

„Můj bratr je mrtvý. Pro tohle jsem se rozhodl sám. Ale odpověď na tvou otázku zní ano. Oba jsme do agentury nastoupili hned po skončení vysoké školy. Oba jsme si uvědomovali, do čeho jdeme. Oba jsme se k tomu stavěli tak, že sloužíme své vlasti, a oba jsme nenáviděli její nepřátele. Malloche byl masový vrah, ale navíc vrcholně pohrdal Amerikou a Američany. Kdyby zabil mě, Andy by ho pronásledoval až na kraj světa.“

Jessie si povzdechla.

„V tom případě bychom sebou měli hodit.“

„Máš nějaký plán?“ zajímal se.

„Ano, ale je komplikovaný, tak dávej pozor.“

„Klidně spusť.“

„No dobře. Ze všeho nejdřív ti dám tohle lejstro. Za druhé se převlékneš za funebráka. Zatím jasné?“

„Pokračuj.“

„Potom přijdeš a odvezeš tělo.“

„Je to tak jednoduché?“

„Ověřila jsem si to. V podstatě jde o samoobsluhu.

Zastavíš se v kanceláři patologie, ukážeš jim tenhle úmrtní list a podepíšeš převzetí těla. Potom si už dělej, co chceš.

Tohle je další příklad toho, jak se můžeš nenápadně pohybovat po celé nemocnici. Když se tváříš, jako bys

věděl, co děláš, tak všichni automaticky předpokládají, že víš, co děláš.“

„To mi došlo už v roli člena nemocniční ostrahy.“

„Lidé se bez výjimky rozhodují pro ten postup, který jim dá nejméně práce. A já si to pravidlo teď znovu ověřím.“

„Jak?“

„Až se tu objevíš v převleku za havrana, oznámím sestřičkám, že na chvíli potřebuju vypadnout z patra a udělat si pauzu. A pak se nabídnu, že když už jdu dolů, ušetřím někomu práci a doprovodím zřízence s mrtvolou do márnice. Podle mě by nebylo rozumné, abys hrál zřízence i havrana. Když si pospíšíš, budu dole čekat, až dorazíš se svým vozíkem.“

Alex se rozhlédl, aby se ujistil, že je nikdo nevidí, pak uchopil Jessii za ruku a několik vteřin ji podržel ve své dlani.

„Uvidíme se v márnici,“ prohlásil.

Zmizel za rohem dřív, než si Jessie stačila uvědomit, že vůbec neměla chuť se mu vyškubnout.

Jessie pomohla dvěma sestřičkám přenést tělo Rolfa Hermanna na vozík. Pak spolu se zřízencem, břicháčem jménem Seth, který při pohledu na mrtvolu hraběte očividně zezelenal, zamířila do márnice. Pět set vražd. Bylo těžké uvěřit, že nějaký člověk může nést zodpovědnost za podobné hrůzy, ale ještě neuvěřitelnější byla skutečnost, že

ten člověk leží zrovna pod tímhle prostěradlem. Lstivý, geniální, důkladný, paranoidní, neomylný. Tohle byly jen některé z přívlastků, které Alex užil při popisu Claudea Mallochea. Nyní vše nasvědčovalo tomu, že na pomníku toho netvora by mohl stát nápis: Zde leží člověk, jenž se v životě dopustil pouze jediné chyby: Vybral si špatného chirurga.

Márnice se nacházela v suterénu hlavní budovy.

Sestávala z jedné místnosti sousedící s pitevnou. Uvnitř bylo do jedné stěny zabudováno dvanáct chladicích boxů z nerezové oceli. Ve vzduchu visel silný zápach formaldehydu. Nikdo nebyl v dohledu, takže Jessie nechala Setha čekat u vozíku a zamířila kolem pitevny do kanceláře patologie, kde jí otrávená sekretářka přistrčila černý notes, aby zapsala jméno zemřelého pacienta.

„Mám dojem, že z pohřebního ústavu sem už jedou,“

prohodila Jessie, aby připravila půdu Alexovi.

Žena jen zabručela: „Jo, jasně.“

Tohle půjde bez problému, pomyslela si Jessie.

Vrátila se do márnice a zjistila, že Seth čeká na chodbě přede dveřmi.

Ani tady nebude problém.

„Poslyšte,“ řekla Jessie, „právě jsem volala do pohřebního ústavu. Už sem někoho poslali. Klidně si můžete jít po své práci, já tu na ně počkám sama.“

„Určitě?“

„Jinak bych vám to nenabízela.“

Jessie doprovázela vděčného břicháče pohledem, dokud nezmizel za rohem chodby vedoucí k výtahům. Pak znovu vešla do márnice a zvedla cíp prostěradla ze šedé skvrnité tváře Rolfa Hermanna. Nehybná krev v jeho cévách se vlivem gravitace postupně stáhne do spodních partií těla a pokožka získá odstín posmrtné zsinalosti. Po prvním setkání s mrtvolami v hodinách anatomie Jessii už zemřelí neděsili, i když jejich odchod ze světa provázely tragické okolnosti.

Hermann nepředstavoval žádnou výjimku. Možná to byla právě tato schopnost udržet si odstup, která jí umožnila se tak úspěšně proslavit jako chirurg. Ať už to bylo jakkoliv, pohled na mrtvé tělo v ní probouzel pouze další otázky o Claudeu Mallocheovi a o muži, který ho tak dlouho pronásledoval.

Pět let, připomínala si v duchu. Kvůli tomuhle se Alex Bishop vzdal pěti let svého života. Hermann měl nepatrně pootevřené oči. Jessie si zkoušela představit, co všechno viděly za mužova života a co jejich majitele nutilo dělat právě to, co dělal.

„Jessie?“

Za jejími zády se ozval ženský hlas a způsobil, že se málem zalkla úlekem. Prudce se obrátila a současně s tím spustila prostěradlo zpátky na Hermannovu tvář. Na prahu stála vrchní sestra Catherine Purcellová a s pažemi založenými na prsou nahlížela dovnitř.

„Ach, dobrý den,“ zajíkla se Jessie. „Hrozně jste mě sestro vylekala.“

„To vidím. Omlouvám se. Nějaký problém?“

„Ne, vlastně ne. Jen jsem se nad tím člověkem zamyslela. Na operaci ke Carlovi jsem ho sice zapisovala já, ale nikdy jsem s ním pořádně nemluvila. Vinou jazykové bariéry a panovačnosti jeho manželky šlo všechno jednání vlastně jen přes ni.“

Jessie horečně přemýšlela. Alex se tu může ukázat každou vteřinou. Catherine Purcellová patřila k nejbystřejším lidem v nemocnici a Alex nebyl zrovna k přehlédnutí. Hrozilo reálné nebezpečí, že by ho mohla poznat

„Sestry na patře mi říkaly, že jste doprovodila hraběte sem dolů,“ poznamenala Catherine.

„Nevěděly, kam dřív skočit, a já na chvíli potřebovala vypadnout. Nesloužila jste i včera večer?“

„Betty Hollisterová dostala chřipku. Nabídla jsem se, že vezmu službu za ni. Nechcete pomoct s jeho uložením do chladicího boxu?“

„Ne… Echm… Než jsme odjeli z patra, volali z pohřebního ústavu, že už sem posílají vůz. Podle mě by ukládání do boxu bylo zbytečné. Neslyšela jste něco o Emily? Nepřišla jste kvůli tomu?“

Zamířila ke dveřím.

„Ne, co vím, pořád se ještě pohřešuje. Nemám ponětí, co se mohlo stát.“

„Dělám si kvůli tomu velké starosti.“

„No, mně to taky klidu nepřidává. Ale přišla jsem za vámi dolů, protože si dělám starosti kvůli někomu jinému – Carlovi. Mám strach, že začíná ujíždět.“

„Myslíte jako, že mu začíná harašit?“

„Přesně tak.“

„Catherine, nemohly bychom si o tom promluvit někde jinde? Z toho formaldehydu se mi zvedá žaludek. Úmrtní list jsem nechala v kanceláři patologie, zřízenec z pohřebního ústavu si ho tam vyzvedne.“

„Samozřejmě.“

Tak tohle jsem ustála, libovala si v duchu Jessie, zatímco mířily k výtahům. Dveře se rozevřely a Catherine vkročila do kabiny přesně v okamžiku, kdy se ze sousedního výtahu vynořil Alex, oblečený do nepadnoucího černého obleku. Strkal před sebou úzké lehátko. Sotva na vteřinku se střetli očima, ale i během tak krátké chvilky Alex odhadl situaci a honem sklopil hlavu.

„Je v márnici,“ oznámila mu Jessie. „V kanceláři vám vydají úmrtní list.“

„Děkuju,“ zahučel Alex.

„Vzala bych na to jed, že jsem toho chlapíka už někde viděla,“ prohodila Catherine, když se dveře výtahu zavřely.

Jessii klopýtlo srdce, ale hned se vzpamatovala.

„Nejspíš sem nepřijel poprvé,“ mávla ledabyle rukou.

„To asi ne.“

„Tak co je s tím Carlem?“

„Ach ano. Pamatujete si, jak jsem vám včera večer říkala, že ani na vteřinu nezapochyboval, že Laura Pearsonová a další sestra se smějí právě jemu, a jak hrozil, že jí dá výpověď?“

„Jistě.“

„No, tak teď je na sedmém patře a huláká na sestry jako pominutý jenom proto, že na oddělení není speciální punkční sada, kterou jedinou on používá.“

„No jasně. Slavná Gilbrideova sada.“

Jessie se snažila soustředit na Cattherine a jejich rozhovor, ale pořád si musela představovat Alexe, jak v márnici nakládá mrtvolu svého osudového nepřítele na půjčený vozík, aby ho dopravil do pohřebního ústavu. Pět let.

„Speciální punkční jehla, speciální tlakový monitor, speciální svorky, speciální roušky, speciální dezinfekce,“

vykládala Catherine. „Všichni používají standardní jednorázové jehly, jen Carl trvá na své umatlané sadě.“

„Vím. A nutí stážisty, aby ji používali taky, ale ti poslechnou, jen když je u toho. Už o tom koluje i řada vtipů, které medici dědí ročník po ročníku. V podstatě jde jen o projev moci, Catherine. Carl trvá na používání konkrétní sady, protože může.“

„No, a teď tam vyvádí jako smyslu zbavený, protože ta sada na patře zkrátka není.“

„Je vystresovaný. Akce s hrabětem Hermannem dopadla, jak nejhůř mohla. Copak centrální sklad nedokáže sestavit a vysterilizovat některou jinou jeho sadu?“

„Ale ano, už jednu zaplaťpánbůh posílají nahoru.

Ovšem, Jessie, musíte šéfa nějak zklidnit, než nám z patra všichni dají výpověď. Vždycky byl náročný a přísný, ale neurážel. Nakonec bych se taky mohla dopálit a píchnout mu do zadku dvacítku valia. Je to fakt hrůza.“

„Udělám, co budu moct.“

Sotva se dveře výtahu v sedmém poschodí otevřely, obě ženy zaslechly Gilbrideovo řádění.

„Máte představu, kolik jsem čekáním na ten krám ztratil času? Mezitím jsem mohl na ambulanci vyšetřit nejmíň šest pacientů! Potřebuju, aby na patře pořád byly aspoň dvě moje sady! Vyjádřil jsem se dost jasně?“

Jessie došla k primáři, jenž svíral přikrytý podnos se svou drahocennou sadou a nepřestával hulákat na jednu ze sester.

„Carle?“

Vztekle se k ní obrátil.

„Od vás nechci slyšet ani slovo, paní doktorko!“

vyštěkl. „Tohle je moje oddělení a já si ho povedu podle svého. A teď mě laskavě omluvte.“

S nesrozumitelným brbláním zamířil pryč. Těsně před ním vyšla ze Sařina pokoje Lisa Brandonová. Ohlédla se přes rameno k pacientce a poznamenala, že si jde sehnat masážní krém. Jessii, která ve zlomku vteřiny pochopila, že katastrofa je neodvratná, připadalo všechno jako ve zpomaleném filmu. Gilbride se od ní a sestry zrovna odvracel a přitom o krok ucouvl, když narazil do Lisy tak prudce, že málem upadla. Gilbrideova sada, v dané chvíli v nemocnici jediná, sletěla s třeskem na podlahu.

Gilbride dvě tři vteřiny třeštil oči na rozbité kontaminované nástroje. Potom nasměroval pohled k Lise.

„Čert aby vás vzal?“ zařval rozzuřeně. „Co tady ksakru pohledáváte?“

Aniž čekal na odpověď, natáhl ruku a vyškubl Lise její laminátový identifikační štítek, který měla připnutý k náprsní kapse bílé haleny. Zadíval se na fotografii, pohlédl na mladou ženu a znovu sklopil oči ke štítku.

„Pro… promiňte,“ zajíkla se Lisa. „Moc mě to mrzí…

Skutečně…“

„Co je tohle hergot za identifikační štítek?“

„Jak to myslíte?“

Jessie se o krok přiblížila. Po její levé ruce se na prahu pokoje objevila Orlis Hermannova s jedním ze svých synů a nehybně přihlíželi hlučné scéně.

„Myslím tím, že tenhle krám je podvrh. Identifikační číslo by mělo začínat písmenem D jako dobrovolník! A

těžko jste do nemocnice mohla nastoupit před třemi týdny, protože to byste byla teprve na ambulanci a neosahávala pacienty na lůžkovém a nevyrážela mi věci z ruky! Tak kdo kčertu jste?“

To už skoro vřeštěl.

„Pane doktore, mohli bychom si promluvit někde stranou?“ otázala se Lisa mírně, ale klidně a s překvapivou sebejistotou.

„Nesmysl! Zavolejte ostrahu! Chci, aby vás odtud ihned vyvedli!“

„Pane doktore, prosím, já…“

Gilbride se obrátil k sekretářce oddělení.

„Okamžitě přivolejte ostrahu!“ zahulákal. „Vlastně radši vyřiďte, ať zavolají policii!“

Jessie nespouštěla oči z Lisy Brandonové, kterou vývoj situace očividně rozhněval, ale nepůsobila ani v nejmenším zastrašeně.

„Pane doktore, uklidněte se!“ pronesla pevně. „Já jsem od policie. FBI!“

Podala mu kožené pouzdro s odznakem. Pak bleskově o krok ucouvla, vytáhla pistoli skrytou u pasu pod halenou a zkušeně ji namířila na Orlis.

„Ani hnout, paní Hermannova!“ poručila. „Nebo bych měla říct madam Mallocheová?“

Orlis se na ni pouze zadívala a zkřivila rty v náznaku podivného úsměvu.

„Madam Mallocheová stačí, drahoušku,“ řekla. „Arlette Mallocheová.“

Následoval okamžik ticha, který ukončilo tlumené plivnutí revolveru s tlumičem. Uprostřed Lisina čela se objevil tmavý otvor, těsně nad kořenem nosu.

„Ach bože!“ vykřikla Jessie a vrhla se k mladé agentce FBI, která se zhroutila dozadu a ztěžka žuchla na dlaždice podlahy.

„Ani hnout! S žádným ošetřováním se nemusíte zdržovat,“ ozval se výsměšný mužský hlas. „Takhle zblízka se prostě nemůžu minout.“

Jessie se prudce ohlédla po hlase. Ve dveřích svého pokoje, s kouřící zbraní v ruce, stál Eastman Tolliver.

Kapitola 27

Sotva tělo Lisy Brandonové dopadlo na podlahu, Arlette Mallocheová a trojčlenný tým jejích „nevlastních dětí“

zahájily akci. Ozbrojeni poloautomatickými zbraněmi se všichni zkušeně a bleskově rozmístili po celém sedmém patře, jako by celý manévr měli dokonale nacvičený.

Žena, která se vydávala za Hermannovu dceru, tryskem oběhla všechny pokoje, vytrhala telefony ze zásuvek a vyházela je na chodbu. Mladší z „bratrů“ vytáhl z jejich pokoje kufr a vyběhl ke dveřím spojujícím neurochirurgické patro s hlavní nemocniční budovou. Druhý muž, který podle Jessie celé trojici velel, se z pokoje vynořil s brašnou nářadí a zamířil k výtahům. Mezitím Arlette s namířenou zbraní pomáhala Claudeu Mallocheovi, který všechny sestřičky, Jessii, Gilbridea a Catherine Purcellovou přiměl, aby se přesunuli na sesternu.

Claude Malloche sice i nadále fyzicky připomínal Eastmana Tollivera, ale tím končila veškerá podobnost s mužem, za něhož se vydával. Výraz jeho obličeje, stisk čelistí, držení těla, vystupování, a dokonce i jeho angličtina se změnily od základu. Z očí se mu vytratila všechna laskavost a trpělivost a nahradila je ostražitá tygří číhavost.

„K zemi, okamžitě!“ vyštěkl na Jessii a ostatní.

„Posaďte se na podlahu zády ke stolu!“

Čtyři ošetřovatelky, dva sanitáři, laboratorní technik a Jessie se podřídili. Když si Jessie sedala na podlahu nedaleko Lisina těla, uvědomila si, že třináctiletá Tamika Bingová, dívenka, tak traumatizovaná ztrátou řeči, že se od probuzení z narkózy chovala zcela netečně, viděla celý průběh vraždy. Děvčátko sedělo na posteli bez hnutí a jako obvykle hledělo přímo před sebe. Jessie však vytušila, že malá pacientka ze scény před svým pokojem utrpěla těžký šok. V duchu si položila otázku, jaký by asi byl celkový součet Mallocheových obětí, kdyby se přičetli i svědci jako Tamika a další jako Alex Bishop.

Právě v té chvíli si Jessie vděčně uvědomila, že naštěstí i v téhle příšerné situaci a nesmyslnému aktu násilí uvažuje jasně a klidně. Ten klid pravděpodobně vyvolávalo vědomí, že ze všech rukojmí právě jí hrozí nejmenší nebezpečí, přinejmenším v dané chvíli. Malloche má skutečně mozkový nádor a ji si osobně vybral za operatéra. Byla tedy v bezpečí, nicméně měla podezření, že co nevidět bude od ní Malloche vyžadovat chirurgický zákrok. Až ta chvíle nastane, byla rozhodnutá vznést i své vlastní požadavky.

„Co to má kčertu znamenat?“

Carl Gilbride se neposadil k ostatním. Místo toho postoupil o krok kupředu a s rukama založenýma v bok se vzpurně zadíval na Mallochea.

„Co by,“ odvětil Malloche s nasládlou jízlivostí. „Pokud mě paměť neklame, ta ženská, co leží támhle na podlaze, se

prokázala jako agentka FBI, vytáhla pistoli a poručila mé manželce, že se nesmí ani hnout. Nato jsem ji zastřelil.

Nemyslím, že člověk musí mít doktorát medicíny, aby poznal, že ta špionka to má za sebou.“

Jessie dohlédla Carlovi do obličeje a viděla i jeho výraz prazvláštní směsici vzdoru a bezvýhradného úžasu.

„Vy nejste Eastman Tolliver!“ pronesl. Bylo jasné, že si pořád ještě nedal dvě a dvě dohromady.

„Geniální dedukce, doktore Gilbride. Pokud vás to zajímá, vypůjčil jsem si Eastmana Tollivera z korespondence na vašem psacím stole. Jeho kalifornská sekretářka mě laskavě informovala, že její šéf bude pár týdnů v zahraničí. A teď vám naposledy doporučuju, abyste si sedl na podlahu k ostatním.“

„Carle, poslechněte ho, prosím vás!“ naléhala Jessie tlumeně.

„Já… Nic takového neudělám!“ vyhrkl Gilbride.

„Odmítám tolerovat násilníky, kteří si jen tak vpadnou na mé oddělení, šikanují zaměstnance a střílejí do lidí. Naší povinností je pečovat o pacienty…“

Malloche bleskově jako útočící had švihl pažbou pistole Gilbridea přes obličej. Šéf neurochirurgie zavrávoral o krok dozadu, chytil se za krvácející ránu a sesunul se na zadek sotva na krok od Jessie.

„Bylo to nutné?“ sykla Jessie na Mallochea.

Z desky stolu nad svou hlavou popadla krabici papírových kapesníčků a odtáhla Gilbrideovi ruku ze zraněného místa. Tržná rána byla dlouhá jen asi dvaapůl centimetru, ale hluboká těsně pod lícní kostí téměř pronikla do úst. Sešít ji nebude problém, ale dokonce ani plastický chirurg nezmůže nic s tím, aby jizva nepřipomínala Carlovi dnešní události při každém kouknutí do zrcadla, ovšem za předpokladu, že primář dnešek vůbec přežije. Přiložila na ránu složený kapesníček a pošeptala Carlovi, aby ho pořádně přitiskl a držel.

„Ale ano, bylo to nutné a bylo to zasloužené!“ ušklíbl se Malloche. „Doufám, že jste všichni pochopili, že vaše zdraví, bolest ani život pro mě pranic neznamenají. Ani vaše drahocenná ješitnost. Budete tedy držet klapačky, pokud se vás sám na něco nezeptám, budete mě poslouchat na slovo a v duchu se modlit, abyste neskončili jako naše přítelkyně z FBI či jako náš velevážený šéf neurochirurgie.“ Přistoupil blíž a pohrdavě shlédl na Carla. „Pane doktore Gilbride, jste nadutej a hloupej osel. Byl jste to vy, kdo zavinil smrt Rolfa Hermanna, a žádná mechanická závada na robotu. Zařízení fungovalo perfektně, ale vy ne. Vaše arogance, chamtivost a lékařská neschopnost zabila toho nešťastníka stejně jistě, jako byste mu přiložil pistoli k lebce a zmáčkl kohoutek.

Chci, abyste to slyšel na vlastní uši, a všichni přítomní jakbysmet.“ Ukázal na skupinku schoulenou na podlaze a paží pak máchl k pokojům sedmého patra.

„Promiňte,“ ozvala se Jessie, „ale nemohl byste nám prosím prozradit, kdo vlastně byl Rolf Hermann?“

Malloche se mazaně zazubil.

„Byl to skutečně hrabě, i když chudý jako myš.

Doporučil mi ho neurolog, měl bych říct zesnulý neurolog, kterého jsem vyhledal kvůli konzultaci. Vyptával jsem se ho na pacienty, kteří trpí podobným nádorem jako já. Hrabě Hermann už začal mít silné neurologické potíže. Já jsem zatím bez příznaků, vynechám-li záchvaty migrény.

Hermann se od toho lékaře podobně jako já dozvěděl, že jeho nádor je v podstatě neoperovatelný. I kdybychom našli neurochirurga, který by se o zákrok pokusil, existovalo značné, téměř stoprocentní riziko vážného neurologického poškození.“

„Takže hrabě vám posloužil jako předskokan, jako pokusný králík.“

„Možná mám mnoho chyb, milá paní doktorko, ale neopatrnost mezi ně nepatří,“ potvrdil Malloche. „Rolfa jsem ujistil, že ať už to v Americe dopadne jakkoliv, zabezpečím jeho rodinu. To bylo mnohem víc, než mu mohli nabídnout doktoři v Německu. Bylo mu jasné, že v nejhorším případě jeho manželce a dětem nebude nic chybět a on sám získá péči jednoho z nejlepších neurochirurgů v Americe. A při tom lepším scénáři se zbaví mozkového nádoru a do smrti nebude mít finanční problémy. Podle mě to nebyl špatný obchod. A špatný obchod to nebyl ani pro

mě, tedy vzhledem k tomu, jak chudák Rolf bohužel dopadl.“

Uběhlo deset minut, potom dvacet. Nikdo se ani nepohnul. Chodbou se rozléhalo drnčení zvonků, kterými pacienti přivolávali sestřičky, ale marně. Tři mladí zabijáci se postupně vrátili a každý z nich podal šeptem hlášení, které Mallochea očividně potěšilo. Všech pět teroristů se poté shluklo k poradě, ovšem Arlette nepřestávala mířit na zajatce na podlaze, především na Carla Gilbridea. Posléze se Malloche obrátil a oslovil rukojmí.

„Dveře na sedmé patro jsme zapečetili a nastražili k nim dost trhavin, aby to urvalo celý vršek věžáku.“ Bradou ukázal na mladšího z mužů. „Tady Armanda jsem osobně vyškolil, takže se můžete spolehnout, že odvedl skvělou práci. A Derrick se zase postaral o to, aby se na patře mohl zastavit pouze jeden z výtahů, a navíc jen když to dovolím.“

Druhý muž, širokoramenný árijský typ s plavým krátkým ježkem, se zajatcům lehce uklonil. „A nakonec vám ještě představím Grace, která odešla z dívčí přípravky přímo tady v Bostonu, aby hledala dobrodružství v Evropě, a objevila ho v naší veselé společnosti. Grace odpojila všechny telefony s výjimkou aparátu v zasedací místnosti. Nikdo, rozumíte mi, nikdo se nezkontaktuje s vnějším světem, dokud to nedovolím. Vyjádřil jsem se jasně? Doktore Gilbride?“

„J… jasně,“ zajíkl se primář.

„Doktorko Copelandová?“

„Ráda bych, abychom tělo té nešťastnice přenesli do zadního pokoje, aby nebylo pacientům na očích,“ požádala Jessie.

Malloche nehnul ani brvou, pouze přimhouřil oči a zkoumavě se na ni zadíval. Neměla pochyb, že si uvědomil význam její žádosti. Začala bitva dvou silných vůlí.

„Derricku,“ pronesl Malloche nakonec, „vyhověl bys prosím doktorce Copelandové?“

„Jistě,“ přitakal Derrick se silným přízvukem.

„Tak!“ pokračoval Malloche, „teď jsem se k vám zachoval velmi vstřícně. Nyní bych považoval za vhodné, abychom si my dva promluvili v soukromí, paní doktorko.

Vy ostatní smíte jeden po druhém vyjít ven a donést si sem židle. A od téhle chvíle neopustíte místnost bez doprovodu, ať už půjdete na záchod nebo ošetřit některého z pacientů.

Paní doktorko?“

Kývnutím vybídl Jessii, ať ho následuje do malé zasedací místnosti nalevo od sesterny.

„Než si promluvíme,“ řekla Jessie, „chtěla bych zajít za dítětem, které to všechno vidělo, a uklidnit je.“

„Další žádost. Ale, ale. No tak dobře. Grace?“

Grace s pistolí v ruce doprovodila Jessii do pokoje Tamiky Bingové a zůstala stát v diskrétní vzdálenosti přede dveřmi. Jessie si přitáhla k posteli židli a posadila se.

„Tamiko, je mi moc líto toho neštěstí, cos právě viděla.

Vím, že to pro tebe bylo hrozné,“ zašeptala. Nepřekvapilo ji, že dívenka dál zírá nehybně před sebe. „Zajali nás tady moc zlí lidé. Jeden z nich potřebuje podobnou operaci, jakou jsi nedávno prodělala ty. Jakmile bude operace hotová, zase všichni odejdou. Mezitím sem asi nebudou smět žádné návštěvy, ani tvá maminka ne. Rozumíš?“ Jessie vstala a políbila malou pacientku na tvář. „Drž se, broučku,“ dodala šeptem.

Než se Jessie vynořila z Tamičina pokoje, všichni zajatci už seděli na židlích před psacím stolem v sesterně.

Jedna z ošetřovatelek dovlekla židli i pro Carla a pomohla mu se posadit. Pokořený a fyzicky zdeptaný primář jako by během pouhé hodiny zestárl o dvacet let.

„Carle,“ pravila Jessie polohlasem, „jak jen to bude možné, ránu vám sešiju. Zatím prosím vydržte a nepřestaňte na ní držet obvaz.“

Gilbride tupě přikývl.

„Tak,“ obrátil se k ní Malloche, „vyhověl jsem dvěma vašim žádostem. Teď bych si s vámi konečně rád promluvil.“

Sejmul tlumič z hlavně, schoval ho do kapsy a revolver zastrčil do pouzdra. Pak šel za Jessii do zasedacího sálu a ukázal, aby se posadila naproti němu.

„Posaďte se prosím, paní doktorko,“ vyzval ji. „Musíme spolu dojednat jistý obchod.“

„Váš nádor.“

„Byl bych rád, kdybyste mi ho odstranila co nejdřív.“

„A když odmítnu?“

Malloche se její otázce usmál, znovu zapojil telefon a vytočil místní linku.

„Dejte mi ji!“ štěkl do sluchátka.

Pak ho podal Jessii.

Ta chvíli poslouchala ticho a náhle vystrašené: „Haló?“

Emily!

„Emily, to jsem já. Ach bože, jsi v pořádku?“

„Neublížil mi, ale nechce mi nic říct. Co se vlastně děje?“

Malloche vzal Jessii sluchátko dřív, než stačila odpovědět.

„Prozatím je v bezpečí,“ upozornil ji a zavěsil. „Ale pokud odmítnete spolupracovat, dám ji bez rozmýšlení zabít. Jsem přesvědčen, že jste velmi schopný chirurg s jedinečným technickým vybavením. Chci se toho nádoru zbavit.“

„ARS na to není ještě připravený.“

„Věřím, že je. Přeju si, abyste mě operovala vy na sále s magnetickou rezonancí a s pomocí robotického skalpelu.

Zítra.“

„Potřebuju čas, abych systém překontrolovala. Musíme nejprve získat vaše laboratorní výsledky, musí vás vyšetřit internista a anesteziolog. Navíc si potřebuju promluvit s

lékaři ohledně rozvrhu na operačním sále. Tam já nerozhoduju.“

„Zítra.“

„Když se kolem vaší operace vynoří nějaké problémy, dopadnu jako chudák Sylván Mays?“

Na Mallochea tím udělala značný dojem.

„Předpokládám, že naše přítelkyně z FBI po mně šla?“

„Upozornila mě, ano. Nechtěla, aby kromě mě znal ještě někdo její pravou totožnost.“ Jessie se přiměla pohlédnout při té lži Mallocheovi do očí. „Když jsem věřila, že Rolf Hermann jste vy, snažila jsem se to sdělit Carlovi, ale nevěřil mi jediné slovo.“

„Starý dobrý Carl.“

„Takže odpovězte na moji otázku. Mám nějaké záruky, že mě po uskutečnění operace necháte naživu?“

„Když odvedete svou práci dobře, nemusíte se ničeho bát. Můžu vám také zaručit, jak to dopadne, pokud operaci udělat odmítnete. Ale co se stane, když dojde ke komplikacím, to vám říct nedokážu. Moje rodina mi je nesmírně oddaná.“

„Pozítří,“ prohlásila Jessie. „Kdybychom vaši operaci uspěchali jako na pohotovosti, značně byste své šance ohrozil.“

Malloche se nad tím návrhem zamyslel.

„Způsobíte tím spoustě lidí hromadu nepříjemných problémů,“ namítl. „Zítra odpoledne.“

„Jen když bude všechno připraveno. A ještě něco.“

„Ano?“

„Chci, aby mi na sále asistovala Emily DelGrecová.“

„Vyloučeno. Bude vám asistovat Carl Gilbride.“

„Prosím vás, Carl je neschopný. Sám jste to říkal. A teď je z něho jen vyhaslá troska. Nikdy jsem nepracovala s lepším asistentem, než je právě Emily.“

Malloche opět chvíli přemýšlel.

„Znovu jste vyhrála,“ pokrčil rameny. „Ale můžete mi věřit, že jakmile vznikne problém s nějakou fází procedury jakýkoliv problém, pak ani jediný pacient či zaměstnanec z neurochirurgického patra neopustí nemocnici živý. Je to jasné?“

Jessie se zhluboka nadechla.

„Jasné,“ přisvědčila1.

Dostala zpátky Emily a poskytla Alexovi čas začít jednat vzápětí poté, co zjistí, že Hermann není Malloche.

Víc už udělat nemohla.

„Mohl byste mi něco prozradit?“ otázala se.

„Možná.“

„Jakým způsobem hodláte udržet v izolaci celé patro, aby na vás nezaútočili zvenčí?“

Vůbec poprvé od začátku hovoru se Claude Malloche vítězoslavně zasmál.

„Je to trošku jako bridž,“ vysvětlil. „Dokud hrajete způsobem, jako by váš soupeř držel v ruce nebezpečné

karty, které vás mohou porazit, pak si udržujete o krok náskok.“ Postrčil k ní telefon. „Zavolejte Richardu Markusovi a sdělte mu, že je životně důležité, aby se s námi za deset minut sešel před kanceláří patologie.“

„Ale co když…“

„Zkrátka mu zavolejte!“

Jessie poslušně uchopila sluchátko a vytočila linku ředitelovy kanceláře. Malloche přihlížel a soustředěně naslouchal, dokud nezavěsila.

„Tak za deset minut,“ potvrdila.

Kapitola 28

Richard Marcus, obtloustlý, olysalý a jen nepatrně vyšší než Jessie, působil ve funkci ředitele Východního zdravotnického centra už šestý rok. By to zkušený lékař a slušný inteligentní člověk, ke kterému Jessie odjakživa cítila sympatie a úctu. Právě pod jeho vedením se nemocnice z průměrného zařízení povznesla na špičkové pracoviště, jež se těšilo důvěře pacientů i společenskému uznání. Jeho hlavní chybou byla podle Jessie skutečnost, že daleko radši poslouchal sebe než ostatní. Ovšem na rozdíl od Carla Gilbridea, jenž trpěl stejnou chorobou, stačilo jen trochu neodbytnosti a důraznosti, aby si člověk vynutil ředitelovu pozornost.

Když se otevřely dveře výtahu a z nich se vynořila Jessie s Mallochem a Derrickem, Marcus už čekal před patologií. Jessie věděla, že oba její společníci jsou ozbrojení Malloche skrýval zbraň pod sportovním sakem a Derrick pod sportovní černou bundou. Marcus se už s Eastmanem Tolliverem setkal a také ho ihned poznal.

„Pane Tollivere,“ usmál se, „rád vás zase vidím.“

Malloche se mlčky usmál a stiskl pravici, kterou mu Marcus nabídl. Ředitel nemocnice zřejmě očekával, že mu Tolliver představí i Derricka, ale když se nedočkal, podal

mu ruku a sám se představil. Terorista stisk zběžně opětoval a nepronesl ani slovo. Udivený Marcus se obrátil k Jessii.

„Richarde,“ řekla, „myslím, že bychom měli zajít na konec chodby, kde si můžeme promluvit.“

Marcus se na trojici tázavě zadíval a pak souhlasil.

„Tak co to má všechno znamenat?“ naléhal.

Malloche kývnutím Jessii naznačil, že jí přenechává slovo.

„Víte, Richarde,“ začala rozpačitě, „vtip je v tom, že tenhle člověk není Eastman Tolliver.“

„Ale…“

„Jmenuje se Claude Malloche. Už jste o něm slyšel?“

„Neslyšel, ale…“

„Pan Malloche si na živobytí vydělává zabíjením lidí, Richarde. A právě teď spolu se svými lidmi drží jako rukojmí všechny pacienty a personál na sedmém neurochirurgickém patře. Dveře na oddělení jsou zapečetěné a jsou u nich nastražené výbušniny. Na poschodí nesmějí bez povolení pana Malloche ani zastavovat výtahy.

Důvodem toho všeho je fakt, že pan Malloche má mozkový nádor a chce, abych mu ho odoperovala. FBI podle všeho zjistila, že Malloche je nemocný, a vzhledem k té publicitě kolem Marcie Sheprowové správně předpokládala, že Malloche by se mohl objevit právě tady. Nasadili nám na patro agentku, která navenek působila jako dobrovolná

pracovnice. Malloche ji právě zastřelil. Dokud se úspěšně nezotaví po operaci, má v úmyslu držet všechny v zajetí.“

Z obličeje Richarda Markuse vyprchala všechna barva.

Z kapsy vytáhl kapesník a otřel si vrstvu potu, jež mu vyrazila na čele a nad horním rtem.

„Tomu… Tomu nevěřím,“ vymáčkl nakonec ze stísněného hrdla.

„Radši tomu věřte, doktore Markusi,“ ozval se Malloche. „Je proklatě důležité, abyste tomu uvěřil. Doufal jsem, že podstoupím operaci a vrátím se domů bez většího rozruchu. Naštěstí jsme se připravili i na jiné možnosti, ale potřebujeme vaši pomoc.“

„Mou pomoc? Jak to?“

„Mohl byste nás prosím laskavě doprovodit k mikrobiologické laboratoři?“

Marcus zaváhal.

„Richarde, buďte tak hodný,“ ozvala se Jessie. „Oba mají zbraň. Poslechněte je. A vy, Malloche, prosím vás, už nikomu neubližujte.“

Zabiják na ni upřel bezvýrazný pohled a mávnutím naznačil Markusovi, ať zamíří k laboratoři. Zastavili se přede dveřmi ze silného skla a s gumovým těsněním. Před nimi stála prosklená stěna se zlatým nápisem: MIKROBIOLOGIE. Za ní se táhly dlouhé laboratorní stoly plné složitých přístrojů ze skla a nerezu, řady lednic a mrazniček a inkubátorů. Nad miskami, láhvemi a

mikroskopy tam pracovali dva muži a dvě ženy v bílých laboratorních pláštích.

Jessie jednu ženu z té čtveřice, Rachel Sheridanovou, znala z lyžařského zájezdu a dalších mimopracovních aktivit. Rachel byla rozvedená, měla dceru školačku a byla nesmírně oblíbená, sportovní typ, co nezkazil žádnou legraci. Z laboratoře se ozývaly zvuky tlumené sklem, v pozadí hrála tichá hudba, zřejmě Mozart.

Jessie měla pocit, jako by čtveřici laborantů za skleněnou přepážkou sledovala na obrazovce televizoru.

Téměř. Útroby se jí sevřely zlověstnou předtuchou.

Malloche vypadal mrazivě klidně, skoro zasněně. Zvlnil rty v parodii na úsměv a kývl na Derricka, jenž z kapsy vylovil malou vysílačku a vytáhl anténu.

„NE!“

Než Jessie vůbec stačila vykřiknout, Derrick stiskl na vysílačce tlačítko. Z laboratoře se ozvalo tupé lupnutí a třesk rozbíjeného skla. Nad laboratorním pultem se vznesl malý obláček šedavého dýmu. Technici se prudce obrátili po zvuku. Jessie zavyla a vrhla se ke dveřím, ale Malloche ji dráp za lékařský plášť u krku a drsně ji strhl nazpátek.

„Teď otevřít dveře by byla bláhová chyba,“ upozornil ji.

„Ach bože!“ zamumlala Jessie.

Za sklem mezitím začal příšerný tanec smrti. Rachel Sheridanová, jež stála zdroji plynu nejblíže, zavrávorala pozpátku, jako by dostala kopanec do hrudníku, a začala

zběsile zvracet. Hlava se jí nepřirozeně stočila k jednomu rameni a v hrůzně zkřiveném obličeji se objevil temně fialový odstín.

O pár vteřin později už po laboratoři vrávorali ostatní, zvraceli tak prudce, že jim tekutina z úst přímo vystřelovala, a svíjeli se v takových bolestech, že z pultů bezhlavě shazovali sklo, mikroskopy a misky s kulturami na podlahu.

Všem zfialověl obličej a rysy se stáhly v trýznivé křeči.

Všichni tři se zhroutili k zemi, zatímco poslední ze čtveřice, laborantka, která zřejmě na chvíli zadržela dech, se teprve začala svíjet a popadla se za břicho. Jak se v mukách potácela mezi stoly, náhodou pohlédla na prosklenou stěnu a spatřila přihlížející skupinku. V bezhlavé panice k nim vztáhla roztřesenou ruku s pokroucenými prsty.

Pomoc! vyrazila ze sebe němý výkřik. Pomoc!

Pak začala dávit i ona.

Za necelé dvě úděsné minuty bylo po všem. Všichni čtyři laboranti leželi na podlaze prosáklí vlastními zvratky, s nepřirozeně fialovou barvou ve tváři, rozhozenými končetinami a hlavou stočenou o téměř devadesát stupňů k jedné straně.

Richard Marcus se odvrátil a čelem se opřel o stěnu. I Jessie, která stála těsně vedle něho, honem uhnula pohledem.

„Vy zrůdo!“ sykla, otočená k Mallocheovi zády. „Vy zkurvená zrůdo!“

Otočila se na patě a zkusila ho pěstí udeřit do obličeje, ale Malloche jí zachytil zápěstí stejně sebejistě, jako by na turnaji lapil do dlaně tenisový míček, a stiskl ji dostatečně silně, aby si uvědomila, že jde o varování.

„Tak klid,“ napomenul ji. „Přece nechceme, aby se těm vašim drahocenným ručičkám něco stalo. Možná bychom se radši měli vrátit na sedmé patro, než kolem půjde nějaký smolař a zahlédne nás. Laboratoř má větrání, takže se z ní plyn za pár minut odčerpá. Jdeme!“

Jessie podepřela Richarda Markuse, který byl smrtelně zsinalý a silně se potil. Ve výtahu ho posadila na zem.

Bledost mu z obličeje ustupovala jen zvolna. Derrick promluvil do vysílačky a pak se výtah rozjel nahoru. Někde mezi třetím a čtvrtým patrem stiskl Malloche nouzové tlačítko a kabina se zastavila.

„Omlouvám se, pokud vás moje ukázka moci příliš rozrušila. Potřebuju si však zajistit vaši plnou spolupráci a současně vám dokázat, že nehrozím jen tak naplano.

Doktore Markusi, slyšíte mě?“

„A… ano… slyším.“

„Tak se na mě prosím podívejte. V tomhle představení budete hrát velmi důležitost roli a máte jen velmi málo času na její přípravu.“

Marcus se vydrápal na nohy.

„Hajzle!“ zamumlal.

„Tak, to už je lepší,“ ušklíbl se Malloche. „Plyn, který jste právě viděli v akci, se jmenuje soman. V současnosti jde o nejnebezpečnější neurotoxický plyn, jaký známe má mnohem vyšší účinnost než sarin. Pár našich kámošů z Bagdádu nám zajišťuje štědrý přísun. Ale můžete mi věřit, že k vysokému počtu obětí není zvlášť velkých dávek ani třeba, zejména když jde o oblasti s hustým osídlením, kde navíc vane příhodný vítr. Po celém tomhle městě jsme do dokonalých úkrytů v nejlidnatějších oblastech umístili velké ampule plynu, mnohem větší, než byla ta, jejíž explozi jste právě sledovali. Všechny můžeme odpálit na dálku pomocí vysílačky. Dojde-li k něčemu, co zabrání mé operaci, nebo pokud se ve stanovené době neproberu z narkózy, pak si to odskáčou nejen všichni na sedmém patře, ale i značná část obyvatel Bostonu. Je vám to jasné? Doktore Markusi?“

„Ach bože. Ano, je to jasné, je to jasné.“

„Odstraníte mi nádor z hlavy a umožníte bezpečný odchod

z

nemocnice.

Rozuměla

jste,

doktorko

Copelandová?“

Jessie si povzdechla.

„Ano,“ přitakala.

„Výborně. Těší mě, že jsme se nakonec dohodli. A teď, doktore Markusi, musíte veřejnost udržet na uzdě tak dva dny. Možná tři, záleží na tom, jak rychle se budu zotavovat.

Budete-li se řídit mými pokyny, zachráníte mnoho lidských životů. Za prvé vyklidíte oddělení patologie a necháte ho

zapečetit. Pak sdělovacím prostředkům oznámíte, že v nemocnici došlo k biologické katastrofě, že unikl smrtelně nebezpečný a dosud neznámý virus, kvůli němuž bylo třeba uzavřít

mikrobiologickou

laboratoř

a

sedmé

neurochirurgické patro. Informujte veřejnost, že ve zbylých prostorách nemocnice nehrozí sebemenší nebezpečí, ale pro jistotu že nemocnici uzavřete pro všechny s výjimkou nejnutnějšího personálu. Všem ostatním zaměstnancům sdělíte, že zůstanou doma, dokud krize nepomine. Vystačíte si s minimálním počtem lidí. Těm, kdo tady budou sloužit, můžete zdvojnásobit nebo ztrojnásobit plat. Ihned propustíte pacienty, u kterých je to jen trochu možné. Uzamknete všechny vchody kromě hlavního. Nové pohotovostní případy přesměrujete do jiných nemocnic.“

„Ano, ale…“

„Dále podniknete všechna nezbytná opatření, která veřejnosti i médiím znemožní odhalit pravdu. Kdyby případ chtěl vyšetřovat nějaký úřad, sdělíte mu, že na tom pracuje už někdo jiný. Veškeré informace budete maximálně zamlžovat, uděláte první poslední, abyste získal čas. Tady Derrick nebo některý další z mých lidí se od vás nehnou na krok a dohlédnou, abyste všechno zvládl podle mých představ. Další z mých lidí zůstane ve městě v blízkosti nastražených ampulí plynu a bude s námi ve spojení vysílačkou. Snažte se laskavě vyvarovat všeho, co by mě

přimělo předvést další, tentokrát rozsáhlejší ukázku jeho smrtících účinků.“

„Budu, budu se snažit,“ hlesl Marcus.

Malloche stiskl tlačítko a dopravil Markuse a Derricka zpátky do suterénu. Pak vyjel s Jessií do sedmého patra.

„Paní doktorko, rozhodl jsem se, že moje operace se uskuteční zítra odpoledne, ať se děje co se děje. Sdělte mi, jaké bezpečnostní a finanční podmínky je třeba splnit, abychom mohli shromáždit celý tým nezbytný k úspěšnému provedení operace. A pozor, ne abyste na mě v tomhle směru zkusila ušít boudu, jinak se můžete spolehnout, že hezky dlouhá řádka lidí pozná, jak chutná soman.“

„Ale nechápu, jak…“

„Paní doktorko, moje trpělivost má své meze.

Momentálně už nemám chuť pokračovat v diskusi. Teď tedy obvolejte všechny lidi, bez kterých se ve svém týmu neobejdete, a koukejte mi ten zatracenej nádor co nejrychleji vydlabat z mozku!“

Kapitola 29

Během těch sedmnácti let, jež uplynuly od Alexova vstupu k CIA, se naučil pracovat s informátory. Většinou šlo o stejně těžké zločince, jako byli ti, o kterých poskytovali informace. Jorge Cardoza mezi nimi nepředstavoval výjimku. Mužík se zjizveným krysím obličejem se propracoval do jednoho z vnitřních kruhů Mallocheovy organizace díky tomu, že skvěle ovládal to jediné umění, které Claude Malloche od svých lidí vyžadoval zabíjení.

Během jízdy z letiště do centra Bostonu si Alex Bishop zkoumavě prohlížel člověka, o němž věděl, že je mnohonásobný vrah. Cardoza, oblečený ve vyrudlých džínách a pocintané sportovní košili, se hrbil na sedadle spolujezdce a s hlavou přitisknutou k bočnímu okénku tupě zíral na míjející šedé začouzené budovy. Vyměnil svou vlastní svobodu za informaci o Mallocheovi a draze za to rozhodnutí zaplatil. Jeho manželka i dítě byly po smrti a Mallocheova organizace vypsala na jeho hlavu odměnu.

Pouze poskytnutí dalších informací mohlo zabránit tomu, aby ho policie nepředhodila vlkům. Pokud Alex věděl, neměl Cardoza peníze ani stoupence, proto hodlal začít nový život v Uruguayi, jediné zemi mimo Evropu, kde měl příbuzné.

„Takže mám vaše slovo, že jakmile splním, co ode mě chcete, vyklopíte peníze a letenky?“ zeptal se Cardoza španělsky.

„Stačí, když identifikuješ tělo, a já svou část dohody dodržím,“ přisvědčil Alex. Mluvil kastilskou španělštinou bez sebemenšího přízvuku.

„A co když ten maník nebude Malloche?“

„To by znamenalo, že jsem šlápl proklatě vedle, ale ty bys stejně mohl běžet.“

„I s penězma.“

„Samozřejmě.“

„I s letenkama.“

„Přesně tak. Ale já jsem si jistý, že to je Malloche.“

Alex mobilním telefonem zavolal na informace FBI, které pro něho přebíraly zprávy. Žádný vzkaz od Jessie, ani slovo od Lisy Brandonové. Oboje považoval za kladné znamení. Arlette Mallocheova stále zůstávala ve Východním zdravotnickém centru a zřejmě se smířila s nezbytným zdržením, jen aby si mohla odvézt manželovo tělo. Už to nebude dlouho trvat. Jakmile Cardoza Mallochea identifikuje, okamžitě vstoupí na scénu bostonská FBI a zatkne Arlette i s jejími poskoky.

„Mám za sebou těžký chvíle,“ povzdechl si Cardoza.

„Já vím, vím.“

Bonzáctví není snadná práce.

„Jenže Malloche mě k tomu donutil.“

„To se rozumí.“

„Jo, vy jste slušnej chlap, Bishope.“

„Od tebe má ta chvála velkou váhu, Jorge.“

Bowkerův pohřební ústav v Dorchersterské čtvrti nepůsobil navenek nijak luxusně, opršelý vývěsní štít, šedá loupající se fasáda, popukané schody, odřené vstupní dveře a za nimi nevlídné šero.

„Potřebuju pohřební ústav, kde mi půjčí pohřební vůz, uskladní tělo a nabudou se na nic vyptávat,“ požádal Alex svou zdejší spojku z FBI.

Okamžitě dostal číslo na Bowkerův ústav.

Alex zaparkoval vůz z půjčovny u chodníku a naznačil Cardozovi, ať nezapomene na zavazadlo sportovní pytel z černého nylonu, tak malý, aby si ho majitel mohl vzít s sebou do letadla. Vešli do ústavu služebním vchodem a zamířili přímo do suterénu, kde byla márnice s chladicími boxy.

Zaměstnanec ústavu, s kterým Alex jednal, se představil jako Richard Jones. Ochotně skočil po pětistovce a k tomu navrch dostal ještě tisíc dolarů, které měl vrátit, až dostane pohřební vůz nazpátek. Naznačil, že se do celé věci nebude plést a ukáže se až poté, co dojde k identifikaci těla a policie si ho odveze.

Alex rozsvítil stropní světla. Cardoza čekal u dveří, až jeho průvodce vytáhne zásuvku s tělem.

Tak to bychom měli, říkal si v duchu Alex. Pět let.

Vytáhl mrtvolu a shrnul jí prostěradlo z obličeje.

Nebožtíkovy rty se stáhly do pootevřeného úsměvu, jako by na něho Malloche cenil zuby. Zneklidňující představa.

Jorge Cardoza se opatrně přiblížil k tělu, sklonil se k němu a pozorně si prohlížel mužův obličej.

„Máte u sebe mý prachy a letenku?“ otázal se.

„Přímo tady,“ popleskal si Alex na kapsu.

„A dostanu je, ať už to dopadne jak chce?“

„Tak zněla dohoda.“ Alexe náhle zamrazilo v zádech.

Cardoza k těmhle tanečkům nemá důvod, ledaže…

„To není on!“

„Cože?“

„Nemám páru, o koho kráčí, ale nabeton to není Malloche.“

Alex se opřel o lehátko s mrtvým a zadíval se na něho.

„Nemohl podstoupit plastickou operaci?“

„Vždyť je to sotva čtyři měsíce, co jsem ho viděl naposledy,“ namítl Cardoza. „Není Mallochoeovi vůbec podobnej.“

Alex popadl mužíka za košili pod krkem a přitáhl ho k sobě.

„Podívej se na mě, Jorge! Koukni mi do očí a zopakuj, že to není Malloche!“

„Bishope, přeju si tu svini vidět mrtvou stejně jako vy.

Oddělal mi manželku a dítě a chtěl sejmout i mě! Jenže tohle fakt není Malloche.“

Alex mužíka neochotně pustil.

„Připadá mi to k nevíře,“ povzdechl si. „Byl… byl jsem si tak jistej! A co Arlette? Tus někdy viděl?“

Cardoza zavrtěl hlavou.

„Vím akorát tolik, že to má bejt setsakra krasavice,“

zabručel. „A teď mě laskavě…!“

Bishop mrtvého Rolfa Hermanna znovu zakryl, zastrčil lehátko zpátky do chladicího boxu a zavřel dveře márnice.

Nemělo smysl dál zadržovat Cardozu kvůli identifikaci muže, který už dávno může být zase v Evropě, protože se dal operovat v jiné nemocnici. Alex zkrátka prohrál a musí si to přiznat. Jestli mu bude přát štěstí, Malloche na ten svůj proklatý nádor zemře. Bylo však velmi pravděpodobné, že Alex Bishop se o tom nikdy nedozví.

Mlčky doprovodil Španěla zpět k autu, předal mu peníze a letenky a vysadil ho u nejbližší stanice autobusů.

Kapitola 30

Celé pozdní odpoledne a večer znělo sedmým neurochirurgickým patrem sténání pacientů prosících o nějakou službu nebo vysvětlení. Pagery Carla, Jessie, staniční sestry Catherine Purcellové a laboratorního technika se ozývaly tak vytrvale, že je Malloche dal nakonec zabavit a vypnout. A aby to všechno bylo ještě horší, na Mallochea zaútočil další záchvat migrény, takže šéf teroristů se choval stále podrážděněji a odmítal komunikovat. Nakonec si nechal od jedné sestřičky dát něco proti bolesti a vrátil se na lůžko ve svém pokoji.

Vedení okamžitě převzala Arlette a ovládala zajaté oddělení ještě důkladněji než její manžel. Sestry směly chodit k pacientům jen odděleně. Jeden z mužů nepřetržitě hlídal personál, usazený podél stolu v sesterně, další držel stráž vedle hlavního vchodu a výtahu, a přitom tam ukládal další výbušniny. Arlette osobně trávila většinu času na prahu svého pokoje a v televizi sledovala zprávy o biologické katastrofě ve Východním zdravotnickém centru. Chvílemi přecházela po chodbě a s revolverem v ruce kontrolovala, jestli je všechno v pořádku.

Carl Gilbride zůstával pořád ještě v šoku. S výjimkou třiceti minut, které strávil na ošetřovně, kde mu Jessie sešila tržnou ránu na tváři, dřepěl zhrouceně na své židli a nejevil

zájem o okolí, občas jako by si dokonce zdříml. V pět hodin odpoledne jeho pacientka Lena Levisová upadla do komatu, vyvolaného bakteriální infekcí šířící se rychle z místa, odkud jí byl před nedávném odstraněn mozkový nádor.

Jessie dostala svolení pacientku vyšetřit a pak zašla za Arlette.

„Potřebuje punkci a okamžitý převoz na JIPku.“

„Tu jsme uzavřeli. Všichni pacienti a personál byli přesunuti sem.“

„Musím si zavolat na infekční oddělení, abych se poradila o způsobu léčby a objednala antibiotika.“

„Žádné telefonáty. Dejte jí léky, co máte tady.“

V tu chvíli zpanikařené přiběhla k Arlettě jedna ze sestřiček. V patách se jí držela Grace.

„Nutně si musím zavolat domů!“ vyhrkla sestra celá bez dechu.

„Žádné telefonáty!“ odsekla Arlettě mrazivě.

„Jde o mého malého syna. Trpí epileptickými záchvaty a potřebuje lék, o kterém chůva neví.“

„Řekla jsem žádné telefonáty, a myslela jsem to vážně.

Kdybychom to dovolili vám, každý druhý si pak vymyslí stejně vážný důvod, proč si potřebuje zavolat. Máme tu na starosti důležitější věci.“

„Prosím!“ ozvala se i Jessie.

Arlettě ji probodla vzteklým pohledem a trhla hlavní zbraně na znamení, že se má sestra vrátit k své židli. Jakmile

se tak stalo, Arlettě kývla na Jessii a odvedla ji kousek stranou.

„Manžel má stále silnější bolesti,“ poznamenala.

„To mě nepřekvapuje.“

„Žádám, abyste jeho operaci provedla hned zítra ráno, a ne až odpoledne.“

„Sál má zamluvený neurochirurg z pediatrie. Mají tam těžce nemocné dítě, kterému musí odstranit nádor.“

„Nechte ten případ odložit.“

„Mohu to zkusit, ale dovolte té sestře zavolat domů.“

„Místo toho udělám něco jiného!“ prohlásila Arlette zuřivě. „Zabiju ji.“

Jessie pochopila, že Arlette nevyhrazuje naplano. Za ženinými zády dohlédla otevřenými dveřmi do pokoje, kde na zvednuté posteli seděla Tamika Bingová a jako vždy všechno pozorovala a slyšela.

„Udělám, co bude v mých silách,“ slíbila honem poslušně.

Pod Arlettiným dohledem zavolala z ošetřovny na dětské oddělení a nakonec se jí neurochirurga podařilo přesvědčit, že vzhledem k přetrvávající krizi v nemocnici bude rozumnější, aby operační sál s magnetickou rezonancí vůbec nepoužil a místo toho zákrok provedl v Městské nemocnici pro děti a mládež. Potom šla pod Armandovým dohledem překontrolovat pacienty. Začala u Sary. Její

přítelkyně ležela se zavřenýma očima na zádech. Zdála se v pořádku, ale dýchala trochu zrychleně.

„Ahoj, kámoško,“ pozdravila Jessie. „Saro?“

Počítala s pohotovou odpovědí, ale Sara se ani nehnula.

Vylekaná Jessie uchopila přítelkyni za ruku a jemně ji probudila. Sara se zamžikáním rozlepila víčka a přinutila se k úsměvu. Zdálo se, že má potíže se zaostřením pohledu.

„Ahoj.“ Na víc se nevzmohla.

„Je ti dobře?“

„Je… dobře.“

„Saro?“

Sara odpověděla až po chvíli. Trvalo to příliš dlouho.

Jessie rychle provedla neurologické vyšetření, včetně pečlivého vyšetření oftalmoskopem. Všechno vypadalo normálně. Všechno až na pacientku. Sara se postupně rozpovídala, ale přesto se nezdála tak čilá jako obvykle.

Jessie si v duchu promítla nejméně pět možných diagnóz, včetně alergie na léky a obyčejné únavy. Jediná diagnóza, která jí však dělala starosti, byl pomalý nárůst nitrolebečního tlaku, vyvolaný blokací proudu mozkomíšní tekutiny kolem mozku a do něj. Podobnou překážku mohla vytvořit zjizvená tkáň, krevní sraženina nebo místní otok.

Pokud by nastala úplná blokace, důsledkem by byl akutní hydrocefalus život ohrožující stav, jenž vyžadoval okamžitý neurochirurgický zásah. Ovšem v dané situaci, kdy Jessie

neměla přístup k rentgenu, nemohla dělat nic než pacientku pečlivě sledovat.

Čert aby to vzal! ulevovala si v duchu, když ji Armand doprovázel k pokoji Tamiky Bingové. Čert aby to vzal!

Třináctiletá dívenka se navenek zdála stejná jako vždycky, nehybně a strnule civěla na místo na chodbě, kde před pár hodinami zastřelili mladou ženu. Jessii by zajímalo, zda existuje něco, co by mohla dítěti říct, aby ztlumila dopad brutality, jíž bylo svědkem. Přitáhla si židli blíž k lůžku.

„Ahoj, Tamiko,“ pozdravila s úsměvem. „Tak už jsem tady zase. Všichni jsme ze smrti té nebohé ženy hrozně nešťastní. Pracovala pro FBI a zastřelili ji ve chvíli, kdy se nám všem snažila pomoct. Až bude tohle všechno za námi, vyhledám její rodinu a povím jim, jak byla statečná.

Tamiko?… Prosím tě, holčičko, podívej se na mě. Moc bych se chtěla dozvědět, jak se cítíš a jak bych ti mohla pomoct.“

Tamika Bingová nečekaně a téměř neznatelně pohnula rukou, kterou až dosud měla ochable ležet v klíně, a zamířila s ní k okraji otočného stolku. Oči měla nadále upřené přímo před sebe a záda prkenně napřímená. S výjimkou chvilek, kdy dítě žvýkalo jídlo, které mu sestřičky vsunuly do úst, to byl od operace první cílevědomý pohyb, jaký Jessie u něj viděla. Teď se Tamika špičkami prstů dotýkala okraje laptopu. Malý počítač ležel na stolku stále otevřený a zapnutý, ale pokud Jessie a Tamičina matka věděly, dívenka ho jedinkrát nepoužila.

Jessie riskla ohlédnutí po Armandovi, jenž stál v pozoru hned u dveří, tu a tam se po nich podíval, ale moc zájmu nejevil. Všechnu pozornost soustředil na dění na chodbě.

Tamika se prsty dostala až na klávesnici. Jessie si trochu posunula židli, aby dohlédla na monitor. Dívenka začala úspornými pohyby zkušené písařky tiše tisknout klávesy.

Napsala:

Dejte mi telefonní přípojku a já pošlu ven zprávu.

Ohromená Jessie vytřeštila oči nejdřív na monitor a potom na Tamiku. Dívenka dál zírala upřeně před sebe.

Jessie si všimla, že koutky úst jí nepatrně povyjely nahoru.

Vodila jsem vás za nos! sděloval ten výraz.

Děkuju, holčičko!

„Tak, broučku,“ pronesla Jessie hlasitě a dávala si velký pozor, aby nezměnila tón hlasu a nepřipoutala Armandovu pozornost. „To je hezké, že si zase procvičuješ psaní. Ukaž, co ještě umíš.“

Jessii se splašilo srdce. Telefonní kabel ležel na podlaze, dosud zapojený do zásuvky. Nenápadně si prohlédla zadní stranu laptopu, kde byl vývod modemu. Bude-li jim přát kapka štěstí, vlastně spousta štěstí, mohly by se zkontaktovat s Alexem a Arlette se svými zabijáky by se o tom vůbec nedozvěděli.

„Ale samozřejmě,“ přikývla naoko Jessie, „tohle ti sehnat můžu, Tamiko. Za chvilku se vrátím s lékem, co

potřebuješ. Mezitím hezky odpočívej. Uzdravuješ se skvěle.

Jedním slovem skvěle.“

S Armandem v patách se Jessie vrátila na sesternu a vzala červené desky, v nichž byla Tamičina pacientská karta. Armand i Arlette ji pozorovali, ale ani jeden nejevil zvláštní zájem o to, co píše do dívenčiny karty na stránku, kam se zapisovalo zlepšení pacientova stavu. V duchu tiše děkovala své prozíravosti, že si telefonní číslo, na němž měla Alexovi nechávat zprávy, zapsala do kapesního notýsku, přes který musela nosit gumičku, protože přetékal recepty, lístečky s laboratorními výsledky, poznámkami o dávkování léků a dalšími nutnými údaji. Vepsala telefonní číslo na horní okraj Tamičiny karty. Pak list pomalu a nenápadně vyvlékla z kovových kroužků. Za minutku plačící sestřička upoutala Arlettinu a Armandovu pozornost na dost dlouhou dobu, aby Jessie stačila papír přeložit a strčit si ho do kapsy. A při pohledu na jejich reakci dostala další nápad.

Širokoramenný zadák Dave Scolari seděl na židli u postele a nohy měl zabalené v přikrývce. Hlavu měl znehybnělou ocelovým límcem, jenž mu podpíral operovanou šíji. Ještě pořád neměl dost síly k chůzi, ale rehabilitační pracovníci se nad vývojem jeho stavu rozplývali nadšením. Před necelými čtrnácti dny byl ještě ochrnutý na všechny končetiny, ale teď se mu do paží vrátila síla i hybnost a koordinace rukou se neustále vylepšovala.

Přesně podle Jessiiných předpokladů se Armand postavil na stráž přede dveře. Vytáhla z kapsy pláště stetoskop, přehodila si ho kolem krku a stoupla si tak, aby mohla se Scolarim mluvit, aniž by jí Armand rozuměl.

„Co se to u všech čertů děje, paní doktorko?“ vyhrkl Scolari. „Kdo mi sebral telefon? Snažím se přivolat sestru, mačkám tlačítko jako blázen, a nikde nikdo. A co tady vyvádí ten chlap?“

„To je Armand. Armande, tohle je Dave.“

Zabiják se po nich pohrdavě ohlédl a pevněji sevřel v ruce pažbu automatické zbraně.

„Armand a pár dalších obsadili celé sedmé patro a odřízli nás od ostatních prostor nemocnice,“ pokračovala Jessie. „Mají v plánu zůstat tady pár dní.“

„Ublížili vám?“

„Neublížili. Prozatím zabili pět lidí a všem vyhrožovali, ale já jsem výjimka. Chtějí totiž po mně, abych operovala jejich vůdce.“

„Tak dost!“ vyštěkl Armand angličtinou se silným přízvukem. „Dodělejte všechno, co potřebujete, a pokračujte dál!“

Jessie si zastrčila do uší stetoskop, ale tak, aby i nadále slyšela.

„Potřebuju vyvolat rozruch, Dave,“ zašeptala, když zády k Armandovi předstírala, že Scolariho vyšetřuje.

„Nějakou hlasitou scénu, aby se sem všichni seběhli.“

„Zkusím to.“

„Musí to vypadat přesvědčivě.“

„Rozumím.“

„Za deset minut. Začněte s tím přesně pět minut po celé.“

„Jasně,“ odvětil Dave a mžikl po nástěnných hodinách.

Armand k nim zamířil. Jessie schovala stetoskop a o krok ucouvla.

„Budete v pořádku, Dave,“ prohlásila, „ten noční kašel neznamená nic vážného.“

Zatímco v duchu počítala minuty, odvedla Armanda do pokoje vedle Tamiky Bingové. Když do dohodnutého okamžiku zbývala asi jen minuta, vešla k Tamice a začala ji vyšetřovat stetoskopem. Přesně pět minut po celé hodině se ze Scolariho pokoje ozval hlasitý třesk, po němž následovalo zvířecí zavytí a bolestný řev. Další třesk.

Armand se obrátil na patě a řítil se po zvuku. Vteřinu nato proběhla kolem dveří Arlette, aniž nakoukla dovnitř.

Jessie bleskově strčila napsaný vzkaz Tamice pod stehno, pak zvedla telefonní kabel a protáhla ho pod stolkem, než ho zastrčila do zásuvky v laptopu. Nakonec přes kabel přetáhla přikrývku, aby ho co nejvíc zamaskovala. Zrovna položila na stolek ručník, aby kabel schovala, když se na prahu objevil Armand.

„Pojďte honem!“ vyštěkl.

Jessie políbila Tamiku na tvář.

„Nezapomeň, že ven se volá přes devítku,“ šeptla jí.

V i m! napsala dívenka.

Dave Scolari se zběsile svíjel a předstíral epileptický záchvat. Kdovíjak se mu podařilo převrátit noční stolek a shodit nastavitelný pultík. Z úst mu vybublávaly sliny zbarvené dokrvava, protože si prokousl rty. Jessie si s úlevou všimla, že jeho krční výstuze se nic nestalo.

„Dostal záchvat,“ vyhrkla, „bez léků se to nezastaví.

Vyřiďte sestře, ať mi donese injekci s desítkou valia.“

Arlette zaváhala a pak kývnutím naznačila Armandovi, ať žádosti vyhoví. Za minutku podal Jessii plnou injekční stříkačku. Zabodla jehlu těsně pod Daveovo stehno a vpíchla mu uklidňující prostředek do látky pyžama. Pak se k němu shýbla.

„To bylo perfektní, Dave,“ šeptla. „Fakt perfektní.“

Kapitola 31

Corriganův hostinec byl temný zašlý podnik nedaleko Bowkerova pohřebního ústavu. Alex seděl na židličce na jednom konci baru a zpracovával skleničku skotské druhou asi tak z dvaceti, které měl v plánu dnes zlikvidovat. Dovnitř proudil večerní dav a hustota cigaretového dýmu začínala Alexovi brnkat na nervy.

No dobře, pomyslel si. Ta smlouva, kterou uzavřel sám se sebou, že nevezme do úst cigaretu, dokud Malloche nebude po smrti či za mřížemi, se nezmiňovala o pasivním kuřáctví. A pokud si z toho svinstva vypěstuje rakovinu plic, tak co má být? Zbodal všechno, na čem mu ještě záleželo, a zbodal to ve velkém. A přitom nasekal tolik dalších průšvihů, že FBI a všichni zainteresovaní pohlaváři mu už při dalším honu na Mallochea neposkytnou ani špetku pomoci. A pak tu byly všechny ty lži Jessii a nebezpečí, kterému ji vystavil, když ji přemluvil ke krádeži Hermannova těla. A k čemu to? Teď nemá kam jít a nikomu na něm nezáleží. Po tomhle fiasku je nejvýš pravděpodobné, že ani lidé z policejní akademie s ním nebudou chtít mít nic společného.

A ještě tu byla ta trapná záležitost s tělem ukradeným z nemocnice, další skvělý výkon. Zavolal do pohřebního ústavu a nechal vzkaz pro Richarda Jonese, ať zavolá Orlis

Hermannové. V téhle chvíli a v tomhle stavu na lepší řešení nepřipadl.

Ostatně, copak na tom ještě záleží?

Alex usrkával skotskou a snažil se rozpomenout, kdy naposledy se pořádně, děsně, zvířecky opil. Ne snad, že by se na to těšil, ale znovu, copak na tom záleží? Jistě, uznával v duchu, na Jessii Copelandové mu záleželo. A proklatě moc. Stál o ni mnohem víc, než kdy stál o nějakou jinou ženu. Děsil se představy, že by jí měl zavolat a vylíčit ten monumentální trapas svého života. Vždyť mu zrovna začala věřit. Ne, teď už by mu nikdy nevěřila ani slovo.

Co za těch pětačtyřicet let, co běhá po světě, vlastně dokázal? Má jednopokojový byt v Paříži, který si jen taktak může dovolit, zaměstnání, jež nejspíš během pár týdnů ztratí, a výsledek pětileté práce, který se rovná jedné velké nule. Jeho bankovní konto je žalostně hubené a své přátelské i rodinné vztahy už dávno obětoval na oltář štvanici za Claudem Mallochem. Co by taková pěkná a inteligentní ženská, jako je Jessie Copelandová, mohla od takového chlapa čekat?

Dopil skleničku skotské a zrovna si chtěl objednat třetí, když náhle zachytil útržek rozhovoru hloučku mužů za svými zády. Po pravdě, zachytil pouze tři slova. Východní zdravotnické centrum. Pootočil stoličku.

„Co je s tou nemocnicí?“ zeptal se skupinky.

„Kde ses kčertu celý odpoledne flákal?“ zahulákal hromotlucký stavební dělník, kterému začínal těžknout jazyk.

Ostatní se rozřehtali. Alex vyskočil a drapl hromotluka pod krkem. Jo, přesně to potřebuju, říkal si v duchu. Zedník byl sice skoro obr, ale zvlášť statečně nevypadal.

„Na něco jsem se tě ptal!“ zasyčel Alex.

Obr zavrávoral pár kroků dozadu a srazil Alexovu ruku dolů. Hosté v putyce vyčkávavě ztichli. Několik vteřin se nikdo nepohnul a nepronesl ani slovo, ozývalo se pouze drhnutí židlí o podlahu, jak si zvědavci stoupali. Hromotluk z Alexova výrazu zřejmě vyčetl, že má před sebou pološílence, protože konejšivě zvedl ruce a dlaně natočil k Alexovi.

„Hele, kámo, jen klid,“ spustil. „Koukej zařadit zpátečku, tady jsme všichni kámoši. Jestli se ti to nezamlouvá, rač se přesunout do jinýho lokálu.“

„Ptal jsem se tě na tu nemocnici.“

„Jo, jasně. Mají tam nějakej průšvih, či co. Asi jim utek virus. Nevím to určitě. Ale odneslo to pár lidí, to už je jistý.“

„Nemocnice je pro veřejnost uzavřená!“ přisadil si kdosi další.

„Čtyři,“ doplnil ochotný hlas. „Čtyři lidi jsou po smrti.“

Napětí v hospodě opadlo stejně rychle, jako předtím vypuklo. Všichni teď začali mluvit jeden přes druhého a líčili události kolem Východního zdravotnického centra.

Alex šoupl barmanovi dvacetidolarovku, vyhledal relativně klidný kout a zavolal do nemocnice. Uslyšel zprávu ze záznamníku, že všechny telefonní linky jsou mimo provoz, dočasně je pozastaveno i přijímání nových pacientů a všechny naléhavé případy je třeba dopravit do nemocnice White Memorial nebo do jiného z bostonských zdravotnických zařízení.

Alex už předtím zkoušel Jessiin pager, ale neozvala se mu. Opět vyťukal její číslo. Dovolal se do ústředny, kde mu hlas ze záznamníku sdělil, že zpráva byla předána adresátovi.

Čtyři lidé po smrti. Uzavřená nemocnice. Alex zavolal na informační službu FBI.

„Ach ano, pane Bishope,“ vyhrkla spojovatelka, „zrovna jsme se s vámi chtěli spojit. Před pár minutami jsme pro vás přijali telefonát. Volal nějaký Ricky Barnett.“

„To jméno mi nic neříká.“

„Bylo to hrozně zvláštní. Připadal mi jako malý kluk a dost vyplašený. Tvrdil, že má pro vás vzkaz od své kamarádky.“

„Od kamarádky? Jak se jmenuje?“

„Pověděl jen tolik, že kamarádka leží v nemocnici.“

ZA VOLEJTE ALEXU BISHOPOVI NA 4269444.

VZKAZ OD JESSIE. TOLLIVER JE MALLOCHE.

ZASTŘELILI LISU. PĚT Z NICH NASTRAŽILO

VÝBUŠNINY NA SEDMÉM PATŘE. PLYN SOMAN

UKRYTÝ RŮZNĚ PO CELÉM BOSTONU. UNIKNE, POKUD SE MALLOCHEOVI NĚCO STANE. ČTVEŘICE

OTRÁVENÁ V LABORATOŘI PRO VÝSTRAHU. BUĎ

OPATRNÝ!

Alex skočil do auta a prudce se rozjel k Východnímu zdravotnickému centru.

Tolliver je Malloche.

Bishop cítil, jak se mu do útrob zahryzla křeč. Nejenom že stoprocentně minul cíl, ale navíc byl absolutně neschopný. Agentka Lisa Brandonová je po smrti a Jessie a zřejmě i mnoho dalších lidí se ocitlo ve vážném nebezpečí.

Ironie celé situace byla krutější, než dokázal snést. Tak Claude Malloche je přímo na sedmém neurochirurgickém patře, ale jeho zatčení nepřichází do úvahy.

Třináctiletý Ricky Barnett Alexovi prozradil, že s Tamikou Bingovou a dalšími dvěma dětmi se pravidelně dorozumívají přes počítač. Emailový vzkaz od Tamiky, který si Alex nechal od chlapce odříkat písmenko po písmenku a zapsal si ho do notesu, byl z nemocnice odeslaný během odpoledne, ale Ricky ho objevil až po příchodu domů. Alex ho požádal, aby poslal Tamice odpověď pro Jessii s tím, že rozumí a udělá, co je v jeho silách. Nyní se snažil splašit co nejvíc informací o somanu.

Od nemocnice ho dělil sotva kilometr, když mu zazvonil mobil.

„Agent Bishop?“

„Přesně tak.“

„Tady Abdul Fareed. Pracuji jako toxikolog v Georgetownu a pro váš úřad dělám občas zakázky. Vzkázali, že potřebujete informace o somanu.“

„Správně.“

„Když jde o soman, je to vždycky průšvih. Je to plynný neurotoxin, nejsilnější ze všech neurotoxinů. Účinkuje třikrát rychleji než sarin, plyn, který použili náboženští fanatici v tokijském metru. Dýchací a nervový systém zkolabují v podstatě okamžitě. Stoprocentní úmrtnost po jediném hlubším nadechnutí.“

„Existuje protijed?“

„Jediný protijed, o kterém vím, je skoro stejně toxický jako soman, a je třeba ho použít předtím, než se dostaneme s toxinem do styku. Musím se zkontaktovat se svou přítelkyní v Jeruzalémě, která patří k nejlepším odborníkům přes nervové plyny. Pokud mi prozradí něco nového, ještě se ozvu.“

„Dobře. Kdybych telefon nebral, zavolejte mou informační službu a trvejte na tom, že musíte mluvit s někým z FBI. A pak jim povězte všechno, co zjistíte.“

„Poslední informace, kterou vám můžu poskytnout, je fakt, že jde o velmi nestálý plyn. Přikrčíte-li se k zemi, bude-li dobré větrání a vydržíte-li na dvě tři minuty zadržet dech, máte šanci přežít.“

„Díky, to mě velmi uklidnilo.“

Alex zavěsil a vytočil číslo ve Virginii.

„Sedmosmdvěosm,“ ozval se ženský hlas. „Co pro vás prosím mohu udělat?“

„Alex Bishop, volám nazpátek.“

„Ach ano, pane.“

„Dokázala jste sehnat tu informaci, o kterou jsem požádal?“

„Jistě, pane. Eastman Tolliver je výkonný ředitel MacIntoshovy nadace ve Valencii, stát Kalifornie. Pan Tolliver je už přes čtrnáct dní na služební cestě v Číně.

Nevrátí se dřív než za deset dní. Momentálně víc nevíme.

Potřebujete ještě něco?“

„Ne, ne, díky.“

Policie uzavřela prostor na vzdálenost jednoho bloku kolem nemocnice. Za kordonem postávaly dodávky televizních a rozhlasových stanic a křižovalo tam policejních vozů jako při manévrech. Podle toho, co Alex viděl, nikdo neměl chuť se přiblížit k nemocnici třeba jen o metr. Jelikož u sebe neměl žádný průkaz agenta FBI, bylo třeba dalších patnácti minut a dvou telefonátů, než ho policista mávnutím pustil za dřevěné bariéry.

Alex odbočil do postranní uličky naproti hlavnímu vchodu a čekal. O deset minut později za ním zastavila neoznačená uzavřená dodávka. Alex chvíli počkal a rozhlížel se, zda je někdo nepozoruje. Nakonec sebral ze zadního sedadla svou uniformu člena nemocniční ostrahy,

vystoupil z auta a přiblížil se k dodávce. Přistoupil k okénku na straně u řidiče. Dva agenti FBI se představili jako Stan Moyer a Vicky Holcroftová. Moyer byl útlý plešatící muž kolem pětačtyřicítky, jenž díky přimhouřeným očím a brýlím se silnými obroučkami připomínal spíš profesora klasických jazyků než agenta. Vicky byla mladá, ale starší než Lisa Brandonová. Plavé vlasy měla stažené do ohonu a rysy v obličeji sice hezké, ale ostře řezané a věcné.

„Zadní dveře jsou odemčené,“ poznamenal Stan.

Počkal, až se Alex ocitne uvnitř, a zeptal se: „Je pravda, že Lisu zabili?“

„Nejspíš ano.“

„Byla to báječná holka.“

„Já vím.“

Dodávka byla vybavená třemi monitory, několika telefony a mnoha dalšími přístroji. Alex vylíčil oběma agentům všechno, co sám věděl. Vicky přešla dozadu a posadila se vedle něho.

„Jsem ráda, žes nás zastihl,“ poznamenala. „Se Stanem jsme pomáhali tuhle dodávku projektovat. Pár dalších s tím zařízením umí taky zacházet, ale ne tak dobře jako my.“

„Problémové místo je v sedmém patře chirurgického věžáku. Támhle.“

Vicki vykoukla předním sklem na budovu a zavrtěla hlavou.

„Moc vysoko, než abychom něco zachytili parabolami.

Potřebovali bychom tam vpašovat minikamery a mikrofony.

Jenže k tomu by bylo třeba dostat tam Stanleye.“

„Nevím. Možná to půjde. Drží asi čtyřicet rukojmí v nemocnici a asi milion rukojmí ve městě. Ten plyn může být skrytý kdekoliv.“

„Jakou máš na tom patře spojku?“

„Věř nebo ne, ale třináctiletou holčičku jménem Tamika Bingová. Má u sebe laptop. Leží jako pacientka na sedmém patře. Kdovíjakým zázrakem se jí podařilo poslat email svému kamarádovi Rickymu Barnettovi. A ten zase zavolal mně.“

„Nevíš, jak hodně jsou pobláznění do počítačů?“

zajímala se.

„To se dá snadno zjistit, když zavoláme tomu klukovi do Roxbury. Jsou s Tamikou členy nějakého počítačového klubu. Moc o tom nevím.“

„Zní to slibně. Můžeme mu zavolat a zjistit, jestli má Tamika číslo ICQ.“

„ICQ?“

„Je to komunikační systém. Pokud ho má, můžu během pár minut stáhnout software ICQ z naší kanceláře, takže se s tou dívenkou domluvíme přímo odtud.“

„Tady je chlapcovo číslo,“ řekl Alex. „Čeká, až se mu ozveme. Teď se musím převléknout do uniformy, abych mohl proniknout do nemocnice. Vicky, pokud ti v poslední

době nedělali EKG, možná by ses radši měla dívat jiným směrem.“

Mladá žena se usmála, zvedla telefon a obrátila se k Alexovi zády.

„Jestli se skutečně dostaneš dovnitř, co hodláš podniknout?“ vyzvídal Stan.

„To ještě nevím. Ale nejdřív se pokusím promluvit s ředitelem nemocnice nebo s někým z údržby, jestli by nám nemohli poskytnout plán budovy.“

„Ředitel teď není k dispozici,“ vysvětlil Stan. „Zrovna pořádá tiskovou konferenci. Ale počkej, třeba to ještě stihneme. Začne to až tak za dvě minuty.“

Přešel do zadní části vozu a stiskl tlačítko, aby zvedl satelitní disk, dosud skrytý na střeše dodávky. Poté zapnul jeden z monitorů. Všechny místní televizní kanály nabízely stejný program – přenos z chystané tiskové konference. Na obrazovce bylo vidět pódium, narychlo postavené do vstupní haly nemocnice, lemované řadou mikrofonů. Kolem ní přeběhl technik a na poslední chvíli ještě cosi upravoval.

Pak se k, pódiu přiblížil Richard Marcus, ztrhaný a očividně zdrcený starostmi. Za ním stál výzkumný pracovník v bílém laboratorním plášti a jeden muž z nemocniční ostrahy.

„Dobrý den. Jsem doktor Richard Marcus. Už více než šest let zastávám funkci ředitele Východního zdravotnického centra. Mým oborem je interní medicína a ironií osudu infekční choroby. Přišel jsem vás stručně informovat o

situaci v naší mikrobiologické laboratoři a na našem sedmém neurochirurgickém patře. Do této chvíle máme celkem pět úmrtí, čtyři v laboratoři a jedno na sedmém poschodí. Jsme jednoznačně přesvědčení, že smrt způsobil rychle působící mikrorganismus pravděpodobně nějaký druh viru vyvolávající mozkovou infekci nazvanou encefalitis. Je pro ni typický masivní otok mozku a ve většině případů rychlá smrt. Máme důkazy, že na sedmém patře se objevilo několik dalších případů, proto jsme neurochirurgii uzavřeli a v podstatě zastavili chod celé nemocnice. Tým našich mikrobiologů se v současné době snaží kalamitu vyřešit. Víc informací vám v dané chvíli nemohu poskytnout. Budeme vás však průběžně informovat každou celou hodinu, a pokud by došlo k zásadnímu zvratu v situaci, sdělíme to veřejnosti okamžitě. Doufám, že za hodinu tu na pódiu budeme mít instalované telefony, aby sem reportéři mohli volat své otázky. Prosím vás, abyste mezitím měli maximální trpělivost. Ze všech sil se budeme snažit tu nákazu zvládnout. Děkuji vám.“

Marcus odešel z pódia, aniž počkal na jedinou otázku.

„Působí přesvědčivě,“ prohodil Stan. „Možná to je vážně virus a žádný plyn.“

„O tom bych si dovolil pochybovat,“ zabručel Alex.

„Proč?“ naléhala Vicky.

„No, tak především ten člen ostrahy, co stál těsně za Markusem, je jeden z Mallocheových lidí.“

Kapitola 32

Z okna sedmého patra viděla Jessie řady zpravodajských vozidel a policejních hlídkových vozů, jež lemovaly ulice na blok od nemocnice. Jejich reflektory ozařující tmu připomínaly lampiónový průvod. Bylo po jedenácté v noci. Za necelých sedm hodin začne operace Claudea Mallochea.

Dvě sestry, technik u počítače, Hans Pfeffer a jeden z jeho lidí. Jessie se rozhodla zapojit do operace jen kostru svého obvyklého týmu. Postupně se s jednotlivými lidmi spojila a upozornila je, že případ, který budou ráno operovat, je nesmírně naléhavý a je nutné využít sál s magnetickou rezonancí. Slíbila jim vysokou finanční odměnu a zaručila, že nákaza virem jim od Eastmana Tollivera nehrozí, neboť ten leží na JIPce, izolovaný od ostatních pacientů. Z celé vybrané skupiny odmítla přijít pouze jedna sestra. Jessie nakonec musela požádat přímo Richarda Markuse, aby ženě osobně zavolal a ujistil ji, že jí žádné nebezpečí nehrozí.

Konečně byl tým sestavený. Chyběla jen Emily, ovšem Arlette slíbila, že ji v průběhu noci určitě přivedou.

Jessie se ani neobtěžovala připomenout očividný problém, že vzhledem k dané situaci budou jak ona, tak její asistentka operovat po probdělé noci. Odpočinout by si

mohly jedině v případě, že by se operace o pár hodin odložila, o čemž samozřejmě nemohlo být řeči.

Protože se Jessie rozhodla pustit do Mallocheovy blízkosti co nejméně lidí, musela se obejít bez předoperačního vyšetření na interně a přiměla Mallocheova žoldáka Denicka, aby jí pomohl pacienta dovézt na rentgen plic a EKG. Výsledky pak dala vyhodnotit lékařům na pohotovosti.

Ještě bylo třeba vybrat si anesteziologa. S úlevou zjistila, že Michelle Bookerová má zrovna službu a je ochotná případ vzít. Bookerová, potomek otroků a dcera negramotné svobodné matky z Alabamy, absolvovala na Harvardu a ve svém oddělení jako jediná dosáhla profesury, ačkoliv byla teprve v Jessiině věku. Jessie navíc věřila, že Bookerová má natolik vyvinutý šestý smysl, aby pochopila, co se děje, aniž by kladla příliš mnoho otázek, Jessie měla špatné svědomí, že do tak hrozivého nebezpečí zaplete dalšího člověka, navíc tak nepostradatelného odborníka, jako je zrovna Michelle, ale na kladném výsledku operace závisel bezpočet dalších lidských životů. Předoperační vyšetření provedla anestezioložka na JIPce v sedmém patře.

„Pane Tollivere,“ vysvětlovala Michelle, když skončila s anamnézou a vyšetřováním, „nejprve vás uspíme, abychom mohli operační robot zavést k nádoru. Po většinu doby, po kterou potrvá vlastní zákrok, však budete vzhůru, aby doktorka Copelandová mohla během odstraňování

nádoru monitorovat vaše neurologické funkce. Chcete se na něco ohledně zítřejší operace zeptat?“

„Nechci,“ odmítl Malloche. „Objasnila jste mi to dokonale. Navíc jsem byl před pár dny v operačním sále a viděl robota v akci. Vím, s čím můžu počítat.“

„To je vynikající. Přesto platí, že pocity vnímání vlastní mozkové operace jsou naprosto nesdělitelné. Budu vás držet maximálně pod sedativy, i když úplně spát nebudete.“

„Tohle rozhodujete vy,“ pokrčil Malloche rameny.

„Omyl,“ prohlásila Michelle. „Já jsem anesteziolog.

Doktor s velkým D je támhleta žena u okna. A věřte, že jste si nemohl vybrat líp. Jessie, nechceš mě v něčem doplnit?…

Jessie?…“

Jessie vyhlížela z okna, ale nevnímala. Michellin popis zákroku způsobil, že jí hlavou bleskl nápad určitě důležitý, ale vytratil se dřív, než měla příležitost si ho zapamatovat.

Ani teď, o hodinu později, si ho pořád ještě nevybavovala. Týkal se něčeho, co Michelle říkala pacientovi… ale čeho…

S Grace přilepenou na paty se Jessie loudala chodbou a na chvilku postála přede dveřmi každého pokoje. Snažila se projevovat zájem každému pacientovi, ale starosti jí dělali pouze dva z nich: Sara Devereauová, které řeč dělala stále větší potíže, a Tamika Bingová.

Tamika se zkontaktovala s Alexem a byla v nepřetržitém spojení s jakousi Vicky. Jessie to riskla a

během večera zašla do dívenčina pokoje hned dvakrát.

Pokaždé se jí podařilo dostat zprávu od Alexe. Tu první, velmi jednoduchou, si přečetla přímo z monitoru: Myslím na vás. Buď prosím opatrná. Kdy má dojít k Mallocheově operaci? A.

Druhá zpráva byla podrobnější.

Pracujeme na tom, abychom pronikli do nemocnice.

Bereme na vědomí, že Orlis Hermannova je Arlette Mallocheová a že na sedmém patře je ona, Malloche a tři další. Ještě něco? Pravděpodobné místo kontaktu bude operační sál. Tamiko, jsi skvělá. Jessie, vydrž. Dávej si pozor. Vyhrajeme! A.

Protože Grace stála tak blízko, Jessie se nemohla Tamiky zeptat na cokoliv jiného, než jak se jí daří. Nakonec však riskla další vyšetření stetoskopem a šeptla dívence pár povzbudivých slůvek. Najednou si však vzpomněla, že když mluvila telefonicky s Emily, všichni Mallocheovi lidé, o kterých věděla, byli na patře.

„Tamiko, jsi úžasná,“ zašeptala. „Napiš Vicky, že mimo nemocnici má Malloche nejmíň ještě jednoho člověka.“

Než Jessie dokončila vyšetření, Tamika tichounce napsala zprávu. O minutu později byla Jessie opět na chodbě a zoufale se snažila rozpomenout, jaký nápad se jí předtím mihl v hlavě. Došla k pokoji Claudea Mallochea a zastavila se na prahu. V šeru dohlédla na netvora, jenž spal na zádech.

Přikrývka na hrudi se mu zvedala a klesala s každým

nádechem i výdechem. Jessie ještě nikdy nepotkala tak amorálního člověka.

S výjimkou manželky a možná úzkého kroužku těch nejvěrnějších, nebyl v nemocnici a zřejmě na celém světě jediný člověk, jehož život by měl pro Mallochea jiný význam, než zda mu je užitečný či nikoliv. Aby si zajistil úspěch operace a následný útěk, nenapadlo ho nic lepšího než povraždit všechny lidi na sedmém patře a možná dokonce i tisíce dalších ve městě. Jessie teď dokázala snadno pochopit Alexovu nenávist k tomu člověku a jeho posedlost ho zlikvidovat. Kdyby tak bylo možné vejít do Mallocheova pokoje, sklonit se nad jeho lůžko a vnuknout mu myšlenku, aby…

A najednou se Jessii rozsvítilo. Už věděla, jaký nápad se jí vyhýbá, a mučí ji. Ovšem tentokrát jí bylo všechno jasné, jako by si přečetla zřetelně vytištěný návod. Pečlivě se ovládala, aby teroristka Grace z jejího výrazu nic nevyčetla, a co nejležérněji zamířila chodbou pryč. Srdce jí bušilo až v krku. Vymyslela velmi nebezpečný plán, ale pořád existovalo procento naděje, že by mohl vyjít. A vzhledem k tomu, kolik životů bylo v sázce, to prostě musí zkusit.

Nejnebezpečnější bude první krok. Musí totiž znovu zajít do pokoje Tamiky Bingové a předat jí další zprávu pro Alexe.

S Grace v patách jako se zlověstným stínem došla Jessie na šestému a z kartotéky vytáhla Sařinu kartu. Stejně jako předtím napsala na volný lístek vzkaz pro Alexe a počkala,

až Grace na okamžik upře svou pozornost jinam. Pak papír honem vytrhla a strčila si ho do kapsy pláště. Nyní už potřebovala pouze záminku znovu navštívit Tamiku Bingovou. Roztržitě sáhla do kapsy a nahmatala gameboy.

Možná by jako chabá výmluva postačilo, že chce dát hru dívence. Vytáhla krabičku z kapsy, zívla a obrátila se k Grace.

„Mám dojem, že si zalezu do doktorského pokoje,“

oznámila jí.

„Senzační nápad,“ pronesla mladá žena mrazivě. „Zítra musíte být ve formě.“

„Předtím bych se však na minutku chtěla zastavit na pokoji sedm set deset.“

„Nač? Zrovna jste tam byla.“

„Ta holčička měla mozkový nádor, který jsem jí odoperovala, jenže předtím jí rakovina zničila řečové centrum. Může se domlouvat jen přes počítač. Nemá tu žádné hry a začíná se nudit. Slíbila jsem jí donést svého gameboye.“

„Tak tu počkejte, donesu jí ho.“

„Jenže… Jenže já jí potřebuju předvést, jak funguje.

Bude to jen chvilička.“

Nekonečné dvě minuty si Grace tu žádost rovnala v hlavě a nakonec pokrčila rameny.

„Tak dobře, ale hoďte sebou. Potřebujete se taky trochu prospat.“

Jessie opět vešla do Tamičina pokoje. Dívenka, pořád v polosedu, dřímala.

„Tak jí to dáte ráno,“ zašeptala Grace.

Ten zvuk postačil, aby se dítě vzbudilo. Okamžitě zaťukalo na stolek, aby upoutalo Jessiinu pozornost.

Žádné nové zprávy, napsala Tamika.

Jessie tělem zakryla monitor před Graciným pohledem a podala malé pacientce papír se vzkazem.

NAJDĚTE

DR.

MARKA

NAEHRINGA.

BEZPODMÍNEČNĚ NA MĚ MUSÍ ČEKAT V 6 RÁNO NA OPERAČNÍM SÁLE. AŤ PŘINESE KOVZELNÉ LÉKY, KTERÉ PŘEDVÁDĚL NEDÁVNO PŘI VELKÉ VIZITĚ.

OTÁZKA ŽIVOTA A SMRTI. JESSIE

„Tak, Tamiko,“ prohlásila hlasitě, „tady máš ten gameboy, co jsem ti slíbila. Ukážu ti, jak funguje. Tímhle tlačítkem ho spustíš…“

Zatímco Jessie mluvila, Tamika mžikla na zprávu a bleskově ji přepsala na počítači. Když jí Jessie podávala hračku, nenápadně sebrala papír a strčila si ho zpátky do kapsy pláště.

„Co se tady kčertu děje?“ vpadla do pokoje navztekaná Arlette.

Jessie odskočila od postele, ale stačila si všimnout, že Tamika přerušila spojení s Vicky.

Hodná holka! pochválila ji v duchu. Zprávu odešleš později.

„Všechno je v pořádku,“ ozvala se Grace.

„Vážně? Já bych řekla, že doktorka tu tvrdne celou noc.“

„Zatím tu byla dvakrát. Tak často chodí i do jiných pokojů. A teď jen donesla té malé hračku.“

„No, tak s tím couráním po pokojích je konec, dokud Claude nebude mít po operaci. Paní doktorko, máte připravený svůj pokoj. Okamžitě běžte spát!“

„Chci ještě překontrolovat Saru Devereauovou,“ namítla Jessie. „Její stav se možná zhoršil.“

„Řekla jsem, že si půjdete lehnout, a to platí!“

Náhle Arlette vytřeštila oči. Jessie sledovala její pohled k telefonnímu kabelu, který se plazil od zástrčky ve stěně pod Tamičinu přikrývku. Arlette zaklela a škubla kabelem.

Laptop sklouzl z otočného stolku Tamice na klín. Rozzuřená Arlette vlepila Tamice facku a okamžitě nato vrazila prudký políček i Jessii.

„Co to má znamenat?“ zahulákala. „Kdo to zapojil?“

Tamika, kterou rána nevyvedla z míry, bleskově naťukala odpověď a natočila monitor, aby si ji Arlette mohla přečíst:

To jsem udělala já. Chtěla jsem poslat email svýmu klukovi.

„Po operaci mozkového nádoru zůstala němá,“ pokusila se vysvětlit Jessie. „Počítač je jediný prostředek, kterým se může domluvit s…“

„Drž hubu!“ zavrčela Arlette. „Grace, odeslala nějaký email, zatímco tu byla doktorka?“

„Žádný!“ vyhrkla Grace, která se zatvářila zděšeně.

„Dávalas pozor?“

„Jo. Jasně, kontrolovala jsem všechno, co dělaly.“

„Už kvůli tobě doufám, že to je pravda.“

Arlette popadla laptop, vyškubla ho z telefonní přípojky a zvedla přístroj nad hlavu.

„Prosím vás, nedělejte to,“ zaprosila Jessie. „Je to její jediný…“

Arlette mrštila počítačem na podlahu. Kryt odletěl a monitor se roztříštil.

„Do postele!“ poručila. „A hned!“

Kapitola 33

Větrací šachtu v chirurgickém věžáku tvořila hliníková roura o podobných rozměrech jako tunel v magnetické rezonanci. Alex se s roztaženými pažemi pomaloučku plížil bludištěm a od stěn se odrážel špičkami nohou. Do šachty pronikl na pátém poschodí. Na hlavě měl hornickou přilbu s reflektorem na čele a v jedné ruce držel plánek větracího systému. V druhé ruce svíral pásmo, kterým měřil vzdálenosti od jednotlivých orientačních bodů, aby neztratil odhad, kde je. Na zádech nesl malý batoh s videokamerou a vysílačkou a navíc s nůžkami na plech, vrtačkou a dalším nářadím. V podpaždním pouzdru si nesl pistoli.

Kruhový tvar hlavní chodby na sedmém patře představoval problém, protože kamera i mikrofon tam nebyly nic moc platné. Nejlepší místo tvořil strop nad sesternou, ale Alex pochyboval, že by se mu podařilo zařízení nainstalovat, aniž by ho Mallocheovi lidé zaslechli či si všimli čočky minikamery. Rozhodl se proto pro místo hned za rohem od sesterny, kde nebude kamera tak na ráně a přitom zvládne zachytit většinu dění na patře. Teď, pokud ho výpočty neklamaly, dorazil přesně k cíli.

Odjakživa trpěl fóbií ze stísněných prostor a nyní se už přes hodinu plazil rourou o průměru sotva šedesát centimetrů. Měl pocit, že každý úder jeho srdce se rozléhá

mnohonásobnou ozvěnou. Byl zmáčený potem a špatně se mu dýchalo. Posledních pár minut nedokázal myslet na nic jiného, než že by se příšerné rád postavil. Že se musí postavit. Jenže na to tu nebylo místo a nezbývalo mu nic jiného než pokračovat kupředu.

Natáhl pásmo a opět si podle plánku ověřil, kde je.

Pokud se nepletl, nacházel se asi sedm metrů od středu sesterny. Po obou stranách tunelu se táhly úzké roury k pokojům pacientů. Nepatrně v Alexovi odbourávaly pocit, že se z té úzké prostory zblázní, ale úzkost ho přesto neopustila. Sundal si batoh ze zad a vytáhl nůžky na plech a vrtačku. Stačí vyvrtat dvě díry a pak se nůžkami dostane k panelu ve stropě.

Jen klid, nabádal se v duchu. Dokáže to a zvládne se i dostat ven. Jen musí zachovat klid.

Chvíli to trvalo, ale nakonec přece jen ve větrací šachtě vyrobil čtvercový otvor dvacet na dvacet centimetrů. Alex na okamžik zhasnul reflektor na přilbě a zůstal ležet ve tmě.

Snažil se o maximální klid. Hlavní bylo ticho absolutní ticho a zručnost v práci s vrtačkou. Dřevotříska stropního panelu postupně povolila, kolem se rozvířily vločky vyvrtaného odpadu.

Pomalu… pomalu…

Skoro přímo pod místem, kde Alex pracoval, mířila Jessie k pokoji, který jí Arlette vyhradila na přespání. Za ní kráčela všudypřítomná Grace, doprovázená samotnou

Arlette. Náhle, zrovna když se Jessie ocitla přímo pod Alexem dělilo je vlastně jen pár desítek centimetrů, mu zadrhla vrtačka o jakousi překážku ve stropním panelu. Než se Alex stačil vzpamatovat, vrtačka se mu vysmekla z ruky a dopadla na stropní panel s žuchnutím, které připomínalo úder kladivem. Panel na jednom konci povolil. Grace s namířenou zbraní vmžiku vyskočila do výšky a strhla celý panel dolů. Alex, nekrytý nad otvorem v hliníkové rouře, s úlekem zašátral po své pistoli, ale Grace a Arlette měly proti němu náskok.

„Ne!“ zavřískla Jessie, když spustily palbu. „Neee!“

Několik střel zasáhlo Alexe přímo do obličeje a další proletěly hliníkovou rourou a zaryly se mu do těla. Ze stropu začal kanout hustý déšť těžkých krvavých krůpějí, pleskaly o podlahu a barvily Jessiin bílý laboratorní plášť šarlatem.

Alexův obličej změněný v rudou masku smrti se groteskně vyklonil z otvoru v rouře.

„Ach bože,“ sténala Jessie, „ach bože… ach bože…

ach…“

„Jessie?“

Jemné ruce jí tiskly ramena. „Jess, probuď se.“

Tichý, konejšivý šepot. Jemný dech v obličeji. Děs noční můry začal vybledat a s ní povolila bolestivá křeč v celém Jessiině těle. Ležela na břiše, svírala polštář, jako by jí šlo o život, a čelisti měla zaťaté. Cítila, že oblečení má

prosáklé potem. Pomalu se obrátila a zamžourala do šera.

Shlížela na ni Emily s ustaraně zachmuřeným obličejem.

„To musel být vážně příšerný sen,“ poznamenala.

Jessie se posadila a snažila se zaplašit hrůzu ze živého snu. Pak se vrhla přítelkyni kolem krku.

„Ach Em… Jsem tak ráda, že jsi tady. Umírala jsem o tebe strachy. Není ti něco?“

„Nic, co by nějaký týden na Havaji nemohl dát do pořádku, kámoško.“

Jessie se ztěžka postavila. O rám dveří se opíral Derrick v lékařském plášti a se zbraní přes rameno.

„Kolik je hodin?“ otázala se Jessie pořád ještě v polospánku.

„Půl šesté.“

„Operační sál. V šest musíme být na operačním sále.“

„Já vím. Ještě pořád máš čas se osprchovat a převléknout. Donesla jsem ti čisté oblečení.“

„Spala jsi vůbec?“

„Jsem v pohodě. Paní Hermannova mi dala na srozuměnou, že budu tobě a ARSi asistovat na operačním sále.“

„Není to žádná paní Hermannova. Jmenuje se Arlette Mallocheová. Eastman Tolliver je ve skutečnosti její manžel Claude. Jsou to nájemní zabijáci.“

„Ten chlápek, co mě svázal, se ani slůvkem nezmínil, pro koho pracuje,“ odpověděla Emily, „ale moc mě to

nepřekvapuje. Božínku, ale to znamená, že Carl nedostane svůj grant!“

Jessie se unaveně pousmála.

„Nejspíš ne,“ přisvědčila. Zachmuřila se. „Lisa Brandonová, víš, ta ochotná dobrovolnice, která se tak hezky starala o Saru, byla ve skutečnosti agentka FBI.

Carlovou vinou ji zabili, protože mu ruply nervy a přinutil ji, aby před všemi prozradila, co je zač. A potom chybělo jen maličko, aby se dal taky zabít.“

„Carl leží v pokoji vedle tebe a je…“

„Sara!“ vykřikla náhle Jessie.

„Co je?“

„Sara. Musím ji vidět. Arlette mi nedovolila, abych za ní ještě v noci zašla, ale Sara mi připadala nějak zpomalená.“

„Jessie, pomalu reaguje už od chvíle, kdy se probrala z komatu.“

Jessie si vzala čisté oblečení a obrátila se k Derrickovi.

„Mohla by se tady ta ošetřovatelka jít podívat na ženu na pokoji sedm set třicet sedm?“

„Jen když to dovolí Arlette.“

Derrick zapnul vysílačku a za minutku se ve dveřích objevila Grace.

„Vyřiďte, že dole na sále se ukážu, hned jak se převléknu.“

Když Derrick vyšel za Emily na chodbu, Jessie vzhlédla ke stropu. Zpola očekávala, že bude potřísněný Alexovou krví. Kolik bylo v jejím snu pravdy? Navíc si lámala hlavu otázkou, zda se Tamice podařilo odeslat zprávu o Marku Naehringovi dřív, než Arlette zničila laptop. Pokud ano, měli naději. Pokud ne, tak ji jiné řešení nenapadá. Bude muset provést tu operaci, jak nejlépe dovede, a přitom se modlit, aby ARS správně fungoval, Malloche se zotavil a odjel ze země bez dalšího vraždění. Ovšem hluboko v duši bylo Jessii jasné, že přání, aby už nedošlo k dalším obětem na lidských životech, je velmi nereálné. Claude a Arlette Mallocheovi byli zvířata dravci, kteří v čelistech svírali hrdlo nejen nemocnice, ale celého města.

Grace zavřela dveře na chodbu a zůstala stát na prahu koupelny. Jessie se svlékla a vkročila do sprchy. Horká voda, mýdlo a šampon jí maličko vylepšily skleslou náladu.

Alex a Emily jsou naživu a přežil dokonce i Carl. Tamika Bingová se vytrhla ze své hrůzné deprese a pomohla uskutečňovat plán na jejich záchranu. Jessie na okamžik zavřela oči a chvíli si nechala obličej masírovat proudy horké vody. Zrovna se drhla osuškou, když do pokoje vpadla Emily.

„Jess, poběž rychle,“ vyhrkla celá bez dechu. „Jde o Saru! Je jí o moc hůř. Podle mě to nedopadne dobře.“

Jessie si bleskově nasadila brýle, chvatně navlékla čisté doktorské kalhoty a plášť a kolem Grace vystřelila na

chodbu. Sara byla skutečně v přímém ohrožení života.

Ležela zcela nehybně v hlubokém bezvědomí a nereagovala na dotek ani na zvuky. Dýchala se zjevnou námahou.

Zorničky měla rozšířené a téměř nereagovaly na světlo důkaz, že došlo k masivnímu otoku mozku, jenž tlačí na část mozkového kmene směrem ke kostěnému výběžku ve spodní části lebky.

„Akutní hydrocefalus,“ prohlásila Jessie. „Na to vsadím krk.“

Cosi, pravděpodobně malá krevní sraženina či kousek zjizvené

tkáně

bránilo

volnému

průtoku

Sařina

mozkomíšního moku. Tekutina nemohla proudit skrz centrální nervový systém a páteří podél míchy. Ovšem tekutina se v mozku nepřestává vytvářet a výsledný nárůst tlaku v pevně uzavřeném prostoru lebky mohl být smrtelný.

Jessie se v duchu proklínala, proč se v noci, když tušila, že s přítelkyní není všechno v pořádku, Arlettině rozkazu nepostavila vzpurněji. Už tehdy měla předpokládat, že může dojít k náhlému zhoršení.

„Zavolám na operační sál,“ oznámila Emily. „Operační tým je tam už beztak připravený.“

„Nic takového nepřichází v úvahu!“

Arlette Mallocheová vletěla do pokoje jako lítice a málem se na Jessii vrhla se zaťatými pěstmi.

„Téhle ženě musíme okamžitě zavést drenáž, abychom snížili tlak, který jí narůstá v lebce,“ vysvětlovala Jessie. „Je třeba ji bezodkladně dopravit na operační sál.“

„Jediný pacient, kterého bezodkladně dopravíte na operační sál, je můj manžel!“ štěkala Arlette.

Jessie užuž chtěla začít prosit za Sařin život, ale včas se zarazila. Pro lidi typu Arlette Mallocheové a jejího manžela byly všechny prosby jen známkou slabosti rozhodně nic, co by v nich budilo respekt. Místo toho tedy Jessie dala průchod vší nenávisti, vášni a vzteku, které se v ní během posledních hodin nastřádaly.

„Arlette!!“ vybuchla, „tak v tomhle neustoupím!

Claudeova operace počká, dokud té ženě nezavedu drenáž!

Přísahám, že pokud ji necháte zemřít, v žádném případě nebudu vašeho manžela operovat, i kdybyste mě sebevíc mučila!“

Arlette ji zpražila zpupným pohledem olympské bohyně, proti níž se postavil pošetilý smrtelník. Poté zcela nevzrušeně sundala zbraň z ramene a vrazila hlaveň Sare hluboko do úst. Sara se začala dávit a podvědomě zazmítala pažemi.

„Mého manžela mají za patnáct minut odvézt na operační sál!“ sykla Arlette. „Pokud tam nebudete současně s ním, každou minutu zastřelím na tomhle patře jednoho pacienta, dokud tam nedorazíte a začnu touhle ženou.

Rozuměla jste mi?“

Jessie a Emily si vyměnily pohled.

Stoji za to riskovat, že to je jen planá výhrůžka? ptaly se v duchu jedna druhé. Má smysl odmítnout operovat?

Jessie znala odpověď až příliš dobře. Cena za vítězství byla tak vysoká, že ji odmítala zaplatit. Příliš jí záleželo na životech ostatních a Arlette to věděla stejně dobře jako ona, stejně jako Jessie věděla, že Arlette na cizím životě nesejde co by se za nehet vešlo. Souboj jejich vůlí byl v podstatě směšný, protože vítěz byl známý předem.

„Rozuměla,“ vyhrkla tedy Jessie chvatně. „A teď prosím vytáhněte tu hlaveň ze Sařiných úst.“

„Patnáct minut,“ opakovala Arlette a vytáhla hlaveň. „A nezahrávejte si se mnou.“

Obrátila se ke dveřím.

„Počkejte ještě!“ vykřikla Jessie. „Mohla bych něco zkusit přímo tady.“

Arlette se zvolna otočila a rozhlédla se po tvářích kolem sebe jako despotický panovník, který se před očima celého národa rozhodl udělat velkolepý shovívavý ústupek, kterým neměl co ztratit a mohl pouze získat.

„Máte deset minut!“ připomněla. „Za pět minut šest vás tu už nechci vidět, protože budete doprovázet mého manžela na operační sál.“

„Jediná věc.“

„Ano?“

„Vaši lidé mi zabavili nástroj, který bych teď nutně potřebovala, ruční vrtačku. Vypadá jako velký šroubovák s černým držadlem a silným vrtákem na druhém konci.“

„Nám to připadalo jako dýka.“

„A potřebuju ještě další nástroje.“

Arlette kývla na Grace, která Jessii naznačila, že může odejít z pokoje, a šla těsně za ní.

„A ne abyste vyvedla nějakou hloupost!“ volala za nimi Arlette.

Než se Jessie vrátila s ruční vrtačkou, nůžkami, břitvou, skalpelem, hemostatem a katétrem, ztratila tři drahocenné minuty z povolených deseti. A co hůř, jedna ze Sařiných zornic byla větší než druhá a vůbec nereagovala na světlo Jessiiny baterky. Otok mozku a tlak v lebce začínal dosahovat smrtících hodnot.

Arlette zřejmě vycítila, že smrt je nablízku, a rozhodla se zůstat v pokoji, aby přihlížela proceduře.

„Měla jsem k té diagnóze dojít už včera večer,“

mumlala zoufale Jessie, když s Emily vyholovala Saře jemné čerstvé chmýří na vrcholku lebky, dva centimetry nad čárou vlasů, lehce napravo. „Měla jsem ji odvézt na sál a provést to pořádně. Teď už je příliš pozdě. Včera… Včera to tu bylo přímo šílené. Ale stejně jsem to měla prosadit.“

„Tak teď udělej všechno, co můžeš, Jess,“ vybídla ji chlácholivě Emily. „Obě víme, že má pořád ještě šanci.“

Stáhly Saru na posteli o kus níž, Jessie si navlékla rukavice a vylezla na matraci za Sařinu hlavu. Mázla vyholené místo i vrtačku antiseptikem a ručně začala Saře vyvrtávat otvor do lebky. Zbývalo jí necelých pět minut.

Práce však pokračovala pomalu. Ruční vrtačka sice patřila do výbavy každého neurochirurga, stejně jako se internista neobešel bez stetoskopu, ale používala se jen zřídka, jako nouzové řešení či v kritických situacích. Jessie se začala bát, že nemá v pažích dost síly, aby zákrok dokončila.

Na protější straně pokoje se Arlette schválně postavila tak, aby Jessii neušel jediný její pohyb, sundala si zbraň z ramene a držela ji volně před sebou.

„Dvě minuty,“ oznámila.

„Podej mi ten katétr a hemostat, prosím tě, Em. Už jsem se dostala skrz důru.“

Jessie zastrčila jeden konec katétru do hemostatu a druhý zasouvala právě vyvrtaným otvorem směrem k čelní dutině, kde byl tlak v lebce největší.

„Ještě minuta a tady končíte!“ upozornila Arlette.

„Myslím to vážně. Koneckonců, dostala jste šanci, ne?“

Jessie uchopila katétr a krouživým pohybem ho vtiskla do čelní dutiny. Vmžiku z katétru vystříkl mozkomíšní mok, a to tak prudce, že doletěl až Emily na rukáv.

„Konec!“ ohlásila Arlette. „Jdeme, doktorko!“

„Ale ještě od ní nemůžu!“ bránila se Jessie.

Arlette zvedla hlaveň a přistoupila k posteli, očividně odhodlaná Saru zastřelit.

„Já s ní zůstanu,“ vyhrkla Emily spěšně.

Arlette ji probodla očima.

„Nic takového neuděláte. Chci, abyste obě odtud vypadly a co nejrychleji švihaly na operační sál.“

Hlas jí čišel mrazem. Jessie si byla jistá, že každou vteřinou pozvedne vražednice zbraň a prostě Saře vystřelí mozek z hlavy. Jenže drenážní katétr nebyl ještě upevněný.

Co když vyklouzne nebo se ucpe? A co nasazení antibiotik, protože celý zákrok měl ke sterilnosti daleko? A co nasazení steroidů a dalších léků na zmenšení otoku mozku?

„Tak dobře, dobře,“ zaprosila. „Nestřílejte. Už jdeme.

My už jdeme.“

„Já se o ni postarám.“

Carl Gilbride stál na prahu a pak vkročil do pokoje. Za ním se objevil Armand. Primář měl na tváři obvaz a ve své krví potřísněné značkové košili a laboratorním plášti vypadal neupraveně. Pohled však měl jasný a v očích pevné odhodlání. Na několik vteřin zavládlo hluboké ticho.

„Děkuju, Carle,“ ozvala se Jessie tiše. Vstala z postele, aby mu udělala místo. „Děkuju.“

„Tak!“ vyštěkla Arlette. „Padáme!“ Obrátila se k Armandovi. „Dovolte panu doktorovi, ať pacientce poskytne všechnu nebytnou péči.“

„Jessie,“ ozval se ještě Gilbride, než vyšla na chodbu, „jaká antibiotika chcete, abych jí nasadil?“

Jessie se po něm ohlédla a poprvé po nekonečně dlouhé době si uvědomila, že ten člověk jí je sympatický.

„To rozhodněte sám,“ odpověděla. „Důvěřuju vašemu úsudku, Carle.“

Kapitola 34

Tým převážející pacienta sestával z Jessie a Emily, Grace a Derricka. Armand a Arlette měli zůstat na sedmém neurochirurgickém patře. Další terorista, ten, který předtím držel Emily v zajetí kdesi v suterénních prostorách nemocnice, se neobjevil. Jessie měla silné podezření, že buď hlídá Richarda Markuse, nebo je někde venku ve městě, připravený odpálit nálože se somanem, jakmile se něco zvrtne.

Skutečnost, že má u sebe Emily, přece jen Jessii trochu uklidnila, ačkoliv zatím nedostaly ani minutu, aby si spolu promluvily o samotě. Na operačním sále to však bude možné díky relativnímu soukromí v prostoru mezi tory magnetické rezonance.

Celou operaci měl sice provést ARS, ale přesto Mallocheovi vyholili celou lebku pro případ, že by Jessie musela přikročit ke klasickému otevření lebky. Malloche ležel pokojně na vozíku a držel se Arlette za ruku. Bolesti hlavy mu po lécích sice ustoupily, ale neobešel se bez nich celou noc.

„Odvedlas skvělou práci. Všechno máš dokonale pod kontrolou,“ řekl manželce francouzsky. „Štěstí že tě mám.“

„Ale jdi,“ usmála se. „My všichni máme štěstí, že máme tebe.“

Jessie si dávala pozor, aby nepoznali, že její francouzština je docela obstojná.

Něžná láska dvou zrůd, zasténala v duchu. Panebože!

Dveře výtahu se otevřely a vozík s Claudem Mallochem zajel dovnitř.

„Grace, máš zbraň?“ zeptal se ještě.

„Tady,“ poklepala si mladá žena na rameno, kde pod bílým pláštěm skrývala revolver.

„Počkejte!“ ozvala se Jessie. „Pokud chcete jít do operačního sálu, všechno kovové musí zůstat venku.

Elektromagnet by někomu prohnal zbraň tělem.“

„Kdepak!“ zazubil se Malloche. „Venku musí zůstat všechno magnetické. Graceina malá osmatřicítka byla vyrobená na zakázku přesně za účelem návštěvy vašeho operačního sálu. Mám dojem, že je z titanu a dalších materiálů, ale rozhodně z ničeho magnetického. A dejte na mě, že Grace s tou věcičkou umí skvěle zacházet. Ty, Grace, připomeň mi, kolik lidí jsi už poslala do ráje, cos přišla k nám?“

Štíhlá Američanka jen otráveně pokrčila rameny.

„Ani nevím,“ zabručela. „Devatenáct nebo dvacet, nevedu si přesné účetnictví. Dělám jen to, co mi nakážete.“

„Prosím, abyste tohle brala jako varování, paní doktorko. Zvládněte mou operaci dobře ne, perfektně a odvezte mě zpátky na oddělení, abych se zotavil. Pokud se cokoliv, třeba jen nepatrně, bude zdát během zákroku v

nepořádku, tady Grace má příkaz zastřelit paní DelGrecovou. Pak by vám asistoval doktor Gilbride, abyste mohla operaci dokončit. Vyjádřil jsem se jasně?“

„Dokonale.“

„Výborně.“

Jessie blýskla po Mallocheovi pohledem plným nenávisti, ale ten mezitím zavřel oči a náznakem úsměvu prozrazoval, že se propadá do snivého obluzení, vyvolaného předoperačními sedativy.

„Paní doktorko,“ přisadila si Arlette, „před operačním sálem bude držet stráž Derrick. Ostatním ho představíte jako člena nemocniční ostrahy, jehož poslal Richard Marcus se svým týmem, aby se zamezilo příchodu nepovolaných osob, které by mohly rozšířit údajnou infekci. S Claudem jsme překontrolovali seznam lidí, kteří se zapojí do operace.

Derrick má za povinnost dohlédnout na to, aby se do sálu nedostal nikdo, kdo není na seznamu.“

„Rozumím.“

„Ovšem narazili jsme na jedno jméno, které se nám nezdá. Doktor Mark Naehring. Kdo to přesně je a jakou bude mít na sále úlohu?“

Jessii nezaskočila přímo ta otázka jako spíš její načasování. Především si nebyla jistá, že se doktor Naehring vůbec ukáže, ale usoudila, že by bylo bláhové ho vynechat ze seznamu zúčastněných, který po ní Malloche vyžadoval.

Cestou k výtahům doufala, že Naehringovo jméno zabijáky

nezaujme. Taky mohla mít víc rozumu. Nyní si lámala hlavu, kolik pravdy může do odpovědi vložit. Pokud se Malloche či Arlette podívali do rejstříku bostonských lékařů, pak už o Naehringovi něco vědí. Kdyby jim teď začala vykládat něco jiného, okamžitě by zostražitěli a jejímu beztak nejistému plánu zamezili dřív, než by se o něco stačila pokusit.

„Doktor Naehring je psychofarmakolog,“ vysvětlila tedy opatrně. „Větší část operace bude váš manžel při vědomí, aby mohl reagovat. Doktor Naehring je mnohem větší odborník než doktorka Bookerová, pokud jde o kombinace léků, které dovolují operovat pacienta v tomto stavu.“

Uběhlo několik vteřin plných děsu, během nichž Arlette vstřebávala poskytnutou informaci. Nakonec mlčky podala seznam Derrickovi.

Dveře výtahu se zavřely a celá pětice Malloche, Grace, Jessie, Emily a Derrick začala sjíždět do suterénu budovy.

Před podobně obtížným zákrokem Jessie většinou strávila hodinu ve své kanceláři, probírala se snímky z magnetické rezonance, listovala odbornými neurochirurgickými knihami a připomínala si anatomické detaily, s nimiž se během operace setká. Dosud se ještě před žádnou operací nemusela soustředit jen během krátké jízdy výtahem.

Hlavou jí kmitaly útržky myšlenek jako roj meteorů a znemožňovaly jí uvažovat o ARSi a meningiomu Claudea

Mallochea. Tohle rozhodně nebyl stav mysli, který potřebovala pro úspěšné provedení zákroku natož takového, jenž mohl mít tak vážné a tragické důsledky. Při operaci přece nebude rozhodovat jen její chirurgické umění, ale schopnost zůstat soustředěná.

Dveře výtahu se tiše rozevřely a všichni vystoupili v chodbě proti dveřím vedoucím do operačního sálu s magnetickou rezonancí. „Nehnu se od vás na krok!“

připomněla Grace Jessii, když mířili s pacientem na sál.

Jessie zjistila, že v předsálí u šatny čeká Michelle Bookerová, ale po doktoru Naehringovi nebylo nikde ani stopy.

Kčertu.

Možná už bylo pozdě, ale Jessie si náhle uvědomila, že Emily nemá ani tušení, že by měl přijít i Naehring. Navíc jí napadlo, že to Michelle Bookerové může připadat neobvyklé, ale nebude znát důvod. Je životně důležité, aby se o tom obě ženy dozvěděly s předstihem, ovšem tak, aby Jessie nikoho neohrozila. Naštěstí patřily mezi nejchytřejší lidi, jaké znala.

Ale co když se psychofarmakolog neukáže? ptala se sama sebe v duchu. Existuje způsob, jakým by ty léky dokázala podat sama? Používal kombinaci tří nebo čtyř hypnotik. Ne, v tom se ona nevyzná. Kdyby použila drogy k Mallocheově výslechu a něco se zvrtlo, zemřelo by v důsledku toho mnoho lidí.

Jessie představila Grace Michelle Bookerové. Udělala z ní studentku biomechaniky z Chicaga, která jí před časem poslala dopis, v němž vyjádřila zájem o ARS. Potom přesně podle instrukcí představila rentgenoložce Holly Derricka jako zaměstnance nemocniční ostrahy, který ručí za to, že do operačního sálu nevnikne nikdo, kdo není uvedený na seznamu, který osobně sestavila. Žádná z těchto lží by po minutce rozhovoru neobstála, ale Holly a Michelle v tuhle chvíli jako vždy nevěděly, kam dřív skočit, a závažnost zákroku jistě upoutá jejich plnou pozornost.

První pořádnou příležitost, jak předat Emily aspoň stručnou informaci, dostala Jessie až při převlékání. Grace se jako studentka biomechaniky stále držela jen pár kroků od nich. Jessie roztočila kohoutky s vodou naplno, takže proud hlučně pleskal do nerezového umyvadla. Emily se zařídila podle jejího příkladu.

„Škoda že nevím, jak je na tom Sara,“ poznamenala Jessie a hleděla přitom přímo před sebe.

„Taky by mě to zajímalo, Jess. Chápu, že se cítíš provinile kvůli tomu, že ses na ni nešla podívat ještě večer, ale copak jsi měla na vybranou? A pokud jde o zavedení katétru, odvedla jsi setsakra dobrou práci.“

„Díky. Ochotně se přiznávám, že jsem byla vyděšená k smrti. Poslouchej, Em. Snažila jsem se poslat Alexovi vzkaz, aby sem poslal Marka Naehringa.“

„Toho psychiatra přes léky?“

„Ano.“

„Proč?“

„Hoďte sebou, vy dvě!“ houkla Grace přes rameno.

„Tvrdily jste, že to nebude trvat víc než pět minut.“

„Chtěla bych ty hypnotika nasadit Mallocheovi, abych ho mohla vyslechnout kvůli somanu,“ vysvětlovala Jessie.

„Naehring se možná ani neukáže, ale kdyby ano, zařiď se podle mých příkazů a prohoď si s ním místo.“

„Michelle ví, co se děje?“

„Zatím ne. Tady bych potřebovala tvou pomoc.“

„Tak na pár vteřin zabav Grace před operačním sálem a já se pokusím dát Michelle aspoň na srozuměnou, že se kolem dnešního případu děje něco podivného a že by ze sebe měla vydat všechno.“

„Hlavně buď opatrná, mikrofony jsou už zapnuté.

Každé hlasitější slovo bude slyšet na chodbách.“

Emily si otřepala vodu z rukou. „Tak fajn, je čas zvednout oponu!“ prohlásila. „Počkej minutku dvě, než mi uvnitř navléknou plášť a rukavice, a pak můžeš předvést velkolepý nástup na scénu, jak to vždycky dělává Gilbride.“

„Nejsem si jistá, jestli to zvládnu bez koruny, žezla a královského hermelínu.“

Jessie nedokázala Grace zdržet víc než třicet vteřin. Pak už dostala rozkaz, ať vejde do operačního sálu. Skip Porter s maskou, rukavicemi a ve sterilním oděvu připravoval ARS.

Za prosklenou přepážkou bylo vidět obsluhu počítače a

rentgenologa Hanse Pfeffera, jak si chystají svá zařízení a ověřují si spojení s počítačovou laboratoří o patro výš. Za nimi téměř v pozoru stál Derrick. Vystupoval tu sice jako člen ostrahy, ale vstoupil do prostor, kam lidé směli jen v bílém plášti. Derrick si svůj laboratorní plášť zapnul na jeden knoflík a dokonale tak skryl svou vražednou automatickou pušku přehozenou přes rameno. Bylo chvilku po půl sedmé ráno. Do jedenácti nejpozději v poledne bude operace Claude Mallochea už u konce.

A co pak? položila si Jessie v duchu otázku. Co bude pak?

Vzala si od sestry ručník a poděkovala jí, že přišla.

„To je v pohodě,“ ujistila ji sestra. „Proč je kolem toho případu takový rozruch?“

„Pan Eastman Tolliver stojí v čele nadace, která se chystá věnovat naší nemocnici několik milionů na výzkumné účely.“

„Proto Richardu Markusovi tak záleží na tom, abyste tu operaci provedli co nejdřív?“

„Přesně tak.“

„No, omlouvám se, že jsem dělala tolik cavyků, ale mám dvě malé děti a ten virus mě vážně vyděsil.“

„To samozřejmě chápu. Můžete mí věřit, že umřít se mi nechce stejně jako vám. Máte mé slovo, že to je bezpečné.

Na sedmém patře jsme neměli další úmrtí a pan Tolliver byl od vypuknutí epidemie stranou ostatních.“

Jessie vklouzla do rukávů sterilního pláště a pak zasunula ruce do rukavic.

Strach z neznámé virové epidemie, pomyslela si. Tak tohle se ti povedlo, Claude. Ty neponecháš pranic náhodě, co?

„Emily, všechno je připraveno!“ zvolala Michelle Bookerová. „Pacient je pod narkózou a intubovaný.

Zasuneme ho do otvoru.“

Jessie zůstala stát stranou a sledovala, jak lehátko s Mallochem klouže po kolejnici otvorem v magnetu po její pravé straně.

„Pozor… a… stát!“ zavelela Emily, když se pacientova hlava ocitla uprostřed šedesáticentimetrové mezery oddělující oba magnety v tom nepatrném vesmíru, kde v příštích pěti hodinách bude ona i Jessie bojovat o vítězství nad zákeřnou nemocí.

Emily začala připravovat Mallochea na zavedení ARSe nosní dutinou, současně mu však připravila i místo nad linií vlasů – to druhé pro případ, že by ARS nebylo možné zavést pravou nosní dírkou. Jessie zatím setrvávala opodál. Byl čas zapojit do akce i Michelle Bookerovou.

„Michelle,“ řekla, „nelze vyloučit, že se tu dole ukáže i doktor Naehring a po nějakou dobu nám bude u tohoto případu asistovat.“

Anestezioložka prudce vzhlédla.

Hlavně klid! prosila ji Jessie pohledem. Hlavně klid!

O čem to proboha mluvíš, holka? tázaly se Michelliny tmavé inteligentní oči nad okrajem masky.

„Mark

Naehring,“

poznamenala

věcně.

„Má

obdivuhodné výsledky.“

Hlavně se nepodřekni.

„Až začneme provádět funkční magnetickou rezonanci, vystřídá vás, ale bude pracovat naproti mně, na Emilyině místě.“

„To je zajímavý přístup. Ještě nikdy jsem s ním na podobném případu nepracovala.“

Zbláznila ses?

„Doufám, že skutečně přijde. Kdyby mu to náhodou nevyšlo, dokázala byste podat stejnou medikaci, jako předvedl při velké vizitě?“

Michelle nenápadně ukázala bradou na Grace. Má snad ona něco společného s tímhle šíleným nápadem?

Jessie přikývla. Pod maskou se usmívala. Michelle Bookerová neměla tušení, co je to za loď a do jakého přístavu má namířeno, ale každopádně byla na palubě.

„Asi bych mohla použít vlastní kombinaci léků,“

odpověděla Michelle, „ale v tomhle je Naehring mistr.“

„Kdybychom to tak museli udělat, pošlu k vám Emily, abyste jí rychle vysvětlila, jak monitorovat průběh anesteze, a vy mi půjdete pomáhat.“

Doufám, že víš, co děláš, sdělovaly nyní Michelliny oči.

„To nebude problém,“ přikývla. „Učím ráda.“

Jessie se přesunula na své místo naproti Emily.

Společně zarouškovaly Mallocheovu hlavu a upevnily ji do titanového znehybňujícího rámu. Grace sice dál stála jen pár kroků od nich, ale přes Jessiina záda na ně neviděla. Kdyby vystoupila na schůdky, viděla by a slyšela mnohem víc, ale Jessie se podařilo zastrčit je nohou z dohledu pod stolek s nástroji. Vypnula mikrofon a naznačila Emily, ať udělá totéž.

„Takhle to nemůžeme nechat dlouho, aby Derrick nepojal podezření,“ zašeptala. „Nech svůj mikrofon vypnutý, budeme používat jenom můj.“ Znovu mikrofon zapnula. „Tak tedy všichni připraveni? Můžeme začít?

Jarede?“

„Připraven!“ ozval se asistent.

„Sylvie?“

„Všechno v pořádku!“

„Skipe?“

„Rozkaz!“

„Hansi?“

„Čekáme jen na vás.“

„Holly?“

„Žádný problém.“

„Tak dobře. Holly, pusťte nám nějakého Boba Marleye.“

„To jste vystihla,“ usmála se rentgenoložka. „Dneska ráno je to fakt na rockovou kulisu.“

„Hele, robote,“ zaprosila Jessie, „ne abys mě vypek.

Skippe, jedem!“

Jessie vytvořila v zadní přepážce Mallocheovy pravé nosní dírky otvor asi o centimetrovém průměru a zavedla jím ARS do lebeční dutiny.

„Hansi, mohl byste mi ukázat pár snímků toho nádoru?“

„Už jsou na monitoru. Pořádně velká leze. Orientaci si prosím upravte nožním pedálem podle svého přání.“

Snímky byly perfektní. Jak Pfeffer upozornil, nádor byl značně rozsáhlý. Díky transnazálnímu zavedení se ARS ocitl sotva jedenapůl centimetru od něj, zatímco při klasickém nerobotickém postupu by vznikl obrovský technický problém, jelikož operatér by nutně musel zničit velké množství zdravé mozkové tkáně.

Malloche opět potvrdil svou pověst génia, protože bylo vyloučeno, aby Sylván Mays mohl zaručit stoprocentní odstranění tkáně bez následných neurologických poškození.

Malloche ho zřejmě k tomu doznání přinutil a z toho důvodu ho také zabil. Díky ARSi se však nabízela velká šance, že k těmto škodám nedojde.

Řídicí systém miniaturního robota fungoval tak hladce a citlivě, jak si Jessie ani nepamatovala. Přesto postupovala mnohem pomaleji, než bylo nutné, otálela v naději, že Mark Naehring se přece jen ukáže. S každou další minutou se však její naděje zmenšovala. Třeba Taika nakonec nestihla zprávu odeslat. Možná že Naehringa zkrátka nesehnali. Ať už to

bylo jakkoliv, Jessii bylo jasné, že bude muset najít jiný způsob jak uskutečnit svůj plán nebo se ho úplně vzdát a prostě se jen modlit, aby se Malloche probral z narkózy bez problémů a co nejdříve se rozjel domů bez toho, že by se pomstil nemocnici či městu.

„Skipe, ARS pracuje přímo pohádkově,“ prohlásila, když naváděla zařízení k samé hranici meningiomu.

„Maličko jsem ho vyladil,“ pochlubil se badatel.

„Kromě toho má pro vás ARS očividnou slabost. A se svými oblíbenci vždycky báječně spolupracuje.“

Zrovna v té chvíli Jessie zaslechla v reproduktorech hlasitý rozhovor.

„Naehring. Jsem doktor Mark Naehring. Přišel jsem kvůli…“

„Jo, já vím, proč jste tady,“ přerušil ho Derrick. „Běžte dovnitř.“

Jessie se vytáhla na špičky, aby viděla přes Emilyinu hlavu. Naehring, který jí připadal vyšší, než si pamatovala, zamířil rovnou do převlékárny a otevřel umělohmotné pouzdro, v němž leželo několik ampulek.

„Jsou sterilní,“ upozornil.

„Chcete rukavice a plášť?“ otázala se ho sestra.

„Jistě.“

Naehringův hlas byl nějaký divný.

Jessie natahovala krk, aby viděla trochu lépe, když tu se muž, nyní v chirurgickém plášti, obrátil tváří přímo k ní.

Alex!

Kapitola 35

Jessie soustředěně pokračovala v rozpouštění a odsávání Mallocheova nádoru, když Alex u operačního stolu vystřídal Emily.

„Jsem ráda, že jste to stihl, doktore Naehringu,“ řekla Jessie a z očí jí hledělo tisíc otázek najednou.

„Stačí Mark,“ odpověděl Alex.

„Tak dobře, Marku. Jsem vážně ráda, že jste se ukázal.

Jarede, je všechno v pořádku?“

Jessie tu otázku položila především proto, aby si Alex uvědomil, že jejich hovor je slyšet v mikrofonu.

„Samozřejmě,“ přisvědčil asistent. „Proč?“

„Obraz na monitoru mi připadá poněkud zrnitý, to je celé.“

„Hned to zkontroluju.“

Jessie vypnula mikrofon.

„Teď nás není slyšet,“ šeptla ostražitě. „Ale nemůžu to tak nechat dlouho. Ta žena za mnou patří k nim.“

„Já vím.“

Jessie mikrofon opět zapnula, napřímila se a protáhla si ztuhlý krk. Kromě bolesti v šíji cítila, že ARS teď neovládá

s takovou lehkostí jako zpočátku. I když rocková hudba jim usnadňovala nenápadný hovor, současně ji začínala dráždit.

Klid, napomínala sama sebe. Uklidni se, udrž si soustředění. Nesmíš šlápnout vedle.

„Holly, začíná jít do tuhého,“ ozvala se. „Co kdybyste to přehodila na Rhapsody in Blue?“

„Už to je!“ ohlásila sestra.

Jessie počkala, až zazní první tóny, a pak opět vypnula mikrofon. „Co to proboha vyvádíš?“

„Naehring je na konferenci v Maui. Trvalo nám skoro celou noc, než jsme ho vystopovali. Jakmile jsem zjistil, jakou má specializaci, došlo mi, žes měla skvělý nápad.“

„K čemu bude dobrý?“

„Doktor mi vysvětlil, kde najdu jeho léky a jak je používat.“

„Po telefonu?“

„Absolvoval jsem, echm, v tomhle směru menší výcvik.“

Koutkem oka Jessie zahlédla Grace, jež se o pár centimetrů přesunula.

„Michelle,“ zvolala, když předtím bleskově zapnula mikrofon, „zatím všechno vypadá báječně. Nějaké potíže?“

„Žádné. Právě sestře DelGrecové objasňuju pár tajných anesteziologických fíglů.“

Anesteziologických fíglů? To těžko, pomyslela si Jessie.

Ta odpověď nedávala větší smysl než představa, že ona by

zasvěcovala amatéra do tajných neurochirurgických fíglů.

Michelle jí tím pouze chtěla dát na vědomí, že Emily přišla na způsob jak jí vylíčit skutečnou situaci, aniž by na sebe upoutala pozornost. Nádhera.

„Tak, Marku,“ prohlásila Jessie, „zákrok až dosud pokračuje hladce. Hansi, mohl byste nám promítnout předoperační snímky?… Výborně. Marku, to žluté byl meningiom před zahájením operace. Znovu současný stav, Hansi. A tady vidíte, co z nádoru zbývá v téhle chvíli.“

„Dobrá práce,“ poznamenal Alex. „Špičková. Tenhle chlap má z pekla štěstí.“

Popleskal Mallochea po hlavě jako štěně. Jessie po něm blýskla varovným pohledem a očima ukázala na stropní kameru, jež zabírala operační pole, takže na něj jasně viděl Derrick i ostatní.

„Michelle,“ pravila nahlas, „ještě tak sedm minut a začneme pacienta probouzet.“

„Jsme připravení, paní doktorko. Ten Gerschwin je senzační. Nevzpomínám si, že byste ho poslouchala někdy předtím.“

Vypnout mikrofon.

„Grace, to je ta za mnou, a Derrick před operačním sálem jsou ozbrojení,“ šeptala Jessie. „Malloche jí nechal vyrobit nemagnetickou zbraň.“

„Vida, koho by to napadlo?“ zamumlal Alex. „Tamika není ve spojení. Je v pořádku?“

„Prozatím. Ale rozbili jí laptop.“

Zapnout mikrofon.

Jessie vedla ARS s jistotou a bez chyby, ultrazvukem rozpouštěla nádor a odpad odsávala sukční částí robota.

Mocné jádro nádoru nějakých šedesát, sedmdesát procent celého novotvaru už zmizelo. Nyní pronikli do nezmapovaných vod. Navzdory Gilbrideovu úspěchu v případě nekomplikovaného povrchového nádoru Marcie Sheprojtfové bylo jasné, že už se dostali mnohem hlouběji než tehdy Jessie při nešťastné operaci mrtvého Petea Roslanskiho či Carl při tragickém zákroku na Rolfu Hermannovi. Náročnost operace, kterou ARS zrovna úspěšně prováděl, bohatě ospravedlňovala stovky hodin, jež strávila projekčními nákresy a pak pokusy v laboratoři.

Kdyby tak ještě pacient byl člověk, jehož by měla zájem vyléčit.

„Tak, bando,“ prohlásila, „teď se musíme připravit na tu nejtěžší část operace. Michelle, prosím vás, začněte pana Tollivera probouzet, ano? Asi ze sedmdesáti procent jsme nádor odstranili. Zbylých třicet nám chvíli potrvá. Marku, teď jste na řadě vy.“

Vypnout mikrofon.

„Jste si jistý tím, co děláte?“ otázala se.

„Jasně že ne. Ale Naehring se mnou protelefonoval skoro hodinu. Ty léky jsou přímo z jeho ordinace. Už jsou namíchané čtyři medikamenty v tom správném poměru.“

„Co je to zač?“

„Myslím že scopolamin, penthonal. A na ty další si už nevzpomenu. Od té doby, co jsem se dozvěděl o Gillbrideově robotu, jsem vyváděl jednu botu za druhou. Ale tohle už nezvržu.“

„Hodně štěstí, Alexi.“

Zapnout mikrofon.

„Michelle,“ požádal Mex, „pokud nebudete mít námitky, aplikoval bych sedativa sám, přímo tady.“

„Pod rouškou po vaší pravé ruce je ventil od infuze,“

odvětila anestezioložka. „Je sterilní. Kdybyste potřeboval pomoc, stačí říct.“

Jessie o krok ucouvla a obrátila se ke Grace.

„Prozatím se to vyvíjí fajn,“ poznamenala.

„Vidím,“ přisvědčila Grace. „To je dobře. To je moc dobře.“

Jessie vykročila kupředu a opět se pečlivě postavila tak, aby mladá gangsterka neviděla na Mallochea ani na Alexe.

„Doktore Naehringu, pacient je váš,“ řekla. „Teď se s ARSem pustíme do partie na levé polovině kůry mozkové.

Potřebuju, aby pacient pohyboval pravou rukou a nohou.

Michelle, vy mu vidíte na nohy, je to tak?“

„Samozřejmě.“

„Prima. Marku, dáváte přednost hudbě, nebo tichu?“

„Hudbě, jednoznačně hudbě. Vyhovuje mi to, co jste vybrala. Michelle, pacient musí přijít úplně k vědomí.

Potom si ho vezmu na starost já.“

Jessie se na Alexe usmála očima. Claude Malloche, bájná zrůda s přezdívkou Mlha, mnohonásobný vrah, bude při plném vědomí s lebkou přišroubovanou k znehybňujícímu rámu, s hadicí v nose, která mu vede přímo do mozku. Ne snad, že by to byla přímo ta nejsladší pomsta, ale nemělo to k ní daleko.

„Pane Tollivere,“ řekla Jessie, „mluví k vám doktorka Copelandová. Slyšíte mě?“

„Slyším,“ zasípal Malloche.

„Operace je ze tří čtvrtin hotová a všechno probíhá bez jediné chybičky.“

„Dobře.“

„Jak jsem vás předem upozornila, znehybnili jsme vám hlavu. Můžete však pohybovat rukama a nohama. Zavrťte prosím pravou rukou. Ano, výborně. A teď levou. Skvěle. A co pravá noha?“

„V pořádku!“ křikla Michelle.

„A teď levá?“

„Taky v pořádku.“

„Vynikající. Ta trubice, kterou cítíte v nose, je ARS, náš miniaturní robot. Rozumíte mi?“

„Ano.“

„Možná budete cítit pohyb nebo chvění, jak budu navádět ARS hlouběji do nádoru. Budeme vám podávat sedativa, abyste sice zůstal vzhůru, ale přitom neměl žádné nepříjemné pocity. Ode mě či od doktora Naehringa, jenž stojí na druhé straně, budete dostávat příkazy. Vždycky se snažte poslechnout. Některé příkazy dostanete hodně hlasitě, jiné tišeji. Občas po vás budeme vyžadovat stejnou věc pořád dokola. Tím způsobem dokážu kontrolovat váš stav, zatímco budu pracovat v životně důležité oblasti vašeho mozku.“

„Rozumím,“ zachraptěl Malloche.

„Dobře. Zvládáte to senzačně, pane Tollivere. Senzačně.

Připraven, Marku?“

„Připraven. Mohl bych dostat pět centilitrů roztoku z první ampule, prosím?“

„Pět centilitrů!“ ohlásila sestra a podala Alexovi injekční stříkačku.

„Půl centilitrů a minutu počkáme,“ pravil Alex. „Pane Tollivere, zvedněte pravou ruku. Dobře. A ještě jednou. A znovu.“ Sklonil se níž k Mallocheovu uchu a kývnutím vybídl Jessii, ať vypne mikrofon. „Jak se jmenujete?“

zašeptal stroze. „Vaše jméno!“

„Claudie… Paul… Malloche…“

Jessie se nenápadně ohlédla, zda je neslyší Grace.

Mladá žena si spokojeně pokyvovala bradou v rytmu Gerschwinovy melodie.

„Pohněte pravou nohou!“ zavelela Jessie už opět se zapnutým mikrofonem.

„Dobré!“ zvolala Michelle.

Jessie vypnula mikrofon a kývla na Alexe. Ten otestoval dávku sedativa několika nepodstatnými otázkami ohledně Mallocheova místa narození a totožnosti jeho rodičů. Při čtvrté příležitosti s vypnutým mikrofonem šel na věc.

„Soman,“ zašeptal. „Víte, o čem mluvím, Claude?“

„To… vím…“

„Kolik ampulí je skryto po celém Bostonu?“

„Tři. Čtyři.“

„Tak kolik? Tři, nebo čtyři?“

Jessie zvedla ruku, aby s tím Alex přestal, a znovu překontrolovala Grace.

„Pořád je to perfektní,“ prohodila přes rameno.

„Tak pokračujte,“ popřála Grace.

Na to vem jed! Na to vem jed, že budeme pokračovat!

Chvíli se zabývala odstraňováním nádoru a kývla, když byl mikrofon opět vypnutý.

„Kde jsou ty ampule somanu, Claude?“ zeptal se Alex.

„Kde jsou?“

„Quincy. Market… rotunda.“

Jeden.

„Pokračujte. Kde ještě?“ Alex vstříkl do infuze další hypnotikum. „Claude?“

Malloche zřejmě ztratil vědomí.

Tos přehnal! varovala ho Jessie pohledem. S tím hypnotikem tos přehnal!

„Zelená trasa… stanice podzemky. Government…

Center…“ zamumlal náhle Malloche.

Dva.

Jessie zapnula mikrofon a chvíli vedla s Hansem Pfefferem rozhovor, který radiologa musel zaskočit svou bezobsažností. Jenže ona chtěla udržet zdání normálnosti, aby u Grace a Derricka nevzbudila podezření. Zbývalo jen asi dvacet procent nádoru, bylo třeba rozpustit pouze jednotlivé zbytky. Všechno nasvědčovalo tomu, že Malloche se skutečně uzdraví.

Právě v tu chvíli Alex opět vstříkl příliš mnoho hypnotika. Pacientovi se zpomalil dech a ztratil vědomí.

Jessie se vyděsila, že bude muset operaci přerušit, aby mu zavedla dýchací trubici. Zrovna se k tomu rozhodla, když se Malloche rozkašlal a zamumlal cosi nesrozumitelného. O

minutu později zasípal označení třetího místa – suterén Městského muzea.

„To by mohlo zatím stačit,“ poznamenal Alex, když Jessie znovu zapnula mikrofon.

Zvedla tři prsty na jedné a čtyři na druhé ruce.

Tak kolik jich je? ptala se pohledem.

Alex pokrčil rameny a podíval se stranou.

Jessie měla strach vyslýchat Mallochea příliš dlouho.

Znovu tedy pacienta protáhla nezbytným ceremoniálem s rukama a nohama.

„Pravá noha nahoru… a dolů. A teď levá. A zase dolů.“

Konečně byl zase čas. Alex si vyžádal dalších pět centilitrů hypnotika a trochu ho vstříkl do infuze.

„Claude, poslední ampule. Quincy Market, stanice metra Government Center, Filenes Basement, suterén Městského muzea a… a kde tedy ještě?“

„Nevím…“ zašeptal Malloche ospale.

„Existuje ještě další ampule somanu?“

Jessie vystrašeně přitiskla ukazováček ke rtům a naznačila Alexovi, aby ztlumil hlas. Opět koutkem oka zachytila Grace, která se o kus přesunula, aby lépe viděla.

Bylo jasné, že jim už moc času nezbývá.

„Vypadá zmateně,“ šeptla Jessie. „Já čtvrtá ampule byla nejspíš ta v laboratoři. Musíme přestat.“

„Naehring mi doporučil dát mu nakonec dva centilitry léku najednou. Jakmile to udělám, pacient si z toho rozhovoru nebude nic pamatovat.“

„Hlavně ho nezabij.“

Jessie opět zapnula mikrofon a chvíli dávala Mallocheovi příkazy, dokud nebylo jasné, že dál už nedokáže reagovat. Naproti, za Alexovým ramenem, viděla za prosklenou přepážkou Derricka. Přešel až ke stěně a napjatě hleděl do operačního sálu. Začal pociťovat

podezření. Jessie o tom neměla pochybnosti. Díkybohu, že s tím výslechem už skončili.

„Tak, Marku,“ prohlásila, „to byla skvělá práce.

Michelle, Emily, z devadesáti procent jsme hotovi. Mohli bychom skončit, protože podle mého soudu nádor nemá dostatečný přísun krve, aby získal dost živin. Jenže já chci odvést stoprocentní výsledek, takže budu pokračovat.

Michelle, pokud ho ještě udržíte v téhle zemi nikoho, za pětačtyřicet minut můžeme skončit. Em, mohla by ses vrátit a vystřídat pana génia, prosím?“

„Tvoje přání je mi rozkazem.“

„Děkuji vám, doktore Naehringu.“

„Těším se, že někdy v budoucnu si naši spolupráci zopakujeme, paní kolegyně,“ uklonil se Alex.

Když se obrátil, aby prošel kolem Emily, Jessie zahlédla, jak mu sestřička vrazila do ruky kus papíru. Alex nedal najevo sebemenší překvapení. Bez váhání strčil papír do kapsy kalhot a vyšel do vedlejší místnosti. Za prosklenou stěnou pak shodil plášť a rukavice a nechal je ležet na místě, které mu ukázala sálová sestra.

Jessie přes sklo se zatajeným dechem sledovala, jak se blíží ke dveřím. Ještě půl minuty. Ne víc než třicet vteřin, a Alex bude na cestě z nemocnice s mnohem větším množstvím informací, než v kolik vůbec odvažovala doufat.

Když Alex otvíral dveře na chodbu, ohlédl se přes rameno po Jessii. Oči se mu vítězoslavně zableskly.

Zrovna v tom okamžiku Jessie spatřila, že k Alexovi přistoupil Derrick.

„Hele, doktore!“ zavelel, „koukejte sundat masku, jo?“

Kapitola 36

Zab, nebo budeš zabit. Když Alex přišel ráno do nemocnice, před operačním sálem ho zastavil Mallocheův žoldák Derrick, který se vydával za člena nemocniční ostrahy, jenž má kontrolovat pohyb osob v této části ústavu.

Když k němu nyní Derrick přistoupil, Alex vycítil, že tohle je klíčový okamžik. Jeden z nich musí zemřít.

„No tak, slyšel jste, doktore?“ zopakoval Derrick.

„Sundejte masku!“

Bílý plášť sahající ke kolenům jen taktak zakrýval zbraň přehozenou přes pravé rameno, Alex to odhadoval na poloautomatickou pušku. A pravděpodobně má někde ukrytou i pistoli. Derrick byl přibližně stejně vysoký jako Alex, ale mnohem širší v ramenou a o deset patnáct let mladší. Nesmiřitelnost v jeho pohledu prozrazovala, že je připravený bez váhání zabíjet.

Alex si zvolna rozvázal masku a nechal ji sklouznout na hruď. Derrick se mu zkoumavě zadíval do obličeje a po chvilce mu v očích kmitlo světýlko poznání.

„Jsem si jistý, že jsem vás už někde viděl, doktore,“

prohlásil Derrick a vklouzl pravou rukou pod bílý plášť.

„Kde jen to bylo?“

Zab, nebo budeš zabit.

Derrick sahal po pistoli, o tom Alex vůbec nepochyboval. Navíc věděl, že okamžik překvapení jeho jediná výhoda postupně a nezadržitelně odeznívá. Zbýval mu už jen zlomek vteřiny. Zuřivě vykopl proti Derrickovi a tvrdě ho zasáhl do rozkroku. Zabijákovi se prudce podlomily nohy v kolenou, ale udržel se vestoje a zareagoval s rychlostí profesionála. Mrštně uhnul pravému háku, který mu Alex nasměroval na bradu.

Technik u ovládacího pultu zavřeštěl, protože Derrick vytasil od pasu pistoli a vypálil. Ale to už se Alex řítil ke dveřím a přikrčený kličkoval jako zajíc. Kolem ucha mu zasvištěla kulka. Druhá ho škrábla na hlavě. Během těch let, co působil v CIA, se Alex ocitl v palbě několikrát, ale nikdy nepředstavoval takhle blízký terč a vždycky byl přitom sám ozbrojený. Nezbývalo mu tedy nic jiného než utíkat, snažit se dostat do co největší vzdálenosti od mladšího a silnějšího soupeře, který byl odhodlaný ho zavraždit.

Na chodbě za sebe strhl několik vozíků přistavených podél stěn a pádil k jedné z mnoha chodeb, jež v podzemí navzájem propojovaly různé nemocniční budovy. Chodba před ním byla příliš dlouhá a široká, než aby měl šanci doběhnout až na její konec. Alex místo toho vyběhl po schodišti nahoru a svištěl doprava. Ocitl se v suterénní chodbě

Kelloggovy

budovy

největšího

pavilonu

nemocničního komplexu. Zářivě osvětlená chodba byla téměř prázdná, ale opět byla nepříjemně dlouhá a rovná.

Alex vystřelil po lesklých dlaždicích a vpadl do dveří počítačové laboratoře. Věděl, že tím získal náskok několika vteřin. Ovšem i kdyby ho Derrick nezahlédl zavírat dveře, muselo mu být jasné, že na konec chodby to Alex stihnout nemůže. Alex rychle sáhl po vypínačích, takže konec místnosti se ponořil do relativní temnoty.

„Héj!“ vykřikl hlas se silným přízvukem. „Co to vyvádíte?“

„Pššššš!“

Alex se rozběhl směrem k hlasu a spatřil vychrtlého mladého muže se vzezřením vědce, jenž tu zpracovával údaje z magnetické rezonance a monitoroval postup zákroku, jenž zrovna probíhal dole na operačním sále.

„Co tady…?“

„K zemi a ležet!“ poručil Alex a strhl muže na podlahu přesně v tu vteřinu, kdy dlouhá dávka ze samopalu roztříštila počítače a monitory nad jejich hlavami.

Samopal, odhadl Alex podle zvuku.

Po kolenou popolezl kupředu a pátral po zbrani, po jakékoliv zbrani. Nebylo tu však nic, nic kromě počítačů.

Doplazil se za roh pultu současně s tím, kdy se vedle počítačového technika zablýskl Derrickův plášť.

„Prosím… Prosím, neubližujte mi!“ prosil technik.

Ozvala se krátká dávka ze samopalu, příšerný výkřik a následovalo ticho. Alex se napjal a zuřivě zaťal pěsti, ale pokračoval v plížení. Derrick teď byl přesně proti němu,

oddělený jen pultem plným počítačů a přístrojů. Alex se začal zvedat a přitom z obou stran uchopil těžký monitor.

Pomalu a nehlučně ho vyzvedl z podstavce, podle tichého zaskřípění za pultem odhadl, kde Derrick stojí, a bleskově se vztyčil s monitorem vysoko nad hlavou. Zabiják se otočil, ale pozdě. Alex po něm mrštil monitorem a zasáhl ho přímo do čela. Přístroj se roztříštil s třeskem jako granát. Derrick vykřikl, ale stačil vystřelit ještě dřív, než upadl na podlahu.

Alexe, jenž se mezitím vyhoupl na pult a chystal se na něho skočit, zasáhl do ramene a škrábl na bradě. Střely ho srazily stranou, takže ztěžka žuchl mezi přístroje. Bílou doktorskou košili okamžitě zbarvila rudá krev.

Alex potlačil paniku a napřímil se. Derricka sice zaskočil, ale očividně to nestačilo. Ovšem zaručeně ho zranil určitě. Z druhé strany pultu se ozývalo nenávistné ryčení zraněného a další salva ze samopalu, jež se zaryla do dřevěných polic a stropu. Alex si uvědomil, že Mallocheův poskok leží pořád ještě na podlaze a pálí vzhůru. Každým okamžikem však bude opět na nohou, a pokud Alex mezitím nebude za dveřmi, znamená to pro něho jistou smrt.

Doplížil se ke dveřím a otevřel je. Světlo z chodby vniklo do temné laboratoře a do stěny nad Alexovou hlavou se zasekla řádka střel.

Alex se překulil přes práh, na netypicky vylidněné chodbě se hbitě vyškrábal na nohy a odsvištěl k oddělení patologie, vzdálenému asi dvacet metrů.

„Ať je to kdo chce,“ pošeptala Grace výhružně Jessie, „jako by byl po smrti.“

Jessie se pouze podívala na Emily a zavrtěla hlavou.

Jejich spiknutí proti Mallocheovi a jeho gangu se prozatím vyvíjelo tak slibně! A najednou se to všechno během pár vteřin úplně zvrtlo! Udělalo se jí nevolno a příšerně se bála o Alexe.

„Jessie, co se to proboha děje?“ vyhrkl Hans Pfeffer.

„Kdo jsou ti chlapi?“

„Hansi, tohle všechno vám vysvětlím později. Prozatím bychom měli dokončit tenhle případ. Už potřebuju opravdu jen pár minut.“

Jessie navedla ARS k posledním zbytkům Mallocheova nádoru. Jeho odstranění, čisté a dokonalé, nedoprovázené žádným poškozením základních neurologických struktur, zdaleka předčilo výsledky, jichž by dosáhla tradiční chirurgickou metodou. Nyní však pracovala s mnohem menším klidem a soustředěním, než bylo žádoucí, a navíc ji zneklidňovalo stále silnější zlověstné tušení.

„Jak dlouho ještě?“ vyštěkla Grace, jež se už neobtěžovala ani ztlumit hlas, ani dál předstírat, že je nějaká postgraduální studentka.

„Deset, patnáct minut,“ odpověděla Jessie.

„Já už ale žádný nádor nevidím.“

„Ještě pořád ho malý kousek zbývá, přímo u špičky ARSe. Na monitoruje vidět žlutě.“

„Pořád si nejsem jistá, že tam něco je.“

„To pro mě není rozhodující. Zkrátka tam je.“

V tu chvíli monitor, jenž přenášel na operační sál data z počítačové laboratoře, zčernal. Pfeffer zavolal svému společníkovi a žádal vysvětlení. Nikdo však neodpovídal.

Zmatený a navztekaný Pfeffer se tryskem rozběhl do laboratoře o patro výš. Za minutu se znovu objevil, zsinalý a natolik otřesený, že málem nebyl schopen slova.

„Jessie!“ křikl zděšeně do operačního sálu, „Ell Rogoff je… je mrtvý… Má v sobě… spoustu střel. Všude je krev a… A moje laboratoř je… Je zničená.“

Jessie se prudce obrátila čelem ke Grace. Mladá gangsterka jen pokrčila rameny.

„No, takže váš přítel nám zavařil pěknou kaši!“

prohlásila Jessie. „Pokud jde o mě, s operací jsem skončila.“

„Ale vždyť jste tvrdila, že ještě nejste hotová! Ublíží to Claudeovi?“

„Nevím. Možná se to nedozvíme ještě řadu let. Ten zbytek nádoru třeba nebude mít natolik velký přísun krve, aby začal opět růst. Ale možná že bude. Teď na tom nezáleží. Zbývající část prostě odstranit nemůžeme, to je celé. I kdybych provedla craniotomii, pochybuju, že bychom se k nádoru dostali.“

„Zavolám policii!“ ozval se Pfeffer.

„Hansi, ještě chvilku počkejte! Nechte mě dokončit zákrok a dostat pacienta odtud, jinak může zemřít celá řada lidí. Vysvětlím vám to i všem ostatním, jen co dostanu ARS

tomuhle člověku z hlavy.“

„A jak to ksakru chcete udělat bez magnetické rezonance?“ zaječel hystericky Pfeffer. „To se mu opřete nohou o čelo a zatáhnete?“

„Tady s Emily zkrátka budeme muset vycouvat.“

„Tak sebou hoďte!“ zavrčela Grace. „Chtěla bych Claudea dostat nahoru co nejrychleji.“

„Co je ta ženská ksakru zač?“ šílel Pfeffer.

„Hansi, prosím vás!“ žadonila Jessie. „Em, ty budeš ARS řídit, já jemně potáhnu za kabel. Kdykoliv řeknu teď, asi na dvě vteřiny dáš zpětný chod a zastavíš. S kapkou štěstí a s pomocí šestého smyslu se nám nejspíš podaří vyvést ARS ven stejnou drahou, kterou jsme ho tam zavedli.

Kdyby to nešlo, budu muset hlavu otevřít a vyndat robot tudy.“

„Nic takového neuděláte dřív, dokud to Arlette neodsouhlasí!“ odsekla Grace.

„Hele, držte už sakra hubu!“ štěkla Jessie.

Prosklené dveře na oddělení patologie byly zavřené a za nimi panovala absolutní tma. Přes vchod byly natažené žluté plastikové pásky a nad nimi visel nápis NEVSTUPOVAT

NEBEZPEČÍ!,

doprovázený

kresbou

rudé

lebky

symbolizující smrtelnou míru biologické aktivity. Alex se rozběhl ke dveřím a čekal, že se za ním ozve salva výstřelů, jež mu rozervou záda. Výstřely zapráskaly až ve chvíli, kdy dorazil ke dveřím, ale jako zázrakem ho žádný nezasáhl.

Zato těžké skleněné dveře po jeho pravici popraskaly, jakoby je někdo náhle posel pavučinami. Aniž by zvolnil krok, vrazil Alex zdravým ramenem do dveří. Naprasklé sklo se vysypalo dovnitř. Alex skočil po hlavě do otvoru, spadl na koleno a překulil se. Ze střelné rány v rameni mu vystřelila dýka bolesti až k šíji. Kdovíjak se vyhrabal na nohy a vrávoral dál, do bezedné černi oddělení, co nejdál od osvětlené chodby.

Před ním se po levé straně objevily další dveře se žlutými pásky a varovnou značkou. V šeru Alex rozeznal na skle zlatý nápis: MIKROBIOLOGIE. Ohlédl se přes rameno a zjistil, že k rozbitému hlavnímu vchodu do oddělení se už blíží Derrick.

V nejlepším případě mu zbývalo pár vteřin. Alex sice tušil, co ho čeká uvnitř, ale přesto se tryskem rozběhl ke dveřím, stiskl kliku, proklouzl pod žlutou páskou a zase za sebou zavřel.

V místnosti vládl nesnesitelný puch smrti. Alex se přikrčil a znovu si přes ústa převázal chirurgickou masku.

Díky ní se mu přece jen dýchalo trochu snadněji a snad poprvé od chvíle, kdy uprchl z operačního sálu, získal nad svým soupeřem nepatrnou výhodu. V podřepu se plížil

kupředu a pak nečekaně vrazil do nějakého těla a téměř na ně přepadl. V hustém šeru rozeznal ženský obličej pokrytý zaschlými zvratky. Ústa byla dokořán a oči otevřené. Alex se otřásl, protáhl se kolem mrtvého těla a pokračoval hlouběji do laboratoře.

Před šesti lety spolu s těžce raněným přítelem strávil noc schoulený na okraji otevřeného mělkého hromadného hrobu v Angole, sotva půl metru nad vrstvou nejméně stovky tlejících těl. Pokud to byla ta nejodpornější a nejděsivější zkušenost v jeho životě, tahle současná následovala hned po ní.

Ve dveřích se objevila Derrickova silueta. Alex se zvedl na kolena a hmatal po desce laboratorního pultu. Horečně pátral po předmětu, který by mohl použít jako zbraň.

Klopýtl o druhé tělo a ve snaze zachytit rovnováhu zavadil o třetí mrtvolu. Když rychle odtáhl ruku a položil ji zpátky na pult, nahmatal malou papírovou krabičku. Zápalky!

Se zápalkami v hrsti se doplazil na konec laboratoře, kde ve změti skleněných střepů objevil čtvrté tělo.

Nešťastný muž v předsmrtných křečích rozbil skleněný přístroj. Alex opatrně zvedl hlavu nad pult a podíval se ke vchodu. Derrickova silueta zmizela, ale rozhodně ne nadlouho. Zřejmě byl na chodbě před laboratoří, když Malloche nechal uniknout plyn, a protože nezahlédl Alexe vbíhat dovnitř, představovala laboratoř poslední místo na

světě, které by se mu chtělo prohledat. S pohledem stále upřeným ke dveřím Alex škrtl sirku a zaclonil ji dlaní.

Mrtvola po jeho boku měla groteskní fialový odstín. V

dokořán otevřených ústech zůstalo jezírko zvratků. Alex zalapal po dechu a honem zápalku zhasl. Znovu se podíval ke vchodu. Stále nic. Škrtl podruhé. Tentokrát zahlédl nerozbitou nádobu velkou, těžkou, neprůhlednou láhev ležící v ohbí ztuhlého lokte mrtvého muže. Kyselina chlorová neředěná, stálo na nálepce.

Konečně něco! pomyslel si Alex a honem sfoukl sirku.

Neměl sice potuchy, co všechno ta kyselina dokáže, byl však přesvědčený, že jeho účelu poslouží dostatečně. Další pohled ke dveřím, další škrtnutí. Pak opatrně odšrouboval zátku z láhve a maličko ulil na hrudník mrtvoly. Vmžiku se zvedl kouř a dusivý zápach a tekutina se prožrala pláštěm mrtvého muže až na kůži, kterou rovněž poleptala.

Trefa!

Nyní už bude stačit, když se dostane co nejblíž k pronásledovateli.

Opět se přikrčil a přes změť střepů a rozbitých přístrojů se doplazil ke vchodu. Ocitl se na opačném konci laboratorního pultu, než kolem kterého vběhl dovnitř. Od té doby uplynuly už tři, možná čtyři minuty. Co když to zabiják vzdal a odešel?

Přesně v tom okamžiku se ve dveřích opět ukázala Derrickova postava. Dveře se zvolna otevřely a muž

překročil práh. Ze svého místa Alex dokázal rozeznat jen nezřetelné obrysy jeho těla. Zabiják se rozhlížel a zřejmě se snažil překonat hnus z těžkého, páchnoucího vzduchu. Pak se otočil ke stěně vedle vchodu. Světlo! Ze všeho nejdřív chtěl rozsvítit! Alex se vmáčkl pod skříňky a zaťal zuby.

Zaslechl cvaknutí vypínače.

Nic.

Samozřejmě. Na Mallocheův příkaz dal Richard Marcus tuhle část nemocnice zapečetit a zřejmě udělal první poslední, aby oddálil vyšetřování případu ze strany státních či federálních úřadů. Od chvíle, kdy došlo k neštěstí, do laboratoře nikdo nevkročil a Marcus dal očividně vypnout pojistky v celém oddělení, aby odradil každého, kdo by neuposlechl varovných nápisů a chtěl vniknout dovnitř.

Další bod pro Alexe. Opatrně se plížil až k samému konci pultu, tam se zastavil a pomaloučku vytáhl zátku z láhve s kyselinou.

Derrick, raněný po úderu monitorem, naštvaný, protože ztratil stopu své kořisti, a navztekaný, že musí vlézt do toho smradu, byl očividně vykolejený. Zralý k tomu, aby ho Alex zaskočil. Tlumené zvuky jeho kroků prozrazovaly, že je na opačné straně laboratorního pultu, sotva metr a půl od Alexe.

Alex zatajil dech a zaslechl, jak Derrick lapá po vzduchu zřejmě si chránil ústa látkou pláště.

Zvedá se ti žaludek, ty hajzle? Chce se ti zvracet? Je ti na omdlení? Tak hele, když budu mít jen kapku štěstí, zapař vteřin se budeš cítit nesrovnatelně hůř.

Alex přesunul těžiště těla, aby lépe udržel rovnováhu, pevně sevřel láhev a zkusil si představit, jak asi Derrick stojí kam má natočený obličej. Pomalu, pomaloučku se napřimoval. Derrick stál jen metr od něho, obrácený k protější stěně pátral po Alexovi v té spoušti, kterou tu napáchal se svým zaměstnavatelem. Alex zvedl láhev nad hlavu a pak si sotva slyšitelně odkašlal. Sotva se Derrick začal otáčet k němu, švihl paží a plným proudem kyseliny zasáhl mužovy oči. Současně s tím uskočil a opět se přikrčil za pult. Terorista vyrazil zoufalý skřek. Než jeho zbraň hlučně zarachotila o podlahu, stačil ještě vypálit krátkou salvu.

Alex potřásl hlavou, aby zaplašil pronikavou palčivou bolest v místech, kde na něho stříklo pár kapek kyseliny.

Zůstal schovaný, dokud nezvladatelný řev nepřešel do tichého kvílení. Pak obešel pult a škrtl zápalkou. Zabiják přišel o oči, čelo a kus nosu. Z masa mu stoupal kouř.

Nesrozumitelně sténal.

Vedle něho se povaloval samopal. Alex ho sebral a zamířil ke dveřím. Na prahu se obrátil.

„Můj bratr se jmenoval Andy Bishop,“ řekl.

A poté vypálil dávku přímo do Derrickovy lebky.

Kapitola 37

„Tos udělala dobře, Jess,“ šeptla Emily, když se Jessie otočila zpátky k operačnímu stolu. „Sama jsem měla sto chutí ji poslat někam.“

Jessii se výbuchem na adresu Grace trochu ulevilo, ale jinak tím zřejmě nedosáhla ničeho, pouze vylekala asistenta Jareda, který v důsledku toho upustil hemostat.

„Em,“ povzdechla si, „Alex podle mě z toho nevyvážné živý. Pořád nemůžu uvěřit, že tohle všechno není jen zlý sen. Co si teď proboha počneme?“

„Nejdřív dokončíme operaci,“ upozornila Emily, „a až potom si budeme dělat starosti.“

Jessie rezignovaně přikývla. Zlatá Emily! Umí ji podržet za všech okolností! Má pravdu. Všechno hezky po pořádku. Kdykoliv si člověk neví rady, má se řídit moudrostí předků. Tak si může být jistý, že když už nic nevylepší, aspoň to nezkazí.

„Díky, kámoško,“ zašeptala. „Jsem strašně ráda, že tě mám.“

Těmi slovy si však poprvé od zahájení operace připomněla Saru. Její diagnóza i zákrok byly v pořádku, o tom Jessie nepochybovala. Ale nebylo pozdě? Nelze vyloučit, že v téhle chvíli je Sara už po smrti. Sara i Alex.

Vážně není možné, aby se náhle probudila a zjistila, že nic z toho se ve skutečnosti neudalo?

Jessie se zadívala na lidskou zrůdu pod svýma rukama.

Netvor spal pokojně, se stoprocentní jistotou, že si zajistil absolutní nedotknutelnost. Claude Malloche byl geniální manipulátor, jeho chirurg odvede perfektní výkon, protože touží zachovat své pacienty a další lidi naživu. Richard Marcus lže a tají vraždy v nemocnici, aby zachránil stovky obyvatel Bostonu. Co na tom, kdyby Sara Devereauová zemřela? Pro Mallochea měl její život cenu jen v tom, že sloužil jako páka k manipulaci. Jessie zaťala pěst a nenápadněji položila vedle Mallocheova obličeje.

„Tak neuvěřitelně ho toužím zabít!“ zašeptala vášnivě.

„Kam až mi sahá paměť, dělala jsem si výčitky i kvůli zapláclému komárovi. Ale teď bych tomuhle zvířeti nejradši zaryla nehty do očí a rozervala mu ten zlotřilej ksicht na kusy!“

„Vzpomněla sis na Saru?“

Jak to… Jessie se žalostně zasmála. „Ano,“ přiznala.

„Myslela jsem na ni.“

„Nemáš si co vyčítat, víc toho udělat vážně nešlo.

Doufám, že se z toho dostane. Hlavně to zvládni teď tady, Jess. Však ona na světě jistě existuje spravedlnost. Buď klidná, těm grázlům to jen tak neprojde.“

Emilyina slova odstartovala v Jessii příval pocitů. Oči se jí zamžily slzami vzteku, smutku a neuvěřitelného vypětí.

Bez ohledu na sterilitu sáhla rukou v rukavici po brýlích, nadzvedla si je a otřela si slzy do rukávu lékařského pláště.

„Co to má zase znamenat?“ vybuchla Grace.

„Ale nic,“ odsekla Jessie. „Jen tu připravujeme našeho kámoše ARS na odchod z království Mozku. Máš stoprocentní pravdu, Emily,“ pokračovala, aniž by se obtěžovala tlumit hlas. „Co se má stát, to se stane. Tak do toho. Budu kabel lehce napínat. Ty prosím tě stiskni všech šest tlačítek a na okamžik dej zpětný chod. Teď… Výborně.

Couvla jsem o tři milimetry. A… Znovu!“

Vyvedení miniaturního robota trvalo skoro dvacet minut, během nichž napjaté a zděšené ticho na operačním sále přerušovaly jen Jessiiny tiché příkazy a tlumené bublání proudícího kyslíku. Poslední zatažení bylo spíš naslepo.

ARS, zakrvácený, ale netknutý, vyskočil Mallocheovi z nosní dírky, stále připojený ke své umělohmotné pupeční šňůře.

„Tak!“ povzdechla si Jessie s úlevou. „Vítej zpátky mezi námi, kamaráde. Byl jsi úžasný.“ Uzavřela otvor v nozdře a zvolala: „Michelle, už jsme skončili! Mohla byste probudit pacienta, prosím?“

„Pacient se začíná probouzet!“ ohlásila anestezioložka.

Jessie ucpala Mallocheovi nos smotky gázy, svlékla si rukavice a ucouvla od operačního stolu. Vycítila, že Grace pevně svírá pažbu pistole, zastrčené za opasek pod bílým pláštěm. Třeba by se dalo tu gangsterku nějak přemoct a pak

zkusit s Arlette vyjednávat vyměnit Grace a Mallochea za rukojmí na sedmém patře. Jenže tenhle risk by sice mohl vyjít, ale také stát život příliš mnoho lidí. A pokud je Grace tak schopná, jak se chvástal Malloche, pak by její odzbrojení mohlo přijít na příliš vysokou cenu.

Ne, rozhodla se Jessie. Prozatím se zkrátka bude muset podřídit soupeřovým pravidlům hry.

„Tak kdy mi to vysvětlíte?“ dorážel Pfeffer zdrceně.

„Nahoře leží můj zabitý technik, chápete?“

„Vysvětlím vám to já!“ vyštěkla Grace.

Rázně vypochodovala z operačního sálu a zamířila přímo k Pfefferovi, jenž stál vedle ovládacího pultu. Pak zpod pláště vytáhla pistoli s krátkou hlavní a vrazila mu ji ústím pod bradu.

„Co…?“

„Už od nikoho z vás neuslyším ani slovo, jinak tomuhle otravovi vystřelím mozek z hlavy!“ prohlásila. „A hned nato oddělám i ji!“ ukázala na Holly. Aniž Grace pistoli odtáhla, zvedla sluchátko a zavolala na sedmé neurochirurgické patro.

„Arlette, operace je u konce!“ ohlásila. „V tomhle směru všechno klaplo. Nádor je odstraněn a Claude se zrovna probouzí. Ale vyskytly se tady nějaké problémy.

Potřebuju, aby se tu okamžitě ukázal Armand. Derrick?

No… echm… není tady. Začal střílet na jednoho muže a pak ho pronásledoval. Zmizel už asi před hodinou. Ale ten druhý

neměl zbraň, proto hádám, že trvalo Derrickovi jen chvíli, než ho dohonil. Takže teď sem prosím pošlete Armanda, později vám to všechno vysvětlím.“

Jessii v téhle chvíli nenapadlo nic, proto se rozhodla spolupracovat a čekat na vhodnou příležitost. Skutečně to byla už hodina, co Derrick zmizel Alexovi v patách, a teď tedy bylo jasné, že Mallocheova pravá ruka se nevrátila ani na sedmé patro. Derrick byl ozbrojený po zuby a za svou bezbrannou kořistí běžel v těsné blízkosti. Je možné, že by Alexova nenávist a odhodlání překonaly i takovouhle nevýhodu?

Jedna věc však byla jistá. Pokud se Derrick z honu na Alexe nevrátil z toho důvodu, že je po smrti, pak na sedmém poschodí vypukne peklo.

Alex rozbil okno chemické laboratoře a vyhledal baterku a lékárničku. Gázovými polštářky a náplastí zastavil krvácení z prostřeleného ramene a poleptaná místa potřel chladivou mastí. Stříkance koncentrované kyseliny mu vypálily asi deset hlubokých boláků na pravém předloktí a hřbetu ruky. Nakonec zakryl Derrickův samopal ručníkem, ale dál ho držel připravený ke střelbě. Vyšel z nemocnice zadním vchodem oddělení patologie. Za celých pět let nezpůsobil Mallocheovi ani jeho nejbližšímu, sebevražedně oddanému kruhu sebemenší škrábnutí. Teď jim konečně splatil aspoň něco.

A tohle je teprve začátek, Claude, říkal si v duchu.

Teprve začátek.

Po tom vražedném děsu v mikrobiologické laboratoři a temnotě oddělení patologie ho zářivé polední slunce udeřilo jako políček. Chvíli mu trvalo, než se vzpamatoval. Ocitl se na vylidněné ulici, u zadního vchodu do hlavní nemocniční budovy. Dodávka se Stanem Moyerem a Vicky Holcroftovou parkovala jedenapůl bloku vlevo. Zůstali tu s ním celou noc, nejdřív sháněli Marka Naehringa na Havaji, potom se vydali pro hypnotické léky do jeho ordinace.

Uběhly víc jak čtyři hodiny, co od nich odešel na operační sál, a Alex nepochyboval, že začínají být nervózní.

Opatrně vyšel na ulici. Bylo mu jasné, že jakmile si Malloche a jeho žena uvědomí, že se jejich žoldák nevrátí, Jessie a ostatní budou mít značné potíže. Vzhledem k tomu, že gangsterů teď bylo o jednoho míň, vlastně o dva, protože odpadl i Malloche, Alex zauvažoval i o možnosti, že by svolal policejní posily a zkusil na sedmé patro proniknout násilím. Ovšem podle toho, co se dozvěděl od Jessie, by vsadil první poslední, že Malloche přístup na neurochirurgické oddělení zabezpečil se svou obvyklou ďábelskou důkladností.

Stejně tak neměl pochyb, že za jeho příchod na operační sál bude následovat trest, stejně jako za Derricka. Dokud bude Malloche potřebovat lékařskou péči, zůstane Jessie v relativním bezpečí. Současně však bylo jasné, že pokud

jeden z Mallocheových pohůnků běhá na svobodě s prstem na spoušti u tří či čtyř ampulí somanu, obyvatelstvo Bostonu v bezpečí nebude. Za daných okolností útok na sedmé neurochirurgické

patro

nedával

Alexovi

smysl,

přinejmenším zatím ne. Ale ať na neurochirurgii zaútočí, nebo si najdou jinou cestičku jak tam proniknout, jedna věc je jistá, Derrick nepředstavuje poslední lidskou oběť.

Stan a Vicky se zrovna pokusili rozjet alternativní plán, když Alex dvakrát zaklepal na dodávku z boku a jednou na zadní dveře. Dovnitř zpola vylezl, zpola upadl, a chvíli zůstal ležet na podlaze. Byl duševně i fyzicky na dně, tak silně otřesený, že to sám sobě odmítal přiznat. Vicky mu provizorně ošetřené rány pořádně obvázala a Alex zatím oběma agentům FBI podrobně vylíčil sled událostí na operačním sále a později v mikrobiologické laboratoři.

„Občas mi připomeň, abych tě nenaštval,“ poznamenal Moyer, když Alex skončil. „Kyselina chlorovodíková.

Hnusné. Elegantní, ale vrcholně hnusné.“

„Derrick neměl zrovna šťastný den,“ připustil Alex.

„Takže,“ ozvala se Vicky, „co z toho pro nás konkrétně vyplývá?“

„V Bostonu se vyznáte líp než já. Co si myslíte o těch třech místech, která Malloche uvedl?“

Holcroftová a Moyer se nejprve dohodli pohledem a pak Vicky odpověděla: „Podle mě možná udělali kolosální chybu.“

„Jak to?“

„Za předpokladu, že ti Malloche poskytl pravdivé informace, pak všechna tři místa, kam ukryli soman, lze snadno uzavřít veřejnosti a důkladně prohledat. Ostatně, pátrací jednotka je v pohotovosti.“

„Jak početná?“ zajímal se Alex.

„Použijeme tolik lidí, kolik jich dokážeme sehnat.

Každou minutu jich zřejmě přibývá.“

„Budou však potřebovat čas a protichemické ochranné obleky,“ doplnil Moyer. „A jakmile si Mallocheův člověk uvědomí, co se děje, a pokud existuje čtvrtá či dokonce pátá ampule plynu, pak vypukne hotové peklo.“

„Počkej, vysvětli mi to ještě jednou,“ požádal Alex, „Všechna tři místa, rotunda v Quincy Market, stanice metra Government center a Filenes Basement se na noc normálně zamykají?“

„Nevím sice přesně v kolik hodin,“ odpověděla Vicky, „ale ano. Zřejmě po jedné v noci bude všude zavřeno, a Filenes ještě mnohem dřív.“

„Ta přestávka nám umožňuje provést pátrání, aniž by Malloche něco tušil.“

„A co lidé, kteří s tebou byli na operačním sále?“

vzpomněl si Moyer.

„Jessie byla jediná, která věděla, z jakého důvodu jsem se ukázal. Podle mě jí ti teroristi neublíží.“

„Možná že ani nejde o to, jestli jí něco udělají nebo ne.

Otázka zní, zda dokáže snést, když před ní ubližují někomu jinému.“

Alex neodpověděl. Jessie se pochopitelně ani nedotknou. Vždyť Malloche se zrovna zotavuje po operaci, takže si to nemůžou dovolit a ani nebudou muset. Na kůži se jí můžou dostat přes Emily, Saru nebo malou Tamiku či někoho jiného, na kom Jessie velmi visí. A pokud se zlomí dřív, než pátrací čety stačí uzavřít místa s uloženým somanem, ampule bude možné snadno přemístit do jiných skrýší nebo je dokonce odpálit.

Všechno tedy závisí výhradně na Jessii. Bez ohledu na utrpení, které Mallocheovi lidé způsobí jejím pacientům, musí vydržet a neposkytnout zločincům žádnou informaci tak dlouho, aby nepojali podezření, že se vzdala příliš snadno. Pak předloží nějaké přesvědčivé vysvětlení ohledně toho, kdo je doktor Mark Naehring a co na operačním sále vůbec pohledával vysvětlení, jež s pravdou nebude mít nic společného.

To je příliš, pomyslel si Alex. Tak nadlidský úkol by byl příliš pro každého.

„Musíme předpokládat, že Jessie jim nakonec prozradí, co nám Malloche odhalil,“ připustil neochotně.

„Vážně to udělá?“

„Všechno záleží na tom, jakým způsobem se ji pokusí zlomit. Pravděpodobně na ni půjdou přes její pacienty.

Nemám tušení, jak Jessie zareaguje, ale musíme předpokládat to nejhorší.“

„Kdybychom ta místa uzavřeli hned, bude to stejné, jako by jim skutečně všechno řekla.“

„Kolik je hodin?“ zeptal se Alex.

„Chvilku po jedné,“ odvětila Vicky.

„Myslíte, že do půlnoci bychom dokázali zmobilizovat pátrací čety v ochranných oblecích nebo aspoň v plynových maskách na všech třech místech?“

„Ano, za předpokladu, že s námi bude bostonská policie nadále spolupracovat, a já nevidím důvod, proč by měla odmítnout.“

„Všechno musí vyhlížet naprosto normálně až do chvíle, než se čety dostanou dovnitř a zapadnou za nimi dveře.

Chci, aby tam přicházeli postupně a z různých směrů, takže si toho Mallocheův člověk nevšimne. Ksakru! Kdybych tak měl aspoň tušení, jak vypadá!“

Při těch slovech Alex téměř podvědomě sáhl do zadní kapsy doktorských kalhot. Nahmatal přeložený papír, který mu na operačním sále podstrčila Emily. Papír byl formulář z anesteziologického oddělení. Na horním okraji papíru byla celkem zručně zachycena podoba mužské tváře. Pod obrázek Emily připsala:

Běloch, muž, štíhlý, 160-170 cm, krátké, světle hnědé vlasy, nos, který jako by po zlomenině špatně napravili, jméno možná Stefan.

Alex si podobiznu zkoumavě prohlédl a pak ji podal Moyerovi. Emily tu kresbu udělala na operačním sále, přičemž předstírala, že pomáhá anestezioložce. Kdyby ji při tom Derrick či Grace přistihli, mohlo to pro ni skončit tragicky.

„Jessiina spolupracovnice kvůli tomu riskovala vlastní život,“ upozornil. „Určitě to je Mallocheův člověk ve městě.

Dostal jsem nápad.“

„Myslím, že si oba dokážeme představit, o co jde,“

přikývla Holcroftová.

Kapitola 38

Pod namířenou hlavní se ve dvou skupinách přesunuli nahoru na sedmé neurochirurgické patro. Nejprve tam Grace doprovodila techničku Holly, radiologa Hanse Pfeffera, Skipa Portera a sálovou sestru a ošetřovatele s Emily. Když se výtah vrátil dolů, nastoupila do něj Jessie s Michelle Bookerovou, Mallochem na vozíku a Armand. Mladý zabiják vypadal nervózně a podrážděně a jedinkrát nesklonil zbraň k zemi.

„Jak se vede mé pacientce na pokoji sedm set třicet sedm?“ otázala se ho Jessie, když zamířili k výtahu.

Armand ji přejel lhostejným pohledem a škubnutím hlavně naznačil, ať si pospíší.

„Ježíši!“ rozkřikla se Jessie. „Právě jsem vašemu šéfovi zachránila život. Snad byste mi za to mohl aspoň odpovědět, ne? Rozumíte mi vůbec?“

„Anglicky umí,“ ozval se Malloche chraptivě, ale překvapivě zvučným a srozumitelným hlasem. „Ale nerad tak mluví.“

Po probuzení z narkózy reagoval jen omámeně a jednoslabičně, takže bylo jasné, že jeho stav se rychle zlepšuje. Zadrmolil na Armanda francouzsky a dostal popuzenou odpověď.

„Armand tvrdí, že vaše pacientka je naživu,“ ohlásil Malloche. „Ovšem o jejím stavu nemůže říct vůbec nic.

Skutečnost, že jsem při vědomí a reaguji tak rychle ještě před návratem na lůžkové, znamená, že zákrok v mém případě dopadl dobře, ne?“

„Zřejmě nemáme důvod myslet si opak,“ přisvědčila Jessie. „Věřte mi nebo ne, ale sotva před pár minutami jsem vám říkala, že operace dopadla stoprocentně úspěšně.

Očividně ještě chvíli potrvá, než vám začne plně fungovat paměť. Po velkou část operace jste byl vzhůru.“ S bušícím srdcem nadhodila: „Pamatujete si z toho něco?“

„Jestli si něco pamatuju? Vlastně ne. Pamatuju si, jak jste mě na patře vezli do výtahu a pak se mnou mířili chodbou k operačnímu sálu. A další, na co se rozpomínám, je až zpáteční cesta k výtahu.“

Jessie si tajně vydechla úlevou. Všechno nasvědčovalo tomu, že Malloche ani Grace nemají potuchy, kdo je doktor Mark Naehring, proč se ukázal na operačním sále a pokud jde o Grace proč na něho Derrick zaútočil a začal ho pronásledovat. Ovšem Jessie se nemohla zbavit pocitu, že až nepříjemně brzy začnou hledat odpověď právě u ní. A ať už jim odpoví cokoliv, mělo by to vypadat jako pravda.

Michelle Bookerová všechno jen mlčky sledovala.

Jessie se k ní natáhla a stiskla jí ruku.

„Hlavně se držte, Michelle,“ řekla povzbudivě. „Až to půjde, všechno vám vysvětlím.“

„Chcete říct, až vám to dovolíme,“ opravil ji Malloche.

„Koukejte se k té ženě chovat co nejslušněji!!“ odsekla Bookerová odvážně. „Právě na vás úspěšně provedla operaci, kterou by žádný neurochirurg na světě nezvládl lépe.“

„Však jsem s tím počítal.“

Arlette už čekala na chodbě, když se dveře výtahu otevřely. Uchopila manžela za ruku a políbila ho na rty. Pak vzhlédla k Jessii.

„Vypadá báječně. Operace prý dopadla dobře.“

„Prozatím tomu všechno nasvědčuje, ale během nejbližších dní po operaci se ještě může přihodit cokoliv.

Nakonec máte dokonalý příklad v mé pacientce Saře Devereauové. Jak je na tom?“

„Co uděláte pro mého manžela nyní?“ reagovala Arlette. Jessiinu otázku okázale ignorovala.

Bitva dvou vůlí tedy vypukla nanovo, ale po sedmi hodinách strávených na operačním sále neměla Jessie náladu zase hned ustupovat.

„Položila jsem vám otázku!“ vybuchla.

„A já vám…“

„Pověz jí to, Arlette,“ mávl Malloche chabě. „Pověz jí, na co se ptala.“

„Tak dobře. Po celou dobu vaší nepřítomnosti byl u pacientky doktor Gilbride. Pacientka je vzhůru a zřejmě reaguje na příkazy. Doktor už zase září samolibostí.“

„Ach díkybohu! Chci ji vidět!“

„Můj manžel…“ začala Arlette mrazivě.

„Jistě. Musím uznat, že operace skončila s jednoznačným úspěchem. Podařilo se nám odstranit pětadevadesát procent nádoru.“

„Něco tam zůstalo?“

Jessie zaváhala. Zkusila si představit, jaký okamžitý dopad by mělo sdělení, že celý nádor nemohla odstranit, protože Derrick zavraždil obsluhu počítače a zničil zařízení.

Usoudila, že tohle není vhodná příležitost.

„Ten nepatrný zbytek nejspíš nikdy nebude působit žádné potíže. Dokonce je možné, že přísun krve k němu je nyní natolik omezený, že zbylé buňky samy zaniknou.“

„Pokračujte. S čím máme počítat teď?“

„Existuje riziko epileptických záchvatů. Nasadili jsme však léky, jež ho minimalizují. Moje kolegyně, sestra, kterou vaši lidi unesli, by měla s pacientem trvale zůstat, podávat léky a kontrolovat základní životní funkce na monitorech. Po operaci musíme rovněž brát v úvahu možnost infekce. A taky nemůžeme vyloučit, že dojde k prudkému zvýšení nitrolebečního tlaku, jako se to stalo mé pacientce.“

„K tomu by mohlo dojít třeba hned?“

„Jistě, ale třeba až několik dní po operaci. V žádném případě nelze předvídat, zda a kdy nastane některá z

komplikací. Mohu se jít nyní podívat na Saru Devereaovou?“

„Nejprve dohlédněte, aby o Claudea začala pečovat ta ošetřovatelka. Pak si smíte zaskočit za svou pacientkou. A potom, vážená paní doktorko, nás dvě čeká proklatě vážný rozhovor!“

„O čem?“ vydechl Malloche rozespale.

Arlette ho políbila na čelo a cosi mu konejšivě řekla německy. Jejího manžela ta odpověď zřejmě uspokojila, protože se mdle usmál a vyčerpáním zavřel oči.

Pod Arlettiným přísným dohledem dovezla Jessie s Bookerovou pacienta na prázdnou JIPku. Než ho sestry přenesly na lůžko a napojily na monitorovací přístroje, Arlette a Grace si s hlavami u sebe cosi špitaly na chodbě.

Jessie neměla sebemenších pochyb, čeho se jejich rozhovor týká. Uvědomila si, že na vymyšlení přijatelného zdůvodnění jí už nezbývá moc času.

Podrobné neurologické vyšetření Mallochea potvrdilo, co Jessie už beztak předpokládala, že ARS odstranil téměř celý, normální technikou nedostupný meningiom, aniž způsobil nějaké závažnější neurologické škody. Je ironie, říkala si v duchu, že ARS svůj prozatím nejlepší výkon odvedl v lebce lidské zrůdy. Zrovna končila, když do pokoje vešla Emily.

„Sara je při plném vědomí!“ hlásila nadšeně.

„Mluví?“

„V debatním kroužku by se ještě neuplatnila, ale každopádně je jasné, co chce a co si myslí. Dneska předvádíš jeden skvělý výkon za druhým, Jess.“

„Carl je tam pořád s ní?“

„Jako oddaný bodyguard!“

„Možná ho někdo měl majznout po nose už hodně dávno.“

„Svatá pravda,“ přisvědčila Emily vážně.

Jessie přítelkyni podrobně vyložila Mallocheův stav a seznámila ji s dávkováním léků.

„Já, ty a Michelle spolu se sestřičkami nad ním zvládneme dohled čtyřiadvacet hodin denně.“

Do pokoje znovu vešla Arlette s Grace. Ani jedna se netvářila dvakrát spokojeně. Michelle Bookerová vydržela až do téhle chvíle mlčet, ale teď jí konečně došla trpělivost.

„Mohl by mi někdo laskavě vysvětlit, co se to tady kčertu děje?“ zaprosila. „Před půl hodinou mi skončila směna a doma na mě čekají děti. Potřebuju odtud vypadnout.“

„Když tohle všechno je přímo k nevíře!“ povzdechla si Jessie.

Arlette jí kývnutím naznačila, že může mluvit. Jessie tedy podala stručný výklad všeho, co se stalo. Michellin výraz stále udivenější a vyděšenější svědčil o tom, že celá situace na sedmém patře je ještě nesmyslnější a nebezpečnější, než je s to normální člověk pochopit.

Jessie skončila a Michelle se vzmohla jen na tiché: „Panebože!“

Arlette ukázala, aby ji obě následovaly ven z pokoje do malé zasedací místnosti. Přes rameno nesla automat a u pasu měla zavěšenou pistoli s širokou hlavní. Vůbec poprvé ji Jessie viděla beze špetky makeupu. Porcelánovou pleť měla bez jediné vrásky, ale rty se zdály bezkrevné a oči byly zlověstně zapadlé.

Vyčerpání? Nervozita? Vztek? hádala Jessie v duchu.

Zřejmě ode všeho něco. Arlettin vzhled skutečně nasvědčoval tomu, že vůdcovskou roli sama bez manžela zvládá jen s vypětím všech sil.

„Paní doktorko Bookerová,“ požádala Arlette, když došly do zasedačky, „máte ponětí, co se vlastně odehrálo dole na operačním sále?“

„Nevím nic víc, než co jsem viděla na vlastní oči,“

odvětila Bookerová.

„Nu, byla bych ráda, kdybyste mi přesně vylíčila, co jste viděla. Ale nejdřív bych tady paní doktorce Copelandové doporučila, aby se zašla podívat na tu svou pacientku. Pošlu si pro vás, až budu potřebovat. Nebude to trvat dlouho.“

Jessie si uměla domyslet, že Arlette si od Bookerové nechá popsat celou operaci od samého začátku až do okamžiku, kdy do operačního sálu vstoupil Mark Naehring.

Pak začne klást upřesňující otázku, dokud nezíská naprosto jasnou představu, čeho všeho byla anestezioložka svědkem.

A později všechny podrobnosti využije při Jessiině výslechu.

Hlavně nelži, Michelle, zaprosila Jessie němě. S touhle ženskou si nezahrávej. Pověz jí, cos viděla.

„Budu v Sařině pokoji,“ přikývla a pohledem povzbuzovala kolegyni, ať je hodně silná.

S Armandem v patách se Jessie rozběhla za Sarou. Její kamarádka a pacientka v jedné osobě byla skutečně při vědomí a navíc čilá. Seděla, usrkávala džus a tvářila se pohodově. Kanyla, kterou jí Jessie ráno zavedla do ručně vyvrtaného otvoru v lebce, byla zafixovaná a Carl Gibride zrovna kontroloval odtok moku.

„Nazdar,“ usmála se Jessie, „ty ostrůvku příčetnosti v moři šílenství. Jak se vede, Saro?“

„Docela… to jde. Teda… až na tu díru v hlavě.“

„Já vím. Já vím.“ Jessie přítelkyni objala. „S tím si nedělej starosti, pokud bude třeba kanylu v hlavě nechat, aby se nitrolebeční tlak nezvyšoval, schováme ji pod kůži.

Rozumíš?“

„Jistě.“

„Tlak poklesl, takže jsem kanylu reponoval,“ oznámil Gilbride pyšně, jako když se čtyřletý hošík chlubí, že si uklidil všechny hračky.

„Zvládl jste to dokonale, Carle,“ přikývla Jessie vděčně.

„Bez vás by neměla šanci.“

„Jak dopadla operace?“

„ARS byl skvělý. Malloche je při vědomí a nezdá se, že by utrpěl nějaké neurologické poškození.“

„Znamená to, že z téhle polízanice vyváznem?“

„Na tase ptáte nesprávné osoby, Carle,“ povzdechla si Jessie. Ztišila hlas, aby ji Armand nezaslechl. „Během operace se přihodilo cosi, z čeho Arlette nemá moc velkou radost. Jeden z jejích pistolníků ten statný chlap s blonďatým ježkem začal někoho pronásledovat a ještě se nevrátil.“

„Pronásledovat koho?“

„Nevím. Později vám to všechno vylíčím. Mezitím se prosím dál starejte o Saru. Jak jsou na tom ostatní na patře?“

„Já… echm, ještě jsem jejich pokoje neobešel. Měl jsem pocit, že chcete, abych se odtud ani nehnul.“

Gilbride zbavený své bezvýhradné moci rozkazovat vypadal skoro bezradně.

„To je pravda, Carle,“ přikývla Jessie, aby ho uklidnila.

„Paní doktorko!“

Na prahu pokoje stála Arlette Mallocheová. Na obličeji jí vyskákaly rudé skvrny vzteku.

„Ano?“

„Pojďte hned se mnou.“

„Chtěla jsem ještě udělat vizitu.“

Arlette položila ruku na pažbu pistole za pasem, ale zbraň nevytáhla.

„Hned!“ vyštěkla.

Jessie se zhluboka nadechla. Tohle byl okamžik, jehož se děsila už od chvíle, kdy si uvědomila, že Derrick se nevrátil ani do sálu, ani sem na poschodí. Nikdy nebyla velká herečka, natož lhářka. Bylo jí však jasné, že teď bude muset zvládnout obojí. Musí sama sebe v duchu přesvědčit, že Alexovi se kdovíjakým zázrakem podařilo uprchnout a teď potřebuje čas, aby objevil ampule somanu a zneškodnil je. Jakmile by Arlette získala podezření, že mají potuchy, kde je hledat, určitě by některou z ampulí pokud ne všechny naráz nechala odpálit. Ať už na ni Arlette vyvine sebevětší nátlak, tuhle část informace se nesmí dozvědět.

„Tak se drž, Saro,“ usmála se. „A vy taky, Carle. Jde vám to báječně.“

Arlette ji dovedla do zasedací místnosti, ukázala na židli a zavřela dveře.

„Předpokládám, že víte, nač se vás chci zeptat!“ spustila nepřátelsky.

„Na člověka, který se objevil na operačním sále.“

„Přesně tak. A předem vás varuju, doktorko, že mám verzi celé události od vaší anestezioložky. Jakmile se vaše vyprávění sebemíň odchýlí od jejích informací, dovolím vám sledovat, jak ji zabiju.“

Jessie sykavě vydechla a olízla si rty.

Tak tohle koukej zaválet co nejlíp, Copelandová!

poručila sama sobě. Předem si připravila hrubý nástin historky, jež by nekolidovala s ničím, co mohla vyprávět

Bookerová. Nejhorší slabinu viděla v tom, že by se Arlette obrátila pro potvrzení ke Carlovi. Je nezbytně nutné ho vynechat, ale jak? Ale zrovna když se snažila otevřít ústa a začít, blesklo jí hlavou cosi, co jí o Gilbrideovi řekl Alex. A rázem znala odpověď na svou otázku.

„Nevím tolik, kolik si asi představujete,“ začala.

„Tomu nevěřím.“

„No, budete muset. Vážně nechci, aby si to odskákal někdo nevinný.“

„Tak pokračujte.“

„Celou tu akci rozjela před časem Lisa z FBI ta ženská, kterou váš manžel zastřelil. Nevím jak, ale nějakým způsobem se dohmátli, že Claude je ve Státech a hledá neurochirurga. Východní zdravotnické centrum je pouze jednou z řady nemocnic, které začali hlídat. Nemám tušení, v kolika dalších mají své lidi. Lisa měla na starosti zdejší neurochirurgii a skoro se odtud nehnula. Byla skálopevně přesvědčená, že Rolf Hermann je Claude, nedůvěřovala však doktoru Gilbrideovi, proto mu nic nesvěřila. Zmínila se, že si Carla kapku proklepla a že nelze vyloučit, že jste ho podplatili. Z toho důvodu jednala výhradně se mnou. Když bylo jasné, že Hermann nepřežije, domluvila si s lidmi z FBI, že vpadnou na patro a zatknou vás i takzvané děti vašeho manžela.“

„Jenže pak to celé pokazil doktor Gilbride, když se rozhněval na agentku a donutil ji, aby svou totožnost předčasně prozradila.“

„Přesně tak. Předtím mi ale dala číslo, na které jsem měla zavolat, kdyby se objevily problémy. Nedostala jsem k tomu příležitost do té doby, dokud Dave Scollari, ten pacient na pokoji sedm set sedmnáct, nedostal záchvat. Využila jsem zmatku, vklouzla sem do zasedačky, kde zůstal jediný zapojený telefon na patře, ale nemohla jsem mluvit víc než sotva minutu. Řekli mi, ať připravím půdu pro to, aby se na operační sál mohl propašovat jeden z jejich lidí. Stačila jsem jim ještě oznámit, aby dotyčný použil jméno doktora Marka Naehringa.“

Arlette zvedla ruku na znamení, aby Jessie udělala pauzu. V duchu si probírala údaje, zda nenarazí na nějaký zádrhel.

„No dobře,“ prohlásila po chvilce, „a co bylo dál?“

Jessie přestala křečovitě svírat opěrky židle, kterých se držela jako tonoucí záchranného pásu. Improvizovala, střílela naslepo, ale prozatím její smyšlenka jakžtakž obstála.

„Vymyslela jsem si tedy, že se na sále možná objeví doktor Naehring, aby pomohl s anestezí. Je to psychofarmakolog, pracuje s léky, které pomáhají udržet pacienta během operace mozku při vědomí a přitom ho dostatečně utlumí. Z toho důvodu jsem byla přesvědčená, že

kdybyste si ověřovali, o koho jde, nezískali byste sebemenší podezření, aspoň v tom případě, kdybyste se s ním nepokusili zkontaktovat telefonicky.“

„To byla mazaná finta. Dál!“

„Tu noc před operací jsem o tom záměrně utrousila zmínku před doktorkou Bookerovou, když prováděla předoperační vyšetření vašeho manžela.“

„Na to si vzpomínám.“

„Nebyla jsem si jistá, jestli se vůbec někdo ukáže, ale přímo uprostřed operace skutečně dorazil člověk z FBI.

Mohli jsme se domlouvat tím způsobem, že jsme vypnuli mikrofony a šeptali. Díky konstrukci operačního stolu mezi oběma magnety jsme Grace a Derricka měli za zády.“

„Co od vás agent chtěl?“

„Chtěl zabít vašeho manžela, potom vyřídit oba vaše lidi a nakonec tady na sedmém poschodí zabít i vás.“

„A…“

„Musela jsem mu tedy povědět o somanu že je nastražený někde ve městě, a že kdyby se Claudeovi něco stalo, odpálili byste ho v hustě zalidněných částech Bostonu.

Navíc jsem mu vylíčila, že jsem byla svědkem toho, jak plyn otrávil mikrobiology v jejich laboratoři.“

„To byl dobrý tah. Co agent udělal pak?“

Jessie znovu křečovitě sevřela opěrky. Následující kapitola, která bude mít k pravdě nejdál, musí vyznít

naprosto přesvědčivě a současně svést Arlette definitivně ze správné cesty.

„Pak mi oznámil, že v tom případě chce vašemu manželovi dát do hlavy voperovat miniaturní vysílačku, kterou má schovanou v šatně.“

„Propána!“ ušklíbla se Arlette.

„Vysvětlila jsem mu, že vysílačku nemůže na operační sál přinést kvůli magnetům, které by ji zničily a navíc by se mohl poškodit celý systém magnetické rezonance. Pořád namítal, že by to jistě šlo nějak zařídit, ale já ho ujistila, že v žádném případě,“ lhala Jessie statečně.

„Pak odešel?“

„Ano. Předtím se ještě vyptával, kolik lidí na sedmém patře celkem zadržujete a jestli jste některému z nich neublížili. Tvrdil, že FBI vymyslí nějaký plán, ale že žádného z rukojmí nechtějí vystavit většímu nebezpečí, než v jakém už jsou. Pak zamířil k východu. O pár vteřin později jsem uslyšela Derrickův příkaz, aby si sundal chirurgickou masku. A pak už bylo slyšet střelbu. Zahlédla jsem, že utíkají pryč, ale věnovala jsem se dokončení zákroku.“

Arlette po celou minutu pozorně studovala Jessiin výraz. Jessie se silou vůle přiměla hledět teroristce zpříma do očí.

„Takže jste si jistá, že vědí o somanu,“ pronesla Arlette nakonec.

„No… Mrzí mě to, ale nenapadlo mě říct nic jiného než pravdu,“ povzdechla si Jessie.

„Udělala jste dobře. Chci, aby to věděli. Dokonce jsem už sama uvažovala o tom, že jim předvedu ukázku na výstrahu.“

„Ne!… To prosím vás nedělejte! Dokud půjde jen o hrozbu, FBI si podle mě zachová odstup a nepustí se do otevřené akce. Jakmile ale plyn skutečně použijete, určitě podniknou první poslední, aby vás zneškodnili. Klidně se zeptejte svého manžela, jestli mi nevěříte. Praktická ukázka je úplně zbytečná.“

„Uvidíme,“ utrousila Arlette.

Jessie však poznala, že jí to samotné došlo. Opět povolila křečovitý stisk opěrek židle.

„Mohla bych se teď jít podívat na své pacienty?“ zeptala se co nejklidněji.

Arlette znovu položila dlaň na pažbu pistole.

„Stejně vám nevěřím!“ prohlásila.

Jessii se sevřely útroby do ledového uzlu.

„Nu, jenže já vám pověděla naprostou pravdu.“

„Uvidíme.“

Prosím! Prosím, neubližujte nikomu!

„Grace sem z operačního sálu přivedla i rentgenoložku, viďte?“ vyzvídala Arlette.

„To ano,“ potvrdila Jessie. Dostala o Holly strach. „Proč se ptáte?“

„Chci ji s Grace poslat pro přenosný rentgen.“

„K čemu?“

„Přeju si, aby Claudeovi udělala rentgen hlavy. Sama víte, že ten agent FBI chtěl, abyste manželovi implantovala do lebky vysílačku. To je přesně jejich styl. A vy si zřejmě myslíte, že když mi řeknete, že jste to odmítla, musím vám to nutně věřit. Jenže to byste mě podcenila. Vyhověla jste mu, nemám pravdu?“ naléhala.

Pěst, která se Jessii zatínala v hrudi, rázem povolila.

Dokonce se musela přemáhat, aby se vítězoslavně neusmála.

Původně totiž nápad s voperováním vysílačky téměř zavrhla, protože jí připadal příliš přitažený za vlasy.

„Můžete mi věřit!“ prohlásila upřímně. „Neudělala jsem nic jiného, než že jsem odstranila nádor.“

„To se teprve uvidí. Domnívám se, že Grace, Claude a já máme dohromady dost rozumu, abychom na snímku nějakou vysílačku uviděli. Jinak si uvědomte, že za ten telefonát na FBI byste si to měla odskákat. Na druhou stranu jste na sále odvedla skvělý výkon, takže možná výjimečně přimhouřím oko, pokud ovšem nezjistím, že mi lžete.“

„Nelžu!“ vyhrkla Jessie možná až příliš rychle.

Arlette jí opět věnovala zkoumavý pohled.

„Kdy podle vás bude Claude schopný odejít z nemocnice?“ zeptala se.

„Myslíte, kdy bude moct cestovat bez nebezpečí?“

„Ne, myslím, kdy nejdřív bude schopen odvozu. Ani nemusí sedět, mužem ho přesunout na nosítkách.“

„Těžko říct, dosud jsem s robotem neoperovala. Možná že den. Lépe by ovšem bylo počkat aspoň dva tři. Jak jste sama viděla na případu Sary Devereauové, stát se může cokoliv.“

„A právě z toho důvodu pojedete s námi.“

„Cože?“

„Armand vám dá velkou kabelu. Naplňte ji všemi léky a nástroji, které byste v případě náhlé krize potřebovala k léčbě mého manžela, rozumíte?“

„Kdy odjíždíme?“

„To se včas dozvíte!“ odsekla Arlette.

Kapitola 39

Rotunda na Quincy Market ČERVENÝ TÝM

Zelená trasa metra Government Center BÍLÝ TÝM

Filenes Basement MODRÝ TÝM

Blížila se desátá hodina večer. Alex byl v dodávce zaparkované na Cambridge Street hned proti vchodu do zastávky metra Government Center. Listoval stránkami jednoho ze tří bloků, do kterých spolu se Stanem Moyerem a Vicky Holcroftovou zapsali všechny údaje, které až dosud shromáždili, a to včetně nákresů, náčrtků mapek pravděpodobného uložení ampulí somanu, které v narkóze prozradil Claude Malloche. Patřil k tomu i seznam všech členů pátracích týmů, kteří se účastnili hledání somanu.

Týmy se skládaly z agentů FBI, policistů, hasičů a několika vojenských odborníků přes toxické plyny, kteří sem narychlo přiletěli z Washingtonu.

Moyer velel Červenému týmu, jenž měl za úkol prohledat rotundu na turisty hojně navštěvovaném Quincy Market. Asi o jedenapůl kilometru dál Holcroftová organizovala Modrý tým ve Filenes Basement u rušné Downtown Crossing, a přibližně uprostřed této vzdálenosti měl Alex na starosti nejpočetnější Bílý tým, který čekala piplavá práce s prozkoumáním rozlehlé stanice metra.

Plán byl sice jasný, ale přesto vyžadoval nenápadnou spolupráci vedení všech tří týmů. Členové pátracích čet měli nenápadně proniknout do určených prostor a tam se skrýt až do zavírací doby. Přibližně hodinu po zavření zapečetit všechna okna a větrací šachty a pustit se do systematického hledám, které by skončilo nalezením ampulí s plynem. Ve Filenes zavírali v půl deváté, takže tam už bylo pátrání v plném proudu.

Nejtvrdší oříšek představovaly obrovské prostory stanice metra. Podle plánu je nejdřív měli překontrolovat a vyklidit lidé z bezpečnostní služby dopravního podniku. Ve dvě hodiny v noci pak nastoupí Alexův Bílý tým přijde tunelem ze stanice Haymarket. Celé prostory byly rozděleny do jedenapůl metrů širokých úseků a každý měl být podroben detailnímu zkoumání. Plán byl tedy velmi jednoduchý, jiný ostatně ani nepřicházel v úvahu.

V tom všem však vězel jeden velký zádrhel. Claude Malloche ve svém omámení léky sice poměrně přesně uvedl tři místa s ampulemi, ale potíž představovalo něco jiného.

Kolik těch vražedných ampulí je v Bostonu celkem?

Tři, čtyři.

Alex si v duchu už posté přehrával svůj rozhovor s protřelým zabijákem.

Tři, čtyři.

Co to znamená? Malloche prozradil pouze tři místa.

Existovalo čtvrté? Malloche byl posedlý bezpečností.

Dovolil by, aby i před ním jeden úkryt záměrně zatajili?

Ovšemže dovolil, protože k jeho obsesi patřilo několikanásobné pojištění každého plánu každá pojistka měla zase svou pojistku. Nepojistil se tedy pro případ, že by jeho či dalšího člena teroristické skupiny mohli zatknout a mučit, aby z nich dostali seznam všech míst s ampulemi somanu? Co když zařídil, aby to čtvrté místo před ním zatajili?

Existuje další ampule s plynem?

Nevíme. Nevíme. Nevíme.

Nakonec se tedy Alex smířil s tím, že prostě musí vystačit s informacemi, které mají. Ovšem existenci čtvrté ampule nesmějí pustit ze zřetele. Klíč k celé záhadě představoval Stefan Mallocheův člověk ve městě. A záhadu nemůžou vyřešit jiným způsobem, než že navenek bude všechno vypadat normálně, jinak by ten zločinec nepochybně všechny nálože odpálil.

Alex odložil bloky stranou a obrátil se k postaršímu policejnímu pyrotechnikovi, který cosi rozebíral na pultíku pod dvěma silnými reflektory. Alex si vyžádal nejlepšího z nejlepších, načež mu poslali toho lehce neupraveného strejdu. I za těch pár hodin, které strávil ve společnosti Harryho Laughlina, se Alex přesvědčil, že v tomhle bodě ho policejní rezident nezklamal.

„Jak to vypadá?“ zeptal se.

„Ještě mi dej tak patnáct dvacet minutek, mladej,“

odvětil Laughlin bodře. „A pak budu mít ten krám přečtený do poslední mrtě.“

Ten krám, který měl pyrotechnik rozebraný před sebou, bylo detonační zařízení, které v laboratoři odpálilo plyn a způsobilo smrt čtyř mikrobiologů. Alex ho samozřejmě nemohl získat jiným způsobem, než že se opět vrátil na to příšerné místo. V podvečerním šeru vklouzl do nemocnice zadním vchodem u patologie. Laughlin, kterému bylo už hodně přes šedesát, si od Alexe nechal vylíčit, jak to v laboratoři asi vypadá, a bez mrknutí oka trval na tom, že ho doprovodí.

„Po tom, co jsem viděl dva maníky roztrhané na cimprcampr při pokusu odpálit kanystr s benzinem, mě už nic moc nepřekvapí!“ prohlásil. „Nehnu se od vás na krok.“

„Ale kdyby něco, klidně zařaďte zpátečku,“ nadhodil Alex.

Nasadili si papírové chirurgické roušky, načež Alex odlepil žlutou varovnou pásku a otevřel dveře. Zápach je tvrdě udeřil jako poryv žáru z vysoké pece. Čpavý puch masa spáleného chemikálií předčil svou odporností ostatní pachy.

„Pořád jste tady?“ zeptal se Alex.

„Copak jsem řekl, že mizím?“

Těla, a to včetně Derrickova, byla na stejném místě jako při Alexově poslední návštěvě. Ovšem pod kuželem jejich

silných svítilen vypadala scéna nepřirozeně – zkroucené mrtvoly, krev, zvratky ještě přízračněji a odpudivěji než ve skutečnosti. Trvalo jim to téměř půl hodiny, ale nakonec detonátor objevili, pořád ještě přilepený páskou pod stojanem s inkubátory úhlednou krabičku elektroobvodů asi dvanáct na dvanáct centimetrů. Opatrně ho sundali a vložili do plastikového sáčku spolu se střepy skla a jakýmsi kovovým krytem. Pak, z toho pekelného prostředí doslova na dně psychických i fyzických sil, chvatně odešli.

„To jste mě vzal na pěknou podívanou,“ povzdechl si Laughlin, když spolu zamířili zpátky k dodávce.

„Jestli nenajdeme a nedeaktivujeme další detonátory, Harry, čeká nás možná stejná podívaná, ale bohužel v mnohem větším měřítku.“

Teď Alex zamířil k pultíku, u kterého Laughlin soustředěně pracoval.

„Tak tedy,“ začal policista, „jde o tohle. Vysílačkou se odpálí malé množství trhaviny, které roztříští ampuli.

Bohužel musíme předpokládat, že skryté ampule jsou podstatně větší než ta v laboratoři. Hádal bych, že i detonátor musí být větší nějakých třicet centimetrů dlouhý a tak patnáct centimetrů vysoký a hluboký.“

„Dokázal byste ten systém vyřadit?“

„Určitě ano.“

„A potom ho zase sestavit tak, aby navenek vypadal zcela netknutě?“

„I s tou ampuli plynu?“

Alex si připomněl, že potřebují, aby se Mallocheův člověk dostal k ampulím co nejblíž, protože jinak by se na něho těžko mohli zaměřit.

„O tom budeme rozhodovat, až ampule najdeme!“

rozhodl nakonec.

V půl čtvrté ráno Modrý tým zabodoval. Všech dvacet příslušníků Vickiny čety se vpašovalo do obchodního domu už v průběhu podvečera a do zavírací hodiny se ukrylo v kancelářích v posledním patře. Pak ještě hodinu počkali a nakonec se shromáždili v suterénu a zahájili pátrání po jednotlivých úsecích. Klíč, jenž napomohl k jejich úspěchu, bylo doporučení Harryho Laughlina, že se nemají zdržovat hledáním pod látkami či v malých kancelářích, kde by bylo šíření plynu do dalších prostor ztížené. Aspoň v prvním stadiu tedy vynechali všechny malé místnosti, čímž se pátrání v obchodním domě poněkud zjednodušilo.

Vražedná baňka z černého skla spolu s připojeným detonačním zařízením byla umístěna na viditelném místě, ale přesto pro každého normálního kolemjdoucího neviditelná, přišroubovaná pod pultem se zbožím nedaleko eskalátoru, kterým se sem dostávali zákazníci ze stanice metra Downtown Crossing. Baňka byla schovaná pod černým plechovým krytem posetým spoustou miniaturních otvorů, které by umožnily volné šíření jedovatého plynu.

Alex se zprávu o úspěchu v obchodním domě dozvěděl ve chvíli, kdy detailní pročesávání stanice metra bylo právě v polovině. Odhadl, že plyn bude umístěn na místě s největší hustotou cestujících, proto nechal pátrače, aby začali od ústřední plochy terminálu a pomalu v soustředných kružnicích postupovali k vzdálenějším prostorám. Prozatím nic.

Alex nechtěl, aby ho někdo zahlédl, jak v tuhle noční hodinu vchází do obchodního domu, proto sešel do stanice metra Park Street a tunelem dorazil na Downtown Crossing, odkud po stojícím eskalátoru vyšplhal do přízemí obchodního domu. Většina členů Modrého týmu už odešla tunely podzemky, aby se připojila k Bílému týmu pročesávajícímu stanici Government Center. Už bylo po čtvrté hodině a stanice se měla otevírat v pět. Pokud by otvírací dobu posunuli dál než na šestou, riskovali by, že vyvolají podezření.

Alex si oblékl protichemický oblek a poručil, aby Vicky, která měla pátraní v obchodním domě na starosti, a dva agenti, jejichž úkolem bylo vyhlížet Stefana, na ně počkali u paty eskalátoru. Laughlin rozsvítil dva silné reflektory a lehl si na podlahu s nářadím připraveným hezky po ruce. Ochranný oblek odmítl.

„Sklo v přilbě zamlžuje přesné vidění, bez kterého se při téhle práci neobejdu,“ vysvětlil. „A vůbec, po tom, co jsem

vydržel, abych ten krám dostal z nemocnice, bych ani nechtěl žít, kdybych tohle zvrzal.“

„Koukám, že lidská ješitnost nezná mezí,“ poznamenal Alex. „Ale já osobně bych dal přednost smrti v přestřelce, než abych se tak příšerně udusil.“

S Alexovou pomocí Laughlin během patnácti minut objevil vodič, který hodlal přestřihnout.

„Tahle ampule je hodně velká,“ mínil Laughlin, „možná desetkrát větší než ta v laboratoři. Stačil by sebemenší průvan a plyn by pravděpodobně pronikl do každého koutu obchoďáku.“

„Momentálně bych chtěl mít jistotu, že to svinstvo opravdu nevybuchne.“

„Takže všechno má vypadat úplně netknutě, je to tak?“

„Jistě. Kdyby si to Stefan přišel překontrolovat, nesmí pojmout ani náznak podezření. A potom, kdyby se pokusil ampuli odpálit, nebude vědět, jestli je závada na detonátoru nebo vysílačce. A pak jistě podnikne nějaký krok, kterým na sebe upozorní.“

„Po pravdě, měl bych lepší tip,“ prohlásil Laughlin.

„Když tak koukám na jednotlivé komponenty detonátoru, hádám, že bude na VHF. Jakmile ten krám deaktivuju, můžeme zachytit frekvenci. Stačí vybavit vaše lidi vhodným přístrojem a okamžitě zjistí, kdy se někdo pokusí tu věc odpálit.“

„To je fantastické. U dalších detonátoru to bude podobné?“

„Pravděpodobně ano, ale přesto se pro jistotu přesvědčíme. Nejdřív vyřídíme tohohle broučka. Tak, je to jako ve filmu.“

Cvaknutí přestřihovaného drátu zaznělo jako hlasité prásknutí z pistole.

„Nic,“ vydechl Alex, který prozatím tajil svou úzkost.

„V tom je ten vtip, kámo. V mém oboru musí být každá práce prvotřídní.“

V tu chvíli zazvonil Alexův telefon. Červený tým objevil nálož somanu připevněnou pod židlí v hale tržiště Quincy Market.

Neznámý vražedný virus ve Východním zdravotnickém centru stále plnil přední stránky novin, zvláště nyní, kdy operační tým ze sálu s magnetickou rezonancí musel zůstat v karanténě. Jessie seděla vedle Sařiny postele a sledovala, jak v televizi rozebírají nepravou verzi o událostech v nemocnici jako hlavní bod ranního zpravodajství. Mezi jiným se objevil rozhovor s manželem Michelle Bookerové, jenž si stěžoval, že vedení nemocnice ho sice uklidňovalo, že jeho manželka je v pořádku, ale od chvíle, kdy před čtyřiadvaceti hodinami nastoupila do služby, se mu jedinkrát neozvala.

Jessie pak zašla do skladu a začala systematicky plnit černou nylonovou brašnu léky a nástroji, jež by mohla použít při nezbytném chirurgickém zásahu. Všechno si zapisovala do bloku, aby nic důležitého nezapomněla. Léků vzala pro jistotu víc. Zástěrka pro veřejnost zdůvodňující uzavření neurochirurgického patra začínala dostávat povážlivé trhliny. Arlette nebyla tak hloupá, aby si to neuvědomila. Bylo jen otázkou času, kdy na oddělení vpadne protiteroristická jednotka. Arlette měla ovšem v úmyslu včas zmizet.

Vybavení na tracheotomii, laryngoskop, dýchací vak, endotracheální

trubice,

souprava

na

provedení

hydrocefalické punkce, infuzní souprava, ruční vrtačka, přístroj na měření krevního tlaku, skalpel, svorky…

Arlette, Grace a Malloche zatím zkoumali rentgenový snímek Claudeovy hlavy. Zdálo se, že aspoň prozatím Arlette Jessiině povídačce o Marku Naehringovi uvěřila.

Blížila se šestá hodná ranní. Malloche skoro celou dobu od operace prospal, ale ráno se probudil sám od sebe a vypadal velmi čile. Přesto by odvoz v tomto stadiu znamenal výrazné nebezpečí. Jessie věděla, že Arlette zvažuje míru nebezpečí, stejně jako ona sama zvažuje výhodu jejich brzkého odchodu mezi možností poskytnout Alexovi více času.

Odchod teroristů by znamenal, že pacientům by přestalo hrozit akutní nebezpečí. Otálení zase mohlo zachránit životy lidí ve městě, zvlášť jestli Arlette plánuje odpálení náloží

somanu, aby vzniklého zmatku využila k nenápadnému útěku.

Kdyby tak existoval způsob, jakým by jí Alex mohl poslat zprávu o výsledcích pátrání. Jenže to zkrátka musela pustit z hlavy.

Jessie byla zrovna ve skladu léčiv a strkala do tašky antibiotika, ampule se steroidy, prostředky proti srážlivosti krve a uklidňující léky, když se rozhodla, že udělá všechno, co může, aby Mallocheovi zabránila v odchodu. Z první ruky zažila hrůzy, jež dovede napáchat soman, a věřila, že Alex nedopustí taková jatka, jež by nutně byla důsledkem útoku na neurochirurgické patro. Čím víc Jessie oddálí odchod teroristů, tím Alex dostane větší šanci najít všechny tři ampule. Takže teď je pouze třeba vymyslet vhodný plán.

Jessie se podívala na ampulku ve své dlani a uvědomila si, že to je řešení. Diazepam v injekční formě valium.

Naplnila několik injekčních stříkaček, a než prázdné ampulky zahodila do koše, pečlivě je zabalila do papírového ručníku.

Ty to ještě nevíš, Claude, řekla si v duchu, ale tvůj stav se mírně změní k horšímu.

Šest pětačtyřicet. Mechanická závada ve stanici Government Center si vyžádala posunutí otevírací doby o dvě hodiny. Aspoň to byla verze, kterou dostaly sdělovací

prostředky. Dopravní podnik přistavil desítky autobusů, aby nahradil výpadek dopravy.

Alex věděl, že tohle zdržení může Mallocheova člověka varovat. Bylo však hodně časně a Mallocheův komplic musí, za předpokladu že už je vzhůru, překontrolovat všechna tři místa, tedy nejméně tři. S Červeným týmem, který se zapojil do pátrání, tu bylo téměř osmdesát lidí. Alexovi to přišlo velmi ironické, protože pět let se při té honbě lopotil sám a v podstatě nadřízeným navzdory, protože ti odmítali uznat, že jeho kořist vůbec existuje. A teď se z něho rázem stal generál početné armády.

Když Harry Laughlin vyřadil detonátor v obchodním domě, převlékl se Stan Moyer a další dva agenti za opraváře, dostali náčrt Stefanovy podobizny a přístroje zachycující frekvenci vysílačky a měli za úkol zdržovat se ampuli s plynem nablízku.

Dva z detonátorů už byly vyřazené a pod kontrolou nenápadných hlídek. Zato třetí úkryt nebyl prostě k nalezení.

Alex stál vedle Laughlina, v polovině jednoho ze schodišť vedoucích do podzemní stanice metra, a nervózně sledoval průběh pátrání. Pyrotechnik, který už nepochybně měl být dávno v důchodu, vypadal i po čtyřiadvaceti hodinách vyplněných maximálním napětím svěží stejně jako na začátku akce.

„Co uděláte, pokud se plyn nenajde?“ zeptal se.

Alex pokrčil rameny. „Co děláte, když dlouho nemůžete objevit bombu?“

„To záleží na tom, jak moc důvěřujeme informátorovi.“

„Téhle informaci věřím na sto procent.“

„V tom případě pokračujeme v pátrání.“

„Jenže my tady prošli každý čtvereční centimetr. A skoro všude i dvakrát.“

„Ne, to jsme neprošli.“

„Jak to myslíš?“

„Neprošli jsme to místo, kde je ukrytý detonátor.

Musíme přijít na to, v čem jsme udělali chybu.“

Několik minut stáli mlčky vedle sebe, sledovali průběh pátrání a přemýšleli. Pak Harry přikývl, jako by ho náhle osvítil nápad.

„Co? Co je?“ vyhrkl Alex.

„Jen se na ně podívejte!“

„No?“

„Co vidíte?“

„Množství lidí, kteří usilovně pátrají někteří dokonce v předklonu či na všech čtyřech.“

„A kde nehledají, kámo?“

„Nerozumím.“

„Už hodiny hledáme dole pod lavicemi, za odpadkovými koši, kolem kolejí, ve výklencích. Vždyť obě předchozí ampule byly hodně nízko. Ale…“

„Hej, slyšíte mě všichni?“ zvolal Alex, aniž čekal na Laughlina. „Chci, abyste se všichni zaměřili na sloupy a na stropy! Začněte po svých původních úsecích. Kdo neměl úsek přidělený, vždycky se k někomu připojí. Pamatujte si, že ta věc bude mít pravděpodobně černý kryt, takže nebude tak snadněji zahlédnout.“

„Obdivuju lidi, kteří se dokážou takhle rychle rozhodovat,“ prohlásil Laughlin.

Uběhlo dalších patnáct bezdechých minut.

„Zbývá nám ještě asi půl hodiny, Harry,“ upozornil Alex, zatímco vytrvale zkoumal temné šero nad jejich hlavami. „Potom už budeme muset otevřít vchody a pustit dovnitř cestující. Pokud existuje čtvrtá ampule, pak by delší uzavření metra vedla k tomu, že by teroristé plyn zaručeně odpálili. Přece nejsou padlí na hlavu.“

„Však my taky ne, kámo,“ zazubil se Harry náhle a ukázal nahoru. „My taky ne.“

Alex sledoval směr jeho pohledu k místu, kde se jeden asi z desítky podpůrných sloupů opíral o strop. A tam, téměř dokonale splývající s temnotou, se téměř neviditelně rýsoval obrys obdélníkového krytu.

„Jestlipak bostonská policie doceňuje, jak jste skvělý?“

zeptal se Alex, když spěchali k patě pilíře.

„Mohli by,“ povzdechl si Laughlin. „Už před třemi roky jsem žádal o odchod do důchodu a dodneška se mi neozvali.“

Trvalo dvacet minut, než Harry z výsuvného žebříku konečně oznámil, že detonátor je vyřazený z provozu.

„Hele, kámo,“ pravil policejní pyrotechnik, když sešplhal dolů a většina příslušníků pátracích čet zamířila tunelem ke stanici Haymarket. „Takže ze tří máme všechny tři. Půjdete osvobodit rukojmí?“

„Zatím ne, Harry. Kdybych měl jistotu, že to jsou tři ze tří, a ne tři ze čtyř, pak bych se pokusil vymyslet plán útoku.

Ovšem dokud Malloche netuší, kolik víme, pak jsou podle mě rukojmí poměrně v bezpečí. My se teď především musíme pokusit vyřídit toho Stefana.“

Mávnutím ukázal na šest policistů v civilu, kteří nyní nenápadně postávali kolem a čekali na ranní dav cestujících.

„Asi tu s váma vydržím,“ poznamenal Laughlin.

„Ale to není nutné!“

„Hele, tohle je zajímavý divadýlko, chápete? A já chci vidět, co se z něho vyklube.“

Kapitola 40

Uběhlo téměř deset let ode dne, kdy Jessie při promoci převzala pergamenový diplom, který z ní udělal doktorku medicíny. Během té řady let nikdy, ani na ambulanci, ani na operačním sále záměrně neudělala nic, čím by pacientovi ublížila, až do téhle chvíle. Po celý den, každou hodinu či dvě, podala Claudeu Mallocheovi valium nebo haldol, což byl další silný uklidňující a uspávací prostředek, valium infuzí, haldol do svalu. Kombinace obou drog vyvolala spánek hraničící s komatem. Mallochea bylo sice i nadále možno probudit, i když to dalo práci a vydržel při vědomí jen pár vteřin. Vtip byl v tom, že se dostal do stavu, jenž ho neohrožoval případnou zástavou dechu, ale jinak ho ochromil tělesně i duševně.

Pokud Arlette měla v plánu opustit nemocnici a všechno tomu nasvědčovalo, pak obrat stavu jejího manžela k horšímu by ji měl zdržet. Během dne držela u Claudeova lože nervózní hlídku, kterou přerušovala pouze na chvilky, během nichž přecházela chodbou jako vydrážděná šelma a kontrolovala jak rukojmí, tak své lidi. Gilbrideova pacientka Lena Levinová zemřela přímo na pokoji na postoperační infekci. Arlettinou jedinou reakcí byl příkaz, ať dveře pokoje zavřou. Jinak se hodiny vlekly monotónně a bez jakýchkoliv střetů. Teď bylo téměř sedm večer.

Jessie si byla vědoma, že si zahrává se smrtelným nebezpečím. Claude dýchal, ale ne dost zhluboka, aby se mu plíce plně rozpínaly. V plicních sklípcích se mu sléval hlen a zřejmě začínal zápal plic. Claudeovu operaci zvládla Jessie přímo zázračně, ale teď se těšila z toho, že pacienta zvolna a úspěšně zabíjí. A pokud nakonec skutečně zemře, pak nikdo z nich nemůže přežít Arlettin hněv.

„Tak jaký na to máte názor?“

Arlettina otázka Jessii vylekala, protože si zrovna lámala hlavu, co asi dělá Alex, pokud se ovšem s Derrickem nezavraždili navzájem, a jakým způsobem plánuje zachránit pětačtyřicet rukojmí na poschodí plném výbušnin a hlídaném třemi ozbrojenými teroristy.

„Nejsem si jistá,“ zalhala, „ale mám obavy, že půjde o otok mozku.“

„A léčíte ho na to?“

„Samozřejmě.“

„Je schopen cesty?“

„Podle mě ne.“

„Jenže on převoz podstoupit musí, a to brzy.“

„Pak to bude jen vaše vina, jestli to dopadne tragicky.“

Arlette drapla Jessii za ramena a s překvapivou silou ji přirazila zády ke stěně.

„Ne, ta vina by padla na vaši hlavu! O tom vůbec nepochybujte!“

Rozzuřeně odrazovala z pokoje.

O pár vteřin později přestal její manžel dýchat.

„Ježíšmarjá, Emily!“ zašeptala Jessie s bušícím srdcem, „honem dýchací vak. Michelle, v mém doktorském pokoji je černá kabela s nástroji a léky. Doneste sem všechno, co je potřeba k provedení intubace.“

„Tady je dýchací vak!“ oznámila Emily.

Její výraz nade vší pochybnost prozrazoval, že si je vědoma závažnosti situace.

„Sukci, prosím.“

Mallocheova pleť už začínala temnět. Záznamy oximetru na monitoru ukazovaly sestupující tendenci. Tep mu skokem vzrostl z osmdesáti na sto úderů za minutu, jak jeho tělo podnikalo zběsilý pokus načerpat více kyslíku.

Jessie vysála z krku hleny, zvedla mu bradu, aby uvolnila dýchací cesty, a jednou rukou na nos a ústa nasadila gumový trojúhelník. Druhou rukou začala rytmicky stlačovat dýchací vak a přitom kontrolovala, zda se pacientovi zvedá a hruď.

„Co ještě můžu udělat?“

„Jaké máš vztahy se Všemohoucím?“

„Docela slušné.“

„Tak s ním zkus hodit řeč.“

V tom okamžiku se Malloche sám nadechl. Jessie opět odsála hleny z dýchacích cest. Tentokrát se zalkl a zvládl další chrčivé nadechnutí. A ještě jedno. Do pokoje se přiřítila Michelle Bookerová s nástroji na intubaci. Sotva

zjistila, že se situace zlepšila, zastavila se a zhluboka si povzdechla.

„To bylo o chlup,“ vyhrkla s úlevnou. „Tentokrát nás kulka minula, co?“

„Co se tady ksakru vlastně děje?“

Arlette přistoupila k posteli a napřáhla obviňující prst na lékařské přístroje, které tu předtím nebyly.

„U pacienta došlo ke krátkodobému zpomalení dechové frekvence,“ vysvětlila Jessie. „Teď už je na tom líp.“

Arlette ho pohladila po hlavě a políbila na dosud promodralou tvář.

„To bych vám doporučovala,“ prohlásila. Obrátila se ke Grace, jež stála ve dveřích. „Přivolej vrtulník!“ přikázala.

„Do hodiny odlétáme.“

Grace odběhla a Arlette o pár kroků ustoupila a namířila automatickou zbraň na Jessii a ostatní. Pak vytáhla mobilní telefon a vyťukala číslo. Drmolila cosi francouzsky, ale Jessie stačila zachytit jméno Stefan a větu U est le temps: Je čas.

„Ach ne,“ zaprosila Jessie. „Prosím vás, to ne!“

„Sklapněte!“ utrhla se na ni Arlette. „Koukejte se postarat o mého manžela a ušetříte tím spoustu lidí, na kterých vám tolik záleží.“

Pohrdavě mávla hlavní na Jessii a vyřítila se z místnosti.

„Ona to vážně udělá!“ naříkala Jessie. „Nechá ten plyn odpálit, aby vypukla panika a oni mohli nerušené odletět vrtulníkem!“

Emily ji objala kolem ramen.

„Jenže v tomhle ty nemůžeš dělat vůbec nic, Jessie, leda se modlit, aby tvůj kámoš Alex skutečně unikl z nemocnice a dokázal objevit skrytý plyn. A taky se modli, aby tenhle grázl nepřestal dýchat.“

Ovšem Malloche nejenom dýchal snadněji, ale začínal i pohybovat končetinami a hlavou. Michelle si poslechla jeho plíce, pohlédla na vzrůstající hodnoty na oximetru a namířila palec nahoru na znamení vítězství.

„Jessie, ta ženská nevypadá na to, že by teď začala střílet pacienty. Dělám si však obrovské starosti kvůli tomu, že tě chce odvézt s sebou.“

„Když vezme, tak vezme,“ pokrčila Jessie rameny.

„Dokud mě Claude bude potřebovat, jsem v bezpečí.

Jakmile bude jasné, že se uzdravil, začnu na ně tlačit, aby ze mě udělali čestného člena gangu.“

„To bude pro tebe skutečně velké povýšení.“

„Jen bych si přála, abych je mohla přesvědčit, aby neodpálili ten plyn. Viděla jsem, co dokáže. Je to příšerná smrt.“

„Jenže oni to mají v úmyslu hned od začátku. Malloche si to rozhodně nedá vymluvit.“

„Nejspíš nedá.“

S pocitem bezmoci pokračovala celá trojice v péči o pacienta, aby zaplašila účinky téměř dvanáctihodinového působení sedativ.

„Myslíš, že policie se pokusí obsadit sedmé patro násilím?“ zeptala se Emily.

„Podle mě ve chvíli, jakmile Stefan odpálí první dávku plynu, obklíčí celou nemocnici a začnou s Mallochem vyjednávat, aby nás propustil a prozradil umístění dalších náloží somanu.“

Na lůžku mezi nimi Claude zakašlal, jazykem si navlhčil rty a začal pomrkávat.

„Tak je zase v říši živých,“ ušklíbla se Michelle.

„Lip se mi zamlouvalo, když jsme si dělali hlavu jen kvůli jednomu z Mallocheů,“ dodala jízlivě Emily.

„Možná že tohle znovuzrození z něho udělalo nového člověka,“ zašeptala Jessie. „Vzpomeňte si na pana Scrogea.

Ten se probral z bezvědomí s odhodláním, že svůj život zasvětí péči o malomocné celého světa. Hele, pojď mi ho radši pomoct posadit.“

Než se však stačily pohnout, Arlette vpadla do pokoje celá bez dechu a rozrušená. Výhružně mávala pistolí. Za ní stál Armand s namířeným automatem. Arlette chvatně přistoupila k manželovi.

„Claude? Tady je Arlette,“ řekla německy. „Slyšíš mě?“

Claude zasténal a přikývl. Arlette se s očima rozhořelýma nenávistí obrátila k Jessii.

„Vy dvě půjdete se mnou!“ vyštěkla a ukázala na Jessii a Michelle. „A vy zůstanete s Armandem a postaráte se o mého manžela!“ poručila Emily.

Hnala je chodbou k sesterně. Potom náhle a bezohledně vrazila hlaveň k Michellinu spánku a strhla ji na kolena.

„Máte deset vteřin, doktorko Copelandová, abyste mi pověděla, co se odehrálo na operačním sále a co všechno vědí.“

„Ale já ne…“

„Devět.“

„Prosím vás.“

„Osm.“

„Přestaňte! Nechte toho! Povím vám to!“

Jessie se rozhlédla. Stály přesně na stejném místě, kde zemřela Lisa Brandonová. Sledovalo je přinejmenším deset dvanáct pacientů i sester, všichni do jednoho ztuhlí hrůzou.

Tamika Bingová, které se během těch třiceti hodin, jež uplynuly od Mallocheovy operace, věnovala Michelle Bookerová, opět třeštila oči v němém děsu.

„Tak honem!“ poručila Arlette. „A žádné další lži! A jakmile si jen pomyslím, že zase lžete, vystřelím jí mozek a budu pokračovat s dalšími.“

„Dobře. Tak dobře!“ Jessie se třásla jako v zimnici.

„Agent FBI použil nějaký lék drogu pravdy. Vyptával se na ten plyn.“

„A co se dozvěděl?“

Arlette zaryla hlaveň tak hluboko, že Michelle vykřikla.

„On… Dozvěděl se o třech místech Quincy Market, Filenes Basement a stanici metra Government Center.“

„Jen o třech?“

Jessie cítila, jak jí po zádech přejel mráz.

„Jen o těchto třech.“

Arlette sklonila pistoli.

„Můj manžel je génius,“ prohodila jakoby pro sebe.

Na mobilním telefonu opět vyťukala Stefanovo číslo.

Jessie tentokrát z její francouzštiny pochytila pramálo, ale pochopila podstatu Arlettina sdělení. Existovalo čtvrté místo se skrytým somanem, místo, které si Claude přál, aby před ním zatajili. Arlette vydala příkaz k odpálení ampule s plynem.

„Zachránila jsem vašemu manželovi život!“ dožebrávala se Jessie. „Prosím, moc vás prosím, abyste to nedělala. K

tomu, abyste unikli, přece nemusíte zabít tolik lidí!“

Arlette schovala telefon a opět přitiskla pistoli k Michellině hlavě.

„Lhala jste mi, vážená paní doktorko. A za to si zasloužíte potrestat.“

„Ach prosím, vždyť jste slíbila, že jí neublížíte!“

„Máte pravdu, slíbila.“

Jediným bleskurychlým pohybem Arlette odtáhla zbraň od Michelle, namířila ji do dveří pokoje Davea Scolariho a vypálila. Mohutný zadák, opřený vsedě na posteli, neměl čas

k jedinému pohybu. Kulka mu pronikla do lebky přímo nad kořenem nosu, těsně pod ocelovou čelenkou, která tvořila součást znehybňujícího rámu, který mu podpíral zlomené krční obratle. Náraz srazil tělo na lůžku o kus níž a polštář se vmžiku zbarvil rozstříklou krví. A hned nato Scolari s nevěřícným výrazem v obličeji přepadl kupředu a dopadl tváří tvrdě na podlahu.

Kapitola 41

Alex byl zrovna ve stanici metra Government Center, když mu z Quincy Market zavolal Stan Moyer.

„Bishope, můj monitorovací přístroj začal pípat! Někde tady bude a snaží se to svinstvo odpálit! Mám dva lidi před vchodem a dva uvnitř. Všem jsem dal popis a kreslenou podobu. Zatím nic nevidíme.“

„Sleduješ tu ampuli zblízka?“

„Právě se dívám na židli, pod kterou je připevněná. Sedí na ní mladá holka.“

„Hlavně aby ji nepřevrhla. Nepřestávejte hlídat.

Upozorním Vicky, že ten grázl se pustil do akce.“

Alex zavolal do obchodního domu.

„Vicki, zrovna zkusil odpálit nálož v Quincy Market, ale nikdo ho nezahlédl. Myslím, že první selhání připíše na vrub mechanické závadě a půjde na další místo. To znamená, že je padesátiprocentní šance, že se ukáže u tebe, ale ty jseš blíž, takže to je pravděpodobnější, ne?“

„Dobře, beru na vědomí. Ale stejně měj dál oči na stopkách. Taky je možné, že ten člověk vypadá úplně jinak, ale jiný popis bohužel nemáme.“

Alex si schoval vysílačku do pouzdra. Jel nonstop už víc jak šestatřicet hodin, ale zatím ho pořád ještě slušně poháněl

adrenalin. Vzpomněl si na Jessii. Moc pochyboval, že v posledních dvou dnech zavřela oči.

Vydrž, Jessie! povzbuzoval ji v duchu. Už je to skoro u konce.

Obrátil se k Laughlinovi.

„Míří sem, Harry, to je jednoznačné. Ten hajzl začal panikařit a určitě se tu ukáže. Znovu mi připomeň, jaký je podle tebe dosah té vysílačky?“

„To ti nikdo neřekne přesně, ale musí to být taková vzdálenost, aby stačil utéct, než se plyn dostane až k němu.

Ale na druhou stranu by měl mít nálož v dohledu. Takže třicet metrů? Nejvýš čtyřicet.“

Alex se rozhlédl po stanici metra. Zrovna vrcholila dopravní špička, kolem se tísnil dav nejméně dvou stovek studentů, nakupujících a lidí na cestě do zaměstnání. Nad nimi, téměř neviditelná v přítmí hlavice pilíře, visela nádoba s takovým množstvím plynu, že by bezpečně zabilo všechny do jednoho. A někde mezi davem se blížil člověk, který byl odhodlaný ten masakr rozpoutat. Alex si ještě ověřil, že všichni čtyři muži, kteří tam hlídkovali spolu s ním, jsou ve střehu. Bylo to životně důležité.

„Harry, jak dlouho mu asi potrvá, než sem dorazí z Quincy Market?“

„Pět minut. Možná o minutku dvě víc.“

„Výborně. Tak to mám čas.“

„Na co?“

„Na tohle.“

„Na čokoládu?“

„To není obyčejná čokoláda, ale mandlová tyčinka.

Najel jsem na ně místo cigaret. Chceš taky?“

Laughlin na něho vrhl prapodivný pohled a řekl: „No jasně, kámo. To víš, že chci.“

„Prima. Ale nejdřív ti musím ukázat jak ji správně jíst.“

Po instruktáži oba muži mlčky ukusovali z čokoládové tyčinky, vyčkávali a pozorovali. Zrovna skončili, když Alexův monitor začal pípat. Podle reakcí ostatních mužů poznal, že totéž se přihodilo i jim. Honem pohledem pročesával dav. Nic. Pak schodiště. Ve chvíli, kdy se do stanice hlučně přiřítila vlaková souprava, zahlédl Stefana.

Zabiják, tedy pokud to skutečně byl on, působil nápadně, jelikož stál v polovině schodiště na protějším konci nástupiště, přibližně padesát metrů daleko. Zdálo se, že drží dálkový ovladač či mobilní telefon. Alex z kapsy vytáhl vysílačku.

„Opírá se o zábradlí na schodech naproti mně!“ ohlásil vzrušeně. „Musíte pomalu, ať ho nezastrašíte.“

Ale muž už pravděpodobně ohlásil neúspěch svým šéfům do nemocnice a začal vystupovat po schodech na ulici.

„Harry, pomoz mi! Už bude nahoře. Určitě někde existuje ještě čtvrtá nálož a teď mu řekli, aby ji odpálil. Co si počnem?“

„V téhle čtvrti má moře možností. Musíme ho zadržet dřív, než se dostane ven, jinak by se nám mohl ztratit. Na mě nečekej. Utíkat ještě umím, ale nebyl jsem v tom směru žádný přeborník ani zamlada. Běž! Já se tě budu držet.“

Alex vyskočil na zábradlí schodiště a sjel po něm prudce dolů. Pak se vyřítil po protějším schodišti nahoru a přitom se zběsile rozhlížel po hnědovlasém štíhlém muži v hnědé bundě. V poslední možné vteřině ho zahlédl, jak chvatně přechází vestibulem metra ke krátkému schodišti, které vedlo už přímo napovrch. Alex si bezohledně a hrubě razil cestu mezi tlačenicí cestujících. Za doprovodu nadávek vyrazil na ulici. Stefan byl nejméně padesát metrů daleko, na protilehlé straně ulice, a pomalu klusal doleva.

Alex se sebevražedně propletl mezi vozidly, jednomu uhnul jen taktak a druhému přeskočil přes kapotu. Nadávky lidí v metru vystřídalo bláznivé troubení klaksonů. Než se Alex téměř bez dechu konečně dostal na chodník, zabiják zmizel v ulici stoupající strmě po pravé straně. BEACON

STREET, hlásala velká cedule.

„Utíkej nahoru!“ hulákal Harry přes ulici. „Míří k State House k vládní budově!“

Alex se tryskem pustil do kopce. Krutě ho bolela kolena a píchalo pod žebry. Stefan neměl velký náskok, ale teď také utíkal, zřejmě varovaný houkajícími klaksony. Alex ho přesto zvolna dotahoval.

Vpředu, kus doprava, se podvečerní slunce třpytivě odráželo od zlaté kupole State House. Harry měl pravdu.

Mallocheův žoldák ukryl čtvrtou ampuli plynu někde v budově vlády! Navzdory bolesti letěl Alex jako šíp a silou vůle držel hlavu vzhůru. Pár metrů před ním se Stefan blížil k zástupu demonstrantů pod schodištěm vládní budovy.

Většina nesla transparenty vyžadující zrušení trestu smrti.

Vedle nich stejně početná a stejně hlučná skupina skandovala hesla pro jeho zachování. Nedaleko parkovala dodávka televizního štábu.

Když se Stefan dostal k okraji davu, ohlédl se, zakopl a poklesl najedno koleno. Ještě se hrabal na nohy, když se po něm Alex vrhl šipkou. Oba ztěžka žuchli na chodník a v letu se rvali.

Alex vrazil zabijákovi tvrdou ránu pěstí do spánku, to by omráčilo většinu lidí. Nic se však nestalo, Stefan byl mladý, neuvěřitelně mrštný a měl dokonale vypěstované svaly. Zasadil Alexovi na lícní kost a hned nato na rty úder jako kladivem. Alex odletěl a hlavou se udeřil o obrubník.

Na zlomek vteřiny ztratil vědomí. Vyplivl krev z rozbitého rtu, zamrkal, aby zahnal mžitky před očima, a čekal, kdy se mu do těla zaryje kulka. Místo toho ucítil, jak se mu na rameno položila ruka a zaslechl hlas Harryho Laughlina.

„Jste v pořádku?“

Alex se nejistě zvedl najedno koleno. „Kde je?“ zeptal se.

„Ztratil se v davu.“

„Zkuste, jestli by se nepodařilo vyprázdnit budovu. Já běžím za ním.“

„Zvládnete to?“

„Tak padejte, ksakru!“

Harry zmizel, zatímco cizí ruce pomáhaly Harrymu vstát. Potlačil vlnu nevolnosti, prodral se mezi demonstranty, ale jejich provolávání vnímal jakoby z dálky.

Stefan nebyl nikde v dohledu, ale existovalo jediné místo, kde mohl být. Alex se modlil, aby se udržel na nohou, vyběhl po desítce žulových schodů k hlavnímu vchodu.

Zrovna když se k nim dostal, musel ucouvnout před vyděšeným přílivem reportérů, úředníků a poslanců, kteří se snažili uniknout před nebezpečím výbuchu bomby. Harry!

Alex se proti proudu prodral do centrální vstupní kruhové haly elegantní a vznosné, vyzdobené vlajkami, sochami a mramorovým ostěním. Stefan nikde. Přiblížil se ke kameramanovi, který mířil ke vchodu jen velmi zvolna, aby si stačil fotografovat panikařící dav.

„Kde to má být?“ otázal se ho bez dechu.

Muž mu věnoval prapodivný pohled, pak pokrčil rameny a ukázal na majestátní točité schodiště.

„V kancelářích vlády,“ vyhrkl. „O patro výš.“

Alexe poháněl další příval adrenalinu. Tryskem vystřelil nahoru po schodech. Na podlaze u otevřených dveří do kanceláří leželi uniformovaný policista a člen místní

ostrahy. Oba krváceli ze střelných ran. Zevnitř zaslechl hulákání Harryho Laughlina, že je od policie, v budově je nastražená bomba a že všichni přítomní mají okamžitě zmizet. Lidé se přestrkovali, aby se co nejrychleji dostali ke dveřím.

Raněný policista zasténal a vzhlédl k Alexovi. Alex mu sebral pistoli a druhou rukou muži naznačil, ať zůstane potichu.

„Alex Bishop, CIA,“ zašeptal. „Štíhlý muž v hnědé bundě! Honem!“

Policista chabě ukázal nahoru do dalšího patra.

„Galerie,“ zasípal s bolestí.

„Pomozte těm dvěma raněným!“ štěkl Alex na prchající úředníky. „Dostaňte je odtud!“

Pak vyběhl po schodech do galerie. Další uniformovaný člen ostrahy ležel zhroucený v otevřených dveřích jako hadrová panenka. Byl střelen přímo do úst. Uvnitř lidé zoufale přelézali přes sedadla, aby se dostali k východu.

Ozývaly se výkřiky. Zdola Alex slyšel Harryho, jak huláká na poslance, ať se proboha uklidní a okamžitě vyklidí prostory budovy. S namířenou pistolí se Alex vmáčkl do dveří v okamžiku, kdy se Stefan dostal k zábradlí galerie.

„Stát, Stefane!“ křikl Alex. „Ani hnout!“

Stefan zkameněl.

Dole pod nimi Alex viděl Harryho, jak se v přední části zasedacího sálu horečně snaží zabránit houfu poslanců, aby

šlapali na své poražené kolegy. Všude kolem Alexe se všichni při pohledu na zbraň v jeho ruce honem schovávali pod sedadla. Zabiják se zvolna obrátil k Alexovi. V levé ruce držel volně pistoli s tlumičem, v pravé svíral dálkové ovládání.

„Ani hnout!“ zavelel Alex. „A teď pusť tu zbraň! Pusť ji!“

Stefan se na něho zašklebil s výrazem plným vrcholného pohrdání a pak rozevřel dlaň, takže pistole zarachotila o podlahu.

„A teď!“ pokračoval Alex a zvolna se přibližoval.

„Polož tu věc!“

Chlapíkův nehezký úsměv se ještě rozšířil. Zavrtěl hlavou. Pak se prudce obrátil k pódiu s mikrofonem. Alex bleskově vypálil a zasáhl muže do hlavy, krku a zad. Přesto pochopil, že už je příliš pozdě. Stefan přepadl kupředu a přes zábradlí sletěl dolů současně s tím, jak velký řečnický pult před řadami sedadel explodoval. Vyvalil se rychle se šířící oblak smrti.

„Ven! Harry, okamžitě ven!“ zavřeštěl Alex.

Jeho hlas se však utopil ve vřískotu zdola, kde si vražedný plyn začal vybírat své oběti. Na okamžik ztratil Laughlina z očí. Pak starého policajta zahlédl ležet obličejem k zemi v jedné uličce mezi sedadly, kde po něm šlapal prchající dav.

Kapitola 42

Scéna v hledišti pod Alexem připomínala výjevy z pekla. Rozrůstající se šedočerný mrak smrti se už dostal k třetí a čtvrté řadě sedadel. Někteří poslanci ti nejblíž epicentru výbuchu se svíjeli v křečích na podlaze. Ostatní bylo jich možná dvanáct, patnáct, vrávorali ve zběsilém a marném tanci smrti, křičeli, zvraceli a nakonec se neodvratně sesuli na podlahu. Mnoho dalších se tísnilo u dveří přímo pod Alexem, strkali se a rvali v bezhlavé snaze uniknout.

Bylo však jasné, že počet mrtvých a umírajících by byl mnohem vyšší, kdyby Harry Laughlin nepřiběhl do přední části sálu s varováním, kterým pomohl značnou část prostor vyklidit. Nyní muž, jenž díky svým pyrotechnickým znalostem zachránil snad tisíce lidí a desítky, možná stovky dalších svou duchapřítomností, tady ležel tváří k zemi, zcela nehybně, uprostřed střední uličky, tak dvě tři řady od hlavního oblaku kouře a plynu.

Bylo vyloučeno, aby se Alex stačil včas protlačit davem ve dveřích a na schodech dolů. Místo toho se přehoupl přes zábradlí, zhluboka se nadechl a skočil. Dva poslanci řítící se ke dveřím měli smůlu, Alex je srazil k zemi. S nadávkami a hrozbami se vyhrabali na nohy a opět se začali tlačit ven.

Alex uhnul a stále se zatajeným dechem se pustil k místu,

kde ležel Harry. Vedle něho klopýtla zvracející žena a upadla. Další se zhroutila jen pár kroků od něho. Oblak kouře a plynu zahalil Harryho přesně v tu chvíli, kdy ho Alex popadl za límec bundy a jednu paži a vlekl k východu.

Snažil se mít co nejvíc zavřené oči v obavě, že plyn by mohl pronikat do těla i tudy, a táhl ze všech sil. Harry byl těžký jako z olova. Bez ohledu na bolesti v šíji a pažích Alex táhl starého pyrotechnika uličkou, jako by mu šlo o život, což mu také skutečně šlo. Tlačenice u dveří mezitím prořídla, ale přesto tam cestu blokovalo ještě pár lidí.

Kouř se rozptýlil, takže bylo těžké určit, jak je plyn blízko. Alex pevně svíral rty, ale cítil, že během nejbližších vteřin se bude muset nadechnout. Zavrávoral a upadl na koleno. Měl pocit, jako by se mu měl hrudník rozskočit.

Náhle se jeden z prchajících poslanců shýbl a popadl Harryho za druhou paži. Společně ho vyvlekli ze dveří a zabouchli je před sebou přesně v okamžiku, kdy Alex hlučně vypustil zadržovaný dech.

„Díky,“ zalykal se, když spolu s mužem dál sunuli Harryho tělo ke schodišti.

Muž, dobře šedesátník jako Laughlin, jen přikývl.

„Všechny nás zachránil,“ připomněl.

„Pošlete sem doktora!“ zařval Alex po schodišti dolů.

„Zdravotníky ze záchranky!“

Převalil Laughlina na záda a připravil se, že mu dá dýchání z úst do úst. S údivem zjistil, že policistův obličej je

zarudlý, ne fialový, jak by se dalo čekat. Oči měl křečovitě zavřené a tváře nafouklé jako sysel se zásobami v lícních torbách. Alex mu tváře stiskl a policistovi vystřelil z úst proud vzduchu. Teprve teď si uvědomil, že pyrotechnik pouze zadržuje dech.

„Harry!“ zavolal. „Pro všechno na světě, otevřete oči a dýchejte!“

Laughlinova víčka se zatřepetala. Nadechl se přesně v momentu, kdy se přiřítili sanitáři s kyslíkem.

„Ale jo, já tě slyším, kámo,“ zachraptěl slabounce.

„Jsem po smrti?“

Alex pokynul záchranářům, ať starému pánovi nasadí kyslíkovou masku a odnesou ho do sanitky.

„Po smrti určitě nejste, Harry,“ uklidňoval kolegu. „Jen mi připadá k nevíře, že jste dokázal zadržet dech tak dlouho.“

„To víš, kámo, starej skaut. Býval jsem přeborník ve výdrži pod vodou.“

Harry opět zavřel oči a zhluboka se nadechl kyslíku.

Alex popleskal policistu po rameni a pak seběhl po schodišti dolů, aby se nepletl záchranářům do cesty, a začal promýšlet plán jak proniknout na sedmé neurochirurgické patro. Zastavil se na schodišti před budovou a zadíval se na zmatené křižování policejních aut a ambulancí, když se mu ozvala vysílačka.

„Alexi, tady Vicky. Co se stalo?“

„Odpálil plyn ve vládní budově, v poslaneckém sále.

Díky Harrymu Laughlinovi se podařilo dostat skoro všechny ven včas, ale přesto je asi patnáct obětí.“

„Ach bože. Poslyš, něco se děje v nemocnici. Ryder, náš člověk, kterého jsme nechali v dodávce, před pár vteřinami nahlásil, že z jihu přiletěl vrtulník a právě přistál na střeše chirurgického věžáku.“

„To znamená, že utíkají! Jak rychle dokážeme dostat na střechu jednotku rychlého nasazení?“

„To záleží na tom, kde všude nastražili výbušniny a co provedli s výtahy. Nevěřím, že bychom se tam dostali natolik včas, abychom vrtulníku zabránili vzlétnout. Určitě nám to zabere kolem dvaceti minut. Navíc je všechno o to složitější, že všichni se teď budou točit kolem tragédie tam u tebe.“

„V tom případě potřebuju helikoptéru. Kde ji seženu?“

„To zařídí státní policie. Hned jim zavolám.“

„Tak honem. A pokud odstartují, máme problém. Ať se děje cokoliv, nikdo je nesmí sestřelit. Určitě si s sebou vezmou rukojmí.“

Další dvě minuty plné úzkosti musel Alex strávit nervózním přecházením sem a tam, přičemž policii a zdravotníky nepřestával starostlivě upozorňovat, že mají co dočinění s vysoce toxickým plynem, který však velmi rychle ztrácí na účinnosti. Zrovna vynesli první z obětí, když znovu zavolala Vicky.

„Vrtulník státní policie je už na cestě!“ hlásila.

„Odkud letí?“

„Z Norwoodu. To je tak deset dvanáct mil od tebe.

Přejdi na druhou stranu ulice na pláň Boston Common.

Přistanou za necelých deset minut.“

„Radši ať je to co nejdřív.“

„To jim je jasné. Ti chlapi patří k nejlepším. Pokud to někdo zvládne, pak jedině oni.“

„Upozornilas je, že potřebuju, aby tu helikoptéru přinutili k přistání, ale nesestřelili ji?“

„Jasně. Podle všeho s sebou berou člověka, který si s tím ví rady.“

„Tak zůstávej v těsném kontaktu s Ryderem, a když to bude možné, rozestav kolem nemocnice další pozorovatele.

Pokud odstartují, musíme vědět kdy přesně a kterým směrem odlétli.“

„Spolehni se, Ryder to jistí. A teď utíkej na Common, ať stihneš přistání. Na druhé straně ulice zahneš doprava a seběhneš kousek z kopce. Pokusím se tam s tebou sejít. Stan už jede k nemocnici.“

Alex seběhl po schodišti a pustil se na druhou stranu ulice, přičemž se prodíral mezi demonstranty a poslanci, kteří všichni spěchali stejným směrem. U obrubníků a přímo na ulici se o místo k parkování přetlačovaly sanitky a policejní vozy, všude se blýskaly majáčky a houkaly sirény

blížící se ze všech stran – vznikl přesně ten chaos, s kterým Malloche počítal.

Ačkoliv se snášela noc, na Common byla pořád ještě spousta dvojic, turistů, obchodníků a skupinek dětí loudajících se po propletenci cestiček lemovaných stromy.

Mnozí z nich po zaslechnutí sirén zvědavě spěchali k budově vlády, aby zjistili, co se děje. Alex proběhl kolem vysokého památníku na širokou otevřenou pláň. Uběhlo pět minut.

„Alexi!“

Běžela k němu Vicky Holcroftová, doprovázená uniformovaným policistou.

„Právě volal Ryder. Zrovna odlétají!“ hlásila bez dechu.

„Ryder tvrdí, že tenhle typ helikoptér zná, že jde o Bell Jet Ranger. Každou minutu by tu měl přistát policejní vrtulník.“

„Tak ať pokračujou v pozorování. Musíme vědět, kterým směrem odlétli.“

„To je zařízené,“ ujišťovala Vicky Alexe.

Asi po minutě hluk motoru oznámil, že se blíží policejní vrtulník. Vicky zakroužila nad hlavou kuželem světla z baterky. Vrtulník se snesl šerem kolmo dolů a měkce přistál na trávníku. Vicky si přitiskla vysílačku těsně k uchu.

„Severovýchod,“ řekla. „Všechno nasvědčuje tomu, že míří k oceánu.“

„Jdeš se mnou?“ vyhrkl chvatně Alex.

„Kdepak. Čím menší zátěž, tím větší rychlost.“

„Díky.“

Alex v předklonu doběhl k otevřeným dveřím vrtulníku.

Dovnitř ho vtáhl muž v maskáčích a čapce se štítkem.

„Agente Bishope, jsem Ken Barnes,“ představil se, zatímco se odlepovali od země. „Jednotka speciálního nasazení.“

„Rick Randall!“ křikl pilot. „A ten cvok vedle mě je Dom Gareffa. Ukázali bychom se o pár minut dřív, ale podle toho, co jsem se stačil dozvědět, jsem považoval za nutné naložit ještě někoho, myslím tím tady Kena.“

„Pánská jízda,“ poznamenal Barnes bodře. „Přesně podle mého gusta.“

„No, už dvě minuty a dvacet vteřin jsou ve vzduchu,“

poznamenal Alex. „Pravděpodobně míří od nemocnice na severovýchod.“

„Dobře,“ přikývl Randall a stočil vrtulník prudce doprava. „Pokračujte!“

„Jde o teroristu, jeho stejně nebezpečnou manželku a zřejmě i pár zabijáků z Mallocheovy organizace. Skoro stoprocentně s sebou vzali lékařku z neurochirurgického oddělení.“

„Máte ponětí, kam můžou mít namířeno?“

„Policejní pozorovatel, který hlídá u hotelu, tvrdí, že jde o Bell Jet Ranger.“

„Tak to by byla dobrá zpráva. Ten stroj je moc pěkný na pohled, ale jinak je dost pomalý, zvlášť když má takovou zátěž. Tenhle náš kámoš je strčí do kapsy.“

„Pokud je ovšem najdeme. Budou na radaru?“

„Když poletí hodně nízko nad zemí, tak se bez radaru obejdou.“

Alex se zahleděl do houstnoucí temnoty. Obloha a oceán splývaly téměř v jednolitou černou plochu.

„Tak co dál?“ zeptal se.

Rick Randall se k němu obrátil.

„Na to máme své vlastní metody,“ odpověděl.

Láskyplně popleskal řídicí panel. „Tenhle vyhledávací systém je založený na ultračerveném záření.“

„Na teple?“

„Přesně tak. Dozvíme se o každém motoru v okruhu několika mil. Momentálně letíme rychlostí sto pětačtyřicet uzlů za hodinu. Bell zvládne maximálně sto třicet, ale plně naložený

musí

být

proklatě

pomalejší.

Budeme

předpokládat, že váš informátor měl pravdu, poletíme hodně nízko a pořád na severovýchod.“

„Pokud nechtějí přistát na lodi, budou se muset stočit k severu,“ upozornil Alex.

„K Maine?“

„Možná.“

„Nejspíš jste na to kápnul.“

Silný stroj uhnul o několik stupňů k západu.

„Ti lidé jsou z Evropy,“ dodal Alex. „Jak se podle vás mohli dostat k takové helikoptéře?“

„Hádal bych na nějakou podnikatelskou firmu,“ pokrčil rameny Randall. „Klidně mohli uplatit podnikového pilota, aby jim stroj půjčil na zábavní let. Koupit se dá každý.“

„Jestli je to takhle, tak máme výhodu.“

„Proč?“

„Teroristé jsou svému šéfovi Claudeu Mallocheovi oddaní přímo fanaticky. Jeden z nich právě dobrovolně obětoval život, aby umožnil šéfovi únik. Moc bych se divil, kdyby pilot byl ze stejného těsta. Když ho trochu zmáčkneme, vsadil bych boty, že změkne.“

„Vy o toho Mallochea stojíte opravdu hodně, co?“

„Pasu po něm už pět let,“ přiznal Alex. „Má na svědomí nejmíň pět set lidských životů. K jeho obětem patřil i můj bratr. Takže ano, jsem po něm doslova posedlý. Ale nemám moc chuti přitom zahynout, leda by to jinak nešlo.“

„V tom případě doufejme, že až tak daleko to nedojde,“

řekl Randall. „A hlavně doufám, že si vás jednou taky neznepřátelím.“

„Ricku,“ ozval se Gareffa. „Mrkni na tohle.“

„Bishope, pojďte se podívat!“ křikl Randall. „Tahle tečka, vidíte? Výška tři sta padesát stop, míří na severovýchod rychlostí sto deset uzlů za hodinu. Vzdálenost téměř pět mil. Máme se za tím pustit?“

Alex vůbec nezaváhal. Plocha, kterou měli prohledat, byla stále větší, a navíc se už snesla naprostá tma.

„Samozřejmě,“ přisvědčil.

„Výborně. Kene, možná byste si měl připravit své hračky.“

„O to mi nemusíte říkat dvakrát,“ zazubil se Barnes.

Vybalil jednu automatickou pušku pro sebe a druhou pro Alexe.

„MP 5,“ poznamenal. „Vyrábí je německá firma Heckler and Koch, nejlepší na světě. Už jste z nich střílel?“

„Po pravdě, v naší agentuře patří ke standardní výbavě.

Nejsem žádný špičkový střelec, ale zacházet s tím umím.“

„Výborně. Ovšem my je použijeme jedině v tom případě, že nám nezbyde jiná možnost.“

„Půldruhé míle a stále se přibližujeme!“ hlásil Randall.

„A nemohl byste se s nimi spojit vysílačkou?“ vyzvídal Alex.

„Můžu to zkusit, ale osobně bych to nedoporučoval, dokud je nebudeme mít na dohled.“

„Souhlasím. Ale dělám si vážné starosti kvůli té lékařce, kterou si vzali jako rukojmí. Musíme najít způsob, jak je donutit k přistání bez toho, že by se naschvál roztříštili na kusy.“

„S tím nám pomůže Heckler and Koch,“ připomněl Barnes.

„Dokážete se tím krámem minout?“

„Všechno se ve mně bude vzpouzet, ale zkusit to můžu.“

„Jedna míle!“ křikl na ně dozadu Randall. „Půl míle,“

ozvalo se o minutu později. „Doufejme, že to jsou oni.

Každopádně se nechovají tak, jako by o naší přítomnosti věděli. Počkám, až se dostaneme na dohled, a pak se s nimi spojím vysílačkou. Jestli to nebudou oni, můžeme to zabalit.“

Letěli nad řídce obydlenou krajinou a svištěli rychlostí sto pětačtyřicet uzlů za hodinu. Ještě minutu a už stroj spatřili. Proti modročerné obloze se rýsovala černá silueta a stínila na zemi světla, nad kterými zrovna přelétala.

„Vypadá to jako Ranger,“ poznamenal Gareffa. „Nesvítí mu světla ani v kabině, ani na ocase. To by napovídalo, že to jsou oni.“

Oba stroje nedělilo ani sto metrů. Randall podnikl několik pokusů spojit se s nimi vysílačkou.

„Další dobrá zpráva!“ hlásil. „Myslím, že je máme!“

„Dobrá zpráva bude až ta, že přistanou v pořádku na zemi,“ zavrčel Alex. „Ale pak zřejmě vypukne přestřelka.

Má smysl zburcovat policii v Maine?“

„To jistě.“

„Neumím si představit, že by se jim zamlouvalo baletit pod kulkami našich MP pětek,“ prohodil Barnes.

„Jen abyste se nepletl. Mohou být lépe ozbrojení než my.“

Nebyli teď víc jak dvacet třicet metrů od helikoptéry, kousek za ní.

„Gareffe, tak si na ně posviťte!“ přikázal Randall. Kužel reflektoru ozářil okénko na straně pasažéra. Randall měl stoprocentní pravdu v tom, že vrtulník i pilot byli koupení.

Stroj měl na sobě název a logo firmy Saito Infustries.

Randall podnikl ještě jeden pokus spojit se s pilotem vysílačkou. Oba vrtulníky teď nedělilo ani dvacet metrů, přičemž se oba řítily noční oblohou jako dvě příšery.

Randall svůj Aerospatiale ovládal se zručností zkušeného dirigenta a nepřestával se k Rangeru přibližovat. Alex napínal zrak, aby zahlédl někoho uvnitř. Na sedadle vedle pilota seděla žena. Grace!

„Ta žena na předním sedadle je jednou z nich,“ oznámil.

„Myslím, že drží pilota v šachu pistolí.“

Ken Barnes namířil svou automatickou pušku.

„Můžu střelit před ně, ale taky se můžu splést a trefit ji do hlavy,“ podotkl.

„Ne!“ zvolal Alex. „Chápu, že jste dokonalý střelec, ale nerad bych, aby se pilotovi něco stalo. Nejdřív jim pošleme vzkaz.“

Viděl dobře na Grace a pilota, ale v zadní části kabiny nebyl nikdo. A Grace skutečně svírala zbraň.

„Tak teď!“ zavelel Randall.

Automat zarachotil v pětivteřinové salvě. Ranger reflexivně uhnul doleva.

„Okamžitě přistaňte!“ zavelel Randall do vysílačky.

Pak svým strojem Ranger opět dohonil a tentokrát rozkaz zopakoval do amplionu tak hlasitě, že to muselo probudit polovinu státu. Barnes příkaz podtrhl další krátkou salvou. Alex viděl, že v pilotní kabině Rangeru probíhá spor.

Pilot vrtěl hlavou a Grace na něho mávala pistolí.

„Tohle přece nemůžeme dělat donekonečna!“ prohlásil Randall. „Letět tak blízko si troufnu, ale nevím, jak zručný pilot je ten druhý. Nemohl byste párkrát prostřelit okénko tak, aby to nikomu neublížilo?“

„To asi ne,“ namítl Barnes. „Ale mohl bych pár střel nasázet kolem dveří.“

„Hlavně ať nezasáhnete pilota a tu ženu!“ připomněl nervózně Alex.

Barnes však se svou zbraní dokázal hotová kouzla.

Těsně nad dveřním panelem helikoptéry zasršely jiskry a Ranger se odklonil doleva. Pro pilota ty výstřely očividně znamenaly poslední kapku, Ranger zpomalil a začal klesat.

„Konečně,“ zamumlal Alex.

„Připravte si pušku, kamaráde,“ zavelel Barnes. „Ricku, Gareffe, vzadu jsou zbraně i pro vás.“

„Jejich šéfovi právě odoperovali mozkový nádor,“

upozornil Alex. „Podle mě není schopný ani střílet, ani utíkat. Ale přesto se držte hezky opodál. Nejdřív vyskočím já s Barnesem a vy dva za námi nechoďte dřív, dokud nebudete mít stoprocentní jistotu, že znovu neodstartují.“

Ranger dosedl na pole s jetelem. Randall navedl stroj k přistání asi o dvacet metrů dál a nepřestával mířit reflektorem na boční dveře druhého vrtulníku. Alex s Barnesem se po hlavě vrhli ven, překulili se a v nízkém předklonu se rozběhli přes zelená stébla. Když se dostali k ocasní části helikoptéry, rozdělili se a každý z nich zalehl na opačném boku stroje. Vrtule zpomalovaly a nakonec se úplně zastavily. Hned nato se přiřítil Randall s Gareffou a zalehli vedle prvních dvou mužů.

„Vyjděte ven s rukama nad hlavou!“ křikl Alex. „A rychle!“

Měl pocit, že mu srdce vyskočí z hrudi. Pět let a konečně měl být konec. Skutečně konec.

„Připravte se,“ řekl Randallovi. „Možná tu lékařku budou chtít využít jako živý štít.“

„Tak co podle vás máme dělat?“

„Pamatujete si, co jsem vám říkal o tom, že pro Mallocheovo dopadem jsem ochotný udělat úplně všechno?“

„Jasně.“

„No, ale k tomu patří ještě to, že tu doktorku musíme nutně zachránit. Tak sebou hněte!“ zahulákal. „Jeden po druhém!“

Dveře Rangeru se otevřely. Pilot chvatně vyskočil ven, paže zdvižené vysoko nad hlavou. Pak se objevila Grace a pokorně odhodila zbraň do trávy, načež vystoupila.

„Zůstaňte tady, Barnesi,“ požádal Alex a zvedl se.

Připravil si pušku ke střelbě a přiblížil se k helikoptéře.

Mallocheovi a Jessie byli stále ještě uvnitř.

Jestli jste jí, vy parchanti, ublížili…

Alex byl několik kroků od stroje, když se objevil Carl Gilbride s omámeným výrazem v obličeji. Nejistě natáhl ruku, ale Alex ho nechal, ať seskočí sám. Pak se ve dveřích kabiny zhmotnil stín další postavy. Emily DelGrecová.

„Emily, kde je?“ vyhrkl zděšeně Alex. „Kde je Malloche?“

„Nejsou tady,“ oznámila mu zachmuřeně. „Víc nás tu nenajdete.“

Kapitola 43

V té panice a pekelném zmatku, jež se zmocnily celého města, přijela k opuštěnému parkovišti u zadního vchodu na pohotovostní oddělení Východního zdravotnického centra ambulance a čekala. O pár minut později se ze dveří vynořil Armand, Jessie a Arlette Mallocheová. Na vozíku vezli Claudea. S pomocí řidiče, svalnatého Araba, který očividně tvořil součást teroristické skupiny, naložili lehátko do zadní části sanitky a zabezpečili ho. Poté se Armand posadil na sedadlo spolujezdce a rozměrný sanitní vůz se rozjel do ulic.

Jessie položila velkou kabelu nástrojů a léků na podlahu a posadila se na polstrovanou lavici vedle lehátka.

Mallocheovi se o ničem nezmínili, ale i do sedmého patra bylo slyšet rozruch v ulicích a houkání mnoha sirén. Uhodla tedy, že kdesi ve městě unikl soman. A jen bůhví kolik lidí ti vrahové obětovali na oltář svého útěku.

Přibližně hodinu Jessie sledovala, jak Armand, Grace a Arlette balí věci a kontrolují zbraně. Věděla, že zanedlouho vyrazí na cestu a ji vezmou s sebou. Armand na chvíli zmizel z patra a vrátil se s lehátky, které se používají do sanitek a helikoptér. Jessie naposledy překontrolovala zásoby, které si připravila s sebou, a zaskočila se rozloučit s Tamikou a Sarou. K jejímu překvapení odvedli Carla a

Emily ještě dřív, než ji Grace je s namířenou hlavní nasměrovala k výtahu.

„Kam je vedete?“ vyhrkla Jessie.

„Pryč!“ odsekla Arlette vztekle. „A teď pojďte uložit Claudea na nosítka. Musíme se hnout.“

Přes zadní okénka záchranky sice gangsteři nalepili papírové pásy, ale Jessie zahlédla předním sklem dost, aby poznala, kudy jedou. Ve chvíli, kdy odjížděli z nemocnice, se k nim ze střechy nesl rachot startující helikoptéry.

„Moc chytré,“ poznamenala jízlivě.

„To tedy ano!“ ušklíbla se Arlette. „Nemyslíš, drahý?“

Claude, pořád ještě trochu omámený působením sedativ, které mu předtím Jessie aplikovala, přikývl a usmál se.

„To víš, že ano, drahá, samozřejmě.“

„Ještě ten den, kdy jsme se rozhodli pro vaši nemocnici,“ chlubila se Arlette, „jsme si vypůjčili tuhle sanitku a objednali vrtulník s pilotem, i když jsme neměli jistotu, jestli je vůbec použijeme. Ne, to podle mě není pouze chytré, ale přímo geniální!“

„Geniální,“ opakoval Malloche.

Arlette se tvářila uraženě, když Jessie s tím názorem nevyjádřila souhlas.

„Možná byste mohla dělat taky něco jiného než se jen mračit, paní doktorko,“ řekla. „Třeba mému manželovi změřit tlak.“

„Jak si přejete,“ odpověděla Jessie a prohrábla kabelu, aby našla stetoskop a manžetu.

„Doporučovala bych vám, abyste se svým povinnostem věnovala nadšeněji a se vší důkladností,“ prohlásila Arlette.

„Bereme s sebou i vaši kamarádku ošetřovatelku, abychom nebyli závislí jen na vás. A helikoptérou cestuje rovněž doktor Gilbride, takže máme zajištěno, že jakmile se nakonec všichni sejdeme, už nebudete nepostradatelná.“

„V tom případě mě můžete vysadit rovnou tady. Vezmu si taxíka.“

Jessie vyhlédla předním sklem na ulici před nimi. Před půl hodinou přejeli Tobin Bridge a mířili na sever. Za dalších patnáct či dvacet minut vjedou do New Hampshire.

Co bude následovat? Maine? Možná dokonce Kanada.

Arlette měla pravdu. Jejich přípravy ohledně podmínek manželovy operace byly geniální. A teď všechno nasvědčovalo tomu, že jim plán skutečně vyjde.

Kromě výbuchu Arlettina vražedného hněvu nad Jessiinou zradou na operačním sále směřovalo na Jessiinu hlavu jen pramálo výhrůžek. Přesto měla pocit, že i kdyby odváděla sebelepší práci a kdyby se o Claudea Mallochea starala co nejpříkladněji, pořád hrozí nebezpečí, že ani ona, ani její dva kolegové ve vrtulníku nezůstanou naživu. Byli totiž jediní, kdo věděl, kam vrazi od odjezdu z Bostonu zamířili.

Jessie se bála i o ostatní na neurochirurgickém poschodí, kteří věděli, jak Malloche a jeho manželka vypadají, zvlášť Michelle Bookerová a celý tým z operačního sálu. Od chvíle, kdy jí Arlette poručila nastoupit do sanitky, umírala hrůzou, že na sedmém poschodí nastražili časované nálože a všechny tam povraždí. Nyní se už poněkolikáté ptala, jestli to skutečně udělali, a Arlette jí už poněkolikáté odpověděla, že na patře odpojili telefony, poškodili výtahy a u dveří nastražili výbušniny, aby je nebylo možné otevřít, ale že nemají v plánu vyhodit celé neurochirurgické patro do povětří.

„Radši mi řekněte pravdu!“ rozkřikla se Jessie.

Arlette se na ni bezvýrazně zadívala.

„Zopakuju vám to ještě jednou, nejste pro nás nenahraditelná. Doporučuju vám, abyste si dala pozor na jazyk.“

Výsměch v ženině tónu a bezbřehá nadutost budily v Jessii neodolatelné nutkání vrhnout se na ni a vyškrábat jí oči. A i kdyby ji pak Armand zastřelil, co má být? Beztak bylo jasné, že tuhle anabázi nepřežije. Přinejmenším by Arlette zmrzačila a možná by před smrtí stačila ublížit hned oběma Mallocheům.

Ublížit oběma Mallocheům.

Ta slova zněla Jessii v hlavě jako ozvěna.

Ublížit oběma Mallocheům.

Na chvíli si s tou myšlenkou pohrávala. Ale bylo tu ještě něco, ještě něco. A zčistajasna to Jessii bylo jasné.

Existovala naděje, jiskřička naděje, že získá navrch, že ze svých věznitelů udělá své rukojmí ona. Plán byl sice velmi vachrlatý, ale pořád to byl plán. Vyžadoval z její strany velmi opatrný postup, a navíc přesný odhad Claudea a Arlette. Který z těch dvou je krutější? Který je tomu druhému oddanější? Který dokáže s menší pravděpodobností přihlížet umírání toho druhého? K úspěšné realizaci plánu bylo zapotřebí ještě dvou podmínek, bezvýhradné oddanosti Armanda a řidiče vůči oběma Mallocheům a obrovské dávky štěstí.

Právě minuli ceduli vítající řidiče v Hampshire, když Jessie začala uskutečňovat svou vizi. Přiklekla vedle nosítek a pod Arlettiným zkoumavým dohledem pečlivě Claudea vyšetřila. Pak se vrátila ke kabele, vytáhla oftalmoskop a znovu mu vyšetřila oči.

„Nebolí vás hlava?“ zeptala se.

„Ani ne,“ odpověděl. „Proč?“

„Stiskněte mi ruku, prosím. A teď druhou. Roztáhněte prsty a snažte se nedovolit, abych vám je zmáčkla k sobě.

Víc. Silněji to už nejde?“

„Ne.“

„Není snad něco v pořádku?“ ozvala se Arlette.

„Snad ne. Ale nevím.“

„O čem to mluvíte? Mně připadá normální.“

„Pane Malloche, opakujte po mně: Naolejulili Julii.“

Claude to s menším zadrhnutím zopakoval.

Jessie potřásla hlavou tak mírně, aby to gesto spatřila jen Arlette. Přitom dobře věděla, že podobné fráze jsou obtížné i pro naprosto zdravé lidi.

„Objevily se některé neurologické příznaky, které tu předtím nebyly,“ poznamenala. „Velmi mírné lehké zadrhávání v řeči, nepatrná slabost v pravé ruce, ale podle mě jsou zcela nepopiratelné.“

„Co to znamená?“ vyzvídala naléhavě Arlette.

„Možná

že

počínající

příznaky

narůstajícího

nitrolebečního tlaku.“

„Jako u té Devereauové?“

„Ano, přesně tak.“

„Co s tím chcete dělat?“

„Zvýším pacientovi dávky steroidů a připojím další léky, aby se snížil otok mozku.“

„Tak hlavně honem! A nic nezanedbejte!“

Jessie vstříkla do Claudeovy infuze dávku steroidů. Pak si do ruky připravila druhou injekční stříkačku.

Claude, nebo Arlette?

Uběhlo dalších dvacet minut. Projeli jihovýchodním koutem New Hampshire, vjeli do Maine a pak odbočili z dálnice. Mezitím se snesla úplná tma. Ujížděli po ztemnělých venkovských silničkách a malými vesnicemi.

Jessie vytušila, že řidič touhle cestou už jel, pravděpodobně

si ji nacvičil předem. Pokud dokázala odhadnout, dál směřovali na sever, možná na severovýchod. Claude usnul.

Arlette vypadala unaveně, víčka jí poklesávala, ale zůstávala vzhůru, automatickou pušku stále v klíně s prstem na spoušti.

„Kam to jedeme?“ zeptala se Jessie naschvál velmi hlasitě, aby probudila Claudea.

„Na klidné místo, kde se můj manžel zotaví. Hádám, že tam dorazíme co nevidět.“

Jessie věděla, že musí jednat brzy. Jakmile se k nim připojí Carl, Emily a ostatní, příležitost bude pryč. Byla sice ochotná riskovat svůj vlastní život, ale nepřicházelo v úvahu, že by snesla, aby někdo vyhrožoval smrtí její nejbližší přítelkyni. A navíc bylo jasné, že Carl by větší nátlak nevydržel. Ale nejdřív se musela rozhodnout.

Claude, nebo Arlette?

Znovu vyšetřila Claudea, položila mu stejné otázky jako předtím a ujistila se, že je vzhůru a vnímá. Pak kývla na Arlette. Už byla rozhodnutá. Té se potřebovala zbavit. Z ní šel největší strach.

„Myslím, že otok se zvětšuje,“ lhala Jessie. „Jen se koukněte, co mu to dělá s koutkem úst, když vycení zuby.“

Jakmile se Arlette předklonila, Jessie se odtáhla a z rukávu vylovila schovanou injekční stříkačku. Vybrala si obnažené místo dole na ženině krku.

„Nevidím…“

Arlette Mallocheová větu nedokončila. Jediným rozmáchlým pohybem jí Jessie vrazila hrot jehly do trapézového svalu a stiskla píst. Arlette vykřikla a prudce se otočila, pistoli namířenou do Jessiina obličeje.

„Zabte mě a sama budete po smrti,“ vyhrkla Jessie klidně. „Claude, právě jsem vaší manželce vstříkla smrtelnou dávku léku zvaného Anectine. Působí jako kurare.

Za jednu dvě minuty jí ochrnou všechny svaly v těle.

Nedokáže se nadechnout. Ale až do chvíle, kdy se udusí, zůstane při plném vědomí a bude všechno vnímat. Přikažte, ať ambulance ihned zastaví. Dokážu Arlette zachránit, ale když mě neposlechnete, neudělám to!“

„Nevěř jí!“ rozkřikla se Arlette.

Ale to už se jí zbraň v ruce začala třást. Claude se zvedl na jeden loket.

„Čtyři minuty,“ upozornila Jessie. „Pokud jí do čtyř minut nezavedu dýchací trubici, nedostatek kyslíku jí neodvratně poškodí mozek. Potom už o její záchranu ani stát nebudete.“

Jessie se okázale podívala na hodinky. Claude Malloche pohlédl manželce do očí a v tu chvíli si Jessie uvědomila, že si svou oběť vybrala správně. Samozřejmě nemohla vědět, zda by Arlette reagovala stejně jako její manžel, i když o tom měla své pochybnosti. Ovšem na tom už nesešlo.

Ohromená Arlette cítila, jak jí ve svalech probíhají chemické změny. Už nadále neudržela pušku a vlastně měla

potíže udržet se vůbec vsedě. Přesto Jessii o pomoc nepožádala.

„Okamžitě zastav, Faoude!“ vyštěkl Claude.

Řidič beze slova zabrzdil. Jessie zalovila v kabele a přiměla Claudea, aby poslal oba muže z vozu ven a poručil jim, ať si lehnou obličejem k zemi. Faoud poslechl okamžitě, Armand váhal.

„Minuta je pryč,“ upozornila Jessie.

Bradou ukázala na Arlette, která se snažila udržet na sedadle, ale už nebyla schopná slova.

„Toho budeš litovat,“ zavrčel Malloche. „Armande, okamžitě poslechni, jinak Arlette zemře. Však zase dostaneme příležitost. Máš na to moje slovo.“

Pomalu a tak, aby to Armand nezahlédl, Jessie natáhla ruku, ovinula dlaň kolem Arlettiny pušky a přitiskla prst na spoušť. „Armande!“ štěkl Malloche. „Tak ji ksakru poslechni!“

Armand seděl na předním sedadle, pootočený dozadu, a číhavým pohledem spaloval Jessii nenávistným pohledem.

Ani se nehnul.

„Armande!“ zahulákal Malloche.

Jessie spatřila, že se ve tváři mladého zabijáka objevila nerozhodnost. Svaly kolem čelistí se mu zazmítaly, stiskl rty. Zatčení, soud! Jessie jeho myšlenky skoro slyšela.

Přitáhla si pušku blíž k tělu.

Armand náhle tasil pistoli a vypálil. Jessie se vrhla na podlahu vozu, přičemž srazila Arlette. Do zadních dveří se zaryly dvě střely. Pak střelbu opětovala, zpod lehátka vypálila dlouhou salvu do zad Armandova sedadla. Zabiják zavřískl a bokem narazil do palubní desky. Za Jessiinými zády se rozletěly zadní dveře sanitky. Než ale Fauod stačil vystřelit, Jessie mu přejela přes hrudník další salvou. Z řady ran vystříkla krev. Podsaditý Arab se otočil kolem své osy jako dětská káča a zhroutil se k zemi.

Jessie, která nikdy nedržela nic nebezpečnějšího než vzduchovku, v duchu žasla, jak snadno se s vražednou zbraní zabíjí. Srdce jí bušilo, ale současně si jasně uvědomovala, že necítí sebemenší výčitky svědomí, natož šok. Pár vteřin počkala, aby chytila dech a ujistila se, že oba zabijáci jsou po smrti. Pak odložila automatickou pušku stranou a lepicí páskou bleskově připoutala Mallochea za kotníky a zápěstí k lehátku.

„Pomoz jí,“ požádal Malloche chraptivě a pootočil hlavu k manželce, která ležela na podlaze sanitky zcela při vědomí, ale neschopná jediného nadechnutí. Dokořán otevřené oči třeštila ke stropu a ochrnuté končetiny se jí zkroutily do nepřirozeného úhlu.

Žádnou dýchací trubici! vřeštělo to Jessii v hlavě. Jen ať si tam leží! Za Lisu a Scolariho, za všechny ty lidi v laboratoři a ty desítky a stovky zavražděných! Jen ať si tam leží a zemře!

„Moc ráda bych se na tebe vykašlala, Arlette,“

poznamenala, když ženě spoutávala zápěstí a kotníky lepicí páskou. „Namouduši že ano.“

Vytáhla z kabely laryngoskop, endotracheální trubici a dýchací vak. Pak Arlette zvrátila hlavu dozadu, aby narovnala tracheu. Nakonec přidřepla, aby dobře viděla na zavádění laryngoskopu do Arlettina hrdla. Dýchací trubice hladce proklouzla mezi ženinými hlasivkami. Jessie ji zabezpečila.

Nakonec položila Arlette po boku jejího manžela a začala dmýchat dýchacím vakem. Za pár minut začne Arlette dýchat opět bez pomoci. Ale Jessie neměla v úmyslu jí potom trubici vytáhnout. Bude zažívat zvrhlé potěšení z toho, že je Arlette bezmocná. Malá pomsta, ale sladká.

Podle očekávání začala po pěti minutách Arlette dýchat sama a potřásala hlavou na znamení, že dýchací trubice je pro ni vrcholně nepříjemná. Probodávala Jessii tak nenávistnýma očima, že ta se pro jistotu přesvědčila, jestli je vražedkyně skutečně dostatečně pevně spoutaná. Pak se na ni vítězoslavně zašklebila.

Díky povinné praxi u ambulance dokázala ovládat vysílačku. Během pár vteřin ji operátor na centrále záchranné služby spojil s policií s Maine.

„Pátrá po vás moře lidí,“ zasmál se operátor.

„Především jeden. Počkejte minutku.“

Praskání statické elektřiny a pak Alexův hlas.

„Jessie?“

„Alexi, kde jsi?“

„Ve vrtulníku, letím za tebou.“

„Unesli Emily.“

„Už ne, je v bezpečí. A Gilbride jakbysmet. Pilot helikoptéry nám prozradil, že měl zamířit do Maine, proto jsme prováděli pátrání právě tady. Kde je Malloche?“

„Přímo přede mnou, Alexi. I Arlette, ale k telefonu ti je dát nemůžu.“

„Jak jsi…“

„To ti vylíčím, až se sejdeme. Dokážeš mě najít?“

„Nejspíš ano. Rozsviť reflektory auta a všechna světla, která najdeš. Nemělo by to trvat víc než chvilku.“

„Zabil soman hodně lidí?“

„Bylo to zlé, ale mohlo to dopadnout mnohem hůř. Tak vydrž, hned tam budeme. Pak si to všechno povíme.“

„Už je to skoro u konce, Alexi.“

Jessie rozsvítila všechna světla v sanitce včetně majáčku. Znovu prohlédla pouta svých zajatců a vystoupila na polní cestu. Noc byla chladná a líbezná. Nad hlavou měla černočerné nebe probodané zářivými hvězdami. Vyčerpaná psychicky i fyzicky se posadila do vysoké orosené trávy a čekala.

Po deseti tichých minutách si uvědomila, že jedna z tisíců hvězd se zvětšuje a vytrvale se blíží jejím směrem.