Michael Palmer

Recept na přežití

„Náraz jej vymrštil a dobrých pět metrů letěl vzduchem, než přistál v blátě před domem číslo 285. Vůz okamžitě nabral rychlost a se skřípěním pneumatik zmizel.

Luke několik vteřin bezmocně ležel a pokoušel se pochopit, co se vlastně stalo.“

Tímto způsobem se šestatřicetiletý americký lékař Luke Corey, aniž to zatím tuší, střetne s mafií. Příčinou tohoto doslova vražedného zájmu mafie je klíč, který doktor Corey dostal od umírající pacientky. K jakému nebezpečnému tajemství klíč patří? V nemocnici i v Coreyově společenském okolí jsou zabíjeni lidé a on zjišťuje, že se nemůže obrátit ani na policii ani na jiné státní úředníky, protože neví, kdo všechno je na výplatní listině „rodiny“, která usiluje i o jeho život. Zda doktor Corey najde „recept na přežití“, se dozví čtenář v nejnovějším románu Michaela Palmera.

Michael Palmer vystudoval medicínu na Westleyan University a ve své praxi prošel interními odděleními Bostonské

městské

a

Massachusettské

všeobecné

nemocnice. Je autorem řady knih z lékařského prostředí, z nichž především romány Spiknutí sester a Přes mrtvoly si získal velkou oblibu i u našich čtenářů.

PROLOG, CENA ŽIVOTA

Červenec 1946

Ramirez spokojeně zamručel a jedním douškem vyprázdnil sklenku skotské. Zatímco si naléval novou, již čtvrtou dnes večer, zhoupla se Rosa T. prudce nahoru a vzápětí klesla po levoboku zpět. Reflexivním pohybem, dokonale vžitým za léta strávená na moři, obratně sklonil láhev a naplnil odlivku, aniž by rozlil jedinou kapičku.

Bylo mu již více než šedesát, ale jakoby vůbec nezestárnul. Kdo Tomase Ramireze znal, nedokázal si tohoto impozantního muže s šedivým plnovousem, úctyhodným objemem pasu a tmavou, větrem ošlehanou pletí, představit v jiné roli než jako kapitána Rosy T.

Ta původně sloužila k přepravě banánů, jakmile se však dostala pod Ramirezovo velení, plnily se její útroby mnohem zajímavějším nákladem. Dlouhá léta před vypuknutím války spolu přepravovali kokain a marihuanu do Spojených států a Kanady a zpátky do nespočetných přístavů Střední Ameriky se vraceli zatíženi neprocleným průmyslovým zbožím a alkoholem.

Postupem času boje v Atlantiku houstly a Ramirez se naučil velice záhy užívat svých neobyčejných schopností a vydělávat nejen spoustu peněz, ale zároveň si zajistit

ochranu z obou stran od spojenců i od Němců. Pod panamskou vlajkou převážela Rosa T. zbraně z Německa partyzánům do Střední a Jižní Ameriky a jindy zase pod německou vlajkou vozila na objednávku Američanů „obchodníky“ přes Atlantik k pobřeží Norska. V průběhu let 1941-1945 absolvoval kapitán se svým škunerem více než třicet transatlantických plaveb a při několika posledních dopravil do přístavů v Brazílii a Argentině celou řadu významných a bohatě platících německých vojenských a politických osobností.

Ramirez si vysloužil mezinárodní uznání a pověst člověka, jenž bez zbytečných otázek po původu nákladu vykoná svou práci bezchybně a pod jedinou podmínkou, že dostane zaplaceno podle svých představ.

Po skončení války však kontraktů ubývalo, zisky se tenčily a po dlouhé měsíce se žádný obchod neuskutečnil.

Ramirez musel propustit většinu ze své devítičlenné posádky a dvakrát byl dokonce přinucen přijmout legitimní, ale o to hůře zaplacenou zakázku.

Až jednoho horkého dne v Panama City se vše opět k dobrému obrátilo. Jediná lukrativní nabídka z něj udělala znovu solventního kapitána a zbavila ho ponižujícího shánění obživy na mnoho dalších týdnů.

Deset stop pod místem, kde popíjel skotskou, ležel na úzkém kavalci v největší ze tří miniaturních lodních kabin prapůvod tohoto nečekaného štěstí. Mladý muž, o němž

posádka věděla jenom to, že se jmenuje Nick, v ní strávil celých sedm dní cesty a vynořil se jen jednou jedinkrát, aby s Ramirezem poobědval a vypil sklenku červeného vína.

Všichni na lodi se domnívali, že jejich pasažéra postihla mořská nemoc a upoutala ho na lůžko. Chyba lávky!

Nicholas Ferlazzo ve skutečnosti trávil šestnáct hodin denně studiem dokladů, dokumentů a knih, které mu předal člověk, s nímž měl v Panamě schůzku. Tentýž člověk, jenž najal Ramireze a vyjednal s ním cestu na sever.

Kapitán se zadíval na láhev a odhodlal se k páté sklence, když se ozvalo zaklepání a ve dveřích stanul jeho důstojník a jediný stálý člen posádky. „Právě jsme navázali rádiové spojení, kapitáne. Přesně podle plánu. Za necelou hodinu bychom…“

„Jaká je naše pozice?“ skočil mu Ramirez do řeči.

„Asi šedesát mil severně od Eastportu, kurz 280.“

„Za minutu jsem na můstku. Počasí se drží?“

„Lehká mlha, ale nebude problém se zaháknout, pokud se trochu vyznají.“

„To by měli,“ odvětil Ramirez.

Ferlazza zpráva o blížícím se kontaktu absolutně nevyvedla z míry. Přerušil studium map, nad nimiž se právě skláněl, pohodlně se opřel a zahleděl se na prázdnou kovovou stěnu před sebou. Přes veškerou snahu a tři měsíce neholený vous nevypadal na víc než svých devatenáct let.

Měřil něco málo přes sto osmdesát centimetrů, ale působil

zcela nenápadným dojmem. Jen jeho oči. Pod hustým obočím a jakoby malátnými víčky zářily temnou až ocelově hnědou barvou a jen málokdo snesl jejich pronikavý pohled.

Když mu byl týden, našli ho zabaleného do plátěného prostěradla před branou kláštera v blízkosti Syrakus, přibližně 50 mil jižně od Etny na Sicílii. Jeptišky ho přijaly do sirotčince a nedělaly rozdíly mezi ním a ostatními pětatřiceti dětmi do okamžiku, kdy ho ve třech letech přistihly sedět o samotě a předčítat si nahlas z knihy.

Řádové sestry ke svému obrovskému údivu zjistily, že neumí číst, ale pamatuje si ji celou nazpaměť. Četly mu ji před tím jedenkrát!

Když mu bylo pět, mluvil plynně italsky a latinsky a začal se učit francouzsky. Schopnost zapamatovat si fakta po jednom jediném vyslechnutí či zhlédnutí často až předháněla jeho možnost je chápat, ale přesto byla pozoruhodně výhodná. Pověst o zázračném dítěti se rozšířila po kraji a koncem roku 1931 se na něj přes hory z nedaleké Ragusy přijel podívat sám Dominie Ferlazzo. Okamžitě se nabídl, že chlapce adoptuje a protože svou žádost podpořil štědrým finančním obnosem, byla vyslyšena. To, že o novém otci, nejbohatším padrone v Raguse, jenž se vrátil před několika lety z Ameriky, kolovaly nejrůznější zvěsti, sestry neodradilo, neboť to byl velíce zbožný muž a byl proslulý svou dobročinností ve prospěch církve. To bylo

důležitější než nějaké nepříjemnosti, které snad za oceánem měl.

Pod vedením speciálních domácích učitelů hovořil Nicholas Ferlazzo v šestnácti letech plynně a bez akcentu osmi jazyky. Další instruktoři pomáhali rozvíjet jeho výjimečné sportovní nadání, stejně jako ho učili italským a americkým dějinám, střelbě a dalším oborům. Ferlazzo starší potom trávil se synem nesčetné hodiny a Nicholas vracel otci úctu a oddanost se stejným úsilím a zaujetím, jaké věnoval studiu.

Bylo mu skoro patnáct, když měl poprvé ženu, baculatou devětadvacetiletou kuchařku, jednu z Ferlazzova služebnictva. A krátce poté, kdy dovršil šestnácti, zabil prvního člověka. Bylo to na otcovo přání, které vyslovil během jedné z jejich častých vycházek do pustých kamenných vršků, které obklopovaly Ragusu.

„Nicholasi, víš, jak moc tě mám rád,“ řekl tenkrát, „a že jsi pro mě tím nejdražším, co na světě mám.“

„Stejně jako ty pro mě, otče,“ odvětil mladík.

„To jsem chtěl slyšet, synu, víš, Nicholasi, když jsem před lety odjížděl z Ameriky, byli tam jistí lidé, kteří velice prahli po tom, aby mi mohli ublížit. Dnes už není tak důležité, proč mě chtěli připravit o život, ale to, že ani po té dlouhé době se jejich smýšlení a tužby nezměnily. Nedávno jsem se dozvěděl, že muž, jménem Amadeo Secchi přijel do

Palerma, a co víc, že má v plánu mě zavraždit. Jsem starší než on a cítím, že bych se mu již nedokázal úspěšně bránit.“

„Řekni mi o tom člověku, co víš a já ho najdu a zabiju.“

„Stane se, jak říkáš, musí to být. Všechny potřebné informace mám doma v naší Ville. V žádném případě té nesmí nikdo vidět nebo spojovat s jeho smrtí.“

„Rozumím, otče,“ přikývl Nicholas.

O tři dny později, byl Amadeo Secchi zastřelen neznámým útočníkem jedinou kulkou z pušky umístěnou přesně doprostřed čela. Během následujících dvou let vyslovil Dominie Ferlazzo podobnou žádost ještě třikrát, a odsoudil tak tři své nepřátele k naprosto shodné, přísné ekonomické smrti bez jakýchkoli stop po pachateli. Mladého Nicholase netrápil žádný pocit viny nebo výčitky svědomí z objednaných poprav. Výuku morálních zákonů jeho otec nikomu nesvěřil, na tu se soustředil sám.

S přibývajícími roky také kladl stále větší důraz na studium všeho, co souviselo s životem v Americe. Nicholas se rychle od svých učitelů dozvěděl vše o vládním systému, sociální a kulturní historii Spojených států, ekonomice a dokonce zvládl i různá nářečí. Studium nenarušilo ani vypuknutí války. Ta měla minimální vliv na jeho rodinu, stejně jako na většinu obyvatel Ragusy.

A v únoru 1946 se Nicholas poprvé dozvěděl o plánech svého otce a o tom, jakou budoucnost mu přichystal. Opět se

spolu toulali prašnými křovinatými kopci, když se Ferlazzo senior rozhovořil. Jako vždy jednal se svým synem naprosto upřímně a bez oklik.

„Nicholasi,“ začal a vzal chlapce kolem ramen, „lékaři v Palermu mi oznámili, že nádor, co mám v žaludku, se obnovil a začal opět růst. Nabídli mi sice další operaci, ale zároveň vyloučili možnost, že se podaří odstranit ho celý.

Rozhodl jsem se, že ji nepodstoupím, a oni mi sdělili, že v tom případě mi zbývá jenom pár měsíců.“

„A jsou si jistí, otče? Určitě jsou i jiní lékaři, na které bychom se mohli obrátit. Třeba v Římě.“

„Ne, synu,“ pokračoval, „je to jisté. Vím to již několik týdnů a již jsem podnikl jisté kroky ohledně tvé budoucnosti. Tvá matka odejde žít za svou rodinou na sever, Villa se prodá. Pro mě je nyní nejdůležitější vědět, že budeš mít možnost pokračovat ve studiu.“

Nicholas měl poprvé v životě na krajíčku slzy.

„Samozřejmě, že budu studovat dál, ale Villa.“

„Tvá budoucnost je někde jinde, Nicholasi. Již před mnoha lety jsem se rozhodl, že musíš žít jinde a nyní, když válka skončila, stala se Amerika opět zemí, kde budeš mít spoustu možností studovat a růst. Spojil jsem se s tvým strýcem Petrem v Bostonu a domluvil s ním, že pro tebe připraví vstup do nového života. Myslí si, že by tě mohli přijmout na některou americkou univerzitu a zná také jistý bezdětný pár, celý dychtivý po tom, aby se o tebe staral jako

o vlastního. Chápu, že tě podobné vyhlídky nyní děsí, ale musíš mi slíbit, že se těmto mým plánům podrobíš.“

„Udělám všechno, co budeš chtít, otče,“ řekl. „Jako vždycky.“

„Dobře. Odjedeš letos v létě. Peter mě poprosil, abys mu na oplátku za zajištění tvé budoucnosti prokázal jistou laskavost. Tak jako jsi čas od času pomohl mě, ehm, vypořádat se s těmi, kteří se snažili mi ublížit. Tvůj strýc má rovněž nepřítele, jehož by si přál zneškodnit. Je to můj jediný bratr, Nicholasi, a když jsem žil v Americe, byli jsme si vždy velice blízcí. S jeho nepřáteli musí být naloženo stejně nemilosrdně jako s mými. Až to pro něj uděláš, budeš mít čas pokračovat ve vzdělávání a novém životě. Zatím se zaměříš na studium amerických reálií a pomůžeš mi prodat Villu.“

V následujících měsících se zdravotní stav Ferlazza seniora rapidně zhoršoval, až začátkem dubna zemřel.

Nicholas seděl u otcova lůžka až do konce. Mladý muž nedal najevo žádné pohnutí, po otcově pohřbu však trávil celé dlouhé hodiny v kopcích, tam, kde se kdysi procházeli společně. V červnu mu přišla zpráva od Petera Ferlazza, v níž ho instruoval, aby si sbalil jen pár nejnutnějších věcí a nalodil se v Palermu na nákladní loď plující do Panamy ve Střední Americe. Až bude na místě, setká se s přáteli, kteří zorganizují jeho převoz do Spojených států.

Bez jediné slzy a jen s malými obavami opustil Nicholas Ferlazzo místo, jež mu bylo po celých patnáct let domovem, a vydal se do Panamy.

Ramirez spatřil světla blížící se lodi jako první. S

lehkostí, jakou by od jeho rozměrné postavy nikdo neočekával, pospíchal ke světlům na přídi Rosy T. a začal vysílat domluvený signál. Jakmile spatřil záblesky odpovědi, poslal svého důstojníka, aby informoval Nicka.

„Vem si tohle,“ řekl Ramirez a podal mu malý masivní revolver. „A nepusť ho ven z kabiny, dokud ti nedám znamení, že nám zaplatili. Potom vyrazíme k Bostonu. Přej je tam spousta pěknejch ženskejch, co budou štěstím bez sebe, když jim dovolíme pomoci nám s utrácením.“

S důstojníkem přilepeným za dveřmi kajuty, sbalil Ferlazzo pečlivě všechen studijní materiál, stejně jako těch pár svršků, které si vezl, do námořního vaku. Do téhož, z něhož před tím vytáhl lepenkovou krabici dvacetkrát deset centimetrů velkou. Otevřel ji a zkroutil dráty uvnitř k sobě přikryl ji víčkem a zastrčil balíček pod pryčnu, co nejdál do rohu. Potom se spokojeně natáhl na tenkou matraci a čekal, až ho vyzvou k přestupu.

Severní Atlantik se jen mírně vlnil a tak Ferlazzo přehodil nejdříve své zavazadlo a potom sám obratně sešplhal po provazovém žebříku dolů na jedenáctimetrovou jachtu připoutanou k boku nákladní lodi.

Když se obě lodi vzdálily asi na kilometr, seznámil se Ferlazzo tváří v tvář se svými novými druhy. „Vy jste mu opravdu zaplatili 50.000 dolarů za to, že mě sem dovezl?“

otázal se nevěřícně.

„Jistě,“ odvětil s úsměvem jeho hostitel, distingované vyhlížející muž v tvídovém obleku a široké vázance. „Ale bankovkami, které by nikdo netoužil utrácet osobně.“ V tom okamžiku ozářil temnou noční oblohu prudký záblesk přicházející k nim od jihovýchodu. O tři vteřiny později ho následoval tlumený výbuch. Míli vzdálenou Rosu T.

zachvátily plameny, rozlomila se v půli a v necelých pěti minutách šla ke dnu.

Nicholas Ferlazzo se zastavil u baru a nalil si malou sklenku chianti, potom se natáhl na koženou pohovku a pokračoval ve studiu.

KLÍČ SMRTI

Duben 1978

„Závěr: šestapadesátiletá Portugalka se dostavila do ordinace a stěžovala si na bolest v pravém rameni. Vyšetření prokázalo deltoidní burzitidu, jako úvodní léčbu jsem nařídil znehybnění a aspirin. Její krevní tlak byl 210/115 a na obou sítnicích byly patrný zjevné známky dlouhotrvající hypertenze. Nepodařilo se mi přesvědčit ji o nutnosti dalšího vyšetření a léčby. Mám v úmyslu spojit se z tohoto důvodu s jejím anglicky hovořícím synem a získat jeho podporu a pomoc. Konec, doktor Corey, děkuji.“

Luke Corey vypnul diktafon, pohodlně se opřel a se zavřenýma očima si unaveně třel kořen nosu. Paprsek odpoledního slunce se odrážel od kraje jeho pracovního stolu a kouzlil zářivě světlý proužek nájemném vzorku tapet pokrývajících stěny ordinace. Na chvilku vypudil z mysli všech dvaadvacet pacientů, jejichž problémy se celý den zabýval a po deset minut vychutnával opojné ticho a klid.

Slastný pocit kalila jen lehká bolest v dolní části zad. Zdálo se mu, že se v poslední době hlásí o slovo každý den o něco dříve. „Vyřízenej v šestatřiceti,“ zabručel si pro sebe.

Vstal, protáhl se a rozhlédl po místnosti. Sloužila mu jako pracovna již celé čtyři roky a její zvláštní útulná atmosféra v něm zas a znovu vyvolávala příjemný pocit uspokojení. Byla součástí šedesát let starého domu postaveného v typickém, osobitém stylu jako ostatní budovy na Cape Codu a jejímu zařízení dominoval starobylý široký dubový stůl, modrá čalouněná pohovka a obrovská knihovna, jejíž regály od podlahy až ke stropu zaplňovaly knihy, diáře a nespočetné množství odborných časopisů.

Šikmo od jeho židle stálo nízké, bezové křeslo, čehož si Luke obzvlášť cenil. K smrti nerad totiž hovořil s pacienty přes pracovní desku stolu. Na stěně proti jedinému, osmidílnému oknu visela v černých rámečcích čtyři osvědčení.

Z ozdobného písma, jímž byly vyhotoveny, se návštěvník dozvěděl, že uživatel ordinace je Lewis Tyler Corey III., jenž v roce 1963 promoval na Harvardu a v roce 1967 ukončil studium medicíny na Lékařské fakultě univerzity v Mississippi. Další certifikát byl vlastně licencí opravňující jejího majitele k provozování lékařské praxe ve státě Massachusetts a zbývající prozrazoval jeho členství v Americkém sdružení rodinných lékařů.

Uloženo v originální obálce a nezarámováno leželo v poslední zásuvce na levé straně stolu páté osvědčení.

Písemná vojenská pochvala prezidenta Spojených států z

července 1970. A spolu s ní stříbrná hvězda a purpurové srdce v jemném černém pouzdru.

Poklidnou tichou atmosféru přerušilo náhlé zapraskání a následné vytrvalé pípání pageru ležícího na druhém konci stolu. Po chvilce vystřídal pípání nosový, téměř bezpohlavní hlas nemocniční operátorky. „Doktor, Corey! Volejte, prosím, pohotovost. Tady KTY817.“ Luke stál u okna a upřen Zpozoroval drozda skákajícího bezstarostně po trávníku. S rezignovaným povzdechem odvrátil zrak, vypnul pager a zvedl telefon.

„Tati, můžu si odpočinout? Cvičím už skoro hodinu a jsem unavený.“

„Můžeš odpočívat hned, jak to budeš umět. Hraješ jednu a tu samou fugu už víc než týden a pořád v ní děláš stejné chyby. Jak potom chceš, abychom zazářili na klavírním recitálu u paní Hartmanové, když nezvládneme ani tuhle jednoduchou Bachovu skladbu?“

„Ale, tati, já to prostě nedokážu.“

„Lukeu, víš dobře, že ani já, ani tvá matka si nepřejeme slyšet z tvých úst, že něco nedokážeš. Dej si minutku pauzu a potom začneme znovu od začátku.“

„Ano, pane.“

Janet Dibbsová byla vrchní sestrou na pohotovostním oddělení nemocnice ve Strathmoru a byla na svou práci náležitě hrdá.

Město mělo asi deset tisíc obyvatel, ale protože leželo na Cape Codu, každoročně v létě se jejich počet zvyšoval téměř desetinásobně. Tomu také odpovídal pravidelný příval pacientů, jenž měl za následek spoustu problémů s personálem. Slečna Dibbsová však všechno a vždy zdárně vyřešila. Její jedinou chybou, pokud se to ovšem vůbec chybou dalo nazvat, bylo úsilí vštípit všem nemocným pocit, že právě ona je při péči o ně tou nejdůležitější a nepostradatelnou osobou.

Ve svých jedenatřiceti byla dosud svobodná Janet své práci, své nemocnici a svým pacientům doslova oddána.

Pociťovala hluboký respekt a lásku ke „kapacitám“

doktorům obdařeným nejen vzděláním a inteligencí, ale také soucitem. A byla naprosto nemilosrdná k „felčarům“, kteří o životě a smrti rozhodovali bez hlubšího zájmu, přičemž hlasitě vyštěkávali své rozkazy na ty nejslabší z nejslabších, neboť sami byli příliš nejistí, aby se odvážili požádat o pomoc.

Častokrát se stalo, že s jejich nařízením polemizovala, nebo je otevřeně a před všemi zaměstnanci kritizovala a jednou si na ni dokonce ošetřující lékař oficiálně stěžoval, neboť si bez jeho povolení vyžádala konzultaci chirurga u jednoho zvlášť těžkého případu.

Luke však od počátku svého působení ve Strathmoru patřil k favoritům Janet Dibbsové. Získal si ji hned na první společné službě a při prvním vážnějším případu, srdeční zástavě.

Po aplikaci elektrošoku se obnovila činnost srdce a Luke klidným ale pevným hlasem chrlil odpovídající příkazy, přičemž neopomínal každý požadavek doplnit slůvkem „prosím“ a otevřeně pochválit každý bezchybně provedený úkon. Navodil tím příjemnou atmosféru a ze tří sester a dvou lékařů se tak stal dokonale sehraný tým.

„Doktore Coreyi, nemám tlak. Před minutou byl ještě 90 na 60,“ vykřikla náhle Susan Carmichaelová.

„Pusťte tu kapačku naplno, prosím.“

„To jsem už udělala.“

„Walte, začni s masáží. Slečno Dibbsová, infuzi dopaminu, prosím.“

„Ano, doktore. Jakou koncentraci?“

„Cože?“

„Toho dopaminu, doktore. Jak ho mám naředit?“

Na několik vteřin se místnost ponořila do hlubokého ticha, narušovaného jen typickým zvukem vytrvale stlačovaného hrudníku a pravidelnými vzdechy ambuvaku.

Luke upřeně zíral na podlahu, potom vzhlédl a lehce pootočil hlavu. „Zatraceně, já si nemůžu vzpomenout.

Slečno Dibbsová, pomohla byste mi, prosím?“

„Myslím, že 800 miligramů na 500 kubíků ryzáku by mohlo stačit.“

„Výborně. Namíchejte to a pusťte. Vydržte, zdá se, že se lepší.“

O deset minut později se krevní tlak pacienta podařilo stabilizovat.

Luke se nepokoušel svůj výpadek omlouvat, naopak, před všemi se na Janet usmál a prohlásil, „Díky, že jste mě podržela, slečno Dibbsová. S vámi se opravdu nikdo nemusí srdeční zástavy bát.“

„Pohotovost, Dibbsová.“

„Janet, tady Luke. Co tam máš?“

„Pětapadesátiletou ženu. Zkolabovala při večeři se svými přáteli. Neléčila se u žádného doktora a ty máš dnes v noci službu.“

„Jak to s ní vypadá?“

„Nereaguje, tlak 230 na 130, dýchání 30, puls 120, pravidelný. Zřejmě iktus.“

„Zornice?“

„Ve střední poloze, stejné a reagující.“

„Natočte jí EKG a nasaďte kapačku dextrózy, prosím.

Za dvě minuty jsem tam.“

Luke zavěsil, promasíroval si záda, vklouzl do lehké kožené bundy a zadními dveřmi vyšel ven. Obvykle tu necelou čtvrtinu míle od ordinací MUDr. T. Kennera

Putnama a MUDr. Lewise T. Coreye k patnáct let staré nemocnici absolvoval po svých. Ale dnes večer na něj čeká na pohotovosti pacientka, proto se rozhodl, že pojede svým zeleným oldsem z roku 1966. Jeden přítel mu dal přezdívku „King Kong“ poté, když vyvázl bez jediného škrábance z kolize, při níž dokonale odepsal úplně nový ford.

Luke měl oldsy rád nejen pro jejich masivní konstrukci, ale také pro relativní pohodlí, které se uvnitř jeho sto osmdesát osm centimetrů dlouhé a devětaosmdesát kilogramů těžké postavě dostávalo. Byl pořádný chlap, přitažlivý svým drsným, energickým vzhledem, který jedna z bývalých lásek charakterizovala jako rané stádium hrdlořeza. Jediný hřeben, který znal a používal na své rovné vlasy pískové barvy, byly vlastní prsty, a díky tomu působil neustále dojmem rozcuchaného a ke svému vzhledu lhostejného jedince. To spolu s hluboko posazenýma zelenomodrýma očima probouzelo v ženách bez ohledu na jejich věk naléhavé mateřské instinkty.

Luke si byl dobře vědom, jaké pudy u příslušnic druhého pohlaví vyvolává, ale nechápal a nebyl schopen vyrovnat se s faktem, že mnohé z nich ho zároveň shledávaly také sexuálně přitažlivým. Tak jako byl sebejistý a zkušený v lékařské praxi, kterou provozoval, tak mu na druhé straně scházela jistota a zkušenost ve vztahu k ženám, s nimiž se setkával mimo medicínu.

Zmáčkl tlačítko kliky u dveří svého oldse. Jako vždy nešel otevřít. Automaticky sáhl do pravé zadní kapsy pro klíče a zároveň si uvědomil, že auto nikdy nezamyká.

Nadzvedl tedy nepatrně držátko a dvířka se skřípěním povolila.

„Co ta trojka z francouzštiny?“

„Madame Smithová mě nemá ráda. Neřeknu prostě ten přízvuk tak, jak si přeje.“

„Podívej se, Lukeu, paní Smithová učí francouzštinu už léta, takže pokud tvrdí, že nemáš dobrý přízvuk, tak ho zcela nepochybně nemáš. Předpokládám, žes ji požádal o nějaké mimořádné zadání nebo doučování.“

„Ne, pane. Po vyučování chodím na basket a…“

„Basketbal můžeš klidně vynechat. Víš dobře, že známky z toho ročníku budou rozhodující pro tvou další budoucnost, že budeš muset právě tohle vysvědčení všude uvádět. Chceš, abychom ti domluvili nějakého domácího učitele?“

„Ne, pane. To nebude nutné.“

„Lewi, nezdá se ti, že jsi na toho chlapce příliš tvrdý?“

„Margaret, já moc dobře vím, co to obnáší dostat se na vysokou školu. Trojky mu to jistě neulehčí.“

„Budu se snažit, aby to bylo příště lepší.“

„Dobře, Lukeu… a Lukeu.“

„Ano?“

Jsem rád, že máš ze všech dalších předmětů za jedna.

Pohotovost pulzující neustálou horečnou aktivitou pod umělým

mihotavým

osvětlením

působila

jakýmsi

nadčasovým dojmem. Pouze nesčetné nástěnné hodiny naznačovaly osamělému, od okolního světa odtrženému personálu oddělení, jak by to asi právě teď mohlo vypadat venku. Luke se tady hned od prvních dnů cítil jako ryba ve vodě.

21. dubna v 18:15 zde bylo obzvlášť rušno. Zoufalý nářek dítěte, jemuž právě na dvojce zašívali ránu, se mísil s nepřetržitým drnčením telefonů, které vždy jen na malý okamžik nahradilo několik obvyklých a na pohotovosti nekonečně používaných vět: „Zavolejte, prosím na rentgen, co nejrychleji to půjde, ano?“

„Pohněte s sebou někdo, toho chlapa je potřeba odvézt na JIPku.“

„Doktore Clarku, vaše pacientka je připravená na pětce.

A rozčiluje se, že jste ji nechal tak dlouho čekat.“

„Povězte jí, ať jde… no tak dobře, povím jí to sám.“

Luke prošel automaticky se otevírajícími dveřmi, rozhlédl se na okamžik kolem a zamířil k pokoji číslo 6, jenž býval vždy rezervován pro nejkritičtější případy. Na úzkém vyšetřovacím stole zde nyní ležela ženu s havraními vlasy a zjevnou nadváhou. Janet Dibbsová právě regulovala rychlost kapačky a další sestra měřila pacientce krevní tlak.

Luke si nehybnou postavu letmo prohlédl, neznatelně se usmál a otočil se k vrchní sestře. „Tak co?“

„Od chvíle, kdy jsem ti volala, se celkem nic nezměnilo. Přivezla ji záchranka, ale mám dojem, že už dorazili také její příbuzní. Jsou v čekárně. Jmenuje se Evelyn Samuelsová, věk: padesát sedm. Nemá žádný záznam o hospitalizaci, ale Hazel u přepážky říká, že ji zná, žije prý sama.“

Luke se pustil do prohlídky a zatímco si výsledky zkoumání a každý postřeh ukládal do paměti, pokračoval v rozhovoru s Janet Dibbsovou.

Zorničky 4 milimetry, pomalu reagující, žádné spontánní pohyby očí ani končetin. Lehce ztuhlá šíje.

„Co dělá tlak?“

„Trošku vyskočil, 250 na 140. Ale pulz jí spadnul na 80, dýchání na 15.“

„Vypadá to na krvácení nebo hypertenzní krizi.

Píchněte jí 300 diazoxidu, hned.“

Srdeční rytmus pravidelný. Žádné šelesty. Dýchání čisté, sklípkové.

„Paní Olsenová, sehnala byste mi, prosím,

oftalmoskop?“

„Hned, doktore.“

Femorální tepny hmatný pulz, na dolních končetinách žádné spazmy, Babinski oboustranně pozitivní.

„Tady je ten oftalmoskop, doktore.“

„Díky. Ještě mi podejte kladívko, prosím, a zjistěte, kde se Janet zdržela s tím diazoxidem.“

Žádný reflex. Šíje se nyní zdála ztuhlejší. Karotidy pravidelný pulz. V očích nejsou patrné stopy hemoragie, pouze zakalené okraje očního disku. Cévy na sítnici jsou zúžené, ale ne příliš.

„Diazoxide aplikován, doktore.“

„Dobrá, myslím, že to je krvácení do mozku. Doneste 500 ml mannitolu a zjistěte, jestli je Lowenstein na neurologii. Začínají se u ní projevovat zřejmé příznaky zvyšujícího se nitrolebního tlaku.“

„Chceš přizvat neurologa?“

„Jenom, pokud tam bude Lowenstein. Ti ostatní nám v minulosti moc platní nebyli. Oh, a Janet, řekni těm lidem tam, jaká je situace. Ať počkají, budu se jim věnovat hned, jak to bude možné.“

Luke se narovnal od stolu a bolestivě sebou škubl, jak si poprvé od svého příjezdu na pohotovost uvědomil zvyšující se tlak v zádech. Bylo tři čtvrtě na sedm a zdálo se, že má před sebou dlouhou noc. Ještě ho čeká večerní vizita.

„Tady je ten mannitol. Doktor Lowenstein je na nějaké schůzce mimo.“ Janetin příchod vytrhl Lukea z kratičkého zamyšlení.

„Počkáme s tím, až uvidíme, co jí dělá tlak. Kontrolujte ho pokud možno každou minutu nebo dvě. Jdu si promluvit s příbuznými. A připravte mi, prosím, podnos na lumbálku a

jednu z těch tenkých jehel. Zkusíme nabrat mozkomíšní mok, abychom měli jistotu, že jde o krvácení.“

Tři lidé, dva muži a jedna žena sedící v zadní části přeplněné čekárny se zvedli a následovali Lukea do salónku na druhém konci pohotovosti. Muži vypadali velmi znepokojeně, žena plakala.

„Jsem doktor Corey. Vy jste příbuzní paní Samuelsové?“ otázal se Luke a okamžitě si uvědomil, že u pacientky neviděl snubní prsten.

„Ne, jsme přátelé. Byli jsme u ní na večeři, když zkolabovala.“ Odvětil jeden z nich, Luke v duchu odhadoval, že mu může být něco mezi pětapadesáti a šedesáti lety. Měl silně prošedivělé vlasy a na sobě sportovní sako bez vázanky.

„Můžete mi, prosím, přesně popsat, co se vlastně stalo?“

„Bylo to takové nečekané,“ pokračoval muž.

„Vypadala dobře a měla i výbornou náladu, pak se náhle chytila za hlavu, předklonila se a zhroutila se k zemi.

Dýchala a její pulz nám také připadal v pořádku, okamžitě jsem zavolali záchranku.“

„Měla už někdy před tím podobný záchvat? Užívá nějaké léky?“

„Pokud vím, tak ne a přátelíme se léta,“ vmísil se do hovoru druhý muž. Vypadal na pětačtyřicet, dobře upravený,

s pečlivě provedenou manikúrou, oblečený ve světležlutém svetru a s motýlkem na krku. „Snad by to mohla vědět její dcera. Má dceru. Nevíš, kde bydlí, Lil?“

„Jak je jí, doktore?“ Ženě, jež se zřejmě jmenovala Lil, bylo asi čtyřicet, ale vypadala na padesát. Na obličeji měla silnou vrstvu makeupu.

„No,

domníváme

se,

že

prodělala

mrtvici,

pravděpodobně se jedná o nějaké krvácení do mozku.

Děláme, co se dá, ale nevypadá to dobře.“

„Její dcera Karen dělá sociální pracovnici nebo něco takového v New Yorku. Neznám její adresu, ale Evelyn o ní často mluvila. Mám tady její kabelku, třeba tam o ní něco najdeme.“

Luke bral právě do ruky peněženku paní Samuelsové, když do místnosti nahlédla Janet Dibbsová. „Doktore Coreyi, šel byste se na ni hned podívat, prosím?“

Vrátil neotevřené pouzdro ženě se slovy, „Tady, prohlédněte ji, jestli tam nemá něco o dceři. Vrátím se, jak jen to bude možné.“

Janet cestou na šestku podávala spěšně hlášení. „Má nyní mnohem větší levou zorničku, tlak klesl na 120, ale pulz je jen 50 a zpomalilo se i dýchání.“

„Nasaďte jí mannitol a pusťte ho co nejrychleji.

Budeme se muset pokusit snížit jí otok mozku. Až zajistíte tu kapačku, aplikujte jí intravenózně 12 mg dexamethazonu

a vycévkujte ji. A Janet, pokud je katolička, zavolejte kněze.“

Sám se ihned pustil do vyšetřování pacientky. Přesně, jak očekával, nitrolební tlak Evelyn Samuelsové narůstal.

Víc udělat nemohl, zbývalo jen doufat, že prostředky, které jí naordinoval, tento vývoj zvrátí. Celé dvě minuty v tichosti stál a prohlížel si ženu, jež nyní plně zaměstnávala jeho mysl a k jejíž léčbě směřovala veškerá jeho energie. Ženu, o níž před necelou hodinou ještě vůbec nic nevěděl.

Napadlo ho, že v mládí musela být velice krásná.

Nadváha dosud nestačila zcela pohltit jemné rysy úzké, kostnaté tváře orámované po ramena dlouhými uhlově černými vlasy. Pod plastovou kyslíkovou maskou prosvítaly rty jemně nalíčené růžovou rtěnkou. Jediným šperkem, který měla na sobě, byly drobné perlové náušnice.

V tom okamžiku si Luke povšiml jejího levého zápěstí.

Na chvíli se zamyslel a zavzpomínal, kolikrát již během své lékařské kariéry zpočátku přehlédl i na první pohled zjevné tělesné postižení pacienta, jako například deformovanou končetinu když usilovně pátral po příčinách právě se projevivšího onemocnění. Evelyn Samuelsová měla kolem dokola omotané zápěstí nějakou lepicí páskou asi čtyři centimetry širokou. Právě se chystal ji odstranit, když dovnitř vstoupila Janet s podnosem na cévkování. „Mám dojem, že ta žena našla nějaké údaje o její dceři. Jestli chceš,

tak tam zajdi, já tady na to zatím dohlédnu,“ prohlásila a pustila se do práce.

Luke krátce pohlédl na náplast na pacientčině zápěstí.

Umínil si, že ji sundá hned, jak bude mít příležitost a vykročil k salónku.

Žena jménem Lil již neplakala. Opravila si makeup a v ruce svírala ošoupaný průkaz totožnosti. „Tady to je,“

přivítala ho. „V případě nehody uvědomte, prosím, slečnu Karen Samuelsovou, 888 West 57. Street, New York, 12128774982.“

Luke si od ní vzal kartičku. „Jak to s ní vypadá?“ otázal se jeden z mužů.

„Moc dobře ne, je pořád v bezvědomí, ale děláme, co je v našich silách.“

„Myslíte, že jsme tady něco platní?“

„Jestli si chcete počkat, můžete, ale případ je dost nepředvídatelný. Když mi tady necháte číslo, kde vás mohu zastihnout, zavolám vám, jakmile nastane nějaká změna.“

„Díky, doktore. To bude nejlepší.“

„Lukeu, máš chvilku čas? Potřebovala bych si s tebou o něčem promluvit.“

„Samozřejmě, mami. Zrovna končím s tou proklatou chemií. Už jen čtyři měsíce a mám to za sebou. Tedy alespoň střední školu.“

„Lukeu, ty víš, že jsi spolu s Elizabeth to nejdůležitější, co mám a že vás oba nesmírně miluji.“

„Jasně, že to vím, mami. My tě také milujeme. Ehm, vás oba.“

„Ale otec a ty spolu v poslední době moc nemluvíte.“

„To je všechno kvůli té zatracené univerzitě, mami. On prostě nechce pochopit.“

„Já vím, kvůli čemu to je, Lukeu, brala jsem si tvého otce před více než dvaceti lety. Kdo by mohl vědět lépe než já, jak dovede být tvrdohlavý a umíněný. Od tvého narození však touží dělat pro tebe jen to nejlepší.“

„Ale mami, to přece neznamená, že když si myslí, že to je nejlepší, tak.“

„Počkej, nech mě domluvit. Já jen chci, abys věděl, že tě miluje stejně jako já. Samozřejmě, že se ho velice dotklo, když jsi odmítl jít na Harvard. Je to jeho škola a on prostě předpokládal, že…“

„V tom je celý problém. Vždycky předpokládá a usuzuje, aniž se mě zeptá. Kolikrát jsem se už přistihl, že nechci něco udělat jenom proto, že on na tom bezpodmínečně trvá.“

„S tou univerzitou je to také tak?“

„No… asi ano.“

„A co s tím chceš dělat?“

„Myslím, že dřív nebo později na Harvard stejně půjdu.“

„A já myslela, že tvůj otec je paličák. Dobrou noc, Lukeu.“

„Ale půjdu tam jenom proto, že se tak rozhodnu a budu si to přát já sám. Dobrou noc, mami.“

Luke se vrátil do pokoje číslo šest. Pacientka lehce pohnula pravou rukou a oběma nohama. Janet se na něj s obdivným pohledem usmívala. „Zorničky se zmenšily a nepatrně reagují na světlo. Ty pohyby začaly asi před dvěma minutami. Další tvá zázračná léčba?“

„Pochybuji,“ odpověděl Luke zatímco oftalmoskopem zkoumal síť drobných arterií a žilek na očním pozadí Evelyn Samuelsové. „Myslím, že bychom se jí mohli mrknout na ten míšní mok a potom zavolám její dceři do New Yorku.

Pojď, podej mi ruku.“

Opatrně obrátili nemocnou na levý bok. Sestra ji uchopila jednou rukou pod koleny a druhou za krkem, ohnula ji a zpřístupnila tak lékaři mezery mezi obratli. Luke si očistil oblast v dolní střední části zad a vpíchl do něj menší množství novokainu pro případ, že by Evelyn cítila bolest. Potom pečlivě prozkoumal umístění dvou sousedních obratlů a jemně mezi ně zavedl tenoučkou spinální jehlu.

Spokojeně se usmál, když ucítil první a posléze i druhé vrzavé zapraskání. Míšní mok kapal o něco rychleji než bývá obvyklé a byl lehce načervenalý, zatímco za

normálních okolností bývá čirý. Luke odchytil deset kapek do malé skleněné zkumavky a vytáhl jehlu.

„Jdu s tím do laborky. Nevypadá to dobře,“ řekl.

„Na JIPce nejsou místa, Lukeu. Budeme si ji muset zatím nechat u nás.“

„Jistě. Nechte jí nasazený mannitol, tak těch 200

kubíků za hodinu. Pokusím se spojit s její dcerou a také bych rád stihl večerní vizitu.“

„Mám ti poslat pro večeři?“

„Díky, zobnu si něco nahoře. A kromě toho,“ dodal s úsměvem, „nerad večeřím dřív, než se naobědvám.“

Teprve když odpočíval za stolem v klubovně ve třetím poschodí a čekal na spojení s New Yorkem, vzpomněl si na zalepené zápěstí své pacientky.

„Moc mě to mrzí, ale Karen na víkend odjela. Jsem její spolubydlící, Jackie. Mám jí něco vyřídit?“

„Jackie, tady doktor Lewis Corey, volám z Cape Codu.

Je u nás hospitalizována její matka. Vypadá to, že ji postihla těžká mrtvice.“

„Ach, bože. Bude, tedy, chci říct, má nějakou naději, že…“

„To se zatím nedá odhadnout. Nevíte, jak bych se s Karen mohl spojit?“

„Ne, nic mě nenapadá. Odjela s přáteli na farmu někde v Connecticutu. Dokonce ani neznám nikoho z těch lidí, co jsou s ní.“

„Dobře, tak poslouchejte. Třeba byste mohla zkusit zítra zavolat k ní do práce a zjistit, jestli tam někdo neví, kam jela. Řekněte jí, aby přijela na Cape, nebo zavolala doktora Lewise Coreye, volačka 617, číslo 5262990.“

„Doktore. Setkala jsem se s paní Samuelovou jenom jedenkrát, ale byla mi velice sympatická. Myslíte, že byste mi mohl ještě dnes v noci zavolat a informovat mě, jak se jí daří?“

„Jistě, Jackie. Promyslete si zatím, jak najít Karen, ano?“

„Dobře. Na shledanou, doktore.“

„Na shledanou.“

Ne všichni lékaři vykonávali večerní vizitu tak svědomitě jako ranní. Často nebyla nutná nebo ji prostě udělat nemohli. Luke si však v době, kdy pracoval jako rezident v Městské nemocnici v Bostonu, na večerní inspekce přivykl. Naučil se chápat ranní lékařskou prohlídku jako čistě zdravotní a večerní vizitu vnímal jako sociální návštěvu, při níž si udělal čas a přesvědčil se, že pacienti jsou zajištěni na noc a při níž také ochotně zodpovídal otázky, které mu kladli oni sami nebo jejich příbuzní.

Když začal svou kariéru jako praktický lékař a zároveň partner váženého doktora Kena Putnama, vykonával večerní vizity každý den. Ale po letech jej rozrůstající se klientela a

pracovní vytížení donutilo omezit je na každou třetí noc či víkend, kdy měl službu.

V devět hodin měl za sebou již deset nemocných a chystal se na poslední čtyři, když ho opět volali z pohotovosti. Janet se marně pokoušela skrýt své nadšení.

„Lukeu, probrala se. Naše dáma se probrala. Nejdřív se ptala na Karen a potom na doktora. Také něco mumlala o nějakém klíči.“

„Hned jsem dole.“

„Jo, Lukeu, co ta její bandáž na zápěstí?“

„Nevím. Počkej tam, třeba se to dozvíme.“ Luke překvapil sám sebe, s jakým náhlým přívalem energie seběhl tři patra k pohotovostnímu oddělení. Jakmile se dotknul zábradlí, bolest v zádech skoro zmizela a přestože mu schody obvykle dělaly potíže a trošku kulhal, dnes je bral po třech.

Na pohotovosti byl tou dobou zvláštní klid. Zastavil se v sádrovně a usmál se na ortopeda Johna Nowaka, jenž měl tvář i ruce celé bílé a právě dokončoval znehybnění paže malého chlapce dosud oblečeného v žákovském dresu.

Nowak pohlédl ke dveřím a kývl na svého devítiletého pacienta. „Než to tenhle rváč dotáhne do první ligy, budeme ho muset naučit, jak se správně uhýbá před odpaly, co?“

Luke se pobaveně zašklebil, povzbudivě mrknul na kluka a namířil si to rovnou na šestku.

Ve dveřích vyšetřovny se srazil s Janet. „Je při vědomí, lepší se stále víc, Lukeu,“ spustila okamžitě. „I když levou rukou zatím nemůže hýbat. Ptala jsem se jí na tu bandáž, ale nechtěla o tom mluvit, dokonce mi ani nedovolila se jí dotknout.“

„Přišly už výsledky rozboru míšního moku?“

„Oh, ano. Moment. Někam jsem to položila. Tady,“

vytáhla z kapsy uniformy svazek papírů. „Naservírovaný přesně mezi šichtovnicí na příští měsíc a účtem ze samoobsluhy. Cukr 50, bílkovina 140, leukocyty 30, erytrocytů tolik, že se to nedá spočítat.“

Luke kýval, ale neřekl nic. Přešel pokojem k Evelyn Samuelsové. Opravdu se probrala, ale nebyl nadšený tím, jak vypadala. Kromě ochrnuté ruky si Luke všiml, že má pokleslou levou část obličeje a asymetrické zornice. Pravá byla o poznání větší než levá. Dýchala těžce, mělce a zrychleně, pleť měla bledou, nezdravě bílou. Luke si začínal být jistý, že jeho pacientka krvácení do mozku nepřežije.

Nenápadně kývl a Janet, která s ním pracovala již čtyři roky, pochopila, potichu vyšla z pokoje a neslyšně za sebou zavřela dveře. Luke popadl židli a přisunul si ji k vyšetřovacímu stolu tak, aby mu Evelyn Samuelsová dobře viděla do tváře. Záměrně zvolil pravou stranu, neboť levé zorné pole mohla mít následkem krvácení poškozené.

Mluvil k ní pomalu a hlasitěji než při obvyklém rozhovoru. Odpovídala chraptivě a přerušovaně, se zjevně velkými potížemi při artikulaci.

„Paní Samuelsová, jsem doktor Corey. Jsme na pohotovostním oddělení strathmorské nemocnice.“

„Doktore… Co… se… mi… stalo?“

„Doma jste zkolabovala. Vypadá to, že jste prodělala mrtvičku. Nelekejte se, prosím. Rozumíte mi, co říkám?“

„Doktore… mrtvici? Ehm… umřu?“

Za léta studií a praxe slyšel Luke tuhle otázku mnohokrát, ale v podobné situaci jako byla tahle ještě nikdy.

Vždy míval čas na vyhýbavou, neurčitou odpověď, alespoň do té doby, než zjistil, jak moc pacient touží znát skutečnou pravdu. Čas na vysvětlení, na výčet všech „snad“ a „možností“, které udržovaly alespoň malou naději. Ale nepoužíval jich, pokud žádná nebyla. V konečném fázi rakoviny, již mnohokrát pacientům otevřeně řekl, že jediné, co pro ně nyní může udělat, je zbavit je bolestí. Byla to oblast medicíny a života, v níž se necítil nejlépe. Po více než deseti letech lékařské praxe nedokázal rozptýlit ve své mysli pochybnosti o tom, zda má vůbec právo pacientovi lhát. V

některých případech tak učinil. Ale dnešní noc k nim patřit nebude.

„Paní Samuelsová, byla to opravdu těžká mrtvice,“

řekl. „Děláme, co je v našich silách. Ale zatím se to nevyvíjí příliš nadějně. Pokoušel jsem se spojit s Karen v New

Yorku. Není doma. Doufám, že se mi podaří zjistit o ní něco ještě dnes v noci. Rozuměla jste mi?“

„Rozuměla… prosím vás… ten klíč… to je… úplně všechno… to… nejdůležitější… prosím… Karen… musíte dát ten klíč Karen… úplně všechno… nikomu jinému…

prosím, dejte ho Karen…“

„Paní Samuelsová, jaký klíč? Kde je ten klíč?“

Slova jí vázla víc a víc, mluvila tiše a přerývaně, Luke se musel sklonit až k jejím rtům.

„Náplast… náplast na ruce…“

Luke ji rychle odstranil a zpod první vrstvy lepicí pásky vytáhl bronzový klíč. Strčil si ho do kapsy a náplast vyhodil do koše. Potom se otočil zpět ke své pacientce. Měla zavřené oči a dýchala pomalu a mělce. „Evelyn… Evelyn, slyšíte mě?“ otázal se. Držel v dlani její pravou ruku a pokračoval s ústy těsně u jejího ucha. „Evelyn, prosím vás, jestli mě slyšíte, stiskněte mi ruku.“ Pomalu oddychovala, ale nereagovala. Pohlédl na hodiny nade dveřmi. Bylo 22:15.

Janet seděla v klubovně a usrkávala kávu. Proti prázdnému místu vedle ní stál šálek pro Lukea. Černá káva s troškou cukru. Sedl si a zíral do vychladlého nápoje, jakoby chtěl v jeho temných hlubinách vyčíst odpověď.

Drahá maminko a tatínku.

Je to takové zvláštní, že poté, co jsem Vám dva roky volal, nebo Vás navštěvoval, Vám nyní po celou dobu, kdy jsem tady v Marylandu, píšu. Včera po vyučování mě zastavil profesor filozofie a ptal se, jestli ten doktor Lewis Corey, který byl právě jmenován ředitelem Národního institutu zdraví, je můj otec. Už už jsem ho chtěl opravit a říci mu, že můj otec je přece děkanem lékařské fakulty! Ach, Bože, kolik jsi toho dokázal.

Všechno mi zatím neskutečně skvěle vychází. Závěrečné zkoušky se konají příští týden, ale hrůzu mi nahání jen fyzika. Ta je snad horší než francouzština!

Mám pro vás několik špatných i dobrých zpráv. Nejdřív snad k těm horším. V létě nepřijedu. Zapojil jsem se v místním mládežnickém centru do jistého projektu a oni mi slíbili plat, když v něm budu přes prázdniny pokračovat.

Vím, jak moc jste si přáli, abychom byli s Elizabeth v létě doma, ale tak tam budete mít alespoň ji.

A teď ty dobré. Čím dál tím víc uvažuji o studiu lékařství a rozhodl jsem se absolvovat přípravnou stáž.

Pokud ovšem udělám fyziku! Když jsem viděl, v jaké bídě žijí a jakými nemocemi trpí děti v chudinských čtvrtích, zaujalo mě to a chtěl bych s tím něco dělat. Hlavní důvod, proč jsem se dosud definitivně nerozhodl, je skutečnost, že mě budou srovnávat s otcem a jeho ohromnými úspěchy. Jeden doktor Lewis T. Corey na světě je až až, co by si počali se dvěma!

No, tolik asi ke studiu.

Mimochodem, chodím s jednou ohromnou dívkou.

Jmenuje se Sarah Rosenová. Snad budu mít příležitost někdy vám ji představit.

Líbám Vás oba a také Elizabeth.

Luke.

Janet odešla zkontrolovat stav paní Samuelsové a za chvilku se vrátila k Lukeovi na klubovnu.

„Je to pořád stejné,“ informovala ho. „Tlak 100 na 60.

Pravá zornička beze změn, ale levá se nyní zdá být větší. Co o tom soudíš?“

„Nevím. Pokud tak vydrží do rána, uvažoval jsem, že bych ji poslal do Bostonu na neurochirurgii. Ale nemyslím, že k tomu dojde.“

„Zjistil jsi, o jakém klíči to mluvila?“

„Jo, mám to.“

„A o co jde?“

„Právě kvůli tomu klíči měla zavázané zápěstí. Byl schovaný v té náplasti.“

„A od čeho je?“

„Nemám tušení.“

„To je tedy věc! Myslíš, že ho tam měla přilepený pořád?“

„Asi ano.“

„To je teda záhada! Co s ním budeš dělat?“

„Předám ho její dceři.“

Janet pohlédla na hodiny nad jejich hlavami.

Nevědomky si odhrnula pramínek hnědých vlasů, jenž jí spadl do čela, a s loktem na desce stolu si dlaní podepřela hlavu.

„Lukeu, za patnáct minut končím. Pojeď se mnou, udělám ti něco k jídlu a…“

Podrážděně jí skočil do řeči: „Janet, už jsme to probírali minule, nechci to pokoušet.“

„Vždyť o nic nejde. Byla by to jen taková uklidňující, přátelská večeře.“

„Zatraceně, Janet, nesnaž se mě pořád zachraňovat, prosím tě.“

Zvýšil hlas, až jedna ze sester za pultem na druhé straně oddělení vzhlédla od své práce. „Prosím tě, Lukeu,“

šeptala Janet. „Neměla jsem v úmyslu tě rozčílit. Říkala jsem si, že každý člověk potřebuje být čas od času s někým, kdo je mu blízký, s nímž se cítí dobře. V žádném případě nechci, aby sis myslel, že jsem od tebe očekávala něco jiného. Kdybys dělal jen to, co sám chceš, tak by přece bylo všechno v pořádku.“

Luke vstal. Zlost ho již přešla. „Poslyš, vážím si tvého pozvání,“ prohlásil nyní spíše unaveně. „Opravdu. Ale snad až někdy jindy. Stejně tady musím zůstat a dohlídnout nebo něco udělat pro Evelyn.“

Otočil se a zamířil zpět k pokoji číslo šest. Janet se za ním dívala, dokud nezmizel za dveřmi a potom sama

vykročila do salónku v zadní části pohotovosti zapsat se na další směnu a zjistit, s kým slouží. „Kdopak to asi bude, Lukeu?“ mumlal jsi pro sebe. „Ty tedy ne, brouku, ty jistě ne,“ odpověděla si nahlas.

Evelyn Samuelsová zemřela tiše. Joan Porterová, která měla noční službu, vzbudila Lukea z lehkého spánku na gauči v půl druhé v noci.

„Doktore Coreyi, posledních dvacet minut se mi nepodařilo změřit paní Samuelsové tlak,“ oznámila mu.

Luke se zvedl a kovová střepina zarostlá hluboko v zádech se ohlásila ostrou bodavou bolestí. Joan Porterova, zkušená zdravotní sestra okamžitě s mateřským instinktem zareagovala. „Je vám něco? Mohu vám nějak pomoci?“

„Ne, ne, to je dobrý,“ ujišťoval ji. „Tenhle gauč není zrovna nejvhodnější na spaní. Vlastně byste mi mohla přinést pár aspirinů. Až zkontroluji, co se děje na šestce, tak si je vezmu.“

S pohledem upřeným na Evelyn Samuelsovou se zastavil ve dveřích pokoje. Ležela nehnutě, se zavřenýma očima a jen každých patnáct vteřin se mělce nadechla.

Posadil se k ní, sevřel jí ruku v dlaních a opřel si o hřbet ruky čelo. Během dvou minut se její dech zastavil úplně.

Zůstal uvnitř ještě několik dalších okamžiků a potom se pomalu vrátil. Joan Porterova mu podala dvě tabletky a Luke je mlčky spolknul.

„Paní Porterova, kolik už je vašim dětem?“ otázal se náhle.

„Jeden je na univerzitě, June bylo šestnáct a malému je deset.“

„A nechce být někdo z nich doktorem?“

„Steven. To jen ten na vysoké. Nemluví o ničem jiném.

Proč?“

„Jen tak mě to napadlo,“ přiznal. „Poslyšte, řekněte mu, že za mnou může přijít do ordinace, jestli bude chtít, až bude doma.“

„Ale to je od vás moc milé, doktore Coreyi. Děkuji.

Bude určitě nadšený. Doktore? Je mi to moc líto, jak to dopadlo s paní Samuelsovou.“

„Jo,“ přikývl. „Mně taky.“

Loudal se pomalu k telefonu a vytočil číslo do New Yorku. Oznámil spolubydlící Karen Samuelsové, že tělo zemřelé zůstane v nemocnici, dokud se Karen nepostará o všechny potřebné náležitosti. Chtěl se zmínit o klíči, ale nakonec si to rozmyslel.

Potom zavolal okresnímu patologovi, který mu přislíbil, že přijede ráno prohlédnout tělo a vystavit úmrtní list.

Nakonec se Luke s díky rozloučil s noční směnou a odjel se domů vyspat. Za pět a půl hodiny musel být svěží a připravený na ranní vizitu.

Patnáct minut před tím, než se ozval budík, vzbudilo Lukea prudké zahřmění blížící se bouře. Převalil se na lůžku a pohlédl z okna, jak vítr strhává přes Green Lake husté provazce deště a bičuje jimi sedlovou střechu domu, který byl již tři roky jeho domovem. Ložnice byla větší ze dvou podkrovních místností nad obývacím pokojem a jídelnou situovaných v přízemí do tvaru písmene L. Okno proti jeho lůžku směřovalo k východu a poskytovalo Lukeovi nádherný pohled na východ slunce nad jezerem. Ale dnes se pohádkové svítání nekonalo.

Rytmické bubnování deště ho rozradostnilo a navodilo v něm slavnostní náladu. Naladil si na rádiu stanici s varhanní hudbou. Haydn, pomyslel si. Oholil se a připravil na každodenní utrpení, které mu přinášel výběr obleku.

Sarah si jej často dobírala, když spokojeně kombinoval proužek s kostkou nebo vzájemně se přetloukající barvy. Po letech plných trápení a nesčetných omylů si vypracoval spolehlivý a jednoduchý systém. Hnědé oblečení pověsil na jednu stranu a ostatní, laděné do modra, na druhou. Červená košile nebo zelený svetr, které se mu občas do garderóby nějak přimíchaly, nevyhnutelně skončily v šatníku v přízemí a jen zřídka, pokud vůbec, ještě někdy spatřily světlo světa.

Při pohledu na deštivý den za okny se Luke usmál a dramaticky k němu zvolil modrou.

Oblékl se a zvedl zmuchlané kalhoty, které měl včera na sobě, a obsah kapes z nich vysypal na postel: dvě

nemocniční pera, peněženka, drobné, tři dosud nevyřízené telefonní vzkazy na růžových kartičkách a starý, zašlý klíč.

Lukeovi trvalo několik vteřin, než si v hlavě uspořádal všechny události včerejšího dne. Vzal ten záhadný kousek kovu do ruky. „Asi klíč od rodinných klenotů,“ řekl nahlas a v tom okamžiku si uvědomil, že jeho tvar a velikost odpovídala spíše zámku na dveřích než na nějaké šperkovnici. Vyhodil ho do vzduchu, bez úspěchu se pokusil chytit jej za zády a rozhlížel se, kam by zatím uložil drobný předmět, který jeho zesnulá pacientka označila jako „úplně všechno.“ Už ho chtěl odložit do malé kazety z týkového dřeva na toaletce, ale v posledním okamžiku mu padl do oka okraj pouzdra šachů, zastrčeného v šatníku mezi několik dalších společenských her. A jakoby šlo o bůhvíjaké tajemství, ohlédl se přes rameno, strčil klíč mezi figurky a zasunul krabici zpátky do poličky.

Potom si oblékl nepromokavý pršiplášť s kapuci a vydal se na cestu do nemocnice.

Janet Dibbsová přijela to odpoledne na službu s půlhodinovým zpožděním. Vjela na zatopený úsek silnice a její camaro v něm uvízlo. Susan Carmichaelová jí spěchala naproti.

„Co se ti stalo? Nikdo tady nepamatuje, že bys přišla do práce takhle pozdě. Volala jsem ti domů, ale…“

„Ale nic, všechno je v pořádku,“ odpověděla a když viděla starost svých podřízených, opouštěla ji rychle zlost.

„Pořád nic nedělají s tím trativodem na Seaview. Jednou se tam v té louži někdo utopí.“

Susan ztišila hlas. „Poslouchej,“ šeptala jí, „je tady nějakej chlap a vyptává se na pacientku doktora Coreye. Tu, co jsme přijali včera v noci. Řekla jsem mu, aby počkal v salónku.“

„Paní Samuelovou, který pokoj jste ji dali?“

„To je právě to,“ pokračovala Susan, sotva dechu popadala. „Ona zemřela. Asi ve dvě v noci, vůbec neopustila pohotovost. Ale neřekli jsme mu to.“

„Dobře. Kdo to je?“

„Myslím, že přítel. Říkal, že tady včera v noci byl a doktor Corey mu prý slíbil zavolat, kdyby nastala nějaká změna v jejím stavu. Buď zapomněl, nebo se mu to zdálo už moc pozdě.“

„Asi pospíchal domů,“ odvětila Janet s dávkou hořkosti. Potom s pokrčením ramen prohlásila. „No nic, Luke má také právo občas zapomenout jako kdokoli z nás.

V salónku, jo?“ Susan přikývla. „Tak dobře, jdu s ním promluvit.“

„Je to fešák,“ vyhrkla ještě Susan, zatímco si Janet odkládala na věšák pláštěnku. Potom se otočila, uhladila si lehce pomačkanou přední část uniformy, usmála se na přítelkyni a vykročila.

„Promiňte,“ omluvila se a okamžitě musela v duchu konstatovat, že Susan nepřeháněla. „Jsem sestra Dibbsová.

Mohu vám nějak pomoci?“

„Oh, ano, prosím. Rád bych se dozvěděl něco o paní Evelyn Samuelsové. Přivezli ji sem včera večer… počkejte.

Nebyla jste také u toho?“ Příjemný, tichý hlas dokonale ladil s jeho uhlazeným zjevem a zdvořilým chováním. Janet pocítila, jak se jí při pohledu do té ostře řezané tváře a temně modrých očí zrychluje tep. Mohlo mu být čtyřicet, ne, spíše pětačtyřicet, opravila se, když si všimla stříbrných nitek v černých kudrnatých vlasech.

„Ano,“ odvětila. „Spolu s doktorem Coreyem jsme u ní byli skoro celou noc. Dělali jsme, co jsme mohli.“

„Co jste to řekla?“ Přivřel oči a nepatrně zvýšil hlas.

Janet pojednou zneklidněla, viděla, že se jí situace začíná vymykat z rukou. Posadila se a na okamžik ztichla, aby se uklidnila. „Je mi moc líto, pane ehm…“

„Spear, Jim Spear.“ Rychle dýchal a naklonil se téměř až k ní.

„Je mi moc líto, pane Spear,“ pokračovala. „Ale paní Samuelsová ve dvě hodiny ráno skonala. Doktor Corey i já jsme pro její záchranu udělali všechno, ale byla to, bohužel, velice těžká mrtvice.“

„Zatraceně,“ zasyčel, až se Janet vyděsila.

„Opravdu mě to moc mrzí. Byli jste si hodně blízcí?“

zeptala se.

Spear si dal hlavu do dlaní, ale již se zas kontroloval a jeho hlas znovu nabyl laskavý tón.

„Velmi blízcí, chtěli jsme se již brzy brát.“

„Oh, o to bolestnější to pro vás musí být,“ prohlásila Janet a snažila se představit si, jak Evelyn Samuelsová dokázala klofnout muže tak pohledného a o tolik let mladšího než ona. „Jestli pro vás mohu něco udělat…“

„Už jste informovali její dceru? Dali jsme včera doktorovi její číslo.“

„Pokoušel se s ní spojit, ale nevím, zda se mu to podařilo. Můžete se ho zeptat.“

„Ano, ano. Pro Karen to bude hrozná rána. Měly se s matkou moc rády.“

„Tomu věřím. Paní Samuelsová se na ni hned vyptávala, když přišla k sobě.“

Spear na ni překvapeně pohlédl. „Ona se probudila?“

ujišťoval se.

„Ano, tou dobou jsme s doktorem doufali, že by to mohla přežít. Ale mrtvice…“

Spear ji přerušil. „A řekla něco? Ptala se na mě, nebo na něco?“

Janet cítila obrovskou lítost a velice toužila říci tomu muži cokoli, co by mohlo jeho bolest zmírnit.

„Jim? Ano, zaslechla jsem, jak vyslovila tohle jméno.

Několikrát. Doktor Corey s ní hovořil déle než já, ale já

jsem určitě slyšela, jak vás volá. O ničem jiném nemluvila.

Jen o vás, Karen a o tom klíči.“

„Klíči?“ zadíval se jí do očí a Janet opět ucítila, jak se jí rozbušilo srdce.

„Ano, o tom, co měla přilepený k zápěstí. Dala ho doktorovi a zapřísahala jej, aby ho předal její dceři. Proč ho vlastně nosila tak nezvykle zajištěný?“

Spear se slabě usmál a znovu se naklonil až k ní. „Ach tenhle klíč. To je od staré truhly, co měla pod postelí. Je plná rodinných památek, samé krámy. Evelyn byla v těchhle věcech děsně sentimentální a vždycky říkala, že to je jediný klíč, tak se bojí, aby ho neztratila.“

Janet se rovněž usmála a ulevilo se jí, že celou záležitost nakonec úspěšně zvládla. „Tak jo, u doktora Coreye je ten klíč v bezpečí, za to ručím. Jestli budete mluvit s její dcerou, tak jí, prosím, vyřiďte, aby mu zavolala do ordinace.“ Potom dodala: „To jsem zvědavá, jestli si ho také přilepí na zápěstí jako její matka?“

Spear se ušklíbl. „Pochybuju. Karen je mnohem praktičtější a není tak romantická jako Evelyn. Tedy jak bývala.“ Odvrátil zrak.

„Poslyšte,“ řekla Janet. „Musím se vrátit do práce.

Jestli si budete chtít pohovořit víc, v šest mám přestávku na večeři.“

„To by bylo opravdu krásné, ještě si s vámi popovídat, slečno Dibbsová.“

„Janet,“ opravila ho.

„Janet,“ opakoval s vřelým pohledem. „Moc vám děkuji, že jste mi vylíčila poslední chvíle Evelyn. Velice rád bych se s vámi setkal, ale někdy jindy. Teď mám ještě povinnosti. Nezbývá mi než zařídit spoustu věcí a začít s přípravami na pohřeb,“ opět uhnul pohledem.

„Jsem vám kdykoli k dispozici, Jime,“ ujistila ho.

Vstala, zdvořile mu podala ruku a pomale se vracela na oddělení.

Spear zůstal několik minut sedět a v duchu si gratuloval k nápadu vrátit se do nemocnice. Od téhle pěkně urostlé sestřičky se toho dozvěděl mnohem víc, než se vůbec odvážil doufat. Lámal si hlavu od půl třetí od rána, kdy mu nějaká jiná sdělila, že Evelyn zemřela, jak zjistit, jestli před smrtí promluvila. Škodolibě se usmál, „Jen co ten klíč budu mít v ruce, pustím se do Janet Dibbsové. Ta má teda kozy!“

Kenner Putnam byl praktickým lékařem na Cape Codu už více než dvacet let, ale vytrvale narůstající pracovní zatížení a několik náhlých příhod doprovázených svíravou bolestí na hrudníku donutilo najít si mladšího společníka.

Nikdy se neunavil vyprávěním historek o tom, jaké to bývalo, když ve městě ještě nestála nemocnice a v celém Strathmoru ordinovali pouze tři lékaři. Kdo zaslechl z jeho úst, „Už jste slyšel, jak…“, měl jenom dvě možnosti: buď se

pohodlně posadit a vyslechnout nekonečný příběh, nebo se s omluvou rychle zvednout a zmizet.

Ale přes veškeré své příběhy ze starých časů, byl Putnam klinikem, jenž trávil hodinu denně studiem lékařských časopisů. Dvakrát se rovněž stal prezidentem Krajské lékařské společnosti a protože se projevil jako šikovný politik, navrhovali ho na tentýž post i na celostátní úrovni. Jedním z jeho oblíbených politických rčení bylo „Nikdy si nedělej z člověka nepřítele dřív, dokud nemáš jistotu, že nebudeš potřebovat jeho přátelství.“

Kdo znal oba dva, Putnama i jeho mladého kolegu, nechápal, jak dokázali vytvořit a udržet tak úspěšné profesionální partnerství po celé čtyři roky. Elegantní, povídavý Putnam se zdál být úplně jiný než ošuntělý, téměř mrzutý čahoun Luke Corey. Ale jím to kupodivu šlapalo.

Především díky vzájemnému respektu a Lukeově ochotě udělat cokoli, aby staršímu kolegovi usnadnil práci.

Toho pátečního večera bylo už skoro šest hodin, když Putnam kráčel krátkou chodbou k Lukeově ordinaci. Působil velice unaveným dojmem a měl popelavou barvu pleti, přestože se mu pod jazykem před malou chvilkou rozpustila tabletka nitroglycerínu. Luke zaklapl odřenou hnědou aktovku nacpanou články, které si chtěl přečíst a záznamy k diktování a se zjevnou účastí pohlédl na svého partnera.

„Kene, vypadáte vyčerpaně, co je vám?“

„Nic, co by nevyléčila pořádná sklenka whisky,“

odpověděl Putnam, ale neznělo to tak jistě jako obvykle.

„To ta vaše angína pectoris, že jo? Keně, vážně si myslím, že byste měl…“

„Nesmysl,“ přerušil ho Putnam. „Vy tady máte na starost instalatéřinu a zahradničinu, já zajistím doktořinu.“

„Ale Kene…“

„Žádná ale. Teď pojedete domů k nějaké té ženské, se kterou máte v plánu se poveselit a já udělám vizitu v nemocnici,“ Putnam lehce zdůraznil poslední slovo a na chvilku se odmlčel, jako to dělával vždy, než vyslovil nějakou prosbu. „Ale mohl byste pro mě přece jenom něco udělat, jestli máte čas. Jedna stará paní, jmenuje se O’Brianová. Volal mi její syn, že jí bolí břicho a zvrací.

Bydlí po cestě a jemu je prý jedno, který z nás se na ni zajede mrknout, hlavně, že jí nemusí vláčet do špitálu.

Vlastně mám dojem, že si stejně přál vás.“

„Bože, Putname, vy jste ale had. Šikovně se vyvlíknete z takové chuťovky jakou bude ta hodinka s obstarožní dámou a ani se při tom nezpotíte studem. Dobrá, kouknu se na ni, ale jen když mi slíbíte, že si necháte natočit EKG…“

„Tady máte adresu, mladý muži,“ skočil mu Putnam do řeči a hodil mu na stůl papír. „Kdyby potřebovala hospitalizaci, tak mi ji pošlete a já už se o ni postarám,“

pokračoval v instrukcích, zatímco odcházel z místnosti.

„Není zač,“ volal za ním Luke, ale Putnam už otvíral hlavní dveře a mizel v chladném a vlhkém dubnovém večeru.

Luke si s úsměvem povzdychl nad sebejistotou svého partnera, popadl aktovku a černý lékařský kufřík a vyrazil ke svému oldsu.

„Sakra, Liz. On dokonce ani nechce, abychom přijeli, aby se s ní seznámili. Co se s tím chlapem, k čertu, děje? A s matkou taky. Člověk by čekal, že alespoň u ní najde podporu.“

„Ale Lukeu, uklidni se. Vždyť tátu znáš. Udělal jsi mu čáru přes rozpočet, když ses s nimi neporadil a klidně jsi jim oznámil, že se berete. Však oni to časem pochopí, jako vždycky. A až se setkají, tak si Sarah určitě zamilují.“

„Přál bych si, aby to byla pravda. Byl celý bez sebe už když jsem šel do Mississippi a ne na ten jeho Harvard.

Nechce to říct na rovinu, ale víš, co si myslím, že ho rozčílilo úplně nejvíc? Že jsem si vzal Židovku. Proto tolik vyvádí.“

„Hele, buď rozumný, jo? Prostě ho nenapadlo, že se oženíš ještě dřív, než začneš studovat medicínu, to je všechno.“

„Jasně, jako když ho slyším. Margaret, jestli si myslíš, že se budu trmácet tisíc mil, jen proto, abych si dal na hlavu něco tak pitomýho, jak oni nosí, a sedl si do cizího kostela a

díval se, jak si můj syn bere ženskou, kterou skoro nezná, tak to můžeš klidně pustit z hlavy.“

„Lukeu, prosím tě…“

„Ale ano, je to tak, Liz. Nepromluvím na toho člověka dřív, dokud se neomluví a nebude Sarah akceptovat. Je to můj život a budu ho žít podle svého.“

Lukea trochu překvapilo, že přesně, jak Putnam řekl, ulici, v níž bydlela Ruth O’Brianová, měl skutečně při cestě domů. Třebaže ji musel před tím třikrát hledat na mapě, aby věděl, jak se tam dostane. Začalo mžít a mlha byla místy tak hustá, že se musel držet středové čáry, aby vůbec mohl jet dál. Ujet těch sedm mil z ordinace do západní čtvrti Strathmoru mu trvalo skoro tři čtvrtě hodiny.

Bylo už 19:15, když vjel do Bayshore Drive a pokoušel se skrze neprůhledný závoj přečíst čísla domů. Ruth O’Brianová bydlela ve dvě stě osmdesát pětce.

Stejně jako mnohé další ulice na Cape Codu, byla Bayshore mimo sezónu prakticky opuštěná. Většina pastelovými barvami natřených vilek tonula ve tmě kromě několika málo těch větších, jejichž majitelé již byli na odpočinku a trávili v těchto svých původně letních domovech celý rok. Pouhé tři pouliční lampy, které svítily ve značné vzdálenosti od sebe, dávaly Lukeovým očím jen pramalou šanci proniknout mlhavě temnou clonou před

sebou. Na každé straně ulice jen zhruba každý devátý, desátý dům jevil známky života.

Už už se chystal u jednoho z nich zastavit a vyptat se na směr, když vpravo zahlédl řadu poštovních schránek s pečlivě vymalovanými čísly. Ke své ohromné radosti mezi nimi objevil i 285. Dům stojící za nimi a další naproti měly rozsvícené světlo na verandě, Luke tedy uchopil do ruky lékařskou brašnu a rozhodl se prozkoumat nejprve ten na pravé straně. Měl číslo 280. Pohlédl na protilehlé stavení a snažil se v mlze rozeznat, zda se svítí také uvnitř.

Kvůli prudkému větru neslyšel zesilující se řev motoru rychle se přibližujícího automobilu dřív, než se vyhoupl z temnoty jen pár metrů před ním. Neměl čas přemýšlet, zda se jeho reflektory právě rozsvítily, nebo konečně pronikly hustou mlhou. V témže okamžiku, kdy si uvědomil, že míří přímo na něj, ho dostihly.

Luke reagoval se zpožděním, stačil se jen zapřít pravou nohou ve snaze vrhnout se k levé strouze, když jej auto dojelo. Stál v tom okamžiku souběžně s chodníkem, takže mu pravý blinkr vrazil do horní části stehna.

Náraz jej vymrštil a dobrých šest metrů letěl vzduchem než přistál v blátě před domem číslo 285. Vůz okamžitě nabral rychlost a se skřípěním pneumatik zmizel.

Luke několik vteřin ležel a pokoušel se pochopit, co se to stalo, než ho přemohla bolest v pravé noze. Hlasitě zasténal a uvědomil si lepkavou vlhkost, jak mu na kůži

prosakovala látkou kalhot a košile voda, v níž ležel.

Pršiplášť měl vyhrnutý až ke krku a levou stranu obličeje ponořenu v bahně. S obrovským úsilím provázeným intenzivní bolestí se přetočil a špinavou rukou se snažil otřít si nánosy bláta kolem očí. Pomaloučku se vzpamatovával a začínal chápat, co se vlastně stalo. Pohlédl dolů ulicí, ale po automobilu už nebylo ani památky.

Ztěžka se posadil. Jeho mysl na chvilku ovládla naprosto nepatřičná myšlenka, co asi mokro udělá se všemi papíry v peněžence, a tu si uvědomil, že dosud svírá lékařskou brašnu. Přidržel si ji před očima a zjistil, že je úplně rozedraná. Vypadalo to, že zachytila hlavní náraz blatníku a ztlumila tak jeho účinek. I přes vážnost situace se Luke slabě pousmál nad skutečností, že mu možná jeho vlastní lékařský kufřík zachránil život.

Postavil se na levou nohu, narovnal a opatrně přenesl váhu na pravou. Prudká bolest, jež mu okamžitě vystřelila po straně končetiny, mu téměř vzala dech, ale noha to vydržela. Se zbytky brašny v rukou se vyvlekl po dvou schodech ke dveřím domu Ruth O’Brianové. Žluté světlo nad vchodem zářilo do tmy, ale uvnitř nebylo žádné jiné vidět.

Luke desetkrát zazvonil, potom bouchal, zkusil vzít za kliku i nakouknout dovnitř přes malé okenní tabulky kolem dveří. Marně. Žádné známky života. Dům číslo 285 na Bayshore Drive byl liduprázdný.

Ve stavu velice blízkém šoku a pomatení smyslů doklopýtal Luke ke svému autu a téměř dvě minuty zápasil s jeho dvířky, než se rozpomenul, jak se otvírají. K

ochromující bolesti v pravé noze se nyní přidala nauzea a píchání v zádech. Nastartoval a vyrazil směrem k nemocnici, ale nakonec si to vzhledem ke stavu, v němž se nacházel, rozmyslel a zamířil domů.

Se skloněnou hlavou ve sprše pozoroval, jak z něj stéká krev a tmavé bláto a mizí v odtokovém kanálku. Šedesát miligramů kodeinu mu trošku utlumilo bolest a navodilo pocit lehké euforie. Nyní ho pobolívalo pravé rameno a horká voda jej nepříjemně štípala v čerstvých odřeninách na paži a ruce. Nejhorší bylo zranění pravého stehna.

Na jeho vnější straně měl asi dvacet centimetrů dlouhý rudý šrám. Tvořilo jej několik menších ran a uprostřed červené skvrny zela asi pěticentimetrová díra. Čouhal z ní ostrý střep a kdykoli se ho dotkl, projela mu celou nohou prudká bolest. Kolem něj visely proužky rozervaných svalstva, proudu vody se houpaly jak mořské řasy.

Luke zastavil sprchu, otřel se a neobratnými pohyby si dosud krvácející ránu ovázal gázou. Teprve potom si všiml šatů, které svlékl a pohodil ke stěně na podlahu. Pravá nohavice světle modrých kalhot byla rozervaná a cáry, které z ní zůstaly, prosákly nyní hnědočervenou krví. Košili a druhou nohavici pokrýval nános usychajícího bláta. Lukea napadlo, jak by asi reagoval personál pohotovosti, kdyby se

před nimi objevil v takovém stavu. Potom se bleskurychle sklonil k toaletě a vyzvracel se.

Jen s obrovským úsilím se Lukeovi podařilo přesvědčit Janet Dibbsovou, aby nepřivolala na oddělení Kena Putnama. Richard Thane, vynikající mladý chirurg, jenž měl dnes v noci službu, právě vyšetřoval pacienta, když Luke dorazil. Nechal si od něj nejdříve vylíčit celý příběh o pirátovi místních silnic a potom mu šikovně ránu opíchl, vyčistil a zašil. Střep z reflektoru, který vytáhl, měřil skoro čtyři centimetry.

Rentgen ramene a hlavy byl negativní. Luke se namáhavě zvedal ze stolu a těšil se do postele, ale do hry nečekaně vstoupili dva policisté.

Větší z nich kdysi zřejmě ragbyový obránce, napadlo Lukea na něj promluvil ke svým proporcím nečekaně vysokým hlasem.

„Doktor Corey? Já jsem strážník Norton, tohle je kolega Donaldson,“ Luke přikývl a pocítil zároveň znepokojení i úlevu, že přišli. „Jedna ze sester nás informovala o vaší, ehm, nehodě. To už je tento týden po druhé, co auto srazilo chodce a ujelo. Byli bychom rádi, kdybyste nás doprovodil na stanici, abychom sepsali hlášení o tom, co se stalo.“

„Helejte, měl jsem zatraceně těžkej den. Nemůže to počkat do zítřka? Kromě toho, stejně nevím, co bych vám

mohl říci,“ bránil se Luke, který úplně zapomněl, že na adrese, kam ho kolega Putna m poslal, nikdo nebyl.

„Chápu, pane, ale bylo by mnohem lepší a také snadnější, kdybyste mohl učinit výpověď ještě dnes v noci, dokud máte všechno v čerstvé paměti. Taky bychom měli větší šanci ho dostat.“

Luke rezignovaně pokrčil rukama a s bolestivým syknutím si přehodil přes ramena kabát.

„Pojedeme za vámi, doktore,“ usmíval se menší policista. „Chceme mít jistotu, že to šití nenarušilo vaši schopnost řídit.“

Když se Luke belhal ven z oddělení, přiběhla k němu Janet a popadla ho za ruku. „Jak je ti Lukeu? Napadlo mě, jestli by nebylo lepší, kdybys dnes v noci zůstal u mě a dovolil své geniální sestřičce, aby tě ošetřovala, dokud se neuzdravíš…“

Luke na ni tázavě pohlédl. „Díky, Janet, to bude dobrý.

Jsem jenom trochu vedle z toho, jak málo jim toho povím.

To auto jsem pořádně ani nezahlédl a už vůbec ne toho, kdo ho řídil. Ale díky, za tvou starost. Mimochodem nevadí mi, že musím na policii, ale opravdu jsi je nemusela volat.“

„Lukeu, co tě napadlo? Nikoho jsem nevolala,“ bránila se.

„Ale oni říkali, že dostali hlášení od nějaké sestry a ty jsi byla jediná, kdo…“

Lukea přerušil obrovitý strážník, který na něj volal od vchodu: „Pospěšte si, doktore. Je docela pozdě.“ Luke se poškrábal na hlavě, tázavě na Janet pohlédl a vyšel ven za oběma policisty.

V roce 1972 se muselo konat více než sedm veřejných shromáždění, aby se podařilo přesvědčit obyvatele Strathmoru o nutnosti schválit nemalé finanční prostředky na vybudování nové policejní stanice. Oponenti projektu trvali na tom, že současný stánek ve stopadesátileté renovované budově postavené v koloniálním slohu a její dva přístavky jsou při současném stupni kriminality ve městě zcela dostačující a že navrhovaná stavba z cihel a skleněných prvků naruší celkový charakter a styl Main Street.

Emoce kolem sporného projektu dosáhly nevídaných rozměrů a už se zdálo, že jeho příznivci budou poraženi.

Týden před rozhodujícím hlasováním však náčelník policie Robert Paradise se svými muži dosáhl celostátní publicity díky úspěchu při „největší protidrogové operaci ve státě za poslední roky.“ Náčelník poté pronesl na městském zasedání zanícený proslov a za ohromného jásotu dosáhli při hlasování příznivci výstavby nové policejní stanice drtivého vítězství. O devět měsíců později, když vrcholily závěrečné práce na moderním strathmorském policejním ředitelství, objevil se na 22. straně místního zpravodaje nenápadný

článek vypovídající, že všichni zatčení při „velkém zátahu“, byli zproštěni obžaloby. Článek narážel na jisté zákonné formální zvláštnosti a aspekty, ale přesně je nespecifikoval.

Luke byl překvapen, že ho v jasně osvětlené budově stanice přivítal osobně náčelník Paradise. Vyznamenaný veterán 2. světové války zastával tento post již dvacet pět let a za tu dobu si vysloužil pověst velice tvrdého, ale čestného poldy. Měřil jen 170 centimetrů, ale měl štíhlý pas a široká ramena a celkově svým hřmotným zjevem působil dojmem chlapa, který si ví rady i v té nejtěžší situaci. Řídké černé vlasy měl načesané na temeno hlavy, kde mu již úplně chyběly. Chladná noc jej přinutila natáhnout si pletený kardigan.

„Rád bych vám řekl, jak moc si cením toho, že jste se k nám dostavil i přes pozdní noční hodinu, doktore Coreyi.

Neumíte si ani představit, jak nás ti zatracení piráti, kteří srazí člověka a odjedou z místa nehody, rozčilují.“

Paradisův hlas zvláštně uklidňoval a Luke se kupodivu i přes hrůzný večer cítil dobře.

„Potěšilo by mě, kdybych vám mohl nějak pomoci,“

řekl, „ale všechno se to udalo tak rychle. To býváte vždy v pátek v noci ve službě?“

„Jen někdy,“ odvětil náčelník otcovsky. „Dnes jsem přijel, protože mi chlapci volali, že jste to byl právě vy, koho srazili. O své doktory se musíme dobře starat. Člověk nikdy neví, kdy se vám ocitne na stole, že?“ rozřehtal se hlasitě

vlastnímu vtipu. „Domníváme se, že to mají na svědomí dva věčně opilí výtržníci z East Portsmouthu. Několik svědků, kteří jim unikli, tvrdí, že se při tom smáli a vyváděli jako když hrají na honěnou nebo tak něco. Ty dva případy, kdy člověka skutečně porazili, byly spíše nehody, kdy jim to nevyšlo, nic víc.“

Luke na policistu zlostně pohlédl. „Náčelníku, to, co se stalo dnes večer mně, nebyla žádná nehoda. Vlastně jsem si skoro jistý, že to bylo pečlivě naplánováno.“

Paradise ta zpráva šokovala. „Ale, doktore Coreyi…

Lukeu, že ano? Jak jste, prosím vás, na něco takového přišel?“

Lukea se náčelníkova reakce dotkla. Podrážděně s pocitem člověka zahnaného do obrany, vyštěkl: „Poslechněte si, co se mi vlastně přihodilo a potom uvidíte.“

„Dobrá, Lukeu, dobrá. Jenom se uklidněte. Pošlu někoho pro kávu a všechno to probereme. Jakou pijete?“

„Černou, s jedním cukrem. Můžu začít?“ zeptal se Luke již o něco smířlivějším tónem.

„Ještě počkejte, až nám ten horký nápoj osvěží mysl, ano? Co kdybyste mi zatím pověděl něco o sobě? Jak dlouho už pracujete s doktorem Putnamem?“

„Asi čtyři roky. Je to vynikající odborník, hodně jsem se od něj naučil,“ odpověděl Luke. Necítil se zde ve své kůži a nemohl se toho nepříjemného pocitu zbavit.

„Ale já vím, že jste si už tady ve městě také získal velice dobrou pověst.“

„Děkuji,“ usmál se Luke. „Jenom nechápu, kdo by mi mohl chtít něco takového udělat.“

„Tak dobře, Lukeu,“ Paradise se pohodlně opřel, foukal do vroucí kávy a pokoušel se z ní usrknout. „Začněte a povězte mi přesně, jak se to přihodilo.“

Luke mu podrobně vyprávěl události posledních pěti hodin. Začal Putnamovou návštěvou ve své ordinaci.

Hovořil rozvážně a každou větu si napřed srovnal v hlavě, aby měl jistotu, že mluví věcně a jasně. Jak se mu před očima pomalu znovu odvíjel celý příběh, byl si stoprocentně jistý, že šlo o záměrný pokus jej zranit nebo dokonce usmrtit. Byl z toho zmatený a rostla v něm zlost. Strach ne.

V podobné situaci už kdysi byl.

Tisíce mil odsud se jej jiní anonymní muži také snažili zabít.

Paradise tiše poslouchal a po celou dobu nespustil z Lukea své pronikavé hnědé oči. Za celé vyprávění se pohnul jen jedenkrát, aby si vytáhl z horní zásuvky stolu dlouhý tenký doutník a zapálil si ho. Když Luke skončil, seděl ještě několik dalších minut mlčky a zamyšleně bafal. Potom konečně promluvil. Ale tónem trpělivého učitele, jenž si je jistý, že dřív nebo později se mu podaří vysvětlit obtížnou látku studentovi tak, že ji pochopí.

„Říkáte, Lukeu, že ten syn paní O’Brianové volal doktoru Putnamovi?“

„Správně, ale Ken tvrdil, že si přál výslovně mě.“

„Dobrá, Lukeu. Povím vám, jak to celé vidím já.

Doktoru Putnamovi telefonuje jakýsi člověk v okamžiku, kdy jemu samotnému není zrovna nejlíp. Naškrábe si tedy v rychlosti na papír adresu, o níž si myslí, že mu ji ten muž nadiktoval, ale má v hlavě ještě tisíc dalších věcí. Jel jste prostě do špatné ulice a narazil jste na cvoky, kteří se baví tím, že svými hrátkami děsí občany k smrti, a bac! Jste z toho na pohotovosti.“

„Podívejte se, náčelníku,“ reagoval otráveně Luke, „s informacemi, které jsem vám poskytl, můžete nakládat, jak je vám libo. Nejsem žádný paranoik a obvykle nepodezřívám lidi, že mi jdou po krku. Ale stalo se to tak, jak jsem vám řekl, nebyla to obyčejná nehoda.“

Paradise se díval do stropu a hovořil klidně dál svým trpělivým, profesionálním hlasem. „Tak dobře, připusťme, že máte pravdu. Ale to musíme zodpovědět jednu velice závažnou otázku. Proč? Existuje snad někdo, kdo by mohl mít nějaký důvod vám něco takového udělat, nebo se alespoň domnívat, že ho má?“

Luke na něj nepřítomně zíral a potom zavrtěl hlavou.

Začínala ho bolet noha a nemohl si pohodlně sednout.

„Zkusme to jinak,“ pokračoval Paradise. „Stalo se vám v poslední době v práci něco neobvyklého? Nezemřel vám třeba nečekaně nějaký nemocný?“

Luke si okamžitě vzpomněl na marnou snahu zachránit život Evelyn Samuelsové.

„Včera v noci mi zemřela pacientka. Jmenovala se Samuelsová. Ale postihla ji mrtvice, těžká. Neměla žádnou naději.“ Luke pojednou vzhlédl a s pohledem upřeným na Paradise začal hovořit rychleji. „Počkejte, měla ten klíč.

Přilepený k zápěstí. A mluvila o něm, jako kdyby to byla ta nejdůležitější věc pod sluncem. Dala mi ho.“

„Co vám dala?“ zeptal se Paradise a zamáčkl nedopalek v popelníku.

„Ten klíč. Povídala, že se musím bezpodmínečně postarat, aby ho dostala její dcera a nikdo jiný.“ Lukeovi se myšlenky honily hlavou jako o závod.

„No a od čeho ten klíč byl?“

„To nevím. Její dcera odjela někam na víkend a… ne, počkejte.“ Lukeovo nadšení očividně opadlo. „Nikdo kromě jedné sestry v nemocnici neví, že ho mám. To s tou nehodou nemůže mít nic společného.“

Paradise se k němu naklonil přes stůl a zdálo se, že ho informace přece jen zaujala. „To byste koukal, jak se lidé rychle domáknou, co se ve městě děje. Jestli ten klíč otvírá vrátka k něčemu opravdu cennému, mohl by se najít člověk,

který by byl ochoten vám ublížit, jen aby ho získal. Mohu se na něj podívat, prosím?“

„Je to obyčejný bronzový klíč. Ani ho nemám s sebou, nechal jsem ho doma. Kromě toho, to nemůže být dů…“

„Snad by bylo opravdu lepší, abych se na něj podíval,“

přerušil jej náhle Paradise. „Máme spojení s lidmi, kteří mohou lehce zjistit, kam ten který klíč patří.“

Luke zívnul a uvědomil si, jak je vyčerpaný. Pomalu se blížila půlnoc. Také si uvědomil, že pořádně nevnímal, co mu policista řekl.

„Podívejte se, náčelníku, už mě to začíná pořádně unavovat. Slibuji, že si nechám projít hlavou, kdo by mohl mít zájem mi nějak ublížit, a když na něco přijdu, tak vám určitě zavolám.“

„Doktore, Coreyi, asi jste mě pořádně neposlouchal.

Vypadá to, že by ten klíč mohl mít souvislost s tím, co se vám stalo. Měl byste mi ho dát, abych zjistil, od čeho je.

Pošlu s vámi jednoho muže a vy mu ho předáte.“

Luke se po těchto slovech docela probral. Neměl z usilovného naléhání vyšetřovatele dobrý pocit. Náhle si zoufale přál být už venku z policejní stanice a jet domů.

„Hele, tak moment. Nespěchejte tak, prosím,“ naléhal.

„Slíbil jsem té ženě, že klíč předám její dceři. Nikomu jinému. Počkejme s tím tedy, dokud se nevrátí domů, ano?“

„Jak myslíte, doktore. Ale nezapomínejte,“ náčelníkův hlas nyní nabral mnohem ostřejší tón, mělo to snad být

varování?, „že jste to byl vy, koho chtěli přejet. Snažím se udělat, co se dá a jak nerychleji se dá, aby se vám už nic dalšího nepřihodilo.“

Luke toho měl právě dost. Náčelník jakoby najednou zapomněl na svoji teorii o podnapilých mladících a jejich hrách na honěnou. Namáhavě vstal. „Náčelníku, opravdu si cením vašeho zájmu,“ prohlásil co nejpřesvědčivěji, „věřte mi. Ale slíbil jsem to té paní těsně před tím, než zemřela.

Cítím, že by nebylo fér dát ten klíč někomu jinému než její dceři. Ani policii ne. Pokuste se mě, prosím, pochopit.“

„Jak račte.“ Paradise byl evidentně znechucený, že neuspěl.

„Díky, náčelníku. Když si na něco důležitého vzpomenu, hned se s vámi spojím,“ sliboval ještě Luke a couval ke dveřím kanceláře.

Když byl za nimi, otočil se a těžce kulhaje opustil policejní budovu. Byl příliš unaven, nechtělo se mu již ničím si lámat hlavu. Až zítra, až se trošku prospí. Potom zkusí přijít té zatracené záhadě na kloub.

„Chtěl jste se mnou mluvit, doktore Zarrensi?“

„Ah, ano, Coreyi, pojďte dál a posaďte se. Postavil jsem támhle na ten Bunsenův hořák vodu. Doufám, že si se mnou dáte čaj. Nemohu si totiž vzpomenout, kam jsem odložil plechovku instantní kávy.“

„Čaj bude úplně stačit.“

„Dobře, Coreyi. Prošel jsem si veškeré údaje, které jste nashromáždil od okamžiku, kdy jste zahájil pokusy s křížením virů v naší laboratoři. Máte šanci dokončit jednu z nejlepších studentských výzkumných prací, jaké na téhle škole kdy vznikly. Myslím, že za takových dalších šest měsíců usilovné práce bychom z toho mohli při troše štěstí udělat a vydat nejméně jednu, ale možná i dvě publikace.“

„To je opravdu velice povzbudivé. Víte, práce ve vašem týmu patří mezi největší stimuly, s nimiž jsem se od začátku studia setkal. Když jsem na medicíně začal, chtěl jsem se stát praktickým lékařem, ale nyní stále víc uvažuji o virologickém výzkumu.“

„A vaše žena je vaším zkoumáním nadšena stejně jako vy?“

„No nikdy si docela nezvykla na to, že si ve dvě hodiny v noci udělám výlet do laboratoře, abych vyměnil kultury zkoumaných buněk, ale myslím, že jako praktik bych neměl o moc lepší vyhlídky.“

„Váš zájem o výzkum mě těší, protože jsem přesvědčen, že právě tím směrem se naše budoucnost bude ubírat. Ale víte dobře, Coreyi, že si nikoho nezvu do své pracovny jenom proto, abych ho zahrnoval poklonami. Vyskytl se problém, s nímž byste mi, myslím, mohl pomoci.“

„Jestli jde o ty kontaminované nádoby, tak myslím, že bych…“

„Ne, kdepak, Coreyi, sám bych si přál, aby šlo o něco tak triviálního. Ale jedná se o naši žádost o grant zaslanou Středisku výzkumu rakoviny při Národním institutu zdraví.

Byla zamítnuta.“

„Oh, to je mi opravdu líto, ale nechápu, jak…“

„Coreyi, jistě chápete, jak je mi nepříjemné žádat vás o něco takového, ale velké množství našich výzkumů, včetně vašeho programu, závisí na příspěvcích a udělených grantech. Chci, abyste promluvil s vaším otcem o možnosti přehodnotit a znovu uvážit přidělení finančních prostředků.

Udělal jsem v žádosti několik významných změn a…“

„Lituji, doktore Zarrensi, ale tohle udělat nemohu. To prostě není možné. Kromě toho jsem se svým otcem již téměř dva roky nemluvil. Moje intervence by s největší pravděpodobností celé věci spíše ublížila.“

„Zdá se, Coreyi, že jste dost dobře nepochopil, že na tom záleží i výsledek vaší práce.“

„Myslím, pane, že jsem to pochopil až moc dobře.

Nemohu v té věci nic udělat.“

„Chcete říct, že nechcete, pokud se nemýlím. Nu nic, Coreyi, kdybyste si to během příštího týdne rozmyslel, dejte mi vědět. V opačném případě, by asi bylo nejvhodnější, abyste vypracoval závěry výzkumu, ke kterým jste až dosud dospěl a my to budeme považovat za vaši dokončenou studentskou práci.“

„To je všechno, pane?“

„Ano, Coreyi, přeji vám pěkný den.“

„Děkuji za čaj, pane.“

V sobotu ve čtvrt na šest ráno probudila Lukea i přes ohromnou únavu krutá bolest. Byla ještě tma. Roscoe, bílý kocour, který před dvěma lety zaskočil k Lukeovi na misku mléka a od té doby už neodešel, si spokojeně hověl na posteli a opíral se svému člověčímu příteli o zraněnou nohu.

Nesnesitelné bodáni donutilo Lukea rychle se posadit, ale místo, aby se mu ulevilo, zjistil, že ho nebolí jen zraněná dolní končetina, ale spolu s ní i tisíce dalších míst po celém těle.

Pomalu si v hlavě srovnával kousek po kousku hrůzy uplynulého večera a s každou další vzpomínkou vyplouvaly z temnot ven na svět i nesčetné otázky. „Mohlo to všechno být jen náhodná shoda okolností?“ Musí si promluvit s Putnamem. „Jestli Janet nevolala policii, kdo tedy?“ Musí si promluvit s Janet. „Od čeho je ten klíč?“ Musí si promluvit s Karen Samuelsovou. „Jestli mě opravdu chtěli zabít, proč nezastavili a nevrátili se ke mně?“

Plastiková lahvička s kodeinem stála na nočním stolku spolu se sklenkou vody. Luke si vzal 60 miligramů, položil se zpátky na lůžko a čekal, až se mu po těle rozlije příjemné teplo a utlumí bolest. Za třicet minut už mohl vstát a krok za krokem se dobelhat k oknu. Nad vzdálenou stranou jezera Green Lake se vznášel slabý modrorůžový opar a tento

příslib zářivého jarního dne v Nové Anglii vypudil na okamžik zmatek z jeho hlavy.

O hodinu později se namáhavě dovlekl do auta a přestože brzdit zraněnou pravou nohou mu dělalo velké potíže a při každém sešlápnutí pedálu sebou bolestivě škubl, rozjel se do nemocnice. Šedého buicku, který stál zaparkovaný na samém konci ulice si nevšiml.

Když v půl desáté ráno dorazil Ken Putnam, měl už kulhající Luke za sebou velkou část ranní vizity. Všichni pacienti se živě zajímali o příčinu i rozsah jeho poranění, ale Luke je většinou odbýval poznámkami jako „to nic není, paní Shawová, jen jsem se včera v noci trochu popral s jedním zlobivým autíčkem.“

V nemocnici se cítil v bezpečí a většina obav, která jej doma trápila, se zde kamsi vytratila. Tady se nezměnilo vůbec nic a kromě těch několika všetečných otázek si ho nikdo nijak zvlášť nevšímal.

„Lukeu, chlapče,“ ozval se za ním na chodbě třetí ho poschodí Putnamův hlas. „Co ksakru děláte v práci? Slyšel jsem, že jste měl poměrně rušnou noc?“

„Nic, co by nespravily dva týdny na Bahamách,“ usmál se Luke.

„A co byste řekl kávě dole v bufetu? Mohl byste mi tam alespoň povědět, co se vám to vlastně stalo,“ navrhl

Putnam a s účastí hleděl na dosud čerstvé odřeniny na Lukeových rukou.

Místo k občerstvení pro směnaře bylo v suterénu.

Nemocniční pomocnice, které je měly na starost, se snažily vdýchnout tomuto neosobnímu koutku trošičku útulnější ráz a vyzdobily ho záclonkami a lampičkami, ale přes veškerou snahu působil chladným ústavním dojmem. Luke se posadil ke stolku v rohu a uvědomil si, že téměř čtyřiadvacet hodin nic nejedl. Přestože kodein pomalu přestával působit, představa něčeho dobrého jej doslova nadchla.

Putnam mu nedovolil vstát a obsloužil ho sám. Vrátil se od pultu s džusem, kávou a dvěma talíři plnými vajíček se slaninou.

„Miluju tuhle nemocniční stravu,“ pochvaloval si.

„Přímo cítím, jak mi každé to tučné sousto proplouvá až k levé věnčité tepně.“

Luke se mlčky pustil do jídla, ale Putnam se nedal odradit. Pohlédl na něj a spustil, „Slyšel jsem, že z toho výjezdu, kam jsem vás včera poslal, se prý vyklubalo docela slušné dobrodružství?“

„Když tomu chcete říkat takhle,“ odvětil mrzutě Luke.

„Jak jste se to dozvěděl?“

„K tomu se za chvilku dostáném. A myslíte, že byste mi přece jen o tom mohl něco málo prozradit?“

Luke se tedy pustil již po druhé do vyprávění a po druhé si připomněl vše, co s událostí souviselo. Tentokrát

tolik nezabíhal do podrobností a jen stručně se zmínil o svém setkáním s policejním náčelníkem. O klíči Evelyn Samuelsové zcela pomlčel.

„Víte, Lukeu,“ začal Putnam, když jeho mladší kolega domluvil. „Bob Paradise a já pracujeme tady ve městě již skoro čtvrt století. Je to nejschopnější a nejlepší policajt, jakého jsem kdy poznal a je to také neobyčejně přímý a poctivý člověk. Ale také za ta léta vím, že dovede člověku život ve Strathmoru zpříjemnit či znepříjemnit tak, jak chce jen on sám. Vybudoval si takovou pozici, že je schopen kontrolovat policejní aktivity nejen zde, ale po celém Cape Codu.“

„K věci, Keně,“ naléhal znepokojeně Luke.

Putnam otcovsky pokýval hlavou. „Luke Corey šerif z Divokého západu. Střílí zásadně rovnou od boku, nemám pravdu?“

Luke se rozesmál a chvilkové napětí povolilo.

„Náčelník Paradise mi dnes ráno volal a zasvětil mě do několika věcí, o nichž jste včera hovořili. Řekl jsem mu, že je jen velice malá pravděpodobnost, že bych spletl adresu, na níž jsem vás poslal. Paradise ten dům prověřil. Patří nějakému bankéři ze Sudbury a jeho ženě. Mimo sezónu tam nikdy nejezdí. Světlo nad vchodem ovládá časový spínač.

Překontroloval jsem tedy záznamy v ordinaci, karta na jméno Ruth O’Brianová neexistuje. Oba dva jsme toho názoru, že šlo skutečně o plánovaný přepad. Otázkou je, zda

byl namířen proti vám anebo proti mě. Pokud si vzpomínáte, byl jsem to já, komu volali.“

„Jistě, Kene,“ souhlasil Luke. „Ale také si přesně vzpomínám, jak jste mi řekl, že chtěli, abych přijel já.“

Putnam pokračoval. „Taky se mi zdálo, že je Paradise trochu podrážděný kvůli nějakému klíči, který máte mít.

Říkal, že jste se zdráhal mu ho dát, takže nemohl zjistit, jestli nějak souvisí s celým případem nebo má nějaký význam. Víte, Lukeu, už jsem se zmínil o tom, že Bob Paradise může zařídit, aby…“

Luke mu skočil do řeči: „Neřekl bych, že jsem se zdráhal. Vysvětlil jsem mu, že jsem umírající pacientce slíbil, že ho nedám nikomu, jenom její dceři. Prokristapána, Keně, takový slib se přece musí splnit.“

Putnam si hlasitě vzdychl. „Jak myslíte, Lukeu,“ řekl potom.

Nepoužil snad včera Paradise tatáž slova? Napadlo Lukea a pomalu se začal zvedat. „Díky za snídani, šéfe, opravdu jsem ji potřeboval. Poslyšte, zítra nebo pozítří se její dcera vrátí domů a já jsem si jistý, že nám poví, od čeho ten klíč je. Určitě to s tou včerejší hrůznou nocí nemá nic společného.“

„Kdybyste potřeboval s čímkoli pomoci, Lukeu, zavolejte. Budu celý víkend doma. Goodman za nás zítra udělá vizity, takže sem nemusíte vůbec chodit.“ Putnam vzal kolegu kolem ramen a společně vyšli ven z kantýny.

Luke zkontroloval poslední dva pacienty a zavolal na patologii. Informovali ho, že v současné době žádná těla zesnulých čekající na povolení k převozu z nemocniční márnice nemají. Patolog tam nebyl a jeho sekretářka neměla ani ponětí, kdy a komu byli zemřelí vydáni.

Potom se odebral do kartotéky á vyhledal si zde tenoučkou nemocniční kartu Evelyn Samuelsové. Pečlivěji prostudoval a udělal si několik poznámek.

„Obálka“

karty

každého

pacienta

nemocnice

obsahovala rozsáhlý osobní profil, pro mnohé až příliš podrobný a příliš osobní. Povinnost a snaha nemocničních úřednic zjistit a zaznamenat desítky soukromých údajů před tím, než se pacient podrobí i něčemu tak triviálnímu jako například rentgenu prstu, mnohé frustrovala, uváděla v úžas a děsila zároveň, a jiným naopak sloužila jako nevyčerpatelný zdroj vtípků a komických situací. Luke nikdy nechápal nutnost zaznamenávat místo narození a náboženské vyznání před tím, než se pacientovi dostalo léčby nebo vyšetření na jakémkoli oddělení nemocnice.

Ale rituál získávání podkladů k obálce se stal naprosto neodmyslitelnou součástí systému zdravotnictví, a tak Lukea již nepřekvapil ani příchod úřednice do vyšetřovací místnosti vzápětí poté, kdy resuscitoval pacienta s infarktem jen proto, aby mohla vyplnit kolonky jako „matčino jméno za svobodna“ a „předchozí bydliště.“

Dnes ráno však byl svědomité úřednici na příjmu vděčný. Zřejmě musela s Evelyn Samuelsovou hovořit před tím, než zemřela a zapsala tak informace, o nichž on sám neměl ani zdání.

Jméno: Samuelsová, Evelyn Marie Dívčí jméno: De Carlo

Datum narození: 19. března 1922

Místo narození: Boston, Massachusetts Vyznání: katolické

Stav: vdova

Bydliště: 104 Redfern Terrace, Forestville, Mass 02543

Telefon domů: 4426101

Zaměstnání: umělkyně

Zaměstnavatel: pracuje doma

Dívčí jméno matky:

Nejbližší příbuzní: Karen Samuelsová, 888 West 57. St.

New York, N.Y., 12128774982 dcera Předcházející hospitalizace v této nemocnici: žádná

Obálka obsahovala ještě lékařský záznam z příjmu a tělesné vyšetření, které diktoval on sám a v němž se ani slůvkem nezmínil o bandáži na jejím zápěstí ani o klíči.

Když vrátil kartu, vytočil nejdříve číslo do bytu Evelyn Samuelsové. Ale telefon nikdo nezvedl. Potom se obrátil na nemocniční operátorku a zkusil Karen Samuelsovou do New

Yorku. Výsledek byl stejný. Unaveně zavřel oči a pokoušel se nalézt nějaké rozumné vysvětlení všech těch podivných událostí, které za posledních osmnáct hodin zažil. Ale tak jako u telefonních hovorů, odpovědi se nedočkal.

Byl čas jet domů. Řídil pomalu a po každé, když musel šlápnout na brzdu, sebou bolestivě škubnul. Při projíždění jedné zatáčky spatřil ulici, v níž se motal předcházejícího večera při hledání Bayshore Drive.

Okamžitě do ní zabočil. Tentokrát již s hledáním adresy neměl problémy. Bylo to příjemné, malebné místo úzká ulička mezi domky po její levé straně nádherný výhled na záliv. Překvapilo ho, jak byla krátká, v představách si ji vybavoval mnohem delší.

Číslo 285 byla poměrně malá chatka, natřená šedou barvou, s loupajícími se vybledlými žlutými rámy. Kaluž, v níž se včera v noci zažil tolik bolesti, již vyschla a na chodníku před domem nebylo ani stopy po nehodě.

„Paradisovi hoši odvedli dobrou práci,“ pomyslel si.

Vsoukal se zpátky do vozu a pokračoval v cestě domů.

Okna oldsu bránila chladivému vánku proniknout dovnitř a léčivé teplo poledních slunečních paprsků způsobilo, že se už nemohl dočkat, až se uloží do houpací sítě za domem a v klidu se začte do nějaké detektivky.

Roscoe se vyhříval na rohoži u předních dveří. Luke se při pohledu na svého lenivého mazlíčka usmál a sehnul se, aby ho pohladil. Vtom si všiml krvavé šmouhy. Otočil ho.

Kocourova hlava se zvrátila zpět a odhalila řeznou ránu přes celé hrdlo. Ještě z ní čouhal kousek přeříznuté průdušnice.

Rychle ho pustil a otočil se. Zvedl se mu žaludek. Těžce usedl před vchod a zhluboka dýchal. S pohledem na svou ruku umazanou od krve se mu již podruhé během dvanácti hodin zvedl žaludek a pozvracel se.

Vnitřek domu vypadal strašně. Ten, kdo zde něco usilovně hledal, jednal očividně bez zábran a nezdržoval se ani na okamžik zbytečnou snahou alespoň něco málo nerozbít. Kuchyňské zásuvky ležely na zemi ve vlastním vysypaném obsahu. Police v pokoji byly prázdné a smetené knihy se válely na podlaze. Lupiči nadzvedli i koberce, přičemž porazili a rozbili lampy a jemná keramická váza, kdysi dávno tak milovaná a opatrovaná jako oko v hlavě Lukeovo babičkou, ležela v koutě roztříštěná na kousky.

Luke stál několik minut nehnutě, jen se bezmocně rozhlížel po místnosti, která bývala jeho obývacím pokojem.

V nosohltanu cítil odpornou pachuť žluči a škubání v noze nesnesitelně zesílilo.

Jako v tranzu přešel místností a šplhal po vyleštěných schodech do podkroví. I tady někdo jeho věci pečlivě prohledal a zničil při tom vše, co se mu dostalo pod ruku.

Nádherně vyřezávaná dózická z týkového dřeva, která přežila cestu osm tisíc mil dlouhou, byla bezohledně pohozena na zem a její intarzované víčko se při tom rozlomilo na dvě části. Na svém místě nezůstalo zhola nic.

Luke pomalu a se zlou předtuchou dokulhal k šatníku a pohlédl na horní poličku. Byla prázdná.

Teprve když ochromeně usedl na okraj lůžka, spatřil růžek krabice šachů. Očividně ji shodili z police a potom na ni vyprázdnili obsah šuplíku toaletního stolku. Klesl k zemi a po kolenou lezl přes haldy nepořádku k ní. S třesoucíma se rukama vytáhl pouzdro z hromádky dalších předmětů.

Háček byl zaklesnutý na svém místě a šachové figurky uvnitř vesele rachotily. Spokojeně se usmál dřív, než nadzvedl víko. Potom vytáhl klíč a při pohledu na něj se škodolibě rozřehtal, položil se na podlahu na záda a celý se otřásal smíchem. „Ti pitomí hajzlové,“ vyrážel ze sebe, „ti mizerní, zasraní idioti!“

Celých deset minut ležel na podlaze, chvílemi se jen mlčky díval do stropu, chvílemi se divoce smál. Zoufalé šílenství ukončilo zvonění telefonu. Pomalu ho zvedl a přidržel u ucha, ale neřekl nic. Člověk na druhém konci se však ozval okamžitě. Měl hluboký, kultivovaný hlas a mluvil laskavým, dokonce uklidňujícím tónem.

„Doktore Coreyi, poslouchejte mě, prosím, pozorně.

Máte klíč, jenž patří nám. Je to klíč ke spoustě peněz, o které nás paní Evelyn Samuelsová připravila a my je chceme za každou cenu, opakuji, za každou cenu získat zpět. Ty nepříjemnosti, které vás v posledních čtyřiadvaceti hodinách postihly, jsou jenom náznaky toho, jak vážně to myslíme.

Rozuměl jste mi?“

Luke chvilku bojoval s pokušením zavěsit či zařvat do sluchátka. Ale místo toho se zhluboka nadechl a promluvil tak klidně, jak to jen dokázal.

„Nemám žádný klíč. Všechny ty ohavnosti jste dělali úplně zbytečně.“

„Doktore Coreyi,“ pokračoval hlas. „Víme o každém vašem pohybu. Vy ten klíč máte a my ho z vás dostaneme.

Po dobrém nebo po zlém.“

„Málem jste mě zabili, zničili jste mi celý dům, moje věci, podřízli jste mi kocoura a…“ přestával se Luke ovládat.

„Je nám velice líto, že jsme museli použít tak názorné příklady, ale jedná se o balík peněz, pořádný balík a vy máte klíč, který nám pomůže získat je zpět. Už bychom vás neradi dále obtěžovali. A také jsme připraveni vás za spolupráci slušně odměnit. Mám za to, že pět tisíc dolarů by mohlo stačit na odstranění všech škod, které jsme vám hledáním způsobili, co myslíte?“

Lukeova mysl začala pracovat na plné obrátky.

„Kolik jste říkal?“ otázal se.

„Pět tisíc dolarů, doktore a dalších pět set jako omluva za tu ehm nepříjemnost, která se stala vaší kočce.“

„A do prdele! Vy ten klíč asi hodně chcete, co?“

„Doufám, že jsme to dali dost srozumitelně najevo,“

přisvědčil hlas.

„Dobrá, ale já ho vážně nemám,“ řekl Luke. „Alespoň ne tady.“

„To jsme už zjistili, doktore,“ sarkasticky konstatoval neznámý. „Až ho budete mít, mohli bychom si domluvit schůzku na nějakém místě a tam bychom provedli výměnný obchod. Řekněme, tak za dvě hodiny?“

„Ale jedině někde na veřejnosti. Přinesu vám ho jenom tam, kde se všude kolem pohybuje spousta lidí,“ Luke se na okamžik odmlčel. „Knihovna. Sejdeme se za dvě hodiny v městské knihovně.“

„To nám vyhovuje.“

„A nerad bych, aby mě někdo sledoval, jasný? Nebo přísahám, že ten klíč nikdy nedostanete. Mám Stříbrnou Hvězdu, takže by vám mohlo být jasný, že se kvůli vašim výhrůžkám nesesypu. Nic z toho, co jste mi udělali, nebo co máte v plánu mi ještě udělat, mě neděsí. Vemte na vědomí, že vám ten klíč dám jenom proto, že chci ty peníze. Hrubé násilí na mě neplatí. Ani trochu. Je vám to jasný?“

„Úplně jasný, doktore Coreyi,“ hlas zůstal naprosto vyrovnaný. „Uvidíme se tedy za dvě hodiny v knihovně. Jo, a nemusíte se obávat, že bychom se na vás znovu přilepili.“

Následovala krátká pauza, cvaknutí a dál se už ozýval jen tón.

Luke se posadil a prohlížel si chaos kolem sebe.

„Pitomí hajzlové,“ zasyčel znovu. Potom se zvedl a začal se

pohybovat s takovou cílevědomostí a rozhodností, jakou už léta nepamatoval.

Klíč byl temně bronzový a jistě patřil k nějakým dveřím nebo velké skříni. Nahoře měl vyrytou obchodní značku Surelok. Luke si ji opsal na kousek papíru spolu se sériovým číslem L4607106 a zastrčil si ho do peněženky.

Poté zavolal na informace a zjistil číslo hotelu MidCity Motor Lodge po cestě do centra Bostonu. Úředník zajišťující rezervace jej nechal několik minut čekat a potom mu oznámil, že pokoj je volný a bude mu ho držet do osmi hodin do večera. Luke se představil jako Francis Sullivan.

Vypůjčil si jméno velitele roty, pod nímž sloužil ve Vietnamu a kterého zezadu přepadli a zapíchli v jedné zastrčené uličce Saigonu.

Potom vzal klíč, opatrně ho zalepil do dvou kousků kartonu a vložil do obchodní obálky adresované Francisu Sullivanovi, hostu MidCity Motor Lodge, 381 Huntington Avenue, Boston, Mass. Do horního levého rohu doplnil jméno a adresu odesílatele své sestry bydlící v Lexingtonu.

Přehraboval se chvíli v nepořádku kolem psacího stolu, až našel sadu známek. Pro jistotu nalepil na obálku hned tři a pak ji vhodil do připravené sportovní tašky.

Přidal k ní šekovou knížku a pár věcí na sebe a s posledním pohledem na rumiště, které bývalo jeho domovem, vyšel ven. Měl před sebou ještě jeden děsivý

úkol. Musel strčit svého zavražděného mazlíčka do tašky a pohřbít ho v lesíku za domem.

Nakonec se pozorně rozhlédl nahoru a dolů ulicí, aby se ujistil, že jej nikdo nesleduje, teprve potom naložil svou modrou tašku do auta.

Byly skoro dvě hodiny odpoledne, když konečně vyrazil a namířil si to k nejbližší poštovní schránce. Zastavil, vhodil obálku dovnitř a spěchal dál. Jak se blížil k centru města, vzrůstal v něm pocit vzrušeného očekávání a s údivem zjistil, že bolest v noze a zádech ustoupila a skoro ji necítil.

Úmyslně projížděl nejdelší a nejrovnější z ulic, kterou znal a zároveň neustále ve zpětném zrcátku kontroloval auta za sebou. Ne, nikdo za ním nejel. Zastavil tedy u supermarketu, kde nejčastěji nakupoval, a použil veškerého osobního kouzla, aby přemluvil pokladní k porušení obchodních předpisů a proplacení stodolarového šeku. Když se mu to podařilo, přidal stovku ke zbývajícím třiceti dolarům, které měl v hotovosti, a zastavil u pumpy natankovat. S plnou nádrží pak vyjel pomalu na Main Street a zamířil pryč od knihovny k Sagamorskému mostu. Pohled na hodinky mu prozradil, že do smluvené schůzky zbývá třicet pět minut.

PRONÁSLEDOVÁNÍ ZAČÍNÁ

Až do roku 1934 byl Mys Cod poloostrov, asi sedmdesát mil dlouhý a vystrčený do Atlantického oceánu jako kostnatý ohnutý prst. Lodě, které směřovaly z New Yorku a přístavů jižně od něj nahoru do Bostonu, musely obeplout celý Cape Cod až k Provincetownu na jeho vrcholku a kolem něj potom pokračovat zálivem. V roce 1934 dokončili inženýři s pomocí vojenských ženijních jednotek výstavbu kanálu napříč bází poloostrova a proměnily tak Cape Cod v ostrov. Jediným spojením s pevninou se staly dva mosty. V Bouřné, na západním konci průplavu a v Sagamore, na východě.

Luke dorazil z centra Strathmoru až k samotnému mostu v patnácti minutách a celou cestu při tom neustále kontroloval vozovku za sebou. Ale v okamžiku, kdy zamířil k nájezdu, odlepil se nenápadně z parkoviště u restaurace šedivý sedan, přizpůsobil se jeho rychlosti a ze vzdálenosti necelých tří set metrů jej sledoval.

Luke přejel most, trochu se uklidnil a nevěnoval už tolik pozornosti zpětnému zrcátku. Mhouřil oči před odpoledními paprsky, které na něj v plné síle zleva útočily, pohodlně se opřel do sedačky a vychutnával teplou lázeň.

Už se těšil, jak si za necelou hodinku pořádně odpočine v MidCity Motor Lodge.

Pronásledovatel se dokonale skrýval za ohromným trajlerem a dvěma mužům uvnitř stačilo ke spokojenosti občasné vyjetí do vedlejšího jízdního pruhu a letmý pohled na Lukeovo auto před nimi. Několik mil severně od Plymouthu však tahač bez jakéhokoli znamení náhle odbočil k výjezdu z dálnice. Řidič osobního vozu ho slepě následoval a teprve na poslední chvíli pochopil, co se děje.

Prudkým pohybem strhnul auto zpátky. A právě tohoto neobvyklého pohybu si Luke všiml a po prvé vzal šedé auto za sebou na vědomí. Provoz na dálnici vedoucí severním směrem byl řídký a Luke obezřele přidal a zvýšil rychlost více než na stovku.

Spolujezdec řidiče sedanu byl zavalitý a vypadal jako opice tlusté rty, nízko posazené uši a prakticky žádný krk a čelo. Když olds před nimi vyrazil dopředu, pohlédl na hubeného řidiče s obličejem podobaným od neštovic a chraplavým hlasem vyštěkl, „Všim si nás, Richie, určitě.

Pojď! Musíme ho dostat.“

„Šéf řek, že máme toho hajzla sledovat a zjistit, kam má namířeno,“ odpověděl Poďobanec. „Neříkal nic o tom, že bysme ho měli chytit.“

„Poslouchej, ty kreténe,“ chrlil ze sebe Opičák, „když o nás ví, tak co s ním můžeme dělat? To jako pojedeme za ním na vyhlídkovou jízdu kolem South Shoru, jo? Šlápni na

to, dělej, nebo nám ujede.“ S těmito slovy vztáhl z pouzdra pod kabátem těžký revolver a pohrával si s jeho rukojetí.

Poďobanec sešlápl plyn až k zemi a sedan bleskově vyrazil.

Luke si nebyl stoprocentně jistý, že ho sledují, až do okamžiku, kdy se šedivé auto začalo ve zpětném zrcátku rychle přibližovat. Když byl olds nový, mohl se pochlubit pohodlím i sílou, ale dnes, po třinácti letech, kdy měl najeto dvě stě tisíc kilometrů, se začínal už při sto deseti kilometrech za hodinu povážlivě klepat.

Vibrovalo i zpětné zrcátko, takže Luke dobře neviděl, co se za ním děje, přestože se sedan přiblížil na pouhých asi osmdesát metrů. V následujících vteřinách Luke horečně vymýšlel a vzápětí hned zavrhoval desítky možností, jak se svých pronásledovatelů zbavit. Teprve když se mu před očima mihla cedule „Odpočívadlo 1 míle“, dostal spásný nápad. Rozhodl se, že je nechá dojet tak blízko, jak to jen půjde, a potom nečekaně zahne na odbočku k odpočinkové zóně. Při trošce štěstí proletí kolem něho a nestačí odbočit za ním. Potom se může pokusit o útěk, nebo zkusit přejet dělící pruh a dát se zpátky na jih.

Ale štěstí mu nepřálo, alespoň pokud se týkalo původního plánu. Oddechová zóna se objevila před ním, ale sedan byl ještě asi deset metrů daleko. Nemohl už nic vymyslet a musel tak jako tak odbočit. Kempingový vůz postaršího manželského páru z New Hampshiru jeho plán zmařil docela. Manželé, kteří se v jeho těsné blízkosti právě

občerstvovali ledovým čajem a sendviči, jen s hrůzou sledovali, jak se King Kong řítí na jejich auto. Luke instinktivně odhadl, že se kolem něj neprotáhne a dupnul na brzdu bez ohledu na bolest, která mu okamžitě projela nohou.

Sedan jel těsně za ním, neměl již čas zpomalit a v osmdesátikilometrové rychlostí vletěl do Lukeova oldsu.

Lukeovi se nárazem zvrátila hlava dozadu a vzápětí vpřed, jak sám vrazil do auta před sebou.

Mělo zařazen neutrál, a když do něj Luke najel, celé nadskočilo, vyjelo na obrubník a zastavilo se necelý metr a půl od vyděšených majitelů. Luke reagoval právě včas.

Strčil si ruku před obličej a zabránil tak přímému nárazu do volantu. Cestující ve voze řítícím se za ním nic podobného nestihli. Řidič se svou podobanou tváří praštil právě do volantu, roztříštil si nosní kůstky a obnovil starou řeznou ránu na pravé líci. Opičák narazil do čelního skla přesně tou oblastí hlavy, kde mají jiní lidé čelo, a prorazil v něm dvaceticentimetrovou díru, od níž se okamžitě po celé jeho ploše roztáhly praskliny připomínající pavouci sítě.

Luke s radostným zavýsknutím poplácal palubní desku, políbil volant a spěchal dál k severu. Pravý přední blinkr měl rozbitý a zadní nárazník a kufr na několika místech promáčklý, ale jinak jeho starý dobrý olds přežil havárii bez větší pohromy.

Luke nechápal, jak ho sedan mohl vyčenichat. Chtěl dalšímu podobnému překvapení za každou cenu předejít a obezřetně tedy raději sjel z dálnice a pokračoval v cestě do Bostonu po klikatých místních komunikacích.

„Sarah, po kolikáté se už dohadujeme o jednom a tom samém? Prostě to nemůžu udělat.“

„Sakra, Lukeu, copak nechápeš, jak mi je? Poslední dva roky na medicíně jsem svého manžela téměř neviděla a co děláš rezidenta, tak už vůbec ne. A teď máme šanci strávit příjemné dva roky státní zdravotní služby v Národním institutu zdraví a ty o to odmítáš dokonce i požádat!“

„Žádal jsem u jiných ústavů. Nepřijali mě.“

„Lukeu, tvůj otec je ředitelem…“

„Přestaň s tím, Sarah. Neodpověděl mi na dopis.

Nepřijal dokonce ani pozvání na promoci. A kromě toho, v armádě to budou dobré dva roky a služba v Jižní Kalifornii by mohla být krásným dobrodružstvím. Můžeme cestovat, můžeme si i pořídit dítě, když budeš chtít.“

„Jo, to všechno zní báječně a krásně, za předpokladu, že neskončíš někde v džungli!“

„Ale jdi, Sarah lásko, pojď sem a já ti něco pošeptám, potom za mnou půjdeš kamkoli.“

„Jen k deltě řeky McKongu ne, tam za tebou jít nechci.“

„Neboj, krásko. V armádě totálního zbabělce jako jsem já, okamžitě odhalí, jen co se na mě podívají. Jediní, kdo by si mě přáli ve Vietnamu vidět, jsou příslušníci Viet Congu!

Tak svlékneš si ten župan, nebo si mám lehnout na zem, kopat nožičkama, házet ručičkama a řvát?“

„Jen to ne, proboha, žádné vztekání. Tady máš ten župan. A tady jeho svršky. Kdy jsem vlastně naposled vyhrála nějakou hádku s tebou?“

„Právě teď, zlato, právě teď.“

Hotel MidCity Motor byl vyzdoben barvami a motivy dvousetletého výročí. Dokonce i závěsy na pokojích se honosily pompézním vzorem s červenými, bílými a modrými orly. Luke se zapsal jako Francis Sullivan z Portlandu, stát Maine. A protože se nemohl prokázat kreditní kartou, požádali ho, aby zaplatil zálohu šedesát dolarů.

Halou s prošlapanými koberci potom odkulhal do pokoje. Zamkl se nadvakrát, svých pár kousků oblečení srovnal do dubem obloženého dýhového prádelníku a ponořil se do horké lázně bez ohledu na stehy na pravém stehně. Po havárii na odpočívadle se mu k předcházejícím zraněním přidal bolestivý spasmus krčních svalů a pořádná boule na čele. Ležel ve vaně celou hodinu, ani se nepohnul, jenom se párkrát předklonil, aby si připustil teplou vodu.

Elizabeth Coreyová Butlerová ukládala svou čtyřletou dcerku do postýlky. Zaslechla zvonění telefonu a pospíchala ho zvednout. I ve žlutém prošívaném županu, který měla na sobě, se pohybovala s neobvyklou, přirozenou grácií a šarmem. Právě to na ní muži obdivovali už v době raného dospívání. Začala s kariérou učitelky a práce ji velmi bavila, ale ještě víc milovala život po boku svého manžela Paula, profesora na Technologickém institutu v Massachusetts, a jejich dvou dětí. Tomu také dala přednost.

Když spolu Elizabeth s Paulem začali chodit, většina jejich přátel pochybovala, že vážný, konzervativní Butler nalezne své štěstí a klid po boku temperamentní veselé Liz.

Ale během sedmiletého manželství jejich vztah vyzrál a oba se časem vzájemně přizpůsobili k oboustranné spokojenosti.

Paul byl u přístroje dřív. „Liz, to je pro tebe,“ volal na ni z obývacího pokoje. „Luke. Neřekl jsem mu nic o té policii.“

Liz se dychtivě rozběhla a popadla sluchátko. „Lukeu, co je s tebou? Kde jsi?“

„Hele, klídek. Jsem v pořádku. A vcelku.“

„Lukeu, byli tady nějací policajti. Hledali tě. A neřekli, co chtějí. Co se děje? Co se stalo?“

„Policajti? Z Lexingtonu?“

„Ne, byli z Bostonu. Přišli asi před hodinou a vlezli rovnou dovnitř, usadili se tady jako doma. Byla jsem ráda, že tady byl Paul, sama bych se asi sesypala.“

„Uklidni se, Liz. Všechno je v pořádku. Jsem v Bostonu. Mohl bych, prosím tě, mluvit s Paulem?“

„Jistě, ale o co jde?“

„Za minutku ti to řeknu, teď mi dej manžela.“

„Lukeu, to jsem já. Co se to, prosím tě děje?“ Butlerův hlas zněl účastně, ale Luke poznal, že švagr je také lehce podrážděný. Během posledních dvou let, kdy byl rezidentem v Bostonu, se trochu sblížili, ale přesto Lukeovi připadal tento velký odborník na chemii až příliš rezervovaný a občas měl problémy si s ním upřímně popovídat.

„Paule, jseš si jistý, že byli z Bostonu? Myslím, ukázali ti průkazy, nebo jak se představili?“

„Byli dva a byli to detektivové, Lukeu. Pokud mohu soudit, jejich odznaky a identifikační průkazy byly pravé.

Řekl bys mi laskavě, o co jde? Povídali něco o ujetí z místa nehody. Jsi zraněný? A kde vlastně jsi?“

„Bostonská policie?“ Do hajzlu, vždyť od té srážky uplynuly teprve tři hodiny, pomyslel si. Co to jen, k sakru, mohlo být za lidi? Paradise. Určitě v tom má prsty. To je jasný.

„Lukeu, jsi tam?“ Butlerův hlas přerušil zmatený tok jeho myšlenek.

„Jo, Paule, jsem tady. Poslyš, nevím, o co jde, opravdu, nevím. Jedna pacientka mi něco dala, těsně před tím, než zemřela, a někdo se zatraceně snaží to ode mě dostat.

Dokonce mi zničili dům a zabili toho mýho pitomýho kocoura.“

„Co ti udělali?“

„Kočku mi… Hele, Paule, to nic. Jste s Liz v pořádku?

Nesnažili se vás zastrašit, nebo tak něco?“

„Ne, říkali jenom, že s tebou potřebují mluvit kvůli nehodě na dálnici č.3. Byl jsi při tý bouračce?“

„Jo, svým způsobem ano. Paule, věř mi, opravdu nevím, co se to děje a kdo jsou ti lidi… počkej, počkej, jak vlastně mohli zjistit… jak je vůbec mohlo napadnou jet k vám? Nevysvětlili vám to?“

„Ne, nevzpomínám si, že by o tom mluvili.“

Ale Luke ho již neposlouchal. Lámal si hlavu, jak se mohla bostonská policie tak brzy dozvědět o jeho sestře.

Jeden jediný člověk jim o ní mohl říci, Ken Putnam. Jistě si pamatoval, že Luke uváděl Liz jako nejbližší příbuznou do nejrůznějších úředních dokumentů, včetně pojistné smlouvy, kterou společně s Putnamem asi před dvěma lety uzavírali.

„Paule, prosím tě, poslouchej mě. Jsem v Bostonu a nic mi není. Je možná docela dobře, že nevíte, kde přesně jsem.

Jakmile se mi podaří vypátrat, co to je za lidi, tak se tím zároveň všechno vysvětlí. Prozatím jen uklidni Liz, aby si nedělala zbytečné starosti. Za den za dva se ti zas ozvu.

Ano?“

„Dobře, Lukeu, ale kdybys potřeboval naší pomoc…“

„Už jste mi pomohli, Paule. Jenom doufám, že vás ti chlapíci nepřijdou znovu otravovat. Tak zítra, nebo pozítří.“

„Hodně štěstí.“

„Díky Paule, ozvu se.“

Luke se probudil teprve druhý den v půl druhé odpoledne. Nic netušící pokojská přijela s vozíkem téměř až k jeho posteli, než si všimla, že v ní dosud leží a spí.

Televize zůstala zapnutá celých čtrnáct hodin od okamžiku, kdy usnul. Služebná se na okamžik zarazila a potom se s pohledem upřeným na bouli na Lukeově čele omluvila a rychle vycouvala ven.

Luke z lůžka nepospíchal. Nejdřív zatelefonoval do Strathmoru Kenovi. Putnam ihned přiznal, že informaci o jeho sestře dal policii on sám. Hovořil s velkou účastí a podezřele a neobvykle ochotně souhlasil, že za Lukea odslouží všechny dny, kdy, jak ho Luke informoval, nebude přítomen.

Luke svému kolegovi neřekl žádné podrobnosti o sobotním večeru, ani mu neprozradil, odkud volá. Ale Putnam mu přesto nabídl, že mu pomůže s čímkoli, penězi počínaje, právní pomocí a místem, kam by se mohl zatím uchýlit, konče. Luke mu poděkoval a slíbil, že s ním zůstane v každodenním kontaktu. Potom se osprchoval a pokusil se znovu zavolat Karen Samuelsové.

Ozvala se opět Jackie Gallanteová, Karenina spolubydlící. Sdělila mu, že se jí podařilo sehnat Karen včera v Connecticutu a že se rozjela rovnou na Cape Cod, aby zařídila matčin pohřeb.

„Čekám, že se mi každou chvílí ozve, doktore Coreyi,“

řekla Jackie. „Vlastně jsem si myslela, že volá ona, když zazvonil telefon. Má mi říct, kdy mám přiletět na obřad.“

„Potřeboval bych s ní mluvit, Jackie,“ svěřil se Luke.

„Myslíte, že bych ji mohl zastihnout v domě její matky?“

„Měla by tam být. Počkejte chvíli, mám tady její číslo, tady někde.“

„To je dobrý, já ho také mám. Moc vám děkuji za pomoc.“

Karen Samuelsová zvedla sluchátko hned po prvním zazvonění a jakmile se Luke představil, spustila, „Ach, doktore Coreyi, to jsem ráda, že vás slyším. Matčini přátelé mi vyprávěli, jak velmi jste se snažil ji zachránit. Moc vám za všechno děkuji. Já… já ještě pořád nemůžu uvěřit, že se to stalo,“ chrlila ze sebe.

„Je mi líto, že to tak dopadlo, slečno Samuelsová.

Dělali jsme, co se dalo, ale byla to opravdu těžká mrtvice.

Nemohla se z toho dostat, a i kdyby ano, byla by ochrnutá.

Musíte se s tím vyrovnat. Jak se cítíte?“

„Jde to. Všichni jsou na mě hodní, snaží se mě povzbudit. Pohřeb se konal včera, hned, jak jsem přijela.

Maminka měla ohromné přátele, všechno zařídili. Tolik mi pomáhají, neumím si představit, co bych si bez nich…“

„Slečno Samuelsová, jste tam sama?“ skočil jí Luke do řeči. „Chci říci, jestli se mnou můžete pár minut nerušeně hovořit o jistých otázkách, které se v souvislosti s úmrtím vaší matky vynořily?“

„Ano, jsem tady sama,“ odvětila trochu zaraženě. „Co se stalo?“

„Slečno Samuelsová, těsně před tím, než vaše matka skonala, přišla na chvíli k vědomí a dala mi klíč, který měla přilepený k zápěstí. Slíbil jsem jí, že ho nedám nikomu kromě vás. Od té doby se nějaký člověk nebo skupina lidí pokouší velice nevybíravým způsobem ho ode mně za každou cenu dostat. Víte, od čeho ten klíč je, a proč je někdo ochoten mě kvůli němu zmrzačit nebo podplatit?“

„Ach, můj bože,“ zajíkla se, „doufám, že jste v pořádku. O tom klíči, samozřejmě, vím. Matka ho nosila přilepený k zápěstí celá léta a říkala, že mi otevře cestu k ohromnému bohatství. Ale nikdy jsem jí nevěřila, určitě neměla tolik peněz, jak mi tvrdila. Víte, doktore, ona byla umělkyně s velkou fantazií a sklonem ke zveličování věcí.

Vždycky.“

„Slečno Samuelsová, velice si přeji ten klíč vám předat.

Ale myslím, že bychom měli raději nejprve zjistit, kdo se jej snaží tak usilovně získat. Jinak byste mohla mít zanedlouho stejné problémy, jako mám dnes já. Jsem v Bostonu.

Myslíte, že byste mohla přijet sem za mnou, abychom společně přišli té záhadě na kloub?“

„Myslíte ještě dneska?“

„Čím dříve se ta záležitost vyřeší, tím lépe. Ať jsou totiž kdekoli, jsou velmi nebezpeční.“

„Doktore,“ řekla váhavě, „jste si jistý, že…“

„Prosím vás, slečno Samuelsová,“ přerušil ji Luke podrážděně. „Skoro mě zabili, zničili mi celý dům. Musím se s vámi setkat, a to co nejdřív, nebo někomu z nás opravdu něco udělají. Takže, můžete sem dneska přijet nebo ne?“

„Já, já myslím, že ano. Mám tady auto. Kam?“

Luke už jí chtěl dát instrukce, jak se dostane do MidCity Motor Hotel, ale tu si vzpomněl na šedý sedan, který se na něj při výjezdu z Cape Codu nalepil. Požádal ji tedy, aby zavěsila a zajistil jí rezervaci v nedalekém hotelu Sheraton.

„Vím, že to může znít až přehnaně dobrodružně,“ řekl, když jí zavolal zpět, „ale byl bych rád, kdybyste si dala pořádný pozor, jestli vás cestou sem někdo nesleduje. Až přejedete most, sjeďte z dálnice a pokračujte vedlejšími silnicemi a motejte se po nich tak dlouho, až si budete naprosto jistá, že za vámi nikdo nejede. Myslím, že se na mě včera zavěsili u Sagamorského mostu. Jeďte do města čtyřiadvacítkou, ta je dobrá. Radši si vemte mapu. Zapište se v Sheratonu a já vám v sedm zavolám, kde se sejdeme.“

„Tak dobře,“ souhlasila, „ale nechce se mi věřit, že všechna ta konspirace je opravdu tak nutná.“

„Zkuste mi vyhovět,“ odvětil Luke.

Po zbytek odpoledne zůstal v pokoji a díval se v televizi, jaký nářez dostal New York od bostonského Red Soxu. V pět vyrazil ven hledat nějaké bezpečné místo ke schůzce s Karen. Blocklow Street byla dlouhá přes čtyři bloky a bylo v ní několik průchodů do vedlejších uliček.

Tady si bude moci zkontrolovat, jestli za se Karen někdo neplíží. Zalila ho vlna radosti nad tím, že již zakrátko nalezne alespoň částečné vysvětlení všech nepříjemností, které ho v uplynulých dnech potkaly.

Po cestě zpátky do hotelu si trochu zašel a náhle spatřil policejní vůz mířící po Huntington Avenue jeho směrem.

„Hele, Coreyi,“ zašeptal sám sobě, když se vtiskl do nejbližších dveří, „nezdá se ti, že z tebe bude brzy případ pro psychiatra?“ A vzápětí se rozesmál, neboť si vzpomněl na křiklavý poster, jenž měl nad stolem jeho spolubydlící na koleji. Velkými černými písmeny bylo na fialovém podkladě napsáno „To, že jsi paranoik, neznamená, že venku opravdu NENÍ nikdo, kdo tě chce dostat!“

Když potom na rohu jednoho z průchodů pozoroval Karen Samuelsovou, jak v dohodnutém zeleném kabátě přichází, byl hrdý, jak vynikající místo ke schůzce našel.

Přesvědčil se, že ji nikdo nesleduje, a když došla až k němu, vtáhl ji do průjezdu a spěchali pryč.

Teprve v hotelovém pokoji se uklidnil natolik, že si všiml, jak je neuvěřitelně krásná. Dlouhé, rovné a jako uhel černé vlasy skvostně rámovaly její srdcovitý obličej, z něhož zářily zelené oči se zlatými skvrnkami, a spadaly jí až do půli zad. Na sobě měla citrónově žlutou blůzku a hnědé kalhoty. Nenásilně zdůrazňovaly nejdokonalejší postavu, jakou kdy na vlastní oči viděl. Ale ještě větší dojem na něj udělalo její přirozené chování, jako kdyby si vůbec neuvědomovala, jak je nádherná.

Lukeovi se úplně sevřelo hrdlo a když začal mluvit, lámal se mu hlas. Jen s vypětím všech sil dokázal odtrhnout od ní zrak a vytrvale na ni necivět. Naproti tomu Karen se zdála být naprosto klidná a uvolněně se natáhla na postel.

Najednou se ocitl daleko od bolesti a násilí posledních dvaasedmdesáti hodin. Teplo a krása té ženy, která mu přijela pomoci, byly mnohem hmatatelnější a opravdovější než všechny nepříjemnosti, které prožil. Nejdříve jí trochu zdráhavě vyprávěl o smrti její matky, ale postupem času si dodal odvahy a líčil jí všechny významné události, jež po ní následovaly. Pozorně poslouchala, jen občas zamračeně zavrtěla hlavou, když se dostal k těm obzvlášť nechutným okamžikům svého příběhu.

„Tak, takhle to nyní vypadá,“ řekl. „A nyní je řada na vás. Povězte mi něco o své excentrické matce umělkyni a

jejím kouzelném klíčku. Ale nejdřív snad, abychom si odpočinuli od toho šílenství, povězte mi něco o sobě.“

„Toho moc nebude,“ začala a převalila se lenivě na bok. „Pracuji sice jako sociální pracovnice v New Yorku, ale jsem spíše samotář. Možná, že je to tím, že jsem byla jedináček. Mám za sebou jen několik málo důvěrnějších vztahů s muži, s ženami se nepřátelím vůbec.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se Luke. Od chvíle, kdy spolu začali hovořit, si ji několikrát v duchu představil jako roztomilou dívku v džínách, hrající si s ostatními dětmi v Connecticutu na farmě.

„Tak, jak jsem řekla,“ odpověděla a tázavě se na něj zahleděla. „Měla jsem smůlu hned na svou první kamarádku, která bydlela se mnou na koleji, a od té doby jsem už nehledala ani blízkou přítelkyni ani spolubydlící. To už vůbec ne.“

„Ale já myslel…“ Luke se uprostřed věty zarazil. Stáhl se mu žaludek. Myšlenky se rozběhly na všechny strany a míchaly se jedna s druhou. Když po chvíli, jež mu připadala jako celé hodiny, dokázal opět promluvit, slova z jeho úst zněla rozvážně, ale kategoricky.

„Karen, kdo to je Jackie?“ otázal se.

„Jackie? Neznám žádnou Jackie.“ Dosud se kontrolovala, ale podvědomě se od něj trošku odtáhla.

„Tak teď mě dobře poslouchejte, Karen, nebo kdo vlastně jste,“ zvýšil Luke hlas a jen ztěží skrýval zlost.

„Zeptám se vás na pár podrobností ohledně vaší matky.

Odpovídejte okamžitě a správně. Její dívčí jméno?“

„Co má tohle všechno znamenat?“ Vyskočila už zjevně zneklidněná. „Jste cvok, nebo co? Nevidím důvod proč.“

Luke se naklonil a dal jí facku s takovou rychlostí a silou, až překvapil nejen ji, ale i sebe.

„Zatraceně,“ zasyčel na ni. „Buď mi řeknete, jak se Evelyn Samuelsová jmenovala za svobodna, nebo chci vědět, kdo jste vy. Za těch posledních pár dnů, toho mám za sebou dost, a přísahám, že když vás přistihnu, že lžete, klidně vás oddělám.“

Na jedné straně obličeje jí naskočil velký, červený obtisk dlaně a v koutku rtů se objevila kapka krve.

Vyskočila z postele, posadila se do křesla a za vytrvalého vzlykání se přikryla.

„Prosím vás, prosím, neubližujte mi,“ vzlykala.

„Neřekli mi, jak strašné věci vám udělali. Opravdu. Vůbec jsem nevěděla, o co jde. Musíte mi věřit.“

Luke s hlavou v dlaních klesl na kolena. Příjemná atmosféra se proměnila v děsivou noční můru, ničivější a hroznější než kdykoli před tím.

„Tak dobře,“ vypravil ze sebe konečně. „Nic vám neudělám. Ale jedině, když mi hezky od začátku všechno povíte. Kdo jste, jak jste se do toho zapletla.“

Otřela si hřbetem ruky ústa a při pohledu na krvavou stopu na ruce se jí zvedl žaludek.

„Jmenuju se Connie. Connie Evansová. Jsem modelka, ale pracuji také jako herečka. Tedy alespoň někdy. V

poslední době se mi moc nedařilo. Proto jsem neodmítla, když mi ten chlapík nabídl pět set dolarů za to, že sem pojedu a dostanu od vás ten klíč. Kriste Ježíši, Lukeu, tolik peněz jsem neviděla přes půl roku. Musíte mi věřit, že…“

„Pokračujte,“ nařídil jí.

„Ten chlap mi asi dvakrát volal. Říkal, že když přijedu na Cape Cod, můžu lehce vydělat pětistovku, jako herečka.“

„Jak se jmenoval?“

„Jim. Jim Spear. Říkal, že to nic nebude, netušila jsem žádné potíže. Ale potom, když jsem přijela, měli tam nějakou dívku přivázanou k židli a řekli, že když neudělám, co po mně budou chtít, tak že mi pořežou obličej. Co mi teď udělají? Musíte mi pomoci, Lukeu, prosím vás…“

„Ta dívka, co svázali, to byla Karen Samuelsová?“

„A-ano. Jsou u ní v domě a čekají, až se jim ozvu.

Tvrdili mi, že jste s ní nikdy nemluvil a že o ní nevíte nic, jen to, že dělá sociální pracovnici v New Yorku.“

„Pitomí hajzlové,“ zavrčel Luke. „Řekla jste oni. Kolik jich je?“

„Jenom dva. Spear a ještě nějakej chlap. Oslovoval ho Bobe, příjmení nevím.“

„Popište mi ho.“

„Malý, ale vypadal jako pořádnej silák, jestli chápete, co mám na mysli. Může mu být něco přes čtyřicet, ale

neumím to dost dobře odhadnout. Tady vzadu na hlavě měl pleš,“ ukázala rukou na vrcholek hlavy.

„Paradise!“ zasyčel Luke.

„Cože?“

„Nic, nic. To jste tedy byla vy, s kým jsem hovořil po telefonu?“

„Přinutili mě k tomu. Pravá Karen s nimi vůbec nespolupracovala. Jenom se pokusila kopnout Speara do…

no víte kam. Ale uhodili ji za to. Ještě víc než vy mě.“

„Podívejte se,“ řekl a začínalo mu být té dívky líto.

Vtáhli ji proti její vůli přímo doprostřed své špinavé hry.

„Mrzí mě, že jsem vás praštil. Ale už toho všeho mám dost, nemůžu nikomu věřit. Je to strašné. Co Spearovi lidé? Jsou tady v hotelu?“

„Nevím, jela jsem sama, nikdo mě sem nedoprovázel,“

zdálo se, že se trochu uklidnila a že to myslí upřímně. „Měla jsem jenom od vás vzít klíč a zavolat jim cestou zpátky na Cape Cod.“

„Dejte mi klíčky od vozu,“ nařídil jí Luke.

„Ale jak se potom…“

„Sakra, Connie, omluvil jsem se vám za tu facku, ale jestli mi je nedáte a nepovíte mi, kde máte auto, tak vám dám klidně další.“

Už neodporovala. A neodporovala ani když jí Luke přikázal lehnout si na břicho na jednu z postelí a pomocí šňůrek z povlečení ji pevně přivázal za kotníky a zápěstí k

nohám lůžka. Přestože slibovala, že nebude křičet, utrhl kus povlaku a udělal z něj roubík, ale snažil se, aby jí při tom ublížil co nejméně. Nakonec ji až po krk přikryl prostěradlem.

„Zkuste usnout,“ řekl a pospíchal ven. „Jo a Connie, musím uznat, že jste výborná herečka. Jen buďte opatrnější, až si budete vybírat novou roli.“

Pootevřel dveře a škvírou nahlédl do chodby. Nikdo tam nebyl. Zvenku na knoflík pověsil cedulku Nerušit a zadním schodištěm seběhl osm pater do garáží. Nastal čas konfrontace. Ale tentokrát se musí na opětovné setkání s nepřítelem trochu připravit.

Městská nemocnice v Bostonu ležela přibližně tři kilometry jižně od hotelu. Stejně jako mnoho dalších státních nemocnic i tahle byla typickým architektonickým gulášem. Kvůli jejím dvěma čtvercovým blokům a několika větším a menším budovám nahromaděným na malém prostoru a spojeným nespočetnými podzemními tunely jí zaměstnanci docela běžně přezdívali Krysí farma.

Luke zde čtyři roky působil jako jeden ze tří set mladých lékařů, kteří každoročně souhlasili s úvazkem od osmdesáti hodin týdně nahoru v těch nejtěžších podmínkách výměnou za 7000 dolarů a nezměřitelnou a neocenitelnou školu, jíž se jim zde dostávalo. Z ordinářů a rezidentů, kteří zažili místní tvrdou praxi při vytrvale nedostatečném počtu

sester, v zastaralém zařízení a za neustálých a nejrůznějších obstrukcí městských politiků, se často stali neobyčejně citliví a výjimeční specialisté ve svém oboru.

Už to byly tři roky, kdy Luke naposled místní nemocnici navštívil, ale žádné velké změny nezaznamenal.

Nechal Conniein volkswagen stát v jedné z postranních uliček a vstoupil dovnitř vedlejším vchodem administrativní budovy, kde, pokud mohli, lékaři přespávali během svých nočních služeb. Bylo teprve půl desáté, ale budova se zdála být prakticky opuštěná. Nedělalo mu nejmenší problémy nalézt místnost, do níž se ukládaly vyprané uniformy, přivezené z nemocniční prádelny.

Za deset minut už byl převlečený do bílého rezidentského pláště a kalhot a vystupoval z výtahu na chirurgii v devátém poschodí. Přivedla ho sem nutnost pořídit si jistou zbraň, s níž by zneškodnil jednoho nebo lépe oba dva muže, kteří zadržovali Karen Samuelsovou. Po dlouhém přemýšlení se rozhodl vyzbrojit medikamenty.

Netoužil nikoho zabít ani trvale poškodit a věděl, že nedokáže zacházet s nožem ani s holí. Ve válce nosil v oblastech bojů pistoli a M16ku, ale nevystřelil z nich jinde než na střelnici. Pouhá představa, že on lékař zabíjí nějakého člověka, pro něj byla kacířská.

Kdyby však někdy musel sáhnout někomu na život, napadlo ho, tak dnešní noc by se k tomu hodila.

Věděl o několika možných lécích, které při podkožní aplikaci a vhodném množství mohou vyřadit člověka aniž by ho usmrtily. Většina z nich patřila k vybavení a práci anesteziologii a Luke o nich získal znalosti za tříměsíční praxe na anestezii, kterou během povinného „kolečka“

absolvoval.

S předstíranou suverenitou a nenuceností prošel lítacími dveřmi na operační oddělení. Všech dvaadvacet sálů až najeden tonulo ve tmě. Na čtyřce se tým tří lékařů a tří sester snažil zachránit oběť střelby. I přes zavřené dveře cítil napětí panující uvnitř.

Několik minut stál a naslouchal dramatu života a smrti.

Vžil se do něj natolik, že sestru, která se za ním náhle objevila, zaregistroval teprve, až na něj promluvila.

Překvapeně se otočil. Leknutím se mu sevřel hrudník a cítil, jak se mu tělem rozlévá příval adrenalinu.

Byla to obézní žena s krátkým krkem a výstavním knírkem pod nosem. Zelený sterilní stejnokroj její tlusté tělo ještě rozšířil. S očividnou nelibostí ale i zvědavostí si ho prohlížela.

„Promiňte, doktore, co tady děláte?“ otázala se.

„Jsem doktor Sullivan,“ odpověděl a zoufale přemýšlel, jak velké nebezpečí by pro něj tohle setkání mohlo obnášet.

„Zítra začínám praxi na anestezii a tak jsem se tady chtěl porozhlédnout, zorientovat se a zjistit, jak to tady vypadá.“

„V jakém programu jste zařazen?“ naléhala a s rukama v bok a bojovně rozkročenýma nohama zkoumala bouli na jeho čele.

Začaly se mu potit ruce. Tak z toho už nevycouvá.

Téhle sestře se snadno nevykroutí, pomyslel si. „Jsem vedoucí rezident programu pro rodinné lékaře,“ zalhal pohotově. „Proč se ptáte?“

„Protože, doktore vedoucí rezidente Sullivane,“ dávala si záležet, „se tady nemůžete moc dlouho motat. Na tohle poschodí se totiž smí jenom v zeleném.“

Vydechl úlevou. „Ježíši,“ rozesmál se. „Tomu se tedy říká parádní vstup na scénu. A to mám jít příkladem mladším rezidentům a klidně si sem vletím v bílém. Díky, že jste mě zarazila dřív, než jsem stačil vyvést ještě něco horšího, už jsem totiž málem vlezl na sál. Ukázala byste mi, kde se můžu převléci? Skutečně bych se moc rád podíval, co tam dělají,“ kývl směrem k chirurgickému týmu.

„Dozadu a za těmi lítačkami první dveře nalevo,“

odpověděla a i jí se zjevně ulevilo.

„Díky a ještě mi povězte, kde sídlí rezidenti anesteziologové?“

„Až vzadu za operačními sály, poslední dveře vpravo.“

Se stále bušícím srdcem se Luke otočil a spěchal do šatny lékařů. Převlékl se do zeleného chirurgického stejnokroje a ráznými kroky zamířil rovnou do místnosti anesteziologii. Dveře byly otevřené. Zachvěl se rozrušením

a radostí. To, co hledal, spatřil okamžitě. Vlevo na polici, vedle starého, poškrábaného stolu.

Stály tam tři podnosy plné hadiček, jehel a ampulek.

Na každém z nich bylo také několik lahviček, jejichž obsah ho obzvlášť zajímal. Našel i malé textilní pouzdro na laryngoskop, jímž se pacientovi odtahoval jazyk a odhalovaly hlasivky před tím, než se mu zavedla do trachey dýchací trubice. Jedno vyprázdnil a nacpal do něj stříkačky, jehly a tři ampulky s drogami, které si vybral.

Zastrčil plné pouzdro do zadní kapsy kalhot, vytáhl si je co nejvýš, aby mohl skrýt vyboulení košile. Prošel kolem sálu číslo čtyři a zbývalo mu posledních pár kroků k lítačkám, když obtloustlá sestra vyrazila ze dveří. Srdce se mu zastavilo.

„Doktore Sullivane, doktor Klein souhlasil, abych vás přivedla. Můžete se podívat na konec operace. Pojďte dám vám návleky a roušku.“

Po celou hodinu, která Lukeovi připadala jako celá věčnost, potom stál za vedoucím chirurgem a natahoval krk, aby viděl do rány. Zaplašil pokušení vymyslet si nějakou výmluvu a rychle zmizet a v duchu se smál absurditě celé situace. Ke klidu se nutící doktor Luke Corey stojí oblečen jako rezident míle daleko od domova a pozoruje při operaci mladší kolegy, které vůbec nezná, zatímco ho do zadku tlačí kapsa plná jehel, stříkaček a jeho speciální „medicíny“.

Konečně došlo na zašití řezu sahajícího od prsní kosti až ke kosti stydké. Luke odstoupil od stolu, poděkoval celému týmu, že směl přihlížet a opustil operační sál.

O patnáct minut později již hnal Conniein volkswagen k jihovýchodní magistrále. Měl před sebou něco přes sto kilometrů. Hodiny na dálnici ukazovaly 23.09 a 8 stupňů Celsia.

Pouzdro

napěchované

kradeným

materiálem

odpočívalo na sedadle pro spolujezdce. Doufal, že bude moci použít ketamin, pokud vůbec bude potřeba nějak zasáhnout. Měl jako jeden z nejrychleji působících anestetik jedinečnou vlastnost. Mohl bát aplikován do žíly nebo přímo do svalu. Krátce po injekci se pacient dostane do stavu disociativní, mělké anestezie, kdy pacient necítí bolest a ostatní vnímání je zkreslené podobně jako po užití halucinogenu. V průběhu dvou minut po podání potřebného množství ketaminu je člověk zcela mírný a naprosto bezmocný.

Druhá droga, pancuronium, nepatřila mezi anestetika.

Tento derivát kurare, dokáže bleskurychle paralyzovat všechny vůlí ovládané svalové skupiny. Luke nijak zvlášť netoužil ho na někom zkoušet, protože způsobuje ochrnutí kromě jiných také dýchacího svalstva. Bez pomoci respirátoru by člověk do několika minut po jeho aplikaci zemřel. Vzal si obou přípravků právě tolik, aby mu stačily na zneškodnění či zabití několika lidí.

Jel klidně, nespěchal, ale i při osmdesátikilometrové rychlosti se mu přes chladný večer ruce na volantu vytrvale potily.

14. srpna 1969

Drahý Lukeu,

tento dopis je pro mne tou nejtěžší a nejbolestivější věcí, kterou jsem kdy udělala. Zoufale moc bych si přála mít možnost si s tebou v klidu sednout a povědět ti, co se se mnou děje a jak se cítím. Ale je to půl roku, co tě poslali na to strašlivé místo a já vlastně ani nevím, kdy se vrátíš.

Je to stejné jako po celá ta léta, kdy jsme byli spolu.

Vždy jsme si jen říkali, jak to příští rok zařídíme lépe, ale nezměnili jsme nic. Víš stejně dobře jako já, že už před tím, než jsi odešel do Vietnamu, tak nám to moc neklapalo.

Zlobím se sama na sebe, že jsem neuměla dělit se o tebe s medicínou a tvými pacienty, ale už jsem asi taková.

Lukeu,

jsi

ten

nejlaskavější,

nejhodnější

a

nejfantastičtější člověk, jakého znám. Chci, abys věděl, že tě miluju a že tě asi navždy budu milovat. Naneštěstí naše láska zřejmě nestačila vyrovnat všechno to, co jsme v posledních letech opomíjeli. Víš, jak těžce jsem nesla osamění během tvých studií a praxe. A teď, když jsi tisíce mil daleko, proměnil se můj život v jedno nekonečně dlouhé trápení. Požádala jsem o rozvod a svému právníkovi jsem jasně oznámila, že si z manželství nechci odnést nic, co jsem

do něj nepřinesla. Alespoň tak budeme ušetřeni trapných sporů o to, co komu patří.

Také chci, abys věděl, že jsem se tak rozhodla nejen kvůli našemu rozpadajícímu se vztahu. Potkala jsem muže, velice šlechetného, ničím nezatíženého, jenž mě velice miluje. Má zaměstnání se stálou pracovní dobou od devíti do pěti a každý večer se vrací domů. Není sice tak úžasný jako ty, ale je se mnou vždy, když potřebuji pohlazení či podporu.

Napsala jsem dopisy tvým rodičům a Liz, ve kterých jsem se také jim pokusila vysvětlit, co cítím a proč jsem se odhodlala k rozvodu.

Nepokoušej se mě, prosím, přemlouvat, abych to vzala zpátky. Jen by to bylo pro nás pro oba horší.

Doufám, že tě brzy pošlou domů, a že budeš mít příležitost dát si svůj život opět dohromady. Vím určitě, že najdeš ženu tak charakterní a silnou, která se dokáže vyrovnat se skutečností, že se provdala jak za tebe, tak za tvou medicínu. Já jenom lituji, že jsem se takovou manželkou nedokázala stát.

Nikdy na tebe nezapomenu, vím, jsi navždy uložen v mé mysli i v srdci, a doufám jen, že jednoho dne budeme schopni popovídat si jako přátelé.

S láskou

Sarah

Půl hodina z nového dne právě uběhla a Luke poprvé projel ulicí Redfern Terrace ve čtvrti Forestville. Stejně jako mnohé vedlejší komunikace na Cape Codu i tady mělo těch několik málo světel stojících v řadě stromů spíše dekorativní funkci. Celá oblast byla hustě zalesněná a většina parcel se zdála být velice rozlehlá. Letmé prozkoumání domu Evelyn Samuelsové jej povzbudilo. Čistý, bílý bungalov číslo 104 s černými okenicemi dělil od sousedních hustý porost dubů a borovic. Nevelký trávník před ním byl osázen nízkými stromky a jeho středem vedla k otevřené garáži štěrkem vysypaná cesta.

Několikrát projížděl sem a tam, ale dával pozor, aby při tom neměnil rychlost a nevzbudil tak podezření lidí uvnitř.

Okenicemi na pravé straně pronikalo ven světlo, nalevo od dveří byla v oknech tma.

V garáži stálo nějaké malé auto pravděpodobně cizí značky. Další dvě vozidla parkovala po obou stranách ulice.

Při své druhé jízdě kolem si Luke všiml, že na poznávací značce modrého jinak neoznačeného sedanu, je nápis POLICIE. A když projížděl po třetí, musel se zhluboka nadechnout a pevně sevřít volant. Černý ford parkující na druhé straně ulice přímo proti domu měl rozbitý pravý blinkr a promáčklý blatník.

Vymýšlel a okamžitě zavrhoval nejrůznější varianty, jak vyřídit muže uvnitř. Nakonec, ale stále definitivně nerozhodnut, co dál, zaparkoval o blok níž a opatrně volil

cestu lesnatým porostem k zadní části domu. V pravé kapse saka měl ukryty dvě stříkačky naplněné paralyzující dávkou ketaminu a v levé si nesl druhé dvě, obsahující smrtící množství pancuronia.

Chladná noc byla mimořádně tichá a jak se blížil k domu, připadal mu tlukot vlastního srdce jako pekel na kanonáda. Byl přesvědčen, že ho musí být slyšet až dovnitř.

Přikrčil se tak nízko, jak jen mu bolest v noze dovolila, přeběhl rychle úzký dvorek a přitiskl se ke zdi.

Nakoukl do každého okna, až se postupně dostal až k těm, přes něž se mu naskytl pohled do útulně zařízeného obývacího pokoje. Spatřil všechny tři najednou. Paradise a Spear hráli karty a popíjeli pivo u nízkého stolku před krbem. Tančící plameny kouzlily na stěnách příšerné stíny jejich postav.

Dívka seděla zády k němu, s rukama svázanýma za opěradlem židle. Několik minut ji pozoroval. Odpočívala nehnutě, hlavu skloněnou ke straně, jen ramena se jí pravidelně zvedala a opět klesala. Výbuch smíchu od krbu, jenž proťal klidnou a svěží dubnovou noc, s ní ani nepohnul.

Luke si sáhnul na stříkačky v kapse a vrátil se zpátky na dvůr. Nápad, jenž před chvilkou dostal, v něm začínal krystalizovat, a při pohledu na garáž a okolní porost, dostával stále hmatatelnější podobu. V rohu stály dva skoro plné kanystry benzínu a na kraji lesa ležela veliká hromada roští. U dveří našel navíc i svazek novin.

Musel sice absolvovat několik desítek opatrných pochodů přes dvorek, ale když byl hotov, vyrostla podél celé zadní zdi domu metr dvacet vysoká stěna z chrastí.

Namátkově ji ještě při spodním okraji vycpal zmuchlanými novinami. Celý udýchaný se pak posadil na chladivý trávník a spokojeně si prohlížel své dílo.

Náhle strnul. Po jeho pravici se z těsné blízkosti ozvalo hluboké, hrůzostrašné zavrčení. Na samém kraji lesíka, necelé tři metry od něj se z porostu vynořil obrovský dobrman a cenil na něj zuby. Připravoval se ke skoku a v měsíčním světle se mu černá srst kovově leskla. Přestože Luke netrpěl chorobným strachem z velkých psů, zvlášť dobře se v jejich přítomnosti necítil. Ale v této situaci ho z jakýchsi nevysvětlitelných důvodů panika nezachvátila, dokonce se vůbec nebál. Po nekonečně dlouhou minutu si oba vetřelci jeden druhého měřili, nehnutě si zírali do očí a bílá pára, kterou vydechovali, téměř splývala v jednu.

Potom Luke pomalu a klidně zvedl pravou paži a se sevřenou pěstí ji natáhl k hafanovi. Vrčení okamžitě ustalo a zvíře s rozšířenými nozdrami postoupilo o několik kroků vpřed, až se mu čenichem téměř dotklo ruky. Z dobrmanova hrdla se vydralo podivné jakoby bojácné zasyčení a vzápětí pes o krok ustoupil, otočil se a jediným dlouhým skokem zmizel mezi stromy.

O vteřinu později už byl Luke na nohou a prodíral se porostem do vedlejší uličky. Obešel sousední blok a blížil se

z druhé strany k zaparkovanému fordu, ukrytý před pohledy z oken domu samotným autem. Oddechl si úlevou, když zjistil, že není zamčený. Natáhl se dovnitř a uvolnil páčku od kapoty. Trvalo mu půl minuty, než ji nadzvedl a sundal víčko rozdělovače. Po celou tu dobu ho mohli z domu pozorovat, ale naštěstí se v okně nikdo neobjevil.

Stejnou cestou kolem sousedního bloku se vrátil dozadu za bungalov a polil roští benzínem. Nakonec vytvořil z novin nasáklých hořlavinou cestičku vedoucí k vozu v garáži a zbytek paliva vylil pod něj.

Jakmile stěna vzplála, rozběhl se, jak nejrychleji dovedl přes lesík pryč od domu.

Paradise zaregistroval oheň jen několik vteřin před tím, než začalo hořet okno v jídelně. Se zděšeným výkřikem se vrhnul ke zlatým závěsům, které již po celé délce od stropu až k zemi zachvátily plameny, a pokusil se je strhnout.

Prudký žár ho však nepustil dál než na metr k oknu. Otřáslo to s ním, ale za léta strávená u policie se dokázal ovládat.

Otočil se ke Spearovi, jenž dosud seděl jako přikovaný ve svém křesle.

„Do prdele! Celá zadní stěna hoří,“ zařval. „Zavolej hasiče! 4441122, dělej. Já musím zmizet dřív, než sem dorazej, sakra!“

Spear se s klopýtnutím zvednul a zděšeně se rozhlížel.

„Co uděláme s ní?“ volal za ním.

„Vem ji k sobě,“ vřískal na něj Paradise ze dveří. „A jestli ti bude dělat potíže,“ otočil se a blýskl po ní očima, „prostřel jí koleno. Ale teď už volej ty zatracený hasiče.

Vždyť ani nevíme, jestli to, co hledáme, je tady v domě nebo ne.“

S těmito slovy vyrazil ven, nastartoval a hnal své auto rychle pryč.

Oheň proměnil zadní stěnu v peklo a jeho vzrůstající hluk přinutil Speara několikrát zakřičet do telefonu adresu, než si byl stoprocentně jistý, že mu dobře rozuměli. Karen Samuelsová seděla vzpřímeně a sledovala jeho frenetické pobíhání kolem. Přes bílý kapesník v ústech stěží dýchala, ale v šedomodrých očích jí i přes zjevné utrpení zářila spíše zvědavost a ohromení než hrůza.

Hrubě s ní smýkl a postavil ji na nohy. Ruce jí nechal svázané za zády, přehodil jí přes ramena plášť a pevně ho zapnul u krku. Teplota v místnosti začínala být nesnesitelná a okenicemi se dovnitř valila oblaka černého dýmu. Ukázal ke dveřím a vystrčil ji na ulici. Ohlédl se ke garáži, kde hořelo zaparkované auto a namířil se svou zajatkyní před sebou k fordu.

Několik diváků, většinou rozespalých a v županech, tupě zíralo do plamenů. Nikdo si jich nevšímal a tak Spear hnal Karen co nejrychleji k vozu, usadil ji dopředu a sám si vlezl za volant. Otočil klíčkem a nic. Zuřivě s ním kroutil sem a tam, ale ozvalo se vždy jen prázdné cvaknutí. Horečně

zkoušel všechny součástky, rozsvítil světla, zmáčkl klakson, zapnul rádio. V tom okamžiku ozářil noční oblohu záblesk a země se lehce zachvěla. Vega v garáži explodovala.

Luke se přikrčil co nejvíc k podlaze před zadními sedačkami. Měl přes sebe přehozenou tmavou deku a v pravé ruce pevně svíral injekční stříkačku s ketaminem.

Prudká zář a výbuch Speara polekaly a instinktivně sklonil hlavu doprava. Luke se rychle zdvihl, levou ruku mu omotal kolem hrdla a zároveň mu do krku zapíchl jehlu a zmáčkl píst. Spear se marně snažil vykroutit z ocelového sevření, zkusil tedy hmátnout pod kabát pro revolver. Luke si toho okamžitě všiml a sebevědomě pronesl, „Nedal jsem ti toho zatím tolik, aby tě to zabilo, ale stačí, abych trochu přitlačil a je po tobě. Takže radši polož ruce na volant a ani se nehni.“ Zlosyn přestal zápasit, ale ruce nevyndal. „Tak dej je tam, kruci! Dělej!“ zařval Luke.

Spear velice nerad poslechl. Přemáhalo jej bušení v hrudníku, srdeční rytmus se mu oproti normálu třikrát zvýšil a mimovolně lapal po dechu. Poznenáhlu však úzkost v hrudi vystřídal příjemný pocit tepla. Cítil rytmické záškuby svalů. Přes přední sklo udiveně sledoval dlouhé, červené, jakoby elastické požární auto táhnoucí se jako líná řeka ulicí směrem k nim. Jeho pozornost zaujalo rozmazané blikající světlo a tak jen tiše seděl a nechal tu zlatooranžovou barvu kroužit svou myslí.

Luke povolil stisk a vytáhl injekci, natáhl se a sebral mu zbraň.

„Nebojte se, Karen,“ řekl a vytáhl jí z úst roubík. „Jsem doktor Corey. Všechno bude zas dobrý, už vám nemůže ublížit.“

Chtěla něco odpovědět, ale Luke zatím vyskočil ven z auta a opravoval rozdělovač. Přijel další požární vůz a počet přihlížejících zvědavců se zřetelně rozrostl. „Tak co je, kámo?“ zavolal směrem k nim jeden z hasičů. „Můžeš s tím odjet?“

„Jo, už jsem s tím hotov,“ odpověděl mu Luke. „Za vteřinku jsme pryč.“

Vklouzl za volant a odstrčil úplně poddajného Speara.

Tomu zatím všechna světla, tvary i barvy splývaly a tančily v omámené mysli bez možnosti se zklidnit a zaostřit.

Pokusil se promluvit, ale vydával jen nesrozumitelné skřeky.

Motor fordu okamžitě naskočil a Luke pomalu projel k sousednímu bloku. Klíčky zastrčil do kapsy, uvolnil Karen ruce a Spearovi vytáhl peněženku. Potom se svou novou společnicí přesedli do volkswagenu a rychle se vzdalovali zmatku a plamenům.

Nepromluvil, dokud nepřejeli Sagamorský most.

Konečně se Luke zeptal, aniž na ni pohlédl. „Jak je vám?“

„Je to dobrý. Fajn.“ Odvětila jen.

Dalších deset minut pokračovali mlčky. Luke nevěděl, co říci a nevěděl ani, co si počnou dál. Letmý pohled na

hodinky mu prozradil, že je pár minut po druhé hodině.

Opatrně si odkašlal a narovnal se a zároveň mrknul doprava na Karen. Seděla vzpřímeně s jednou nohou strčenou pod sebe a slepě zírala před sebe. Po levé tváři jí pomaloučku stékala osamělá slza. Vypadala unaveně a křehce.

Těžce polkl a znovu se pokusil začít hovor.

„Je mi moc líto, co se stalo vaší matce,“ řekl.

„Děkuji. Mně taky. Poslyšte, doktore Coreyi, potřebovala bych ještě asi tak deset minut, abych si to trochu srovnala v hlavě. Ano?“

„Jmenuji se Luke. A dopřejte si tolik času, kolik je vám libo. Já vlastně strašně rád řídím, klidně můžu jezdit sem tam, alespoň budu ve vaší blízkosti o chvíli dýl.“

Na následujících patnáct minut se opět rozhostilo ticho, provázené jen konejšivým šelestem motoru a občasným posmrkáváním či tichým vzlykem. Náhle se zhluboka nadechla, otočila se na sedačce a opřela o dvířka vozu.

„Tak tedy, musím uznat, že máte styl, to se vám nedá upřít.“ Začala a Luke se na ni tázavě podíval. „Tahle noc se bezkonkurenčně řadí na první místo mezi mými dvěma či třemi skutečně zajímavými a nevšedními schůzkami, jaké jsem dosud zažila. Opravdu nesmírně osobité jednání.“

Dokonale překvapený Luke jí oplatil stejnou mincí.

„Myslel jsem, že se vám to bude líbit. Mám rád jednoduchá řešení. Elegantní, žádný kýč. To víte, pro nás, venkovské kluky to není jen tak vymyslet něco pro dívku z velkoměsta.

Jestli jste se opravdu dobře bavila, můžeme si na příští víkend naplánovat něco podobného. Co třeba vyplenit a podpálit Řím?“

„Raději Paříž. Ale do základů,“ řekla. „Když už jsme u toho, za to, že mi dům lehl popelem a vybouchlo auto, můžu být skutečně vděčná vám?“

„Připadalo mi to v tom okamžiku velice příhodné,“

odpověděl kajícně.

„Taky že bylo,“ rozesmála se. „Díky, že jste mě z té bryndy dostal.“

„C est rien,“ odvětil. „Naopak, bylo mi potěšením.“

Po několika minutách se ozvala znovu. „Lukeu, dva dny jsem nespala. Nemohli bychom zajet do nějakého motelu?“

„Jistě,“ přikývl. „Tady napravo by zrovna nějaký měl být.“

„Vzhůru k němu!“ zaradovala se. „Hlavně buďte opatrný. Podle toho, jak se věci mají, bych se vůbec nedivila, kdybychom spatřili ceduli Batesův Motel jako v Psychu.“

„To bych zvládl,“ uklidňoval ji. „Mám ještě v kapse pár těch zázračných injekcí jak pro Normana Batese tak i pro jeho maminku. Ale znepokojuje mě jiná věc.“

„Ale? A jaká?“

„No, když jsem byl s vámi posledně v motelu, tak jste to nebyla vy. Ulevte mým pochybám a povězte mi, kdo to je Jackie?“

„Hm. Že by vdova po posledním skautovi?“

„Zkuste to znovu.“

„Už to mám. První černý hráč v lize. Druhá meta pro Dodgers. Fantastický průměr.“

„Dost. Poslední šance, Karen, nebo kdo to vlastně jste, jinak spíme ve volkswagenu. A já si zabírám zadní sedačku.“

„Tak dobře,“ vdechla rezignovaně. „Myslíte asi moji spolubydlící, Jackie Gallanteovou. Ale nedějte si o ní příliš velké iluze. Ta má odpal přímo úděsnej.“

Chechtali se ještě, když jim zívající recepční Motelu BalAire poté, co je zapsala, ukazovala cestu k jejich pokoji.

Luke stál ve sprše, drhnul si obličej a přes pootevřené dveře líčil Karen události dnešního večera.

„No, a tak jsem se rozhodl jet zpátky na Cape Cod a vyrvat vás z jejich spárů,“ vysvětloval právě, když se vracel do pokoje. Ale jeho příběh zůstal zřejmě z velké části nevyslyšen. Na židli v rohu se válela hromádka šatstva a Karen, ležela stočená do klubíčka na jedné straně dvoulůžka a spokojeně spala.

Luke zhasnul a vklouzl na druhou půlku postele. Ležel s otevřenýma očima, ale za malou chvíli přemohla únava i jeho a usnul. Probudil se však již za hodinu a zjistil, že si

zatím vlezla k němu a stulila se k jeho levému boku.

Opatrně, aby ji nevzbudil, odtáhl ruku a udělal jí víc místa, ale Karen se spokojeným zavrněním okamžitě využila vzniklý prostor a natěsnala se opět až k němu.

Vzbudil se krátce po poledni, sám. Rychle se oblékl a spěchal ven. Karen se pohodlně uložila na travnatý kopeček pod košatým javorem na druhé straně silnice. Ležela na boku opřená o loket a usmívala se na něj. Dorazil až k ní a poprvé od okamžiku, kdy se setkali, si všiml, jak je drobounká a štíhlá; měla světlou pleť a ve tváři zvláštní, dívčí půvab. Měděná barva vlasů sestříhaných k ramenům mu připomínala podzim a ve stínu koruny mohutného stromu nabyly její velké, oválné oči mlhavě šedý nádech.

Pod pravým okem se jí vybarvila tmavá podlitina. Ale i ta jí vlastně slušela.

Byl další teplý a svěží den, tak typický pro jaro v Nové Anglii, kdy je vzduch přesycen vůní rašící zeleně a květů.

Sluneční paprsky se prodíraly světlounkým listovím staletého javoru a kouzlily na trávníku pod ním zlaté skvrnky.

Odpočívali v tečkované trávě celé čtyři hodiny a svěřovali se jeden druhému se svým osudem. Jen prapodivné epizodě, která svedla jejich životy dohromady a kvůli níž se dostali do této šlamastiky, se oba vyhýbali.

Karen byla jedináčkem stejně jako její matka.

Vyrůstala v Bostonu, ale když jí bylo dvanáct, poslali ji do

soukromé dívčí školy do Vermontu. Otec jí zemřel, nebo od nich odešel ještě když byla malá a od té doby o něm nic nevěděla. „Táta byl jediné téma, o němž jsme s matkou nedokázaly mluvit,“ vyprávěla. „Nepamatuji se, že by někdy plakala, ale jednou v noci, poté co jsem ji asi vyčerpala nekonečným vyzvídáním a vyptáváním po něm, našla jsem ji ležet v slzách na gauči. Od té doby jsem se o něm již nikdy nezmínila. Možná právě proto je pro mě nepochopitelné, že po všech těch letech nejsi schopný se s otcem usmířit.“

„Nezdálo by se ti to tak divné, kdybys ho znala,“

odvětil a přejížděl prsty po stonku pampelišky. „Výstižnější by asi bylo říct, kdybys znala mě a mého tátu. V těch několika posledních letech jsem mu napsal dvakrát, nic důležitého, jen jak se mám a tak. Nikdy mi neodpověděl hned, ale teprve po mnoha měsících. Ani zmínka o tom, že jsem mu psal, jenom poslední informace o nějakém novém lékařském objevu, na němž se podílel a několik řádků o tom, jak se mamince po mně stýská.“

„A to jsi ji celou tu dobu neviděl?“ divila se.

„Ale ano, dvakrát do roka jezdila navštívit mou sestru do Lexingtonu. Vždycky se rozpovídala, jak hloupě se oba dva chováme, a jak to bude všechno zase dobrý, až jeden z nás konečně přijde k rozumu a podá tomu druhému ruku jako první. Časem asi zjistila, že to nemá cenu, protože se

nedočkala ničeho ani od otce v Marylandu ani ode mě v Bostonu a přestala se k tomu vytrvale vracet.“

„To je ale vážně moc smutné,“ řekla Karen. „Mně se zas po promoci zdálo, že žiju pod jakýmsi umělým ochranným štítem, jako ve skleníku a tak jsem odjela do New Yorku a začala jsem pracovat v sociálních službách.

Devět desetin z dětí, s nimiž jsem se jako sociální pracovnice v terénu setkala, neměly stejně jako já otce. Ty ho máš, zřejmě tě strašně miluje a ty nejsi schopný najít v sobě dost sil a nabídnout mu usmíření. Ale pro člověka, který se odváží udělat to, co jsi předvedl včera v noci, by něco takového měla být hračka.“

„Věř mi,“ řekl po chvíli, „to, co jsem vyvedl včera, byla jakási kombinace zoufalství a šílenství. Odvaha s tím neměla vůbec nic společného.“

„Soudě podle toho, jak vycházíš s otcem, bych tomu i věřila.“ Domluvila a naklonila se k němu, aby ho políbila.

Nejdřív jen lehce na rty a vzápětí s narůstající silou a vášní.

„Ale ať už máš odvahu nebo ne,“ zašeptala, zatímco se Luke vytrvale vyhýbal pohlédnout jí do očí a raději se věnoval listům na stromě, „udělal jsi pro mě něco neuvěřitelného a obdivuhodného. A já bych teď ráda vypátrala, s čím bych mohla na oplátku pomoci já tobě. A taky to udělám.“

O pár minut později už byli zpátky na pokoji, horečně a nemotorně jeden druhého svlékli a nedočkavě a s

počátečním ostychem se začali milovat. Položila se celým svým štíhlým tělem na něj a přejela mu svými pevnými ňadry po hrudníku vzhůru až ke rtům. Cítil, jak jeho touha rychle, až příliš rychle vzrůstá. Několikrát se zhluboka nadechl a pokusil se zpomalit to šílené tempo. Karen právě naopak. Přejela mu vlhkým jazýčkem ucho a jej znovu dlouze a vášnivě líbala.

Potom mu drobnými polibky zasypala krk a lehounce se ústy dotýkala jeho těla stále níž a níž. Vnikl do ní, ale pořád se pokoušel krotit své neovladatelně pádící vzrušení.

Marně. Za několik vteřin dosáhl vrcholu. Odvrátil hlavu a zlostně zaklel. „To neplatí, ještě jednou,“ naléhal.

„Hele, Lukeu,“ zašeptala konejšivě, „jestli to tvé do hajzlu znamenalo, že jsi měl orgasmus dřív, než jsi chtěl, tak to klidně pusť z hlavy. Jsme spolu poprvé, je to pro nás něco úplně nového. Co jsi čekal? Já jsem se udělala už před tím, když jsem tě líbala tam na tom kopci. Líbíš se mi a moc mě přitahuješ. Snad já tebe taky. Lichotí mi, že jsem tě tak rozpálila. Nemohli bychom teď jen tak ležet a objímat se?

Milovat se můžem potom. Jen chci, abys věděl, že ničím, co kdy uděláš nebo neuděláš, mě nemůžeš zklamat.“

Pohlédl na ni, ale nevěděl, co říct.

Brzy se opravdu milovali znovu a Luke cítil uvolnění a radost, jakou nepoznal od doby, kdy začínal se Sarah. Když potom odpočívali a tiše se na sebe dívali, Karen se zvedla a položila mu prst na ústa. „Doktore Coreyi,“ řekla, „zůstaň v

mé blízkosti o chvíli dýl Jestli můžeš. Máme si toho hodně co říct.“

Potom se oblékla a zamířila do samoobsluhy koupit zubní pastu, šampon a něco studeného k večeři. Luke se zatím rozhlížel, jestli v pokoji není něco ke čtení. Našel však jen nevyhnutelnou bibli a Průvodce po Cape Codu a jižním pobřeží. „Strathmore, Massatchusetts,“ četl v něm, „je pravděpodobně nejmírumilovnější a nejmalebnější město na celém Horním Cape Codu. Návštěvník se zde bude cítit jako v jiném světě, daleko od hektického shonu a ruchu velkoměst, v jakési nadčasové čtvrti úzkých, stromy lemovaných uliček mezi starými domy, z nichž mnohé pamatují ještě éru dřevěných námořních lodí.“ Rozesmál se.

To je tedy ironie, pomyslel si a zvedl hlavu, nebo dovnitř vrazila Karen.

„Můj bože, Lukeu,“ vyhrkla ze sebe. „Zapni televizi.

Musíme si poslechnout zprávy.“ Byla bledá a celá se chvěla.

Posadila na kraj postele.

„Karen, uklidni se,“ nabádal ji profesionálně klidným hlasem. „Po tom, co jsme už zažili, nevěřím, že bychom si s něčím neporadili. Tady, pojď, vem si ty polštáře, opři se a zkus se trochu vzchopit. Podívám se, jestli se tady dají chytit nějaké zprávy.“

„Ach, Lukeu, to bylo strašné,“ vzlykala. „V tý samošce měli za pokladnou malou televizi a tam z ničeho nic…

Prosím tě, nalaď tam nějaké televizní noviny. Bostonský kanál.“

„Opakujeme

hlavní

zprávu

večera,“

oznámil

moderátorův hlas před tím, než se v několika vteřinách objevila na obrazovce fotografie. „Z brutálního znásilnění a uškrcení bostonské modelky je podezřelý známý lékař z Cape Codu. Policii se dosud nepodařilo jej nalézt a vyslechnout. Další detaily přineseme v našem pravidelném zpravodajství ve třiadvacet hodin. O nových skutečnostech vás budeme informovat průběžně, ihned po jejich obdržení.“

Lukeovi se zvedl žaludek. Svět kolem se bláznivě roztočil. „Ach, bože, to ne, to ne,“ opakoval znovu a znovu.

„Oni ji zabili, Lukeu,“ křičela Karen hystericky.

„Znásilnili a zabili. Nechtěla jim pomáhat, ale vyhrožovali jí. Pořád je prosila, aby jí nezranili v obličeji. Nezranili.

Rovnou ji zavraždili.“

Luke ji k sobě pevně přitiskl. Nebyl však schopen jediného slova útěchy. Před očima mu vířil půvabný obličej a bezvadné tělo Connie Evansové a její prosby o pomoc mu zněly v uších jako vzdálené exploze.

Konečně se trochu vzpamatoval a pustil se do přepínání televizoru. Hledal nějaké další lokální vysílání. Když naladil kanál číslo čtyři, oba dva zalapali po dechu. Na obrazovce se objevila fotografie jeho tváře v uniformě, těsně před tím, než byl propuštěn do civilu. Nevěřícně naslouchali zprávám o smrti Connie Evansové.

„Krátce před polednem,“ oznamoval hlasatel, „objevila pokojská tělo a informovala ředitele Sheratonu, jenž zavolal policii. Oběť byla brutálně zbita a před smrtí uškrcením navíc několikrát znásilněna. V souvislosti s její vraždou policie pátrá po lékaři z Cape Codu, šestatřicetiletém doktoru Lewisi T. Coreyovi. Z policejních pramenů jsme se dozvěděli, že doktor Corey spolu se slečnou Evansovou navštívili hotel večer před vraždou. Nikdo však neviděl oběť ani Coreye vycházet ven. Koroner George Kimball konstatoval, že smrt nastala přibližně ve tři hodiny ráno.

Corey, vyznamenaný vietnamský veterán, byl identifikován podle otisků prstů, které zanechal v pokoji.

Dvaadvacetiletá modelka, Connie Evansová, byla externí zaměstnankyní Agentury Diamond Girls v Bostonu.

Bydlela v Quincy, ale v hotelu se zapsala pod jménem Karen Samuelsová z New York City.“ Následovala nádherná fotografie Connie v průsvitných bílých šatech, jak se se zakloněnou hlavou půvabně otáčí, až jí dlouhé černé vlasy volně vlají kolem. Její úsměv evokoval představy o večeři při svíčkách a koňaku před roztopeným krbem.

„Podezřelý, doktor Corey, je praktickým lékařem ve Strathmoru.“

Na obrazovce se znovu objevila jeho vojenská fotografie, zatímco záměrně pohřební hlas pokračoval.

„Zpravodajové našeho Kanálu číslo čtyři jsou s kamerou přímo na místě a Rhoda Martinová je připravena k

rozhovoru s doktorem Kenem Putnamem, seniorem Lékařského sdružení města Strathmoru, u něhož je doktor Corey zaměstnán.“

Fotografii vzápětí vystřídal záběr na půvabnou mladou brunetku svírající v ruce veliký kulatý mikrofon a na klidného Kena Putnama stojícího s pevně sevřenými rty proti ní. „Dobrý večer. Hlásíme se vám z Cape Codu a budeme hovořit s doktorem Putnamem, kolegou doktora Coreye, podezřelého z vraždy. Mohl byste nám, pane doktore, říci, jak dlouho se s Coreyem znáte?“

„Doktor Corey a já máme společnou lékařskou praxi již více než čtyři roky, Rhodo.“ Za léta strávená v lékařské politice, absolvoval Putnam mnoho televizních rozhovorů a choval se proto naprosto přirozeně. Díval se přímo do kamery a hovořil rozvážným klidným hlasem.

„Kdy jste ho viděl naposled?“ pokračovala reportérka.

„V sobotu. Dělali jsme spolu vizitu, Rhodo. Od té doby jsem s ním nemluvil.“

„A když jste se v sobotu setkali, nezdál se vám nápadně rozrušený?“

„Opravdu ne, Rhodo.“

„Ale no tak, Kene, nech už toho,“ řekl Luke cynicky.

„Nezdá se ti, že to s těmi důvěrnostmi trochu přeháníš? Ještě jednou ji oslovíš a nepochybně tě požádá o schůzku.“

Putnam pokračoval. „Den před tím utrpěl při automobilové nehodě menší zranění na noze a byl potlučen,

ale i přesto měl dobrou náladu. Nevěřím, že by doktor Corey spáchal tento strašlivý zločin. Pokud se dívá, naléhavě ho prosím, aby se vrátil.“

„Mockrát vám děkuji, doktore Putname. Hovořili jsme s doktorem Kennerem Putnamem, partnerem z vraždy podezřelého doktora Lewise Coreye. Vyslovil naléhavou prosbu, aby se doktor Corey spojil s ním nebo s policií. Pro Kanál čtyři z Cape Codu, Rhoda Martinova.“

„Díky, Rhodo. A nyní další zprávy.“

Oba mlčeli. Celé minuty nebyli schopni promluvit.

Kratičká idylka, kterou spolu prožili, byla přeťata rychlostí gilotiny. Na půl dne se osvobodili od nočních můr, od absurdního řetězce násilností a nahlédli společně do jiného světa. Světa něhy a lásky. Ale ten vjednom jediném okamžiku zmizel a oni si připadali jako dva drobouncí mořští živočichové bezmocně unášení vlnami. Neznámé síly je opět vrhly opačným směrem, než tím, kterým si přáli dále se ubírat.

Lukeovi se chvěl hlas, zajíkal se, až mu nakonec docela vypověděl službu; oteklé oči se mu horečně leskly a v dlaních pevně svíral Kareniny ruce. „Oni toho nenechají,“

řekl. „Nikdy toho nenechají. A když dostanou, co od nás chtějí, tak nás jednoduše oddělají, aniž by si tím lámali hlavu. Ta ubohá dívka o nás až do včerejška nikdy neslyšela a teď je mrtvá jen proto, že věděla, co od nás chtějí. Karen,

je nejvyšší čas. Koukej se zhluboka nadechnout a povědět všechno, co o tom klíči víš. Všechno.“

Karen Samuelsová seděla se vztyčenou hlavou nehnutě na lůžku, nohy složené pod sebou. Přestala vzlykat a zírala mlčky mimo něj do nastupujícího šera.

Luke zaregistroval, že se jí do očí začíná vracet ten zvláštní vzdorovitý třpyt, jehož si na ní před tím všiml a jenž k ní neoddělitelně patřil. „Lukeu,“ promluvila konečně, „jsou ti lidé zodpovědní i za smrt mé matky?“

„Nevím, jak by mohli být. Vypadalo to, že již léta trpěla vysokým krevním tlakem, nikdy se neléčila.“

„Ten člověk, ten Spear, co byl se mnou v tom autě, víš, moje matka ho milovala. Motal se kolem ní několik let a minule mi psala, že nakonec přijala jeho další nabídku k sňatku. Ona byla opravdu kouzelná žena.“

„To věřím,“ souhlasně přikyvoval Luke a viděl, že se Karen ovládá jen s největším úsilím. Opatrně proto volil slova. „Ty obrazy moře v obývacím pokoji malovala ona?“

„To byly její nejoblíbenější,“ odvětila. „Ten hajzl za ní běhal jenom kvůli tomu klíči, viď?“

Luke uhnul pohledem, ale nedokázal jí to vyvracet.

„Jsem ráda, že zemřela takhle,“ vyhrkla prudce.

„Kdyby býval byl dosáhl svého, bůh ví, co by jí udělal.

Škoda, žes ho hned nezabil, teď bych si to moc přála, opravdu.“

„Zlato, poslouchej mě, prosím,“ řekl jemně. „Čím víc budeme podléhat zlobě a vzteku, tím je větší šance, že uděláme nějakou chybu. Musíš se snažit zachovat klid, jak jen to půjde, abychom celou tu záležitost co nejdřív objasnili, ano?“

Natáhla se k němu a objala ho kolem krku. „Ale jestli se z toho někdy dostaneme, budeš mít plné ruce práce a život plný starostí s jednou ženskou. Jsi na to připravený?“

„Risknu to. Ale teď mi pověz, kolik toho víš?“

„Asi míň, než doufáš,“ začala. „Maminka nosila ten klíč přilepený ke kotníku nebo k zápěstí skoro od nepaměti.

Jsem si jistá, že měl nějakou spojitost s jedním mužem, u něhož v Bostonu pracovala.“

„Vyprávěj mi o tom,“ pobídl ji Luke.

„Byl to nějaký obchodník nebo něco takového a ona mu dělala sekretářku. Jmenoval se Peter, ale jeho příjmení jsem neznala. Přestože s námi nikdy fakticky nežil, nahrazoval mi vlastně svým způsobem otce. Když mi bylo šest nebo sedm, trávil s námi poměrně dost času. Nosil mi dárky, chodil se mnou do zoo. Myslím, že se s mojí matkou velice milovali, i když byl o hodně starší než ona. Potom zemřel, to mi bylo deset, jedenáct. Jediný pohřeb, který jsem zažila. Spear nechal maminku zpopelnit bez obřadu už den před tím, než jsem přijela. Až to bude za námi, chci jí zařídit hezký pohřeb se spoustou květin, hudbou a přáteli, v místnosti plné jejích obrazů. Zasloužila by si to, že ano?“

„Určitě,“ prohlásil rozhodné Luke. „A myslíš, že ten klíč dostala od Petera?“

„Jsem si tím téměř jistá. Asi za rok po jeho smrti mě poslala do soukromé školy. Myslím, že už ho tenkrát v roce 1963 měla. Nikdy jsme o něm spolu nemluvily, jenom jednou, když jsem přijela na prázdniny. Uspořádala pro mě večírek a když všichni odešli, sedly jsme si jen spolu a celé hodiny jsme si povídaly. Byla asi trošku opilá, protože měla trochu setřelou řeč a každou chvilku propukala v pláč. Líčila mi, jak se od té doby, co Peter zemřel, cítí opuštěná a jak mě miloval. A tehdy mi svěřila, že pro nás někde něco ukryl, co mělo ohromnou hodnotu, a že dokud ta věc zůstane v klidu, neporušená na svém místě, budeme žít v dostatku a v bezpečí.“

Luke si přisedl blíž a s úžasem naslouchal jejímu příběhu. „A ty nemáš ponětí, co by to mohlo být?“

„Ne. Dokonce si myslím, že to nevěděla ani maminka.

Jednou měsíčně se potom u nás doma nebo v autě objevila obálka s penězi. Pokud vím, netušila, odkud pocházejí. Ale svými plátny by na mé studium nemohla vydělat.“

„Takže vyděračství,“ zašeptal Luke.

„Cože?“

„Co by jen asi mohlo mít pro někoho takovou cenu za předpokladu, že to zůstane nedotčeno? Jseš si opravdu jistá, že nevěděla, o co šlo, nebo odkud jí ty peníze přicházely?“

„Jestli to věděla, nikdy mi to neřekla a mám-li být upřímná, po té noci, kdy mi své tajemství sdělila, jsem to ani nechtěla vědět.“

„Ale musela ti přece alespoň říct, od čeho je ten klíč.

Kde je to něco ukryté.“

„Lukeu, věř mi nebo ne, do okamžiku, kdy mě ti odporní chlapi svázali a začali mě mlátit, jsem vůbec netušila, že ten klíč má nějakou souvislost s penězi, které dostávala. Jediné, co kdy řekla, bylo… počkej chvilku…“

„Co, miláčku, na co si vzpomínáš?“

Znovu se zahleděla někam do dálky. S jiskrami v očích a sevřenou čelistí se ve tmě snažila vybavit si scénku, která se odehrála v dávné minulosti. Sklonila hlavu a pomalu, jakoby ji to bolelo, skládala poztrácené střípky vzpomínek.

„Ano, ano, pamatuji si přesně. Bylo to tu noc, kdy se konal večírek. Říkala, jak je hrdá, že jsem šla studovat na vysokou školu a vzpomínala, jaká jsem bývala mazaná holčička, jak jsem jí utíkala do své skrýše, do svého tajného koutku, a že jsem tam vydržela hodiny sedět a mlčky se dívat z okna.“

Luke na ni užasle hleděl. „A potom řekla, že ten můj koutek je ohromně důležité místo. A vždycky to tak bude a že kdybych někdy měla nějaké problémy, tak tam mohu kdykoli zajít a o samotě najít odpověď na všechno, co mě bude trápit.“

„Tajný koutek?“ ujišťoval se Luke.

Dokázala se usmát. „Říkala jsem tak oknu v domě mé chůvy, kam jsem se chodila schovat, když mě něco trápilo.

Bylo to v podkroví u takového zvláštního kulatého okna rozděleného dřevěným rámem. Vypadalo jako skleněný koláč.“

„A to bylo v Bostonu?“

„Jistě, jen pár bloků od našeho starého domu.

Chodívala jsem tam po škole, když byla matka v práci a někdy mě tam nechávali i přes noc, když šli s Peterem večer ven. Potom, co jsem odešla na internátní školu, tak už jsem tam tolik času netrávila, a od té doby, co jsme se s maminkou přestěhovaly na Cape Cod, jsem tam nebyla vůbec.“

„Jak je to dlouho?“

„Už víc než deset let. Lukeu, ty myslíš, že by ten klíč mohl být od toho domu?“

„Možné je úplně všechno,“ odvětil. „Ale jak mohla tvá matka vědět, že to tvé místečko tam zůstane navždy, že tam budeš moci kdykoli zajít? Pověz mi vše, co si o té chůvě a tom domu pamatuješ.“

„Ach, to byl krásný dům. Bydlely jsem v Mattapanu a Theona, tak se ta bona jmenovala, žila v sousedství. Byla to taková tlusťoučká černoška, nejhodnější a nejskvělejší osoba pod sluncem. Víš, kde je Mattapan?“

„Ano, blízko Dorchestru. Ale pokud vím, tak to není právě bezpečná čtvrť.“

„Už tenkrát se to tam začínalo dost měnit,“ přikývla Karen. „Možná, že právě to přimělo maminku ke stěhování na Cape Cod. Ale ona stejně vždy toužila žít u moře. Strašně ráda malovala pláže a mokřiska.“

„Počkej chvilku,“ přerušil ji rozčileně. „Snažím se tomu přijít na kloub. Tvoje matka předpokládala, že ten starý Theonin dům bude pro tebe kdykoli přístupný? Kolik je Theoně let? Víš, jestli ještě žije?“

„Ale ano, určitě bych se dozvěděla, kdyby se s ní něco stalo. Každý rok nám posílá vánoční gratulaci. Matka se jí několikrát snažila přesvědčit, aby nás přijela navštívit, ale byla asi moc nemocná, aby si troufla podniknout takový výlet. Je o dost starší než moje matka. Vlastně mě začala hlídat v době, kdy její vlastní děti už byly z domu.“

„Ale co ten dům? Patřil Theoně?“

„Nemám zdání.“

„Tak dobrá, myslíš, že bys ho ještě našla?“

„Asi ano. Nad předními dveřmi měl krásné kulaté okno z barevného skla. A to moje okno bylo vzadu. Vsadím se, že když najdeme náš starý dům, lehce se zorientuji a pak už si budu vědět rady.“

„Tak tedy pojedeme k vašemu dávnému bydlišti. Ale nejdřív si opatříme ten klíč.“

„Chceš snad říct, že ho nemáš?“

„Ne, poslal jsem si ho poštou do hotelu a… do hajzlu, jen aby si nemysleli, že jsem se vystěhoval, když jsem včera v noci nedorazil: Karen, musím se dostat k telefonu.“

O blok dál našli telefonní budku a Lukeovi se pořádně ulevilo, když ho ujistili, že pokoj je stále jeho. Potom se jako opravdový obchodník zeptal, jestli mu nepřišla nějaká pošta.

„Ano, pane Sullivane, máte tady dopis.“

„Děkuji. Vrátím se do Bostonu dnes večer i se svou ženou.“

„V tom případě se budete muset znovu zapsat, pane.

Pokud budete obývat váš pokoj dva, změní se pochopitelně i taxa.“

„To je v pořádku. Jeden z nás to ještě dnes večer zařídí, až se u vás zastaví pro poštu.“

„Díky, že jste zavolal, pane.“

Potom telefonoval sestře. Byla, jak předpokládal, vyděšená k smrti.

„Ach… Lukeu, kde jsi? Co se s tebou děje?“ ptala se třesoucím se hlasem.

„Nic, vůbec nic, Liz. Je ti doufám, jasné, že jsem té dívce neublížil?“

„To ano, ale oni už tady byli dvakrát a hledali tě.

Myslím, že náš dům sledují. Volala matka. Už prý o tom píší ve všech washingtonských novinách. Říkala, že táta je celý bez sebe.“

„Zajímalo by mě jestli kvůli mně nebo kvůli své image.“

„Lukeu, prosím tě.“

V tom okamžiku se ve sluchátku ozvalo jemné, ale neklamné cvaknutí.

„Sakra, Liz, namontovali ti na telefon odposlouchávací zařízení nebo něco takového. Tys jim…“

„Lukeu, co tě to napadlo, přece víš, že bych něco takového nikdy neudělala.“

„Promiň, Liz, zlato,“ uklidňoval ji. „Poslouchej, buď statečná. Nějak se to všechno vysvětlí. Zavolej matce, že jsem v pořádku. Mám tě rád, Liz. Sbohem.“

Za chvilku již byli zpátky v pokoji a začali zkoumat obsah Spearovy peněženky rozložený na posteli. Vybrali si to, co pro ně mělo nějakou cenu. 150 dolarů v hotovosti, řidičský průkaz a dvě kreditní karty. Našli také obchodní navštívenku, označující Speara za investičního poradce.

Luke už ji chtěl vyhodit, ale na poslední chvíli si všiml rukou psané poznámky na druhé straně „Stonehill, 5492477.“ Strčil ji tedy i s ostatními věcmi do své vlastní peněženky.

„Teď musíme vymyslet, jak se dostaneme do Bostonu, aniž by nás někdo poznal. Máš nějaký nápad?“ zeptal se.

„Barvu na vlasy a knír?“

„Jo, a taky pásku přes oko a dřevěnou nohu,“ doplnil ji, ale do smíchu mu nebylo. Znenadání se mu rozjasnila tvář.

„Mám to. A to bude úplně perfektní.“

„Tak ven s tím, pane Kouzelníku.“

„Je to děsně jednoduché, ale účinné. Nebudeme se snažit změnit k nepoznání. Naopak lepší bude, když se co nejvíc zviditelníme, ale tak, že se od nás všichni raději co nejrychleji odvrátí a půjdou po svém.“

„Myslíš, že ta boule na čele nějak dojme soud?“ zeptala se.

„Ty si troufáš pochybovat o člověku, jenž naplánoval a vedl komando při včerejší ohromné razii v ulici Redfern Terrace? Měla by ses stydět. Kromě toho, něco musíme podniknout a necítil bych se zrovna nejbezpečněji, kdyby mě před zdmi věznice měly ochránit jen nabarvené vlasy a knírek.“

„Jak ráčíte, Sire,“ kývla. „Váš plán?“

O hodinu později už sjížděli Boylstonskou ulicí k Bostonskému veřejnému parku. Karen v nepromokavém kabátě a schlíplém zeleném kloboučku tlačila před sebou invalidní vozíček s Lukem. Na hlavě měl čepici a byl až po hrudník zabalený do teplé hnědé deky, jež nedbale visela přes vozík a zakrývala nápis MĚSTSKÁ NEMOCNICE

nastříkaný na opěradle.

V nemocnici skutečně nikdo nezvedl ani obočí údivem, když ho Karen vyvážela na jejich vozíku ven z pohotovosti.

Hlavním důvodem nezájmu bylo naprosto důvěryhodné napodobení člověka s těžkým onemocněním centrální nervové soustavy, včetně nekontrolovatelných spastických pohybů paže a záškubů svalů v obličeji.

Ten nápad dostal, když si vzpomněl na svého starého přítele, rezidenta Stana Willmana, jenž byl takovým vážným onemocněním

postižen.

Mnohým

lidem

jeho

nekoordinované pohyby vadily a jen kvůli nim si neuvědomovali, že před sebou mají nejgeniálnějšího lékaře, jaký kdy v Městské nemocnici pracoval.

„Vsadím se s tebou o pořádnou večeři u Lochobersů,“

řekl jednou Stan Lukeovi, „že se tady můžu třeba týden procházet s živým chřestýšem na rameni a nikdo si toho ani nevšimne, protože se všichni budou usilovně snažit se na mě nedívat.“

Po neúspěšném pokusu zřídit si vlastní soukromou praxi, začal Willman raději vyučovat a věnovat se vědecké práci a z jeho laboratoře vycházelo mnoho zajímavých a důležitých objevů.

Na základě této zkušenosti Luke správně předpokládal, že se budou moci pohybovaly ulicích Bostonu úplně snadno.

Prohlíželi si výkladní skříně a dokonce povečeřeli v jedné malé kavárničce pod širým nebem. Několik málo policistů, které potkali, jim nevěnovalo žádnou pozornost. Dorazili až

před MidCity Motor Hotel. Karen vstoupila dovnitř.

Rozepla si kabát, pod nímž měla průhlednou blůzičku z bílé krajky a recepční středního věku se kvůli ní tak pohroužil do představ, co se pod ní skrývá, že si doslova zakopl o vlastní nohu, jak spěchal, aby jí vyhověl a předal dopis pro manžela.

O pár minut později už mávali na projíždějící taxík.

Naložili vozík do kufru a Luke přikázal řidiči, aby je dovezl do Mattapanu.

Pochvala za statečnost

Vyznamenání Armády Spojených států Stříbrná Hvězda se znakem V za statečnost Kapitán Lewis Tyler Corey III.

USAMC

Washington, District of Columbia 8. prosince 1970

Po šesti měsících služby ve Vietnamu, požádal Lewis Corey o přeložení k Lékařskému útočnému družstvu Velitelství třetí bojové oblasti u Bien Hoa. Do té doby sloužil jako důstojník daleko od předních linií v Milphappově lékařském týmu v sirotčinci v Tay Ninh. 21. září 1969 se Corey dobrovolně zúčastnil průzkumné hlídky. Rota se náhle ocitla pod těžkou minometnou palbou. Tři muži byli zraněni a zůstali ležet v otevřeném poli. Nepřátelská střelba byla tak silná, že vylučovala možnost dostat se k nim. Tváří v tvář

tomuto nebezpečí a stále prudší minometné palbě, pustil se Corey odvážně do středu pole a odtáhl nejprve prvního a potom druhého zraněného do relativního bezpečí okolní džungle. Přestože byl při této akci zasažen do nohy, kulhal zpět pro třetího. Necelých deset metrů před cílem vybuchla v jejich těsné blízkosti jedna z min, způsobila mu četná zranění nohou a zad a zabila muže, jehož nesl. První dva zranění byli spolu s Coreyem evakuováni a všichni svá zranění přežili. Tímto svým neohroženým činem, naprostou lhostejností k nebezpečí, jemuž se sám vystavil, kapitán Corey osobně zachránil životy dvou mužů. Za toto hrdinství byl rozhodnutím Kongresu a Armády Spojených států vyznamenán Stříbrnou hvězdou se znakem V za statečnost.

PROFESIONÁLNÍ ZABIJÁK

Dvacet pět mil odtud, v zapadlém koutu Lincolnu v Massachusetts, zachřupal pod koly šedivého cadilacu Eldorado projíždějícího touto hustě zalesněnou krajinou štěrk.

Svými pečlivé rozčleněnými pozemky a hodnotou neobvyklých a luxusních nemovitostí stojících na nich se stal

Lincoln

jedním

z

nejexkluzivnějších

a

nejnedostupnějších obytných předměstí Bostonu. „Existuje jediný způsob, jak získat nějaký dům v Lincolnu,“ říkali často agenti s realitami svým klientům, „narodit se v něm.“

Cadilac ujel po štěrkem vysypané cestě víc než čtvrt míle a zastavil před těžkou kovovou bránou vsazenou do dvou mohutných kamenných pilířů téměř dva metry čtyřicet vysokých a metr dvacet širokých. Reflektory vozu osvětlily černý kovový štítek vsazený do jednoho z nich. Skvěl se na něm zlatý nápis STONEHILL. Řidič se nepokoušel žádným způsobem upozornit na svůj příjezd, ani nevystoupil z vozu.

Přesto někdo vypnul neviditelný elektrický obvod, napájející bránu i plot deseti tisíci volty, a k vozu přistoupili dva muži.

Každý měl v jedné ruce revolver a ve druhé silnou baterku, jíž si posvítili nejdřív na řidiče a potom na zadní sedadla. Šofér zjevně znalý místních poměrů otevřel okno

na své straně a podal jim klíčky od vozu. Jeden z mužů prohledal kufr, potom mu je vrátil a mávnul na znamení, že může projet.

Zhruba po pěti stech metrech se les kolem příjezdové cesty rozestoupil a před očima návštěvníka se rozevřel široký pohled na perfektně střižený trávník ohraničený dostihovou dráhou podél celé příjezdové cesty. Uprostřed trávníku stála veliká ozdobně tesaná mramorová fontána obklopená několika řadami bezvadně upravených keřů. Na samém konci cesty stálo elegantní, z bílých cihel vystavěné sídlo Stonehill. Podobně jako mnoho jiných domů na Long Islandu, pyšnil se Stonehill širokou verandou, nespočetnými komíny, špičatými střechami a množstvím úchvatných věžiček. Zdálo se, že v ohromné rezidenci září prakticky všechna světla, ale kromě cadilacu zde nestálo jediné auto.

Řidič vystoupil a s elegancí dobře trénovaného atleta lehce vyběhl nahoru po dvanácti mramorových schodech k předním dveřím. Měl na sobě dobře střižený tmavý oblek, nenásilně zdůrazňující jeho sto devadesát centimetrů vysokou postavu s nápadně širokými rameny a štíhlým pasem. Pečlivě oholená tvář bez vrásek spolu se světlými vlnitými vlasy mu dodávala vzezření filmové hvězdy, jíž kdysi také toužil se stát. Zastavil se před masivními dubovými křídly vchodu, vytáhl zpoza pásku revolver s neobvykle dlouhou hlavní, navlékl si ho na prst. S dlaněmi nahoru a klinkající se zbraní potom předpažil. Dveře se

neslyšně otevřely a on se ocitl v prostorné a jasně osvětlené hale. Po černobíle dlážděné podlaze k němu přistoupili jiní dva muži, odňali mu revolver a sako a uvedli ho do obrovské, ořechovým dřevem obložené pracovny pana Alberta Juliana.

Muž kráčel přímo k baru a nalil si brandy. Věděl dobře, že jeho hostitel ho nechá dobrých pět minut čekat, než se sám objeví. Posadil se do čalouněného křesla a usrkávaje drink, prohlížel si bohatství kolem.

Jmenoval se Damian Steele a sám již léta žil v podobné hojnosti, i když ne tak ohromující jako Albert Julian, ale umožňující mu například vlastnit sídla ve Virgin Gorda, v Aspenu a na španělské Riviéře. Ve třiceti devíti letech dosáhl ve své profesi vrcholu. Jeho honoráře dosahovaly takové výšky, že mu stačilo přijímat nanejvýš tři zakázky ročně. Během patnácti let své kariéry úkladného vraha dosud v žádném případě neselhal a policii po celém světě se nepodařilo získat ani jeho fotku či popis, nezanechal za sebou ani jediný otisk prstu.

K jeho neochvějným taktickým zásadám patřilo vyjednávání zakázek přes agenta v New Yorku. Jedině objednávka od člověka takového formátu jako byl Julian, ho dokázala přimět k osobnímu setkání. Běžně požadoval 100

000 dolarů plus výdaje a i přes tuto astronomickou sumu dostával více nabídek k práci, než byl schopen přijmout.

„Vítejte na Stonehillu, Damiane,“ do pracovny vstoupil Albert Julian.

Steele vyskočil a srdečně objal muže, pro něhož mnohokrát pracoval především v počátcích své kariéry a který dosud čas od času přispíval na jeho narůstající konto ve švýcarské bance.

„Rád vás vidím, Done Alberto, vypadáte velice dobře.“

„Zapamatujte si, Damiane, že slavné dny Dona Alberta již dávno pominuly,“ řekl Julian. Měl na sobě vínově červený hedvábný župan a pohyboval se s čilostí nápadně kontrastující s jeho sedmi křížky. Husté šedé vlasy a orlí nos mu dodávaly vzezření člověka zastávajícího nějaký významný post na velvyslanectví nebo v nějaké správní radě.

„Jsem vám vděčný, že jste mi v tak krátkém čase vyhověl,“ pokračoval.

„Naopak, já jsem vděčný vám, pane Juliane. Bez vaší pomoci bych ještě dnes leštil kliky a škemral o kdejakou podřadnou roličku v ateliérech Hollywoodu. Mimochodem, měl jsem dnes trochu času, tak jsem se již zběžně mrknul na tu nepříjemnost v Cape Codu. Nešťastná záležitost, pokud mohu soudit.“

„Je to všechno moje chyba. Nevím, jak mě jen mohlo napadnout, že ten blekota Spear si s tím poradí sám.

Damiane, ale byl bych moc rád, kdyby našemu jednání mohl být přítomen můj syn Carl. Začíná mě již unavovat nést na

svých bedrech zodpovědnost za všechno, za celou rozsáhlou organizaci. Doufám, že Carl bude v brzké budoucnosti schopen převzít většinu závazků na sebe.“

„Je-li to vaše přání Done Alb. Pane Juliane, budu rád, když se k nám připojí.“

Julian odešel a za okamžik se vrátil v doprovodu svého syna, jenž byl až na černé vlasy dokonalou kopií otce. Po zdvořilém představení nalil všem starý pán sklenku a usadil se do velkého ušáku proti Steeleovi. Carl uctivě usedl na starožitnou pohovku opodál.

„Carle,“ začal Julian, „nejdříve ti chci sdělit, že mě velice potěšilo, jak jsi vyřídil problém s tou dívkou v Bostonu.“ Julian junior skromně odvrátil zrak. „Buď si jistý, že chlapi, kteří odvedli tuhle skvělou práci, budou náležitě odměněni. Musíš se naučit být na jedné straně velkorysý k těm, kteří ti dobře slouží, a na druhé tvrdý na ty, kteří tě zklamou. Tady Damian je ohromně laskavý a je ochotný pomoci nám napravit to, co Spear zvoral. Náčelník policie je pro nás natolik cenný, že mu pro tentokrát odpustíme.“ Carl jen mlčky přikývl.

„Jsou to těžké časy, Damiane, i když zdaleka ne tak náročné, jako kdysi. Celá léta jsme se usilovně snažili zajistit našim dětem a dětem našich dětí jak hmotné statky a prosperitu, tak i bezpečnost. Konkurence a neustálé soutěžení v nejrůznějších obchodních aktivitách, to vše je již dávno téměř eliminováno. Rodiny v Chicagu, Miami, Vegas

a na pobřeží žijí poprvé v míru a spokojenosti. Ale v předvečer dosažení našeho největšího úspěchu se objevily nové komplikace. A protože problémy vyvstaly v našem teritoriu, ostatní rodiny pochopitelně pečlivě sledují, jak se s nimi vyrovnáváme. Už jsem měl dokonce telefonáty z Chicaga a Los Angeles, v nichž mi vyjádřili znepokojení a obavy z dalšího zdržení a potenciálního ohrožení našeho programu.“

Steele napjatě poslouchal, ve snědém obličeji se mu nezachvěl jediný sval. Měl jen povrchní vědomosti o sdruženích, o nichž hostitel hovořil, ale i jemu se pochopitelně donesly pověsti o tom, že jednotlivým mocenským proudům uvnitř těchto spolků se v minulých letech podařilo sjednotit celostátní zločinecké organizace v takové míře, jakou jen stěží kdo mohl v minulosti považovat za uskutečnitelnou. X

„Myslím, že bude nejlepší, když vám vysvětlím pozadí a souvislosti, které nás přivedly do situace, v níž jsem vás požádal o pomoc.“

„Pane Juliane,“ přerušil ho Steele. „Víte, že mi stačí, když mi povíte jen to, co považujete za nutné, abych věděl.

A jsem připravený udělat co bude v mé moci, abych vám pomohl.“

„Já vím, Damiane, já vím,“ kýval hlavou starý pán.

„Ale doufám, že na základě toho, co se vám chystám říci, pochopíte mé přání obsadit do náročné role právě vás s

vašimi mimořádnými schopnostmi. Můj syn rovněž neví, co se vám chystám říci a já chci, aby na celou akci osobně dohlížel.“

Julian senior dal kývnutím hlavy svému synovi jasný rozkaz. Carl se naklonil kupředu a nervózně kroutil diamantovým prstenem na malíčku levé ruky. Byl jediným dítětem, které přišlo na svět z druhého manželství jeho otce a užíval všech výhod a pozorností, které byly jeho dvěma starším sestrám odepřeny. Po absolvování střední školy, kde oslňoval spíše sportovním nadáním než studijními výsledky, se zapsal na Yaleskou univerzitu. Ale jeho vysokoškolská kariéra trvala pouhé tři měsíce, než si stačil přivodit bolestivé zranění kolena a potom se raději vrátil domů a zapojil se do jednoho z mnoha otcových podniků. Déle než deset let potom projevoval více zájmu a schopností ve vztahu k ženám a rychlým autům, než na poli profesionálním.

Po několika letech polovičatých výkonů dostal jednou v noci pořádnou nakládačku od členů konkurenční organizace. Po zdlouhavé hospitalizaci začal věnovat mnohem víc pozornosti přáním svého otce a řízení rozsáhlých a rozmanitých kriminálních transakcí. Nikdy se nedozvěděl, že konkurenční organizace byli vlastně otcovi vlastní lidé, s jejichž pomocí byl přinucen zásadně přehodnotit žebříček svých priorit.

Nyní se doslova chvěl vzrušením, když uslyšel, že se otec chystá přenést na něj hlavní odpovědnost, umocněném skutečností, že má šanci pracovat po boku legendárního Damiana Steelea. „Nesmím zapomenout zavolat tý couře do domu módy a říct jí, aby na zítřejší noc zapomněla,“

pomyslel si.

Albert Julian se pohodlně opřel, složil si ruce na prsou a pustil se do vyprávění. Oči při tom upíral střídavě do Steeleovy tváře, střídavě do nízkých plamenů praskajících v krbu.

„V padesátých a šedesátých letech,“ začal, „soutěžilo mezi sebou několik rodinných klanů o získání kontroly nad největšími finančními operacemi tady na severovýchodě.

Časem se boj mezi nimi přiostřoval a na obou stranách přišlo o život mnoho výborných a spolehlivých mužů.

Každá rodina měla svůj vlastní okruh politiků, policistů, soudců i novinářů a bylo jasné, tedy alespoň mně, že právě ta organizace, které se podaří získat do své stáje ty nejmocnější a nejvlivnější lidi, má v dlouhodobém výhledu naději na výhru.

Mým zástupcem a zároveň nejbližším přítelem byl v té době člověk jménem Ferlazzo, Peter Ferlazzo. Byl to tvrdý, loajální a po dlouhá léta nejspolehlivější muž, jakého jsem znal. Potom si začal se svou sekretářkou a všechno ostatní začínalo jít stranou. Je fakt, že ona tedy byla kus. Husté černé vlasy, tvář a postava anděla. Měla už v té době dítě,

pravděpodobně nemanželské. Ale Peterovi to zjevně vůbec nevadilo. Byla o hezkých pár let mladší než on a myslím, že jeho zamrzlé, stárnoucí ego nemohlo dlouho vzdorovat. V

každém případě, věděla poměrně dost o tom, co děláme a čím se zabýváme a naléhala, aby toho Peter nechal dřív, než dojde k nějaké újmě. Určitě ho ve dne v noci přesvědčovala, aby opustil Rodinu; dokonce si myslím, že si ho schválně držela od těla, než dosáhla svého.

Ale ať už to udělala jakkoli, nakonec jejímu tlaku podlehl a rozhodl se odejít. Jednoho dne jsem od něj prostě dostal dopis, v němž mi sděloval, že s Organizací skončil.

Aby zajistil jak sobě, tak i té dívce bezpečí, odnesl si s sebou jistou věc, kterou jsme si nemohli dovolit tenkrát ztratit, seznamy všech osob, které jsme v té době získali a kteří pracovali pro nás kongresmeny, soudce, továrníky a podnikatele. K dopisu byl připojen balíček s kopiemi účetních knih, aby se Organizace nemohla rozpadnout.

Všechno, co Peter požadoval, byl klid a mír a pro něj a pro tu ženu. Slíbil, že když je necháme na pokoji, nikdo nikdy ta jména a účty nespatří, ale když ne, tak potom vše předají tisku a dalším sdělovacím prostředkům.

Vím, že to pro něj muselo být nesmírně těžké, ale jako vždy, nezbylo mi, než obdivovat jeho inteligenci, úsudek a důkladnost. Jak slíbil, nikdo se k záznamům nedostal. O

několik let později se dozvěděl, že onemocněl rakovinou a přijel mě navštívit. Tenkrát už byla většina našich

konkurenčních půtek za námi, podobně jako dnes, ale pár okrajových hráčů mi dosud šlapalo na paty. Procházeli jsme se s Peterem dlouhé hodiny po lese a vzpomínali jsme na staré dobré časy. Vyprávěl mi, jak mě měl rád a jak si mě vážil a jak pro něj bylo těžké odejít způsobem, který zvolil.

Odpustil jsem mu a dokonce jsem tomu člověku umírajícímu na rakovinu slíbil splnit vše, co si bude přát.

Řekl mi tenkrát, že ta jeho láska, ta Evelyn, ví, kde jsou tajné záznamy uschovány. Když mu slíbím, že se o ni postarám, zaručuje mi jako tenkrát, že je nikdy nikdo neuvidí. Pokoušel jsem se uzavřít s ním výhodnější dohodu, ale ten tvrdohlavý mezek nechtěl o ničem ani slyšet. Takže když zemřel, posílal jsem jí každý měsíc slušnou apanáž a ona také dodržela slovo, které mi Peter dal.“

Na tomto místě se odmlčel, vstal a pomalu přešel k baru. Steele mlčel, jen prstem obkresloval horní okraj skleničky. Carl však již neudržel na uzdě své vzrušení ze skutečnosti, že otec uznal za vhodné přizvat jej a seznámit s takovým tajemstvím.

„Ale otče,“ zvolal a vyskočil. „To vše se přece stalo již před mnoha lety. Nechápu, jak by…“

„Sedni si, Carle,“ vyštěkl Julian. „Sedni si a mlč.“ Beze spěchu dolil všem drink a počkal, až na pracovnu opět dolehne napínavá atmosféra jeho příběhu. A jako kdyby chtěl syna vytrestat za jeho nekontrolovaný výbuch, dával si

pořádně načas, přiložil do ohně, roznesl skleničky a teprve potom znovu usedl a pokračoval.

„Celá léta jsem byl zaměstnán budováním a upevňováním Organizace, snahou co nejvíce ji sjednotila udržet mír mezi námi a ostatními klany v zemi. A protože mi ta Samuelsová nedělala nejmenší potíže, zdálo se být výhodné poslat jí každý měsíc tisícovku a na celou věc zapomenout. Avšak součástí mírové dohody, na jejímž vypracování jsem se významně podílel, byla také podmínka, že se jednotlivé rodiny podělí o své zdroje a vlivy, včetně politiků, policistů a tak dále. Přestože spousta lidí uvedených v ukradených seznamech již zemřela, nebo přestala být pro organizaci potřebná, s několika jsme stále v kontaktu a mají dosud nějaký vliv. Asi před čtyřmi lety některé klany, zvláště Moretti a jeho lidé z Chicaga, začaly naléhat, abychom se pokusili získat všechny záznamy zpět.

Poslal jsem Jimmiho Speara na Cape Cod, kam se mezitím ta žena přestěhovala. Jim dovede být příjemný, uhlazený a je to pohledný muž, takže mu nedělalo potíže se s ní rychle sblížit. Tvrdil, že ji přesvědčil, aby se za něj v dohledné době provdala a byl přesvědčený, že po svatbě snadno vypátrá, kde jsou záznamy ukryty. Až do minulého týdne se mu ve skutečnosti nepodařilo dostat z ní nic, ale všechny ostatní rodiny byly uklidněny tím, že se vezmou.

Jenže před několika dny ta Samuelsová prodělala mrtvici nebo infarkt, či co a zemřela. A od té doby mám jen

samé problémy, a za většinu z nich může Spearova neschopnost. Zjistil, že než ta ženská zemřela, tak dala svému doktorovi nějaký klíč a vymínila si slib, že ho nedá nikomu, jen její dceři. Spear z toho vyvodil, a já s ním alespoň v této věci souhlasím, že ten klíč úzce souvisí s uschovanými záznamy. Byl si také naprosto jistý, že dcera ví, kam patří. A co tedy ten idiot udělal? Rozhodl se jít za doktorem a dostat z něj klíč dřív, než jej stačí předat.

Jenže nepočítal s tím, že doktor je něco jako válečný hrdina, prostě žádný poseroutka. Výsledkem je, že přišel nejen o klíč, ale i o doktora a tu holku. Tak a v tomto okamžiku vstupujete do hry vy, Damiane, i ty Carle.

Chci je dostat. Chci, aby byli mrtví. Ale ne dřív, než najdete ty záznamy a přinesete mi je.“

Po těchto slovech Julian vstal, beze spěchu přešel k masivnímu mahagonovému stolu, otevřel horní zásuvku a vytáhl z ní velké červenožluté desky. Když se vracel ke svému křeslu, předal je sedícímu Steeleovi. Ten opět prokázal svou trpělivost a zralost, neboť je neotevřel, ale čekal na další instrukce.

„Celá Organizace vám bude k dispozici,“ pokračoval Julian. „Carl všechny muže zná a ví, co který z nich ovládá nejlépe. Zařídili jsme to zatím tak, že doktor Lewis Corey je hledán policií pro podezření z vraždy modelky v hotelovém pokoji. Přátele v řadách policie jsme informovali, že když ho nějaký policajt najde a zařídí, abychom se k němu dostali

jako první, dostane odměnu 10.000 dolarů. Naši lidé sledují starý Peterův dům v Belmontu, rovněž tak sídlo, v němž bydlela ta Samuelsová v Bostonu a hlídáme i doktorovu sestru v Lexingtonu. Dům Samuelsové v Cape Codu lehl popelem, zřejmě Coreyovým přičiněním, takže není pravděpodobné, že by se tam vracel. Vědomí, že je stíhán policií, by ho mělo donutit trochu zpomalit. Doufám, že s dostatkem poldů na naší straně a zveřejněním jeho fotky v televizi a v tisku, ho dostaneme dřív, než se stačí dostat k našim knihám a seznamům, nebo alespoň dřív, než přijde na to, jak by s nimi mohl naložit.

Uvnitř tohoto svazku, jsou další snímky a nějaké informace, které se mi o tom doktůrkovi podařilo shromáždit. O té holce toho zatím moc nevíme, ale už jsem pověřil Loprestiho a jeho bratra, aby na tom pracovali.

Máme důvod věřit, že jsou spolu a pohybují se někde v okolí Bostonu. Policie má i popis jejich auta, kopii máte uvnitř.

Až je, Damiane, dostanete, je mi fuk, co s nimi uděláte. Vše, co po vás chci, jsou ty záznamy a jistota, že nikdo z nich už nežije. Jasné?“

„Začneme ještě dnes v noci, pane Juliane,“ přislíbil Steele. „Carl by mohl jít zatím ke mně do hotelu. Vyhovuje vám to, Carle?“

„Samozřejmě, Damiane, bude pro mě čest pracovat ve vaší blízkosti.“

Steele souhlasně přikývl zjevnému projevu respektu a úcty. Dokonce si dopřál i nepatrný úsměv, s nímž se obrátil zpátky na staršího Juliana. „Nemyslím, že by s hledáním nějak moc spěchali. Takže ve srovnání s úkoly, které jsme společně a úspěšně řešili v minulosti, se mi tento zdá být docela jednoduchý.“

„Nepodceňujte toho doktora, Damiane. Spear si počínal jako blázen, ale v žádném případě s ním nejednal v rukavičkách a tenhle Corey udělal z něho a několika jeho hrdlořezů dokonalé šašky.“

„Pane Juliane, nikdy nikoho nepodceňuji,“ řekl Steele.

„V tom spočívá tajemství mého úspěchu a po celá ta léta to byl můj návod k přežití. Jsem vám vděčný za možnost vám pomoci, Done Alberto.“

Julian v této souvislosti mlčky přijal staré oslovení a vřele objal nejprve Steelea a potom i svého syna. „Než odejdete, ještě společně povečeříme,“ oznámil jim. „Burton nám již prostřel v jídelně. Vybral jsem vám vína, která, jak si vzpomínám, patřila k vašim oblíbeným, Damiane.“

Noc byla výjimečně temná, oblohu pokrývaly těžké mraky a na zemi se válely chuchvalce vlhké mlhy. Taxík pomalu projížděl kolem Blue Hill Avenue směrem k městské čtvrti Mattapan. Ta se nacházela mezi Hyde Parkem a Dorchesterem, dvěma dalšími částmi Bostonu, a bývala od nepaměti centrem bostonské židovské obce. Okázale

nádherné a pečlivě udržované domky a dvoudomky se tísnily podél kopcovitých uliček, mnohé z nich chráněny před pohledy z chodníků a silnice vysokými a odborně zastřiženými živými ploty. Kromě početné židovské populace, bydlelo v této oblasti rovněž velké množství dalších etnických skupin: Poláků, Němců, irských katolíků a menší počet Italů.

Šedesátá léta znamenala pro tuto čtvrť období náhlého zvratu. Mnoho starších rodin se přestěhovalo do prostornějších částí Bostonu, do Newtonu, Miltonu a městeček západně od cesty 128. Koncem desetiletí pak Mattapan začala osídlovat černošská populace, a to tím způsobem, že v domech stavěných původně pro jednu rodinu bydlely tři nebo čtyři. Okamžitě se prudce zvýšila pouliční kriminalita a okolí i sousedské vztahy se na mnoho let docela zničily. Postupně zde však přece jen začaly zapouštět kořeny také černošské organizace a uzounkým uličkám se pomalu vracelo jejich původní kouzlo a charakter.

Karen překvapilo, jak málo si ze staré známé čtvrti pamatuje. Téměř hodinu naváděla zmateného řidiče z jedné ulice do druhé. „Nemůžu tomu uvěřit, všechno mi tady připadá úplně cizí!“ divila se. „Možná, že bychom toho měli pro dnešek nechat a vrátit se sem za světla.“

„Ještě čtvrt hodinky,“ zašeptal Luke s pohledem upřeným na taxametr. „Čím rychleji se dostaneme k jádru

věci, tím máme větší naději, že z toho vyvázneme živí a pohromadě.“ Nechal si čapku naraženou hluboko do čela, a kdykoli si vzpomněl, udělal grimasu nebo nějaký křečovitý pohyb rukou. Tím dokonale odradil šoféra od zvědavých pohledů.

Uplynulo dalších deset minut a Luke již ztrácel víru v Kareninu paměť. Ta se však náhle naklonila dopředu, upřeně se zadívala z okna a zavolala na taxikáře. „Tady vpravo, jak je ten malý parčík. Dovezte nás, prosím, k němu.“

Ukázalo se, že park je ve skutečnosti dětské hřiště s prolézačkami a houpačkami. Karen vystoupila, došla ke kraji pískoviště a rozhlížela se kolem. Potom se rozběhla zpátky k taxíku. „Lukeu,“ volala udýchaně. „Jsme na místě.

Náš dům je tady blízko, jen o blok dál a ulicí doprava.

Myslím, že se jmenuje Alter, nebo Almon.“

Byla to Alton Avenue, a když do ní dorazili, Karen dům okamžitě poznala. Staré pouliční lampy vydávaly jen slabé světlo, ve kterém úzké jednoposchoďové stavení se dvěma verandami vypadalo šedě, ale bylo nepochybně bílé.

Jakmile se k němu blížili, naklonila se Karen dopředu, aby dala instrukce taxikáři. Luke ji však chytil za ruku a stáhl zpět. „Přidejte, prosím, pane řidiči, a zajeďte támhle za roh,“

přikázal.

Stále zmatenější taxikář uposlechl a Luke zašeptal Karen do ucha. „Všimla sis toho auta, co stálo naproti vašemu domu?“

„Všimla a proč?“ nechápala.

„No, seděli v něm dva muži. Viděl jsem je docela jasně. Jeden měl klobouk a ten druhý kouřil. Seděli tam prostě jen tak. Myslím, že si našeho taxíku nevšimli, ale raději si dáme pozor.“

„Jseš si tím jistý, Lukeu?“

„Naprosto. Dokážeš najít dům svojí chůvy tady odtud?

Museli se nějak dozvědět, že jsme spolu. Jenom si nedovedu představit, jak si policejní náčelník ze Strathmoru troufne vyprávět bostonským kolegům, co se včera stalo. Ne, to nebyli policajti, Karen. Ti dělají pro Speara.“

Karen mlčela a srovnávala si jeho slova v hlavě. Potom se obrátila k řidiči: „Jeďte tudy dál a potom doprava. A pomalu, prosím vás.“ Opřela se zpátky do sedačky. „Hledej tmavý dům, tedy tenkrát takový býval, tmavě červený, snad.

A nad vchodem nebo vedle něho je kulaté barevné okno. Už přesně nevím.“

V dalších dvaceti minutách objevili takových domů pět.

Když spatřili první, Karen za jízdy vyskočila z vozu a rozběhla se k němu. Zazvonila. Otevřel jí obrovitý černoch v tričku, které hrozilo prasknutím, jak se mu na rozložitém hrudníku napínalo. Čněl nad ní, v jedné ruce plechovku

piva, ve druhé tlustý doutník a byly ho plné dveře. Jeho bas doléhal až k Lukeovi do auta.

„Tak copak to tady máme? Nějakou kočičku od skautů?

Koho že hledáte? Theonu? To je černošský jméno. Hledáte nějakou černošskou dámu? Ale tady v okolí žádna taková nejni. Budete se muset spokojit se mnou. Určitě by se našlo, co bych pro vás mohl udělat… No nic, no nic, jen jsem trochu žertoval, to je všechno. Já bych vám vážně rád pomoh… Ale žádnou Theonu vážně neznám. Rádo se stalo.

Hele, fakt jsem vás nechtěl rozčílit.“

Luke nevěřícně sledoval, jak se k tomu obru klidně otočila zády a rozzlobeně pochodovala zpátky k vozu.

„Byla jsem si úplně jistá, že to je tady,“ vzdychla si a zavrtěla hlavou, když se posadila vedle něj. „Ale říkal, že nikdy o žádné Theoně neslyšel.“

„Já jsem ho dobře slyšel. Všimla sis, co to bylo za zvíře?“

„Jistě, proč?“

„Jak ses mohla odvážit se k němu tak chovat? Stačilo, aby kýchnul a odfouknul tě do půlky silnice.“

„Ach, tak tys měl o mě strach. To je pěkné,“ prohlásila, ale do smíchu jí nebylo. „Nezapomeň, že dělám na sociálce v New Yorku. V naší kanceláři někdo vyvěsil vyšívaný gobelín s nápisem NEBOJTE SE, UMŘÍT MŮŽETE JEN

JEDNOU. A kromě toho,“ pohlédla mu vážně do tváře, „tys

to nemohl vidět, ale v houpacím křesle za ním seděla jeho matka a háčkovala.“

Na chvilku se schoulili na zadním sedadle k sobě, ale taxikář, jenž celou dobu nervózně pokukoval z okna, je vyrušil. „Hele, vy dva tam vzadu,“ zakřičel malým otvorem v ochranném plexiskle, „myslím, že bychom se měli raději pohnout. Není zrovna nejbezpečnější tady moc dlouho stát.

A jen tak mimochodem, máte vůbec na zaplacení toho svého výletu?“

Nahnuli se dopředu, pohlédli na taxametr, který právě ukazoval něco přes čtyřicet dolarů a vyprskli smíchy.

„Snad bychom toho měli opravdu pro dnešek raději nechat a omrknout to tady za denního světla,“ prohlásil nakonec Luke.

„Počkej, Lukeu, ještě kousek,“ naléhala tentokrát Karen. „Vím, že to tady někde musí být. Jsem si jistá.“

„Tak dobře, můžeme to tady ještě projet, ale už si jenom opíšeme adresy a vypravíme se sem zítra. Posledních patnáct minut, stačí?“

„Dobře,“ přikývla. „Jeďte tamhle doleva.“

Další čtyři domy, které označila za potenciálně možné byly vzdálené jeden od druhého pouhé dva bloky. Všechny měly strmé, špičaté střechy, malou verandu a kulaté nebo oválné okno z barevného skla. Cestou zpátky do centra Bostonu Lukea napadlo, že by stálo za pokus zavolat zítra na katastrální úřad, zda by nebyli ochotni vyhledat mu v

rejstříku pozemkových listin jména majitelů jednotlivých nemovitostí.

Dojeli do centra. Řidič se zjevně trapnými pocity pomohl Lukeovi do křesla, dostal však tučné spropitné a tak při odjezdu na rozloučenou radostně zahoukal. Relativně neúspěšný zájezd je přišel skoro na šedesát dolarů.

Damian Steele tou dobou tiše postával u okna svého apartmá v patnáctém podlaží hotelu Boston Plaza a pozoroval noční ulici dole pod sebou. Bylo téměř jedenáct hodin a z žádného sledovaného stanoviště nedostal o svých budoucích obětech ani zprávičku. Obsah složky s nejrůznějšími materiály o Coreyovi ležel pečlivě rozložený na velkém kulatém stole v obývacím pokoji. Červenou tužkou si v nich zakroužkoval pasáže, které by mu mohly pomoci předvídat doktorovy reakce.

Nezbylo mu než žasnout nad důmyslem a schopnostmi Alberta Juliana. V necelých pěti dnech dokázal nashromáždit obdivuhodné množství informací o člověku, o jehož existenci do té doby ani nevěděl. Byly zde kopie článků ze strathmorského Chronicalu, vojenské záznamy, nejrůznější fotografie a rozsáhlý osobní a rodinný profil, vypracovaný dokonale jako od zkušeného psychologa. Což konec konců jeho autor také byl.

Steele si obsah desek dvakrát prostudoval a vytvořil si tak přehledný obrázek doktora Lewise T. Coreye. Nyní mu

bylo naprosto jasné, proč s ním měli Spear a jeho muži tolik problémů a proč nedokázali předem odhadnout, jak se tento zvláštní člověk zachová. Tady v tom fasciklu byl klíč k celé záhadě. Corey projevoval očividný nezájem o svou vlastní bezpečnost a bylo mu naprosto lhostejné, zda sám přežije.

„Je typickým příkladem člověka,“ psalo se ve zprávě, „zaujatého péčí o druhé, ale s minimálním zájmem o vlastní osobu. Nejlogičtějším vysvětlením tohoto postoje je jakási hluboce zakořeněná deprese, zapříčiněná pravděpodobně nějakou osobní ztrátou či nedostatkem lásky v dětství, nebo spíše oběma faktory. Dokument 3C, přepis policejního výslechu Coreyova otce ve Washingtonu, tuto teorii jenom potvrzuje. Jeho otec nebyl schopen poskytnout o něm téměř žádné informace a kde by se mohl jeho syn skrývat, nevěděl vůbec. Přiznal, že spolu již několik let nemluvili a že neudržují ani písemný styk. Nerozebíral důvody, které k přerušení kontaktů vedly, ale z jeho výpovědi dospěl vyšetřovatel k jednoznačnému závěru, že pokud by byl Corey junior svého otce vyhledal, ten by to zcela jistě nezapřel.

Během výslechu se ani jednou nepokusil vyšetřovatele přesvědčit, že by jeho syn nebyl schopen spáchat zločin, z něhož jej podezírají.

Ve prospěch všech předcházejících závěrů o charakteru doktora Lewise Coreye svědčí také jeho rozvod, vojenské záznamy a profesionální vystupování. Dokument 5 je kopie

rozkazu o vyznamenání medailí, kde se doslova říká, že jednal s naprostou lhostejností k nebezpečí, jemuž se vystavil. Takové jednání není pro lékaře vůbec typické a během vietnamské války si z nich jen pět vysloužilo takové vyznamenání. V posledních čtyřech letech pracoval jako praktický lékař na malém městě. Lidé, které jsme kontaktovali, ho charakterizovali jako oddaného povolání, samotáře, přísného, dokonce i nelítostného. Ale zároveň tvrdili, že je neobyčejně inteligentní, vynalézavý a přístupný.

Člověk tak musí nezvratně dojít k závěru, že celé to ohromné kvantum energie, jíž tento muž oplývá, směřuje externě, ven.

Jen tak mimochodem, tento typ osobnosti je společný mnoha nejúspěšnějším lékařům. Jejich nadšení a výkony jsou motivovány nedostatkem zájmu o sebe a starostí o své pacienty.

Z předložených materiálů lze tedy usuzovat, že se jedná o mimořádně inteligentního a vynalézavého jedince. Jeho jednání je vzhledem k chybějícímu pudu sebezáchovy poněkud nepředvídatelné. S tímto osobnostním typem nepohnou výhrůžky ani mučení, ale možná, že by na něj zapůsobilo, kdyby se kvůli němu ubližovalo druhým. V přímé konfrontaci by pravděpodobně raději zemřel, než by se podvolil cizím, pro něj nepřijatelným požadavkům. Pokud by však nebyl vyprovokován, sám by zřejmě fyzické násilí vůči jiné osobě nepoužil.“

Zatímco se Steele zamyšleně díval z okna, Carl Julian ležel natažený na gauči a listoval v časopise. Steelea poněkud zklamala jeho inteligence a rozhled, ale cenil si u něj tělesné kondice a nadšení a neobyčejné ochoty ke spolupráci. „Aspoň se nebude snažit prosazovat svou,“

pomyslel si a znovu se podíval na shon na ulici pod sebou.

Pohled na chodce z této výšky se příliš nelišil od toho, jak na lidstvo pohlížel všeobecně. Mrňaví jako mravenečci se honili za svými přízemními radůstkami a pobíhali kolem svých autíček, všichni očividně lhostejní k ostatním stejně bezhlavě cupitajícím a motajícím se kolem nich.

Na okamžik upoutala Damianovu pozornost scénka odehrávající se na druhé straně. Čtveřice chuligánů se posmívala ženě tlačící na vozíku postiženého muže.

Darebáci se postavili přes celou šíři chodníku proti nim a napodobovali trhavé pohyby nemocného. Rozesmálo ho, když viděl, jak paní po chvilce váhání nabrala rychlost a prudce vjela mezi ně, přičemž jednoho skoro porazila.

Sledoval ji, jak spěchá dál, dokud nepřešla křižovatku a neztratila se mu ve večerním dopravním ruchu. Chlapíci se dali zatím opět dohromady a začali provokovat tři děvčata oblečená na noční výpravu po místních klubech.

Steele kroutil hlavou a se znechuceným výrazem se vrátil ke složce s materiály. Znovu si pročetl alespoň to minimum, které se zatím podařilo zjistit o Karen Samuelsové. Bylo jí dvacet šest, dosud svobodná. Buď je

zatraceně obyčejná, pomyslel si, nebo to bude jedna z těch zapálených bojovnic za rovnoprávnost žen. Z dalšího studia ho vytrhnul telefon. Carl se přetočil a zvedl ho, aniž se namáhal vstát z gauče.

„To je poručík Corrigan,“ oznámil Steeleovi s rukou na mluvítku. „Jeden z policajtů, které má táta v rukou. Chcete s ním mluvit?“

Steele rychle převzal hovor a sáhl po tužce a bloku.

„Ano?“

„Tady Dave Corrigan z šestnáctého okrsku a vy jste…?“

„Jsem ten člověk, s kým máte podle instrukcí pana Juliana úzce spolupracovat bez jakýchkoli otázek. Tak co máte, poručíku?“

„Promiňte, musím být opatrný.“

„To je v pořádku. Tak tedy k té informaci. Co nového jste zjistil?“

„Není toho moc, možná, že to není ani důležité, ale pan Julian si přál, abych vám ihned hlásil vše, co se kolem případu Corey objeví.“

„Správně,“ řekl Steele a usilovně se snažil před tlachajícím policistou skrýt svou netrpělivost. „Chci vědět všechno, co zjistíte a hned jak to zjistíte.“

„Tak, ano. Jedná se o vůz té dívky, co jí Corey zabil, té Connie Evansové.“

„A?“

„No, prostě nemůžeme ho najít. To je všechno. Není ani v Qiuncy, kde bydlela, ani v garáži hotelu Sheraton. Už po něm bylo vyhlášeno pátrání, ale detektivové, co dělaj na tom případu, říkali, že s ním možná jezdí ten Corey.“

„Jeho popis?“

„Volkswagen, červený brouk, rok výroby 1974, poznávací značka Massachusetts, 426NMP.“

„Ještě něco?“

„Zatím ne.“

„Dobrá, průběžně mě o všem novém informujte. Kdyby to tady nikdo nebral, zavolejte na druhé číslo, které vám pan Julian udal, a nechte zprávu tam.“

Zavěsil a podal Carlovi popis. „Hledali jsme špatné auto. Obvolejte všechna stanoviště, ať se soustředí na tohle.

Corey s tou holkou jsou určitě někde tady v Bostonu. Jsem si tím jistý.“

„Jo, to mi právě vrtá hlavou,“ přikývl Carl. „Jak si můžete být tak jistý, že jsou tady? Kdyby tedy hledali pro vraždu mě, už bych byl na cestě nejmíň do Brazílie. Máme skoro stovku chlapů rozmístěných po okolí. Proč by nemohli být třeba ve Worcesteru nebo zpátky na Cape Codu?“

„Pojďte sem, Carle a podívejte se tady na tu mapu,“

vyzval ho Steele a zároveň s objasňováním situace Carlovi si sám zopakoval nejdůležitější fakta. „Všechna tahle X nám ukazují místa, která nějak souvisí buď s tou dívkou nebo s Coreyem; dům jeho sestry, kolegy, nemocnice, v níž

pracoval, Ferlazzův starý dům v Belmontu, vilka tady v Bostonu, kde dřív bydlela ta ženská, co zemřela všechno to je poměrně blízko u sebe. Ostatní, co sami nemůžeme pokrýt, nám zajistí policie, ale ti dva jsou schovaní u někoho v domě nebo v nějakém místním hotelu. Určitě ví, že policajti mají popis jeho auta, takže raději používají vůz té modelky. I kdyby už našli papíry, které chce váš otec, nemají kam se s nimi ukrýt. Nejlepší, co mohou nyní udělat, je někde se na čas schovat a počkat, až pátrání po nich trochu poleví. Kvůli tomu obvinění z vraždy, které Coreyovi hrozí, pochybuju, že by si troufli obrátit se na policii, ale kdyby tak přece jen učinili, tak by nám to jen ulehčilo práci.

Je vám to jasný?“

„Jo, a jsem opravdu rád, že nejdete po mně.“

„To já taky,“ odvětil Steele a Carlův pokus o vtip nechal bez povšimnutí. „A teď rychle informujte své lidi o tom autě.“

Karen vjela s Lukem na pojízdném křesle po rampě do garáží pod MidCity Motor Hotelem a odtud výtahem až do pokoje, aniž by je někdo spatřil. Večerní noviny informovaly na titulní stránce o vraždě Connie Evansové a uveřejnily jak Lukeovu fotku z armády tak i snímek z promoce. Ale jinak v nich nebylo nic nového.

Společně se osprchovali a vlezli si do postele. Pustili se do zkoumání klíče, který měl na svědomí vše, co právě prožívali.

„Vypadá docela nevinně, viď?“ řekl Luke.

„Od čeho myslíš, že by mohl být?“

„Řekl bych, že od nějakých dveří. Třeba se za nimi skrývá důkaz o dávné vraždě. Jenom nechápu, proč jim na něm tak záleží. Vždyť se tam přece mohou vloupat bez něj, nebo si nechat udělat jiný. Možná, že bychom ho měli vzít do zámečnictví a pokusit se podle sériového čísla zjistit, k čemu patří. Opsal jsem si ho ještě před tím, než jsem ho odeslal, pro případ, že by se pošta ztratila. Už před tím mě napadlo, zeptat se u zámečníka.“

„Tak proč jsi jim ho tedy nedal?“

„Co?“

„No klíč přece. Proč jsi ho nedal Spearovi už ve Strathmoru?“

„Já nevím. Asi proto, že jsem to slíbil staré, umírající dámě.“

Odmítavě na něj pohlédla.

„Promiň, Karen,“ omlouval se a skryl si obličej v dlaních. „Já jsem ji neznal jinak, pro mě to byla smrtelně nemocná paní. A kromě toho se mi nelíbil způsob, jakým na mě tlačili.“

„Ale kvůli tomu riskovat život.“

„Věř mi, kdybych věděl, že v sázce je opravdu můj život, tak by ten klíč pravděpodobně dneska měli. Když už jsme u toho, nemyslím si, že by nás nechali jen tak uprchnout, takže ať už uděláme cokoli, nemáme zřejmě co ztratit.“

„Nechce se mi něčemu takovému uvěřit. Poslyš, Lukeu, ty jsi už dávno rozvedený. Proč jsi se znovu neoženil?“

„Prostě jsem nepotkal tu pravou. Nemám nic proti dalšímu sňatku, ale nebylo dalších zájemců. A co to má společného s naší situací?“

„Možná nic, možná všechno,“ odvětila a zadívala se mu do očí, jakoby jimi chtěla proniknout až do nejtajnějších hlubin jeho mysli. „Ty jsi svou ženu hodně miloval, viď?“

„Asi ano. Ale jak jsem řekl, už je to dávno.“

„Víš, myslím si, že sis pak už nikdy nepřipustil žádnou další ženu k tělu jen proto, že ses bál dalšího zklamání.

Klidně bych se vsadila.“

„Jestli to má být nějaká duševní analýza, možná že bych u tebe jako opravdový charakter zabodoval, kdybych si lehl raději na gauč,“ řekl.

„Ááá! Ťala jsem do živého. Nezlob se, Lukeu. Nechtěla jsem vyzvídat. Já jen, že mám najednou za těch pár dní pocit, že jsme si strašně blízcí. Jestli tě moje pitomé otázky rozčílily, nebo otrávily, udělám, co bude v mých silách, jen abych to napravila.“

„Ale ne, nerozčílily mě ani neotrávily,“ vrtěl hlavou Luke. „Jak bych…“ Zpříma se na ni podíval a musel přiznat barvu. „Ale ne, máš pravdu. To, co jsi řekla, mi bylo nepříjemné. Nevím koho se to vlastně snažím oklamat.

Zvlášť nyní, když se ti zabijáci chystají udělat z nás už brzy sekanou. Nějakou dobu poté, co mě pustili z vojenské nemocnice v Japonsku, jsem se nedokázal přimět k tomu, abych se s někým třeba jen nezávazně stýkal. Potom jsem dostal dopis od Sarah. Psala mi, že se vdala za toho chlapíka a že s ním čeká dítě. Myslím, že teprve tenkrát mi to konečně došlo. Tak jsem začal normálně žít, občas jsem si s někým vyšel na rande. Všechno šlo fajn, dokud to ta dotyčná nezačala brát příliš vážně, to jsem pak zklamal.“

„Myslíš sexuálně?“

„To taky, ale já jsem se prostě celkově stáhl, každý den to bylo horší a horší. Nebudu ti raději líčit všechny ty příšerný scény provázející rozchody, jimiž jsem prošel.“

„To si dovedu představit,“ přikývla. „Takže jsi raději utekl na Cape Cod, aby ses před tím ukryl, je to tak?“

„Asi ano. Usoudil jsem, že mi bude líp na malém městě, kde život plyne pomaleji a klidněji. Miluju svou práci, opravdu. A tady jsem měl navíc čas zahrát si na klavír, trochu malovat, toulat se po pláži.“

„Vždycky sám a vždycky v naprostém bezpečí,“

dodala.

„Nebyl jsem pořád sám. Když jsem měl chuť s někým se sejít, tak jsem to udělal.“

„Ale žádné hlubší vztahy, viď?“

Luke vydržel její tázavý pohled a jen pokrčil rameny.

„Lukeu,“ špitla. „Musíme se z toho dostat. A taky se z toho dostaneme. A až se nám to podaří, přála bych si, abys mi věřil, aby ses pokusil dělit se se mnou. O sebe. Žádné jiné požadavky, žádný risk. Jen spoluvlastnictví. Myslíš, že bys to dokázal?“

„To je sice taková akademická otázka, ale jestli se z toho opravdu dostaneme, tak bych byl šťastný, kdybys to se mnou zkusila. Ať už ze mně zbyde cokoli.“

Dlouhou dobu pak bděli ve tmě a rukama, ústy i těly zkoumali jeden druhého. Luke objevil hlaďounkou prohlubeň v místě, kde jí končila záda a přecházela v pevný zadeček, a strávil několik nekonečně skvostných minut obkreslováním této překrásné kontury. Karen mu horkými rty ochutnávala kousek po kousku celý krk, až se dostala pod levé ucho a tam se zastavila. Pomalu, beze spěchu se laskali, jakoby noc neměla mít konce. Potom ho jemně navedla dovnitř a milovali se s prudkostí a vášní dvou lidí, přesvědčených, že již nebude žádného zítřka. Neustále hledali a nacházeli odpovědi na své nevyslovené otázky.

Poznal, že Karen se líbí ležet na boku, s koleny přitaženými a zády přitisknutými co nejpevněji k jeho hrudníku. Vlnila se při tom v touze po dokonalém vzájemném splynutí, až se

rytmus jejich těl a dechu docela sjednotil a s každým vzdechem pak nacházeli stále nová a nová slastná potěšení.

Náhle se jejich těla zachvěla a veškerá energie nahromaděná uvnitř jejich těl vytryskla na povrch v jedné mohutné explozi.

Zároveň s ní se temný příkrov mračen nad městem rozestoupil, vzniklou trhlinkou pronikl úzký paprsek chladného měsíčního světla až do pokoje a zahalil jejich žhavá těla stříbrným hávem.

Bylo téměř poledne, když se Luke konečně dostal k tomu, aby zavolal na katastrální úřad. Karen odběhla hned po ránu koupit snídani a vrátila se s krabicí čokoládového mléka a sáčkem plným koblih. Ve chvilce je zhltli a pustili se do přípravy strategie na dnešní den. Rozhodli se nepokoušet štěstí a přes den s vozíkem raději nevyjíždět.

Úkol najít zámečnictví tedy připadl na Karen. Oblékla si kalhoty v barvě námořnické modři a zlatý svetřík, klíč strčila do kapsy, potom si přes sebe přehodila trenčkot a mávajíc zeleným kloboučkem vyrazila z pokoje. Přísahala, že se nevrátí dříve, dokud nerozluští záhadu tajemného klíče.

Luke chvilku bezcílně bloumal po místnosti, potom se natáhl na postel a se zavřenýma očima se v duchu vracel k jejich včerejšímu milování. Uvědomil si, že s žádnou ženou nezažil tak intenzivní vzrušení zároveň s pocitem klidu a míru v duši. Mnohokrát si v duchu představoval podobné

zážitky, ale nikdy nečekal, že by se mohly opravdu uskutečnit. A znenadání mu osud vehnal do náruče dívku, která v několika málo dnech odhalila zákoutí jeho nitra, jež byla po celá dlouhá léta hluboko pohřbená. „Chci mít možnost ji lépe poznat,“ pomyslel si. „Musíme najít způsob, jak pro nás dva získat čas. Jestli jí něco udělají, tak. Do háje!

Nemůžou jí nic udělat. Nesmí.“

Žena, se kterou ho při třetím pokusu dovolat se na katastrální úřad spojili, se představila jako paní Federmanová. Na rozdíl od předcházejících dvou úřednic byla milá a ochotná mu ve všem vyjít vstříc.

„Paní Federmanová,“ řekl, „jmenuji se Frank Sullivan a přijel jsem do Bostonu, abych si prověřil nějaké nemovitosti na prodej ve čtvrti Mattapan Dorchester. Včera jsem si je taxíkem objel a prohlédl na vlastní oči, ale u čtyř z nich se vyskytly problémy ohledně vlastnictví. Doufal jsem, že byste mi mohla pomoci a podívat se, kdo je jejich skutečný majitel. Nadiktoval bych vám adresy.“

„Moc ráda bych vám vyhověla, pane Sullivane,“

odvětila, „ale máme příkaz neposkytovat podobné informace po telefonu. Náš úřad je na Ingram Street číslo 3, kdybyste sem laskavě zašel a vyplnil.“

„V tom je právě ta potíž, paní Federmanová. Víte, jsem od pasu dolů ochrnutý a je pro mě velice obtížné pohybovat se po městě na vozíku. Nerad vás žádám o porušení vašich

předpisů, ale kdybyste mi mohla pomoci po telefonu, ušetřila byste mi spoustu problému.“

„Ach, pane Sullivane, opravdu vás chápu. Můj bratr byl na vozíku více než deset let. Automobilová nehoda. Vím, jak je skoro nemožné se na něm někam dostat, většina veřejných budov nemá vybudované nájezdy pro vozíčkáře.

Vzpomínám, jak bratr nenáviděl cesty do centra města.“

„Takže mi pomůžete?“

„Udělám, co bude v mých silách, pane Sullivane. Dejte mi ty adresy a až najdu vlastníky, zavolám vám zpátky.“

Luke si oddechl úlevou a nadiktoval jí ulice a čísla domů, které si včera večer Karen zaznamenala. Potom se uvelebil a čekal, až se mu ozve. Neměl co číst a tak si zapnul televizi a sledoval intriky, dramata a starosti hrdinů seriálu Nemocnice. „Až to bude všechno za námi,“ pomyslel si, „tak zkusím napsat scénář na podobný škvár.“ Rozesmál se, „určitě by prohlásili, že to je trochu moc i na takovou limonádu jako ta jejich.“ Úsměv se změnil v žalostné pokyvování hlavou. „A kromě toho, Coreyi, až to bude za námi, tak půjdeš asi do vězení. A to budeš muset mít ohromné štěstí.“

O dvě hodiny později, když se Karen vrátila, našla ho ležet na zádech a tvrdě spát s polštářem na obličeji. Potichu za sebou zavřela dveře, po špičkách přešla k toaletnímu stolku. Otevřela papírovou tašku, kterou s sebou přinesla,

vytáhla z ní láhev šampaňského, dvě skleničky, kus sýra a dvě svíčky.

„Trádá,“ zazpívala, „koukejte vstávat, spící princi.

Tajemství záhadného klíče je rozluštěno.“

Luke spal hlubokým spánkem, hlubším, než Karen předpokládala. Leknutím se posadil a ruce natáhl před sebe, jakoby se snažil odrazit útočníka. Překvapení, které přichystala si ani nevšiml, a místo toho se podíval na hodinky.

„Do prdele, půl páté.“

„Hele, Lukeu, už jsem tady,“ upozornila ho. „Co se s tebou děje?“

„Hej, jo, ahoj,“ odpověděl rozmrzele. „Promiň, já jen že ta zatracená ženská z úřadu mi nezavolala.“

„Už ani nemusí. Mně se to podařilo. Koukej, dokonce jsem měla čas stavit se v obchodě a koupit něco na oslavu našeho slavného vítězství.“ Ustoupila stranou a ukázala na prostřený stolek.

„Tak to je super. Našla jsi nějakou stopu podle toho sériového čísla?“

„Jo. Ach, Lukeu, bylo to tak vzrušující. Musela jsem jít strašně daleko, snad dvacet bloků, než jsem objevila zámečnictví. Teprve na konci té aleje jsem našla malinkatý krámek s malinkatou cedulkou Zámečnictví a uvnitř byl ještě menší človíček s huňatým knírem. Všude kolem bylo naskládáno snad tisíc nejrůznějších zámků a on stál mezi

nimi a dělal něco na takové mašině. Tak jsem mu ukázala ten náš klíč a zeptala jsem se, jestli by se dalo zjistit, od čeho je. Chvíli si ho prohlížel a nakonec mi řekl, že to je velmi starý klíč, že už dokonce na takový nemá ani materiál, z něhož by se dal vyrobit duplikát.“

„Pokračuj, dělej,“ pobízel ji Luke nedočkavě. „Co jsi teda vypátrala?“

„Ty nechceš slyšet ten barvitý příběh celý?“

„Detaily mi můžeš vyprávět později. Tak od čeho je ten zatracenej klíč?“

„Od administrativní budovy.“

„Cože?“

„Od jedné kanceláře. V sedmém patře. Zaplatila jsem tomu chlapíkovi dvacet pět dolarů a on kvůli mě zavolal do nějakého podniku, kde se vyrábějí klíče. Myslím, že jsem se mu líbila. Chvíli to trvalo, ale potom mu řekli, že všechny klíče téhle série byly objednány najednou jako součást velké zakázky pro nějakou stavbu. Dali mu adresu a dokonce byli schopni určit i poschodí. Takže zítra se tam půjdeme podívat, odemkneme si a jednou pro vždy to tajemství odhalíme.“

„Počkej, počkej, zlato. Pomalu. Kde je ta budova?“

„V centru, Boston Place číslo tři.“

„A všechen ten povyk kolem tvého tajného koutku?“

„Já nevím. Asi to matčino vyprávění s klíčem vůbec nesouviselo.“

„No dobře, nakonec jsi to řekla ty. Ale co si tedy myslíš, měla na mysli ten klíč nebo ne?“ Hlas mu rozčilením přeskočil.

„Lukeu, co se stalo? Řekla jsem nebo udělala, co tě naštvalo? Jestli jo, tak mi to řekni a neužírej se.“

Z malé dívenky byla v okamžiku opět dospělá žena.

Upřeně se jí díval do očí, potom sklopil zrak. „Promiň, zlato.

To je tím, že než jsem usnul, tak jsem si v duchu přehrával tu báječnou včerejší noc. Víš, strašně mě štve, že když jsem konečně poznal člověka, jako jsi ty, tak se s ním nemůžu těšit na to, co nás čeká. Máme před sebou budoucnost, která se dá počítat leda na hodiny.“

Karen si k němu přisedla a pevně jej objala. Oči se mu zalily slzami. „Ty nevěříš, že se z toho dostaneme, viď,“

řekla a pozorovala, jak mu po tváři stéká první slza.

Nadechl se k odpovědi, ale než stačil říci jediné slovo, zazvonil telefon. Nekompromisně ji odstrčil a chvatně se k němu vrhnul.

„Sullivan,“ ohlásil se.

„Pane Sullivane, tady Cecelia Federmanová. Z

katastrálního úřadu, vzpomínáte? Moc mě mrzí, že to trvalo tak dlouho, ale musela jsem čekat, až se několik svazků uvolní.“

„To nic,“ ujišťoval ji Luke a lapal po dechu. „Jsem vám vděčný, že jste ochotná takhle mi pomoci. Podařilo se vám zjistit jména vlastníků?“

„Ano, ale nikdo z nich nebydlí na adrese nemovitosti.“

„To mě vůbec nepřekvapuje. Mám tady tužku, nadiktovala byste mi, laskavě jejich jména a bydliště?“

První tři z nich mu vůbec nic neřekly, ale přesto si je raději zapsal. Když naslouchal čtvrtému, Karen okamžité postřehla jeho překvapený výraz. Na papíře stálo velkými písmeny: ABOTT STREET č.22 VLASTNÍK: EVELYN D.

SAMUELSOVÁ.

Zavěsil a mlčky se na sebe zadívali. „Tak proto říkala, že můj koutek bude pořád na svém místě. Netušila jsem, že má ještě nějaký jiný dům, než ten náš.“

„Jseš si jistá, že tě ten zámečník netahal za nos?“

„Určitě ne. Jak jsem řekla, zdálo se mi, že jsem tomu tatíkovi trošku rozbouřila hladinu hormonů. Byl úplně vedle, jak se mi snažil pomoci.“

„Tomu bych se nedivil,“ reptal Luke. „Takže najednou jsme ze situace, kdy jsme neměli potuchy, kam by klíč mohl patřit, ocitli v dalším extrému, můžeme si vybrat. S tou administrativní budovou už večer nic neuděláme, tak bychom asi měli navštívit tvoji chůvu.“

„Jen kdybych jí mohla předem zatelefonovat. Alespoň bych ji předem upozornila, že jsem tady a zároveň bychom se sami ujistili, že tam pořád bydlí. Čím méně budeme vycházet ven, tím lépe. V dnešním večerníku byla zase na titulní stránce tvoje fotka a pod ním článek o případu.

Doktor medicíny v konfliktu se zákonem, to je docela bomba, ne?“

„Čím odpovědnější práci člověk dělá a čím vyšší má hodnost, tím je také víc na očích. Vzpomínám, že když jsem přišel do Strathmoru, tak jsem byl v šoku, že i uhřík na mém nose byl vděčným námětem místních klepen. Takže jak to tak vypadá, do té doby, než se setmí, nemůžeme podniknout nic. Což takhle otevřít tedy šampaňské a oslavit to, že jsme spolu?“ Navrhnul a když Karen přikývla, otevřel připravenou láhev. „Naši jsou z toho asi pěkně vedle, i když každý jinak. Možná, že bych jim měl zavolat. Ale na druhou stranu, nikdo dosud neví, že jsme v Bostonu. Jestli mají na telefonu odposlouchávací zařízení, stačí minutový hovor, aby ti grázlové zjistili, odkud volám. Asi bude nejmoudřejší zůstat v úkrytu co nejdýl, alespoň do té doby, než zjistíme, od čeho je ten klíč a než trochu utichne rozruch kolem té vraždy.“

„Settlesová!“ vykřikla Karen nečekaně a zdánlivě zcela nesmyslně.

„Cože?“ tázal se nechápavě Luke.

„No tak se jmenuje. Settlesová,“ smála se Karen od ucha k uchu. „Vzpomněla jsem si na příjmení mé chůvy.

Theona Settlesová, jsem si naprosto jistá.“

Nemýlila se. Jméno i známou adresu našli v seznamu.

Karen nedočkavě vytočila číslo, ale teprve na páté zazvonění se dočkala.

„Haló,“ řekla. „Chtěla bych mluvit s paní Theonou Settlesovou. Je, prosím, doma?“

„U telefonu. Kdo volá?“ odpověděl jí chraplavý hlas s líným protahovaným přízvukem, tak typickým pro většinu černochů ze severu.

„Theono. To jsem ráda, že jsem tě zastihla. Tady Karen, Karen Samuelsová. Pamatuješ si na mě ještě?“

„Jestli si pamatuju? Karen, drahoušku, to je ohromné, že tě zase slyším. To musí být už nejmíň deset let, co jsem tě neviděla. Jak se daří mamince?“

„No právě, Theono, proto volám. Nemám moc veselé zprávy. Maminka měla těžkou mrtvici. Minulý čtvrtek v nemocnici ve Strathmoru zemřela.“

Na druhém konci aparátu se rozhostilo ticho. Po chvilce se Theona opět ozvala. „Byla to dáma s velkým D, tvoje matka. Víš, že si ode mě za celá ta léta nevzala ani dolar za nájem? Tolikrát jsem jí zkoušela zaplatit, nikdy to nepřijala. A teď už není. Marodila dlouho?“

„Kdepak, nebyla u doktora celá léta. Najednou zkolabovala u večeře a o několik hodin později umřela.

Theono, mám jisté potíže, a věř mi nebo ne, myslím, že bys mi mohla pomoci. Mohla bych k tobě dnes večer přijít?“

„Ale jistě Karen, z ničeho nebudu mít větší radost, než z toho, že tě opět uvidím. V půl deváté mám schůzi místního občanského spolku a potom už budu doma. Mohla bych se sice na té schůzi omluvit, ale od té doby, kdy jsem to

sdružení založila, si lidé tady zvykli obracet se na mě, když potřebují poradit a tak. Za ty léta, co tady žiju, už něco pamatuju a tak se jim snažím být alespoň nějakým tím moudrem nápomocná. Vyhovovalo by ti to tak v devět?

Mám artritidu v kolenou chodím o holi a vleču se pomalu jako šnek. Určitě mi to zabere půl hodiny, než dojdu domů.“

„V devět se mi to hodí,“ přisvědčila Karen.

„A víš, jak se sem dostaneš, dítě?“

„Myslím, že ano, Theono. Nedělej si starost, najdeme to. Přijde se mnou přítel, jmenuje se Luke.“

„Tvůj chlapec?“

„Něco takového. Moc se těším, až tě opět uvidím. Tak kolem deváté, ano?“

Přesně ve čtvrt na deset vystoupili z volkswagenu na Abbott Street číslo 22. Luke se rozhodl nechat dnes večer vozík v pokoji, ale nasadil si alespoň klobouk co nejhlouběji do čela a seběhl s Karen po zadním schodišti do garáží hotelu. Dům našli poměrně snadno a Theona Settlesová je celá rozrušená drtila ve svém mocném objetí a častovala je polibky.

Vypadala jako obrovský balón. Měřila sotva metr padesát, ale vážila jistě dobrých devadesát kilo. Měla kulaťoučký, ebenově černý obličej bez vrásek a její mladistvý, andělsky nevinný výraz vůbec neodpovídal jejím sedmdesáti letům. Oblékla si modré šaty, do pasu uvázala

zástěru a vítala je s vřelostí a nadšeným elánem, a svěžím vysokým hlasem se radostně smála.

Okamžitě je usadila na starý, odřený gauč v obývacím pokoji a pospíchala pro servírovací vozík se stříbrným čajovým servisem. Potom si sama sedla do svého křesla, které za léta docela změnilo svůj původní tvar a přizpůsobilo se její postavě.

„Moc zábavy a návštěv jsem si v poslední době neužila,“ pravila.

„Ale vypadáš ohromně, Theono,“ zvolala Karen. „Mám pocit, že ses ani trošku nezměnila od té doby, kdy jsi mi utírala nos a věčně nutila pít mléko.“

„Zato ty ses změnila k nepoznání! Páni, vyrostla z tebe ale kočka. Matka mi v posledním dopise psala o tom, jak pracuješ v New Yorku. Ani se mi nechtělo věřit, jak už je to všechno dávno. Ale ty jsi sem nepřišla, abys poslouchala povídačky o starých dobrých časech. Tak spusť. Tady se nemusíš ničeho bát, holčičko, já už jsem se dávno naučila dělat si úsudek sama a nenechám se nikým ovlivnit.“

„Co tím myslíš?“

„Ale jdi. Jsem sice stará, ale ne slepá. Hezounký obličej tady tvého mládence není zas tak těžké si zapamatovat, i když jen z novinových snímků.“

„Luke nikomu neublížil, Theono. Maminka mu dala klíč od něčeho zřejmě velice důležitého a od té doby nám nějací lidé dělají hrozné věci, jen a by ho od nás dostali.“

„Počkej, pomalu, jen pomalu. Pověz mi pěkně od začátku, co se vlastně stalo.“

Karen jí tedy vyprávěla celou historii, se všemi podrobnostmi, na něž si vzpomněla. Luke ji občas doplnil a Theona trpělivě a tiše celou půlhodinu poslouchala.

„Tak to jste tedy v pěkné kaši,“ prohlásila nakonec.

„Ten Peter, o němž jsi mluvila, vlastnil kdysi tento dům. Byl ženatý, měl za ženu takovou čarodějnici a bydleli v Belmontu. Uklízela jsem u nich. Jmenoval se Ferlazzo, ano, Julia a Peter Ferlazziovi. No a jednoho dne mi tento pan Ferlazzo řekl, jestli bych se nepřestěhovala sem a nestarala se o tebe. A za to bych nemusela platit nájem. Tak jsem se sem vlastně dostala. Tvoje matka ho strašně milovala a on ji také. Ale ta jeho nechtěla o rozvodu ani slyšet, vyhrožovala mu, že ho docela zruinuje, když se o něco takového jen pokusí. Takže on trávil s maminkou co nejvíc času a já jsem tě zatím hlídala. Když zemřel, řekla mi tvoje matka, že jí dům odkázal a přála si, abych v něm zůstala dál bydlet, i když jsem tě potom už neopatrovala. Tolikrát jsme spolu plánovaly, jak se sejdeme, když se potom s tebou odstěhovala na Cape Cod, ale vždycky do toho něco přišlo.

Tak dítě, ten koutek, kam jsi vždycky utíkala, je pořád na svém místě. Pojďte, dáme si ještě kapku čaje a potom se půjdeme podívat nahoru.“

Pro Damiana Steelea nastal zlom přesně ve dvacet jedna dvacet. Měl za sebou dlouhý a úmorný den, který nepřinesl ani minimální pokrok v pátrání po Coreyovi a té dívce. Carl začal být trochu otravný a Damian se jednu chvíli neudržel a zařval na něj, aby přestal s hlasitým lámáním kloubů u prstů. Znovu si pečlivě prostudoval materiály ve fasciklu a po desáté rozebral a vyčistil svůj revolver na zakázku vyrobený Walter s dlouhou hlavní.

Carl byl podrážděný a měl toho již po krk. Jeho návrh vzít si na pokoj dvě holky se nesetkal s pochopením. Steele ho rázně zamítl a na jeho opakované pokusy o konverzaci reagoval úsečnými odpověďmi.

Během jednoho z mála nenucených rozhovorů, si to Steele rázoval sem a tam po pokoji. „Přece se nepropadli do země. Nevěřím, že by se uchýlili někam jinam než do Bostonu, takže tady někde musí být. Jak je to dlouho, co se nám naposled ozvali chlapi, kteří kontrolují motely v sedmém okrsku?“ Telefon jeho hlasité úvahy přerušil.

„Ano?“

„Jste to vy?“

„Ano, co máte?“

„Tady Berggren z okrsku tři. Myslím, že jsme je našli.

Jejich volkswagen parkuje před jedním domem v Dorchestru, Abbott Street 22. Před hodinou a půl, když jsme dělali tuhle ulici prvně, tam ještě nestál.“

„Jste si jistí? Poznávací značka souhlasí?“

„Bezpochyby. Je to ten vůz.“

„Hlídejte ho, ale zůstaňte v úkrytu. Jsme na cestě.“

Potom se obrátil k Carlovi. „Věděl jsem to. Jsou v Dorchestru, Abbott Street Přesně tady, jen pár bloků od domu její matky. Dal jsi do vozu provaz? Dobře. Jdem na to, rychle.“

„Theono,“ ozval se Luke, „rád bych si s vámi povídal třeba celou noc, ale nejdříve musíme zajít nahoru a zjistit, co tam je. Nemám sice žádnou záruku, že mi to pomůže zbavit se obvinění z vraždy, ale mám obavy, že štěstí, které jsme až doposud měli, nám už moc dlouho nevydrží.“

Kulaťoučká nestárnoucí žena se ukázala být mnohem moudřejší a roztomilejší, než čekal. Pozorně naslouchala jejich vyprávění a zdálo se, že dokonale rozumí všem palčivým problémům, jež je trápí. „Je to špatné, když se nemůžete obrátit na policii,“ pokývala smutně hlavou. „Na rozdíl od mnoha mých lidí, kteří jim nevěří, jsem se já domnívala, že většina policajtů je poctivá a čestná, ale člověk mezi nimi lumpa nepozná, dokud není pozdě. Pořád našim říkám, že někdo musí s důvěrou začít, ale tuhle radu nikdo nikdy nebral vážně. Teď se jim nedivím. A když tedy najdete, co tady Evelyn ukryla, co si s tím chcete počít dál?“

„To ještě nevíme,“ odvětil Luke. „Záleží na tom, co to vlastně bude. Jestli to jsou peníze, nebo něco takového, tak budeme v ještě větším maléru než nyní. Naší první nadějí je,

že se k tomu dostaneme dřív, než nás vypátrají a druhou, že je to pro někoho tak důležité, že nám to dá možnost s nimi vyjednávat a případně se dohodnout na nějakém vyrovnání.

Protože jediní lidé, kteří mi můžou dosvědčit, že jsem nebyl s tou dívkou, když byla zavražděna, je tady Karen a člověk, který se snaží dostat klíč. A s ním se, myslím, moc počítat nedá.“

Vstali a v tom okamžiku se otevřely přední i zadní dveře domu najednou a v mžiku se v obývacím pokoji objevili čtyři muži. Tři na ně mířili pistolemi. Luke se rozběhl k východu, ale hlas vysokého, elegantně oblečeného muže, který byl jediný neozbrojen, ho zastavil. „Ještě jeden krok, doktore Coreyi, a mladá slečna Samuelsová bude mít v noze díru.“

Při vyslovení jmen se s Lukem zatočil svět. Chvíli doufal, že to jsou jenom nějací zloději, kteří s nimi nemají nic společného. Nyní mlčky usedl zpátky na gauč.

Vysoký muž promluvil znovu, tentokrát k chlapíkům po jeho levici. „Vy dva odvedete tady tu milou dámu do ložnice a potom na nás počkáte v autě před domem. Carl a já máme s doktorem Coreyem a slečnou Samuelsovou ještě nějaké jednání.“ Mluvil tiše, ale z jeho hlasu čišel chlad a autorita, až Lukeovi tuhlo svalstvo. Zatímco muži s Theonou odcházeli, seděl nehybně a v duchu si opakoval duševní cvičení, jímž se vždy uklidňoval v kritických situacích během své lékařské praxe. „Zhluboka se nadechni,

rozhlédni se, zaměř se, soustřeď se, uvolni se, rozhodni.“ V

medicíně následoval povel jednej, ale v této situaci takové řešení nepřicházelo v úvahu. Alespoň prozatím.

Zkoumavým zrakem, vybroušeným za léta praxe, hodnotil oba muže stojící nyní proti nim a novou situaci, v níž se tak nečekaně ocitli. Nemohl se však pořádně soustředit. Hlavně proto, že myšlenkami neustále bloudil ke křehké dívce sedící vedle něj. Navenek vypadala obdivuhodně klidná, ale při bližším pohledu si všiml, jak strnule a nepřirozeně vzpříma sedí, bezvýrazně hledí před sebe a palci si neklidně tře prsty rukou. „Nemůžu dopustit, aby jí ublížili, nemůžu,“ opakoval si v duchu neustále.

S vynaložením obrovského úsilí se zaměřil opět na oba vetřelce. Na první pohled bylo zřejmé, koho z nich se musí víc bát. Carl se zdál být trošku váhavý a nepříliš sebejistý.

Postával v uctivé vzdálenosti za dlouhánem, jakoby čekal rozkazy i k vlastnímu pohybu. Šéf sebevědomě prošel místností do jídelny a přinesl si odtamtud židli s tvrdým opěradlem. Choval se naprosto přirozeně a z každého gesta vyzařovala neochvějná sebejistota. Luke již tušil, že je čeká tvrdá a možná že i bolestná zkouška.

„Posaď se, Carle,“ přikázal muž a kývl na ušák, v němž ještě před několika minutami odpočívala Theona. Sám si přisunul židli přesně proti nim a z půlmetrové vzdálenosti se upřeně zadíval na jednoho a pak na druhého.

„Doktore, Coreyi,“ začal, „jmenuji se Steele, Damian Steele. V první řadě dovolte, abych vyjádřil skutečný obdiv vašim schopnostem a intuici. Způsobil jste nám v posledních dnech spoustu problémů.“

„Vyřiďte vašemu pánovi, Jimu Spearovi, že nemáme v úmyslu být mu nápomocni o moc víc než ve Strathmoru,“

vyhrkla Karen vzdorovitě.

„Nádherně řečeno, slečno Samuelsová. Ale ujišťuji vás, že pan Spear již u nás nepracuje. Společnost se jeho dalších služeb zřekla.“

Oba pochopili, co tím chtěl říci a Karen se schoulila zpět na pohovku.

„Tak. Představování máme úspěšně za sebou a nyní bychom snad mohli převést naši pozornost na úkol, jenž před námi leží. Kdybyste laskavě, doktore, vyprázdnil tady na stůl obsah vašich kapes, prosím. Žádné zbrklé pohyby, pomalu. Děkuji vám, doktore. Mám dojem, že tady ten klíč je právě předmětem našeho jednání, že?“ Vzal ho do ruky a pátravě ho otáčel mezi prsty. „A když už jsme u toho, Carle, prosím vás, překontrolujte slečně kabelku a kapsy kabáty.

Nerad bych přehlédl nějaké další klíčky, které možná u sebe mají.“

„Nemusíte mít obavy,“ uklidňoval ho Luke. „Je to ten klíč.“

„Lukeu!“ Karen byla zděšená, jak snadno jim ho Luke odevzdal.

„Nejsme v situaci, kdy bychom mohli klást nějaký odpor. Kromě toho nyní konečně získali to, co chtěli, můžou tedy odejít a nechat nás o samotě. Hon skončil, prohráli jsme. To je všechno.“

„Mluvíte moudře, doktore. Ale dopustil jste se jedné malinké chybičky. Klíč sice máme, to je pravda, ale to je jenom půlka toho, co jsme od vás chtěli. Teď nám ještě musíte vysvětlit, kde je zámek k tomuhle kousku kovu.“

„Buďte rozumný, Steele. Myslíte, že bychom se tady ukrývali, kdybychom věděli, od čeho ten klíč je? Spear, ten to určitě bude vědět. Copak vám to neřekl, než jste ho, ehm, vyloučili z vaší společnosti?“

„Naneštěstí ne. Nechce se mi vám věřit, doktore Coreyi. Tedy v této věci. Jen bych vás rád varoval. Nejsem člověk, jenž by se snadno rozčílil, ale když už k tomu dojde, tak to lidi kolem dost bolí. Nevzdávám se úplně myšlenky, že mi lžete a upozorňuji vás, že když na to přijdu, tak se budete dívat, jak slečně Samuelsové odsekávám jeden prstík za druhým. Tak co, nevzpomněl jste si na nějakou informaci, která by mi mohla pomoci?“

Luke se usilovně kousal do vnitřní strany rtů, aby ovládl bouřící se žaludek, Karen stékaly čůrky potu pod paží a po spáncích.

„Nic dalšího nevím,“ odpověděl. „Musíte mi věřit, kdybych o něčem věděl, tak bych vám to řekl.“

„Výborně, doktore. Carle, buďte tak laskav a pevně je svažte. Budete je hlídat, já pojedu navštívit našeho přítele zámečníka. Ach a doktore, rád bych, abyste vzal na vědomí, že až se vrátím, přinesu s sebou dostatečnou zásobu penťáku. V jeho používání jsem docela expert, takže máte čas, abyste si do té doby, než budu zpět, vybavil všechno, co by mě mohlo zajímat. Slečna Samuelsová má takové krásně jemné ruce.“

Steele si odnesl židli dál a počkal, až je Carl spoutá za kotníky a zápěstí. Potom na něj kývl, aby ho následoval za dveře. „Od té holky ruce pryč, Carle,“ varoval ho. „Alespoň dokud ji můžeme potřebovat. Potom je vaše.“

Carl ucítil, jak mu jeho příslib vhání krev do slabin. Už si v duchu představoval Karen Samuelsovou ležet s roztaženýma a přivázanýma rukama a nohama na posteli, stejně jako Connie Evansová. Tenkrát se udělal už při pohledu na to, jak se brání a prosí o milost, a tak ji nakonec musel nechat znásilnit jednomu ze svých kumpánů.

Tentokrát se bude víc ovládat, sliboval si.

Zatímco byli oba násilníci na okamžik mimo doslech, obrátil se Luke ke Karen a spěšně zašeptal, „Nechci, abys něco říkala. Ani slovo. Ať se stane cokoliv. Rozumělas?“

Přikývla ve chvíli, kdy se Carl vracel zpátky do pokoje.

Předklonila se, zavřela oči a opřela si hlavu o Lukeovo rameno.

„Carle, co z toho všeho budete mít vy?“ zeptal se.

„Hele doktůrku, seďte a buďte zticha.“ Luke si uvědomil, že ho vlastně poprvé uslyšel promluvit. Posadil se, opřel a zpod přivřených víček upřeně pozoroval každý jeho pohyb. Strážce několik minut seděl, potom zívnul a prstem projel sbírku levných svazků do kapsy v Theonině knihovně. Našel balíček karet a začal si na stole vykládat pasiáns. Znovu dvakrát zívnul. V Lukeově hlavě začal krystalizovat plán.

Po čtvrt hodině se Carl zvedl, překontroloval jim pouta a odešel do koupelny. Luke se ihned obrátil ke Karen a co nejdůrazněji zašeptal: „Karen, zlato, dobře mě poslouchej.

Za pár minut po tom, co se ten chlap vrátí, tak začneš předstírat nejstrašnější bolest hlavy, co jsi kdy zažila. Snaž se. Pak jenom dělej přesně to, co ti budu říkat. Myslíš, že to zvládneš?“ Přikývla a Luke ji lehce políbil na čelo. „Visí to na vlásku, baby. Tohle je naše jediná šance, tak ji musíme zkusit.“

Než Karen stačila něco říci, ozvalo se spláchnutí záchodu a Carl se vrátil na své místo.

Uběhlo pět minut. Karen se začala kývat dopředu a dozadu, lapala po dechu, mrkala a potřásala hlavou. Caři vzhlédl od karet a Luke se k ní otočil. „Co je ti, zlato? Co se děje?“ To už se kroutila bolestí a Luke s překvapením pozoroval, jak se jí po tvářích kutálejí slzy.

„Ach, Luken, mám zase migrénu,“ zasténala. „Ale ještě horší než minule. Už to nevydržím, je mi strašně špatně, asi budu zvracet.“

Luke jí skoro uvěřil. „Carle,“ naléhal, „nevidíte, jak trpí? Nechte mě, ať se podívám, jestli v koupelně nejsou nějaká analgetika.“

„Nic. Zůstanete oba tam, kde jste. A řekněte jí, ať se uklidní, nebojí dám roubík.“

„Když se jí zvedne žaludek a bude zvracet s roubíkem na ústech, tak aspiruje a zemře. To byste asi pana Steelea moc nepotěšil.“

„To není vaše starost. Ať je zticha, hned. Koukejte ji utišit.“ Její hlasité naříkání ho zjevně vyvádělo z míry.

„Pokusím se jí uklidnit, ale musíte mi taky pomoci.

Zhasněte a buďte potichu.“ Carl celý popletený poslechl, pokoj se ponořil do tmy, jen z jídelny sem lehce prosvítalo světlo.

Luke ji začal monotónním, tichým hlasem konejšit.

„Karen, zkus pomalu dýchat a pozorně mě poslouchej.

Musíš se uklidnit, jinak tě bude bolet hlava čím dál víc.

Nemysli na nic jiného, než na můj hlas a na to, co ti říkám.

Tak. Uvolni se, ruce si polož do klína, nech je volně klesnout.“

Koutkem oka pozoroval, jak Carl znovu zívnul a nevědomky poslechl i on a složil ruce v klíně.

„Zavři oči, pevně, tak a nech bolest zvolna odejít.

Soustřeď se jen na zvuk mého hlasu. Tvoje dýchání se zpomaluje, pořád se zpomaluje, tvé paže jsou těžší a těžší.“

Karen skutečně začala dýchat pomalu a pravidelně a jak Luke pokračoval, hlava jí klesala dolů. „Poslouchej můj hlas. Nic dalšího nevnímáš, jenom můj hlas. Oči máš zavřené, víčka ti těžknou. Cítíš, jak tě přemáhá ohromná únava, nepřekonatelná, zoufalá únava. Nepřeješ si nic jiného než spát. Nic jiného než spát.“

Netrvalo ani pět minut a Luke si byl naprosto jistý, že oba usnuli. Carl nakonec vzdoroval mnohem míň, než očekával, a nyní seděl nehnutě se zavřenýma očima a klidně oddechoval. Luke ale pro jistotu pokračoval dál. „Budu počítat pozpátku od deseti. Když řeknu dvě, otevřeš oči, Carle. Nebudeš se však moci hýbat ani mluvit, dokud ti neřeknu. Připrav se, začínám, teď. Deset, devět, osm, sedm, šest, pět, čtyři,“ vzrušeně sledoval, jak se Carlovi zachvěla víčka, „tři, dva,“ nyní otevřel oči úplně, „jedna, nula.“ Luke si zhluboka odddechl a při pohledu na klidně spící Karen se pousmál. Absolvoval kdysi kurz hypnózy a používal ji občas při léčení pacientů, kteří měli potíže s nadváhou nebo s kouřením. Nyní si za hodiny strávené učením se této metodě děkoval.

Nápad zhypnotizovat nic netušícího Carla dostal, když si vzpomněl, jak profesor na vysoké škole neuspal jen objekt, na němž metodu předváděl, ale také většinu

posluchačů v prvních dvou řadách. Později dokázal, že studenti, kteří „nechtěně“ podlehli hypnóze, spali předcházející noc v průměru o dvě a půl hodiny méně, než ti, kteří jeho technice odolali.

Opatrně volil další věty, neboť mu už bylo jasné, že Carl bude reagovat doslova a do písmene na každý rozkaz, který mu dá.

„Carle,“ začal, „v celé místnosti se plazí vinná réva s velkými listy. Vidíš je?“ Caři přikývl. „Carle, to víno se kolem nás obtáčí a dusí nás. Jen stěží můžeme dýchat.“ Carl namáhavě funěl. „Musíš si uvolnit ruce a přijít sem k nám, než tě to celého ovine.“ Strážce si oklepal paže a namířil si to pokojem přímo k Lukeovi. „Teď musíš sundat vinnou révu i z mých rukou. Dobře, Carle, tak je to správně. Teď víno uschlo a ty si můžeš bez obav lehnout na gauč. Dobře, Carle. Tak, natáhni se, zavři oči a pověz mi, jak se jmenuješ.“

„Carl Julian.“

„A kde bydlíš, Carle?“

„V Lincolnu.“

Luke by se rád zeptal na spoustu dalších věcí, ale nemohl mařit drahocenný čas vyslýcháním nějakého námezdního zabijáka.

„Výborně, Carle,“ pochválil ho. „Teď chci, abys tvrdě spal, dokud tě já sám nevzbudím. Další člověk, jenž na tebe

promluví, bude anděl. Opravdový, s křídly a svatozáří.

Rozumíš?“

Carl opět přikývl.

Teprve potom se Luke obrátil ke své přítelkyni, „Karen, slyšíš mě? Dobře. Odstraním ti úponky vinné révy z rukou a nohou. Potom vstaneš a půjdeš se mnou.“

Když se ocitli o samotě v kuchyni, přikázal jí, „Tak, teď Karen, lusknu prsty. Až to udělám, probudíš se a budeš se cítil odpočatá a svěží jako nikdy před tím.“

Probrala se okamžitě. Překvapeně zamrkala a snažila se rychle zorientovat. „Já jsem tak nějak podvědomě věděla, co se kolem mě děje,“ smála se, „ale nemohla jsem uvěřit, že to je pravda. Jsi prostě fenomenální! Jak jsi vůbec mohl na něco takového přijít?“

„O tom si povíme později,“ šeptal. „Teď sebou raději pohneme. Nevím, jak dlouho může Steeleovi trvat, než se sem vrátí. Běž a zjisti, jestli je Theona v pořádku. Já se ještě mrknu na našeho přítele vedle v pokoji. A nechoď k oknu.

Ti dva zbývající zabijáci určitě parkují před domem.“

Za chvilku už oba následovali Theonu, která s baterkou v ruce šplhala jako první po schodech do podkroví.

Vypadalo to tady stejně jako ve všech domech: všude se válely nejrůznější krabice, starý nábytek, rozbité rámy obrazů a prach. Prach, jenž se na všem za léta usadil. Byl zde dokonce i tradiční telegraf a krejčovská panna, vyšisovaná za dlouhé roky, kdy se nepoužívala. V místech,

kde se šikmá střecha dotýkala stěn, byl strop jen necelý metr dvacet vysoko, ale uprostřed, pod jejím vrcholem mohl Luke vzpřímeně stát.

„Tady jsem už nebyla, ani nepamatuji,“ podotkla na vysvětlenou Theona ve světle jediné čtyřicetiwattové žárovky, která matně osvětlila střed podkroví, kde stáli, a rohy ponechala v temnotě.

„Támhle to je, dítě,“ kývla směrem k zadní stěně.

„Ano, podívej, Lukeu, moje okno.“

Luke rychle prošel až k němu a bleskově ho prozkoumal. Potom se zklamaně otočil k oběma ženám a zavrtěl hlavou. Jediné, co se tam nacházelo, bylo právě jenom to okno umístěné do malého, něco přes půl metru hlubokého výklenku vystupujícího ven z okolní plochy domu. Do prostoru pod oknem byl zabudovaný masivní posed, více než metr vysoký a vyplňující celou jeho šíři.

Luke si představil Karen jako malou holčičku, jak sedí schoulená ve výklenku a pozoruje dění na dvorku za domem. Místo bylo nyní prázdné, a ve výklenku nenašli nic, co by je zaujalo.

Luke se otočil k odchodu, ale Karen ho popadla za paži. „Počkej, ještě chvilku. Mám takový divný pocit, že už se sem víckrát nepodívám.“ Popoběhla k sedadlu, vyskočila na něj a zvlhlýma očima se zadívala ven do jasné dubnové noci.

„Přesně tak tam sedávala, když byla malá,“ šeptala Theona Lukeovi. „Vyrostla z ní ale pořádná slečna!“

Luke přikývl a nemohl odtrhnout oči od scenérie před sebou. Karenin jemný profil odrážející se v zářícím okně, v něm vyvolal stejně hřejivý pocit, jaký často zažíval při prohlídkách Bostonského Muzea Umění. Jen s velkým úsilím se vrátil zpět do skutečnosti a vykročil k ní, aby jí pomohl dolů. Pravou nohou při tom vrazil do bednění na spodním okraji posedu.

Ale teprve když začali sestupovat ze schodů, uvědomil si, že ten zvuk, jenž se po kopnutí ozval, neodpovídal dutému zadunění, které by se dalo očekávat. Prudce se obrátil a spěchal zpátky. Oťukal nejdříve horní část a potom stěny sedadla, jako když lékař zjišťuje poklepem ohraničení orgánů v těle. Nikde se nedočkal rezonance, tak charakteristické pro duté prostory.

Za nechápavého přihlížení obou žen začal prohledávat obsah kartónových krabic rozházených kolem. Po chvilce se s výkřikem „Hurá!“ a dřevěnou paličkou na maso v ruce vrhnul k posedu a pokoušel se vyrazit horní přečnívající část. Po chvilce se mu to opravdu podařilo. S třesoucíma se rukama sáhl dovnitř a vzápětí ustoupil a klesl na kolena na zaprášenou podlahu.

„Nemůžu tomu věřit, vždyť už jsme málem odešli,“

vydechl. „Karen, je to tady, přesně, jak tvoje matka řekla.“

Pod sedadlem byl ukrytý malý, v cementu zalitý, obdélníkový trezor. Koukaly z něj jenom dvířka.

Karen přiběhla s baterkou. „To je tedy vrchol. Po celém tom martyriu, když tomu všemu konečně přijdeme na kloub má ten zatracený klíč Steele,“ zvolala zoufale.

„Ale jdi,“ uklidňovala ji Theona, „je to přece sejf.

Koukni na tu kliku a číselník. Tady by ti žádný klíč stejně nebyl nic platný.“

Karen se na Lukea podívala a potom se odvrátila.

Napětí a rozrušení, které je pohánělo v uplynulých třech dnech kupředu, náhle vyprchalo a uniklo z nich jako vzduch z děravé pneumatiky. Luke zkusil vzít za silnou ocelovou kliku. Nic. Ani stopa chatrnosti či únavy materiálu. Konec.

Odpovědi na všechny otázky, které si kladli, veškeré plány do budoucnosti i naděje na přežití ležely pár centimetrů od nich. Byly však stejně nedosažitelné, jako kdyby se nacházely ve vzdálenosti několika světelných let.

„Tady již dnes nic nezmůžeme,“ rozhodl nakonec Luke. „Pojďte, dáme to rychle dohromady, než se ten Zlatovlásek vrátí. Musíme se někam na týden nebo čtrnáct dnů schovat a potom se zkusíme vrátit. Steele má sice klíč, ale není vůbec jisté, že tady ten úkryt objeví.“

„No jistě,“ prohlásila Karen sklíčeně. „Sám tomu nevěříš víc než já. Lukeu, ten chlap dole má pistoli. Proč bychom mu ji nevzali a nepokusili se Steelea překvapit?“

„Prosím tě, Karen, Steele je profík. A kromě toho, i kdyby se nám podařilo ho překvapit, silně pochybuju, že bych byl schopný tu zbraň použít. Myslíš, že je to jen tak, někoho z blízka střelit?“

„To sice nevím Lukeu, ale nebojím se. Do hajzlu, co to říkám. Nevím, fakt, taky nevím, jestli bych někoho zabila.“

„No tak. Lepší bude to ani nezkoušet. Když utečeme, tak máme jistotu, že aspoň na dalších pár dnů jsme naživu a celí.“

„Počkej ještě,“ naléhala, zatímco se Luke snažil nacpat horní desku na původní místo. „Zamysli se nad tím ještě jednou. Ať už tady do toho sejfu matka s Peterem ukryli cokoli, od čeho je tedy ten klíč?“

„Nevím. Třeba je v té administrativní budově schováno ještě něco jiného. Ten trezor si určitě nechali dělat na objednávku, takže si mohli vytvořit číselnou kombinaci, jakou chtěli: třeba podle data narození, telefonu, nebo něčeho podobného. V každém případě máme sériové číslo toho klíče a možná, že si u toho tvého zámečníka budeme moci podle něho objednat nový. Odneseme ho tam, jen co najdeme nějaký úkryt. Dokud jsme na svobodě a spolu, máme šanci. Dostali jsme se přece až sem. Co ty na to?“

Ale Lukeova výzva se nesetkala s očekávanou odezvou. Přestal ťukat nehty o sedadlo a podíval se na ni.

„Co je s tebou, Karen? Co se stalo?“

„Lukeu, víš vlastně, co jsi právě teď řekl?“

„No jasně, že dokud jsme na svobodě a spolu.“

„Ale ne. Myslím o té kombinaci k sejfu.“

„Karen, nechápu, co zase zkoušíš.“

„Ten klíč, přeci, copak to sám nevidíš? Řekl jsi, že si mohli sami vytvořit číselný kód.“

„Můj bože,“ zvolal Luke a už vytahoval peněženku.

„To by mohlo být ono, že jo? Do prčic, nemůžu to číslo najít. Nedal jsem ti ho? Ne, počkej, napsal jsem si ho sem.

Tady je. Theono, posviťte mi sem. Blíž, nemůžu to pořád přečíst. Jo, tak, dobře. L4607106. Karen, do kolika jsou čísla na trezoru?“

Theona se přesunula s baterkou blíž ke Karen a posvítila jí na číselník. „Devadesát pět, ne, ještě jsou tady další. Do devětadevadesáti, myslím.“

Luke si klekl na zem vedle ní a papír položil na zem.

„Tak kde začneme?“

„Ještě pořád ti to nic neříká, Lukeu? Vždyť to číslo samo o sobě vypadá jako kombinace,“ vyhrkla rozčileně.

„To L by mohlo znamenat doleva.“

Luke poslušně několikrát otočil číselníkem podle její rady a tázavě na se ni zadíval. „Zdá se, že moje schopnost logicky myslet se někam vypařila. Co dál?“

„Možná, že to je spíše mé zbožné přání, ale předpokládejme, že nuly neplatí, že pouze oddělují jednotlivá čísla kombinace.“

Luke tedy opatrně vytočil čtyřicet šest, potom se vrátil doprava a zastavil se na sedmdesát jedna. Nakonec zakroutil číselníkem zpět doleva a zůstal stát na šestce. Pohlédl nejdřív na Theonu, potom na Karen a uchopil kliku. Všichni tři podvědomě zatajili dech a vzápětí zoufale vydechli.

Nepohnula se. Zkusil to pro jistotu ještě jednou, pečlivě vytáčel čísla předpokládané kombinace, ale výsledek byl stejný jako při prvním pokusu.

„Tak, to by bylo,“ potřásl zklamaně hlavou. „Jenom tady ztrácíme čas. I kdyby to sériové označení klíče bylo skutečně potřebnou kombinací, existují tisíce možností, jak ta čísla poskládat. Mohlo by nám to trvat celé hodiny.“

„Lukeu, prosím tě, jsme už tak blízko. Jsem si jistá, že uvažujeme správně. Prožili jsme spolu hrozné věci, ale nikdy tě nic nevyděsilo. A najednou jsi k smrti vyděšený a chováš se jako bys byl myšlenkami tisíc mil daleko. Proč?“

„Nejsi blázen? Ten šílenec může být ve vteřině zpátky.

Myslíš, že mám chuť jen tak sedět, hrdinně mlčet a dívat se, jak z tebe odsekává kousky?“ Při posledních slovech mu hlas vypověděl službu. Přitáhl si ji k sobě a pevněji objal.

„Copak nevidíš, jak se věci mají?“ domlouval jí něžně.

„Mám strach. Poprvé, přesně jak jsi řekla. Miluju tě. Možná víc, než jsem kdy koho ve svém životě miloval. Nemůžu myslet na nic jiného, než na to, že ti hrozí nebezpečí.

Nechci, aby ti někdo ublížil. Jediné, co mě teď zajímá je, jak tě dostat ven a už se od tebe nehnout.“

Karen ho chytila kolem krku a položila si jeho hlavu na prsa. „Taky tě miluju, Lukeu. Každou minutou, co jsme spolu víc a víc. Ale nechci jen jeden den či týden a nechci se přitom neustále otáčet přes rameno. Šance na náš společný život, je za těmito dvířky. A já klidně umřu, nebo někoho zabiju, ale budu bojovat, krucinál. Tak už se o mě přestaň bát a raději přemýšlej, jak se dostaneme dovnitř. Teď jdu dolů a vezmu tomu chlapovi revolver. Theono, ty zůstaň tady a sviť mu. Hned jsem zpátky.“

Jemně ho políbila a spěchala ze schodů.

Když se za okamžik vrátila, našla Lukea nehnutě klečet a přes okraj sedadla upřeně zírat na železné dveře sejfu.

„Už něco zkusil?“ otázala se Theony. Stará žena zavrtěla hlavou.

„Lukeu?“

„Počkej, zlato. Určitě to je tak. Ježíši Kriste, mám to,“

smál se na ni. „Mělas pravdu, to číslo na klíči je kombinace.“

„Tak proč to nefunguje?“

„Měli jste taky ve škole tyhle zámky s číselnou kombinací?“

„Jasně, ale nechápu…“

„Druhé číslo. První se vždycky muselo projet a teprve potom se zastavit na druhém.“

Opatrně začal vytáčet. Přejel čtyřicet šest a zůstal na sedmdesát jedna. Pak se vrátil na šestku, naklonil se a vzal

za kliku. Okamžitě povolila a Luke jedním pohybem sejf otevřel.

Posvítil baterkou dovnitř a všichni vykřikli. „Vypadá to jako nějaká knížka. Karen, ty jsi vlastník, takže se ujmi čestného úkolu.“

S chvějícíma se a nervozitou zvlhlýma rukama se Karen sklonila dovnitř a vytáhla z trezoru dva svazky.

Jakousi účetní knihu a druhý spis byl ve skutečnosti jakési černé kožené pouzdro, nacpané tolika novinovými výstřižky, že se nadalo pořádně zavřít. Karen rychle zalistovala stránkami.

„Nějaké seznamy s daty a čísly,“ oznamovala jim, „a tady jsou na začátku ka Mé další stránky nějaké iniciály. Asi úplatky, co myslíš?“

„Nevím. Ale teď nemáme čas na to, abychom to zjišťovali. Musíme už, sakra, vypadnout. Jasný?“

„Jasný! Tady, na, drž to. Já si vezmu zbraň.“

„Už jsi někdy někoho zastřelila?“

„Ne, ale ujišťuju tě, Lukeu, že když půjde do tuhého, tak to udělám.“

Luke zatím pečlivě sestavoval sedadlo do původního stavu. Potom popadl knihu i pouzdro a objal se s oběma ženami. Společně se vydali na zpáteční cestu ze schodů.

Konečně dorazili do kuchyně. „Myslíte, že bychom se odsud mohli dostat zadním vchodem?“ zeptal se Theony.

Přikývla. „Je tam průchod do vedlejší ulice. Počkejte chvilku, než si zavolám.“

Zpaměti vytočila nějaké číslo. „Haló, Charlotto?

Theona Settlesová. Je tam Junior? Ano, musím s ním mluvit. A spěchej, prosím, je to naléhavé. Haló, Juniore, tady Settlesová. Potřebuji, abys mi pomohl. Dobře, to doufám. Mám tady dva přátele, kteří se musí dostat pryč.

Myslíš, že bys jim mohl půjčit auto: Výborně. Jmenují se Karen a Luke. Jsou to běloši, ale dobří lidé. Ne, pošlu je k tobě. A Juniore, jde po nich pár hnusnejch chlapů. Postaráš se o to, dobře. Ale možná, že bude lepší, když se mrkneš taky po Davym a Georgovi nebo ještě po dalších. Ochráníš je? Věřím. Díky za pomoc. Budou tam za okamžik.“

Zavěsila a obrátila se k nim zpátky. „Všechno je zařízeno. Junior Ellis vám dá auto. Jeho dům najdete lehce.

Nechci, aby jezdil sem a vzbudil tak zbytečně pozornost.“

„On nám půjčí své auto?“ divil se Luke.

„Ale já jsem netvrdila, že svoje. Řekla jsem auto.

Nemyslím, že by kdy nějaké vlastní měl. Alespoň za těch deset let, co ho znám. Ale je to hodný chlapec. Jen prostě miluje auta. Teď dávejte pozor. Proběhnete průchodem po levé straně dvora do další ulice, potom o dva bloky dál zase doleva do Fountain Street. Nevím přesně, v jakém čísle Junior bydlí, ale on na vás bude venku čekat. Rozuměli jste?“

„Jasně,“ přikývl Luke, „ale vyjdete s námi, ne?

Nemůžeme vás tady nechat.“

„Mně tady bude dobře, děkuju. Jen co odejdete, zavolám na policii a připravím našemu příteli hezký uvítací výbor. A teď už si pospěšte.“

„To je nesmysl, co když se Steele vrátí dřív než…“

Ale nestačil dokončit. Všichni tři pohlédli k verandě, odkud se ozvaly kroky.

„Rychle, vypadněte. Já to zvládnu,“ nařizovala Theona.

Dveře domu se otevřely. Luke s Karen ji letmo políbili a spěchali po několika schodech dolů k zadnímu východu.

Damian Steele si tiše pobrukoval a dlouhými kroky mířil k domu číslo 22 na Abbott Street. Měl za sebou úspěšný večer. Dopadení Coreye a té holky bylo jednodušší, než očekával a Dona Alberta zpráva o něm natolik potěšila, že mu slíbil dvacet pět tisíc jako prémii, až své dílo dokončí.

A vrchol všeho, Brian, byl naprosto senzační.

Když nechal Carla, aby hlídal oba zajatce, zamířil Steele přímo do jejich apartmá v hotelu Plaza. Převlékl se do černého hedvábného županu a usedl k telefonu. Nejdřív zavolal na Stonehill. Don Alberto byl nadšen, ale zároveň mu dělalo starost, že musí na zámečníka čekat až do rána. I když se před tím Steele Carlovi vymluvil právě na něj, ve skutečnosti neměl vůbec v úmyslu se za ním ještě dnes v noci vypravit.

Druhý telefonát směřoval do pokoje číslo 1208 v tomtéž hotelu. Tam na něj netrpělivě čekal Brian Mundt, právník s mezinárodní reputací, s nímž se seznámil před dvěma lety v jednom baru v New Yorku. Od té doby spolu trávili veškeré volné chvilky, kdy se Mundtovi podařilo uprchnout od práce ve své firmě a od ženy a svých tří dětí.

Steeleovi se to zdálo být zoufale málo.

Mundt zvedl sluchátko po třetím zazvonění a když promluvil, ucítil Steele, jak se mu zrychluje tep. Už to byly téměř dva měsíce, kdy spolu byli naposled a vědomí, že musí spát v jedné místnosti s takovým primitivním upoceným kancem, jakým byla Carl, z něhož se mu zvedal žaludek, zatímco Brian je pouze o dvě patra níž, ho přivádělo k šílenství.

Mundt vstoupil dovnitř bez klepání. Přinesl s sebou malý kufřík s olejíčky, vibrátory a dalšími pomůckami, které tak rádi používali. Bylo mu něco málo přes čtyřicet a od chvíle, kdy byl michiganským mistrem ve wrestlingu, prodělal jeho zevnějšek obrovskou změnu. Manželka to nesla nelibě a odpuzoval ji, ale Steeleovi se to naopak ohromně líbilo. Jeho kdysi mohutné, pevné a vyrýsované svalstvo ochablo a celé se rozteklo a v pase mu k jeho necelým osmdesáti centimetrům přibylo dalších téměř dvacet.

„Už jsem myslel, že snad vůbec nezavoláš,“ řekl vyčítavě. „Ještě jeden den čekání a asi bych se v tom pokoji zbláznil.“

„Strašně mě to mrzí, Briane, teprve před chvílí se mi podařilo zbavit se na chvíli toho čuněte Juliana. Nechal jsem ho, aby pohlídal doktora s tou holkou. Máme tak hodinu, víc ne, ale zítra odpoledne celou tu věc skoncuju.“

„Víš, Damiane, mohl jsem ty dva dny klidně zůstat v New Yorku a udělat si zatím nějakou práci. Ježíži Kriste, jak ty dovedeš být bezohledný.“

„Copak mě mohlo napadnout, že Don Alberto bude chtít, abych tomu jeho zasranýmu synáčkovi dělal chůvu?

Hele, nechme toho hádání, když pro sebe máme tak málo času, jo?“

Mundt přikývl a začal se svlékat. Steele vyklouzl z županu, přistoupil ke svému milenci, jednou rukou ho popadl za špekaté břicho a druhou mu vlepil pořádnou facku. Tak začínal jejich obvyklý rituál. Než skončili, nebylo na Mundtově těle jediné místečko, které by nezakusilo Steeleovo mučení, a oba byli dokonale vyčerpaní a uspokojení.

Na cestu zpátky do Abbott Street se Steele zvolil lehký hnědý oblek, jeden z deseti, které mu visely v šatníku a k němu světlomodrou košili. Do kapsy si strčil malé pouzdro s injekcemi, stříkačkami a několika ampulkami. Naposled

pohlédl na spícího Mundta a zamířil do podzemního parkoviště.

Už to bylo více než rok, kdy použil pentatol naposled a už se těšil, že bude mít příležitost si to zopakovat. Minule v Paříži řídil únos francouzského ministra obrany a pomocí drogy z něj vymámil detaily o sexuálních hrátkách a finančních

podvodech

několika

vlivných

členů

francouzského parlamentu. A protože vždy dodržoval pravidla, která si před lety sám stanovil, a díky kterým se vlastně vypracoval, poté, co z něj dostal všechno, co potřeboval, zabil ho.

Ale něco nebylo v pořádku, konstatoval v duchu hned, jak došel ke dveřím domu Theony Settlesové. Muži v autě nehlásili žádné podezřelé aktivity ani zvuky, ale jakmile sám vstoupil do předsíně, uslyšel vzadu v domě kroky. Před obývacím pokojem ležel na podlaze provaz. Instinktivně si rozepjal sako a odhalil rukojeť revolveru za pasem.

Vstoupil do místnosti a chvilku mu trvalo, než si srovnal v hlavě, co za obraz se mu zjevil před očima. Carl Julian ležel na gauči, spoutaný na rukou a na nohou, polštář pohodlně strčený pod hlavou a v obličeji klid a pohodu.

Steele na něj zůstal zmateně a s odporem zírat. Potom si všiml, že ze dveří do kuchyně ho sleduje Theona. Nevěnoval jí pozornost a otočil se zpátky k pohovce.

„Carle, co to má, sakra, znamenat? Kde je Corey a ta holka?“

Přikročil až k němu, potom ho zastavil neomylný zvuk zavírajících se dveří. Bleskurychle se obrátil a dvěma dlouhými skoky proběhl úzkou chodbou ke kuchyni. Přikrčil se a odjistil zbraň.

Útok přišel, ale ne od kuchyně.

Theona se zezadu posunula nad jeho skrčenou postavu a s děsivým výkřikem se na něj vrhla celou vahou své korpulentní postavy. Nečekané břímě ho srazilo na podlahu.

Theona ho svým tělem prakticky zalehla a obrovskými dlaněmi ho tloukla do obličeje a do hrudníku. Rozvážně, aniž by plýtval pohyby a energií, pustil zbraň a snažil se dostat rukama nahoru. Pozvolna je sunul kolem ženiných širokých boků, až konečně spočinuly na jejím tlustém hrdle.

Oba palce jí přiložil na ohryzek a zmáčknul. Vytrvale stupňoval tlak a netrvalo ani deset vteřin a bušení pěstmi sláblo. Po chvíli se ozvalo ostré prasknutí, chrupavka hrtanu povolila. Dalších deset sekund stačilo, aby její tělo úplně ochablo. Z úst jí vyhřezl tlustý, promodralý jazyk a kolem něj vytékal ven úzký pramínek slin. Na levém stehně ucítil následek nekontrolovatelného spasmu močového měchýře.

Musel vynaložit obrovské úsilí, aby ji ze sebe štítivě odstrčil a vrhnul se k zadním dveřím.

Theonin fatální útok zajistil Lukeovi s Karen devadesátivteřinový náskok.

Bolest, která provrtávala Lukeovi levý bok, postupně svou intenzitou zatlačila do pozadí bodáni v nohou i zádech.

Lapal po dechu a nutil se ke každému dalšímu zoufalému skoku, ale s Karen, která na něj už čekala na rohu Briar a Fountain Street, nestačil držet krok.

„Pospěš si, zlato,“ volala na něj, „to už je ta ulice. Ještě dva bloky a jsme z toho venku. Dokážeš to.“

Dva bloky, kolem kterých museli proběhnout, byly pořádně dlouhé, ale Lukeovi se zdály nekonečné. Když se průchodem dostali na ulici, dali se do běhu. Karen se pohybovala lehce a rychle a v okamžiku byla několik metrů před ním. Lukea začaly po několika málo krocích bolet nohy, cukalo mu v nedávno zašité ráně na pravém stehně a po stu metrech se skoro zastavil. Nepatřil k nejrychlejším běžcům ani v ideálních podmínkách a dnes se na chvějících se nohách s pouzdrem a knihou pod paží nezmohl na víc než na lehký klus. Hnal se nemotorně se svěšenou hlavou a fakt, že se pohybuje, si uvědomoval vždy jen v okamžiku, kdy probíhal matně osvětlenými úseky cesty. Pouliční lampy zde byly poměrně značně vzdáleny.

Blížil se k rohu a vrtěl obdivně hlavou nad Karen, jež na něj s rukama v bok čekala. Zbývalo mu k ní necelých deset metrů, když si uvědomil, že má v očích hrůzu. V tom

okamžiku se rozlétlo zadní sklo auta parkujícího po jeho pravici.

„Lukeu, dávej pozor,“ volala na něj a ukazovala prstem do ulice za ním.

Otočil se a spatřil, jak se ve vzdálenosti asi deseti lamp krčí silueta postavy Damiana Steelea a míří na něj.

„Uteč, Karen,“ zajíkal se. „Já to zvládnu.“

Karen se obrátila a rozběhla se dolů po Avenue Street.

Luke ji následoval, ale ztrácel pořád víc, protože kličkoval z jedné strany na druhou, aby Steeleovi ztížil střelbu. Úporná bolest v boku se stávala nesnesitelnou. A potom se to stalo.

Pravou nohou šlápl do mělkého výmolu na vozovce, klopýtl a po hlavě se řítil na chodník. Pustil svazek i pouzdro a celou vahou dopadl na kolena a roztažené ruce. Sedřel si je do krve a k jeho starým bolestem se okamžitě přidaly nové.

Téměř v absolutní tmě a se zlou předtuchou lezl po čtyřech a tápal po věcech, které upustil. Už si začínal myslet, že je nadobro ztratil, a pomalu propadal panice, jež mu ochromovala údy, když prsty nahmatal a okamžitě uchopil kožené pouzdro. Byl odhodlaný překonat pálení v dlaních a na kolenou a pátrat dál ještě po účetní knize, ale viděl, že se k němu Steele rychle blíží. Neohrabaně vstal a vrávoral pryč. Marně se snažil očima proniknout tmou a zahlédnout Karen. Bolest v nohou, boku, rukou i kolenou přerostla v zoufalou agónii a každý krok znamenal vypnout se k sebezničujícímu úsilí. Slyšel za sebou přibližující se

dusání svého pronásledovatele a pokusil se zrychlit, ale znovu se jen řítil k zemi. Těsně nad vozovkou pád ustál.

Pochopil, že ho už jen pár minut dělí od okamžiku, kdy ho Steele dopadne, a polil ho studený pot.

Tomu by to ve skutečnosti netrvalo ani šedesát vteřin, kdyby se byl nezastavil na místě, kde Luke před tím upadl.

Když se pustil do dalšího pronásledování, držel pod paží účetní knihu. Ztratil sice dvacet třicet metrů, ale nepochyboval, že je rychle dožene.

Luke byl u konce svých sil. Jeho běh již zcela postrádal jakýkoli rytmus, nohy mu jen setrvačností kličkovaly po silnici a ruce se mu bezvládně klátily podél těla. Karen stále nezahlédl, což jen zvyšovalo jeho chuť rezignovat.

Najednou vletěl hlavou do zdi a vyrazil si poslední zbytky dechu z vyčerpaných plic. Teprve po chvíli si uvědomil, že to, co považoval za zeď, byl obrovitý černoch stojící v polovině silnice. V černých kalhotách a saku byl téměř neviditelný, jen bělmo očí mu probleskovalo do tmy.

Měřil nejméně sto devadesát centimetrů a vážil dobrých sto deset kilo. Působil impozantnějším dojmem než revolver s extrémně krátkou hlavní, který držel v pravé ruce. Lukeův náraz měl na něj zhruba stejný vliv jako závan větru. Zato Luke se s tlumeným heknutím složil k zemi. Mohutný muž po něm bez velkého úsilí hrábl a postavil ho na nohy.

„Klídek, synku,“ snažil se šeptat, ale znělo to jak dunění kanonády. „Všechno bude dobrý. Teď už se nemusíš

tak štvát. Tvoje přítelkyně je támhle s Juniorem, tak za ní pomalu běž. My se zatím postaráme o toho frajera, co tě honí.“

S těmito slovy nasměroval Lukea za sebe k nablýskanému stříbrnému lincolnu a štíhlému černochovi, který uvolněně postával u otevřených dvířek na pravé straně.

Jak Luke prošel kolem svého zachránce, zahlédl koutkem oka, že se ze tmy kolem vylouplo dalších osm nebo devět chlapů a postavilo se vedle obra.

Steele doběhl k barikádě z lidských těl právě v okamžiku, kdy Luke nastupoval do vozu. Revolver měl připravený ke střelbě, ale bleskurychle zhodnotil situaci, v níž se nečekaně ocitl, sundal prst ze spouště a zastrčil zbraň za pásek kalhot. Nejméně čtyři z mužů před ním byli ozbrojeni a Steele nepochyboval, že by se střelbou neváhali.

Nenápadně si posunul spis k boku a pozoroval, jak Luke usedá za volant. Okamžitě si vryl do paměti poznávací značku auta.

„To bylo od vás chytré, že jste schoval zbraň, pane?“

„Davis, Bill Davis.“

„Doufám, že se mámě Settlesové nic nestalo. Neublížil jste jí, viďte?“

„Je v pořádku,“ zalhal Steele pohotově a vytrvale zkoumal, kde mají nějaké slabé místo, které by mohl využít.

Žádné však neobjevil. Takové tři čtyři by určitě sundal dřív,

než by některý z nich vystřelil, ale nechtěl přijít o účetní knihu, takže raději neriskoval.

Černoch jakoby mu četl myšlenky. „Nevím, jaké špinavé triky máte v plánu, ale já vám radím, abyste na ně raději zapomněl a o nic se nepokoušel.“

„Poslyšte, kámoši,“ Steele se snažil hovořit naprosto nenuceně, „já proti vám přece nic nemám, ale ten chlapík v autě tamhle vepředu mi ukradl prachy a taky jistý poměrně důležitý papíry a teď se mě už celé měsíce snaží vydírat.

Nechci žádné potíže nebo tak něco, ale potřebuju ty dokumenty a rád bych mu dal pořádnou lekci. Fakt bych to potřeboval z něho dostat, má to pro mě dost velkou cenu.

Řekněme tak pět tisíc dolarů. Stačí, když mě na něj pustíte a pět táců je vašich. Rozdělte si je, jak uznáte za vhodný.“

Ohromný muž si ho beze spěchu a mlčky přeměřoval od hlavy až k patě. Potom pomalu spustil paži s revolverem podél těla. Steele pocítil příval radosti, jak snadno si ty lumpy koupil.

„Tady,“ řekl a ukazoval na zadní kapsu. „Když mi dovolíte vytáhnout peněženku, dám vám zálohu na těch pět tisíc hned teď.“

„Ne tak rychle, příteli,“ zarazil jeho nadšení hromový hlas. „Mezi námi není člověka, který by matce Settlesové nebyl za něco zavázalí: Máte štěstí, že nás požádala jenom o to, abychom vám nedovolili přiblížit se ke Karen a jejímu příteli. Neřekla, abychom vás oddělali. Proto tady taky

stojíte v takové pohodě, klidu a tichu. Až ti dva odjedou, tak vás možná necháme, abyste se otočil a upaloval tam, odkud jste přišel, aniž bychom vám udělali do těla nějaké nové dírky.“

Zoufalému Steeleovi nezbylo než bezmocně sledovat, jak lincoln naskočil a rozjel se s oběma svými pasažéry nahoru ulicí. Nemohl dělat nic, jenom si zapamatovat značku.

Jakmile automobil zahnul za roh a zmizel z dohledu, obrovský černoch se opět obrátil na Steelea. „Tak, pane Davisi. Teď je řada na vás. Když mi nyní laskavě vložíte do dlaně deset stodolarových bankovek, dovolíme vám na oplátku odejít přesně tím směrem, kterým jste před chvílí přiběhl.“ Steele udělal vše, o co ho muž požádal, a chystal se odejít, když se mu dostalo posledního varování.

„A pane Davisi, dostal jste povolení k odchodu jen proto, že nemáme pořádný důvod vás zabít, zatím. Ale pokud zjistíme, že jste nějakým způsobem ublížil matce Settlesové, tak budete žít jen do té doby, dokud vás nenajdem. Tak asi tak to s vámi vypadá, bude dobře, když to vezmete na vědomí. Za chvilku se u ní stavíme, máte čas zalepit jí rány, jestli nějaké má.“

Ani ne za hodinu už Steele ujížděl po štěrkem vysypané cestě ke Stonehillu. Svazek s účty ležel na sedadle vedle něho a Carl Julian se rozvaloval na zadním. Několik

facek přes obličej ho sice trochu probralo, ale pořád mrkal a potřepával hlavou, jako by si chtěl ujasnit myšlenky.

Odpovídal Steeleovi zmateně a nesouvisle, čímž ho docela přesvědčil, že je zdrogovaný.

Albert Julian se však zajímal více o účetní knihu než o syna, jehož nechal odvést do ložnice a hlídat. Studoval stránku po stránce a Steele mu zatím vyprávěl, jak se vše seběhlo, přičemž přesvědčivě lhal o svém výletě v době, kdy Carla omámili.

„A tak hned jak jsem opustil ten sbor negrů, vyzvedl jsem vašeho syna a jel jsem rovnou sem.“

„Zastavil jste se ještě jednou na tom místě, kde Corey upadl a znovu to tam prohlédl?“ vyštěkl starý muž. Nález účetní knihy ho zjevně příliš nenadchl.

„To ne,“ přiznal v rozpacích Steele. „Tu knihu jsem přece už měl. Poslyšte, jestli vám dělá starosti Corey, tak to opravdu nemusí. Je na tom ještě hůř než před tím. Zůstala za ním další mrtvola a plný dům jeho otisků. Zapamatoval jsem si poznávací značku auta, v němž odjeli a už jsem ji nahlásil jak našim hlídkám, tak i Corriganovi na policejní stanici. A nebojte se, Done Alberto, nečekám, že byste mi platil dřív, než splním svůj úkol.“

Julian neodpověděl, dokud neskončil s prohlídkou svazku. Potom vzhlédl a nespokojeně zavrtěl hlavou.

„Damiane, musíte se tam vrátit. Tam, kde jste našel tohle.“

„O čem to pořád mluvíte? Co tam ještě má být?“

„Za celý svůj život jsem nikoho neprosil o odpuštění, jen blahoslavenou Matku boží, ale tentokrát o ně žádám vás.“

Steele mlčel a s údivem sledoval rozpaky muže, jehož mnozí považovali za nejmocnějšího člověka na světě.

Uvědomil si, že nepříjemný zápach, který před chvilkou zaregistroval, vychází z jeho vlastních kalhot, potřísněných při smrtelné křeči černošské ženy. Bezděčně se otřásl hnusem a znechuceně se zašklebil.

Julian si jeho výrazu všiml. Tázavě se na něho zahleděl. „Dotkla se vás snad moje prosba?“ zeptal se.

„Ne, kdepak, Done Alberto. Pokračujte, prosím. Co tam mám ještě hledat?“

„Muži uvedení v tomto svazku jsou většinou již po smrti a v žádném případě nijak neohrožují naší Organizaci.

Jsem si jistý, že když jste objevil tuhle knihu, objevíte i dokumenty, které Peter Ferlazzo ukryl. Právě ty musím mít, ne tento svazek. Kdyby se totiž ty papíry dostaly do nesprávných rukou, znamenalo by to absolutní konec všeho, o co jsme celá léta usilovali a na čem jsme pracovali.“

„Tak proč jste mi to neřekl již před tím?“

„Právě pro tohle hloupé rozhodnutí vás žádám o prominutí. Bylo nepochybně lepší neinformovat o nich Carla, jak jste se dnes přesvědčil. Prostě jsem si myslel, že čím méně lidí o nich bude vědět, tím lépe.“

Steele seděl tiše a v duchu zpracovával novou informaci. Ty dokumenty, ať už byly kdekoli, měly pro Alberta Juliana takovou cenu, že kvůli jejich utajení téměř dvě desetiletí platil výpalné a teď kvůli nim nechá klidně zabít nejméně čtyři lidi. Pochopil, že bude žít déle, pokud o nich sám nebude vědět vůbec nic.

„Nemusíte se za nic omlouvat,“ prohlásil konečně.

„Jsem si jistý, že Corey u sebe žádné dokumenty neměl, když upadl, ale samozřejmě tam pro jistotu zajedu ještě jednou. A jestli proti tomu nic nemáte, rád bych vás požádal, abyste si tajemství těch papírů nechal i nadále pro sebe. Chci se o jejich obsahu dozvědět pouze v případě, že budete přesvědčen, že to ke své práci budu potřebovat.“

„Výborně, Damiane. Zůstanou tedy mým malým tajemstvím. Ale chci, abyste věděl, že je nezbytné, abyste jak dokumenty, tak i Coreye a tu dívku co nejdříve našel.

Chicago se už opět ozvalo. Souhlasili s dalšími dvěma dny, jinak pošlou své vlastní lidi, aby od nás případ převzali.

Kdyby opravdu přijeli, nemohl bych je nijak zastavit a oni právě čekají na takové chyby či zmatky. Považovali by to za projev slabosti, jenž by je opravňoval k řízení dalších operací.“

„Najdeme je,“ ujistil ho Steele. Vtom si na něco vzpomněl. Zakroutil hlavou a spráskl ruce, což byl pro něj neobvykle silný emoční projev. „Ten klíč, Done Alberto, docela jsem na něj zapomněl.“ Vytáhl ho a kapsy a podal

starci. Julian si s ním chvilku zamyšleně pohrával v dlani, potom ji pevně sevřel a se zavřenýma očima se pokoušel odhalit jeho tajemství.

„Damiane, opravte mě, pokud se mýlím. Tvrdíte, že když jste ho Coreyovi vzal a svázal jste ho, tak u sebe nic neměl?“

„Správně.“

„Tak potom musel tu knihu získat, aniž by potřeboval ten klíč. Možná máte pravdu, příteli. Možná starý Peter schoval dokumenty, kterém hledáme, někam jinam. Nechte ten klíč tady, vemte si dva muže a běžte se podívat zpátky na místě, kde Corey ztratil ten svazek. Spojím se s našimi lidmi u policie a zajistím, aby v domě té staré ženy udělali důkladnou prohlídku. Zítra zjistíme, od čeho ten klíč je.

Mezitím najděte Coreye. Máte k dispozici vše, co budete potřebovat.“

„Děkuji, Done Alberto. Nebude to dlouho trvat.“ Vstal a zděsil se, neboť se mu vlhká nohavice přilepila na stehno.

Snažil se skrýt pocit hnusu, jenž se ho okamžitě zmocnil, a nenápadně si odtáhl vlhkou látku z těla. V duchu přísahal, že dřív, než cokoli podnikne, staví se v hotelu a pořádně se osprchuje. To kvůli Carlovi má nyní na sobě takový hnus.

Až bude po všem, tak mu to spočítá. A pořádně.

NEZLOMNÁ KAREN

„Lukeu, prosím tě, opravdu nedokážeš chvilku klidně sedět, abych ti to mohla ovázat? Slyšela jsem sice, že doktoři jsou těmi nejhoršími pacienty na světě, ale teprve teď to vidím na vlastní oči.“

Stáli na samém konci špinavé cesty v rezervaci Blue Hills jižně od města a Karen se ve slabém světle uvnitř lincolnu snažila ošetřit Lukeovu pravou ruku, jak nejlépe dokázala. Venku se zatím v ranním vánku pohupovaly větve mohutných dubů a rytmicky se třely o střechu a okna vozu.

Luke řídil celou dobu jen s největším sebezapřením a když dorazili na místo, s chutí pustil volant, svezl se na vedlejší sedačku a usnul, zatímco Karen hodinu hledala nějakou otevřenou lékárnu. Ale ani intenzivní škubání v odřených údech, ani kruté píchání zad se zdaleka nevyrovnalo lítosti ze ztráty účetní knihy, bolesti a beznaději, kterou kvůli tomu pociťoval.

Karen se kvůli jeho zranění ohleduplně na nic nevyptávala a tak celou cestu až do chvíle, kdy odbočili na úzkou, neudržovanou pěšinu v rezervaci, projeli v naprosté tichosti. „Do prdele, co je to za sajrajt, strašně to štípe,“

zakvílel Luke, když mu začala čistit rány a velkoryse nešetřila tinkturou.

„Nesmysl,“ hubovala. „Lékárník tvrdil, že vůbec ne. A zklidni se, už to bude. Až se tady z toho dostanem, tak začnem trénovat jogging. Budem běhat po pláži. Po několika lekcích pod mým vedením tě už nikdy žádnej pistolník nechytí.“

„Jenže my se z toho nikdy nedostanem, Karen,“

zamumlal Luke sklíčeně. „Kriste Ježíši, to jsem to ale zvoral.“

„Lukeu, přestaň s tím už,“ napomenula ho. „Jsme přece spolu a klidně si sedíme v autě v pěkném lesním úkrytu. Ve srovnání s tím, kde všude jsme se v několika posledních dnech potloukali, to zase není tak špatné. A navíc máme to pouzdro s novinovými výstřižky. Možná, že v nich najdeme něco zajímavého a třeba nám to napoví, co mohlo být v té knize.“

„Hele,“ vyštěkl, „buďme k sobě alespoň upřímní. Naše šance na přežití se mým přičiněním smrskly téměř na nulu a ty tady sedíš a utěšuješ mě jako nějakého malého kluka.

Alespoň bys mohla…“

„Přestaň a drž zobák. A hned, ty doktore Vševěde,“

okřikla ho. Už byla opravdu rozzlobená. Tak vážnou ji Luke neznal. „Kdo si myslíš, že jsi, abys mi radil, jak mám jednat s lidmi? Jediná ženská, se kterou jsi byl kdy schopný vyjít, kromě pacientek, byla leda tak tvá matka, viď? A i o tom dost pochybuju. Krucinál Lukeu, já prostě nedokážu jen tak sedět a brečet, jak se děsně bojím, jak tě strašně miluju, jak

na tobě visím a třesu se strachy, že tě ztratím. To bys už měl vědět. Místo marného plýtvání energií ve snaze srazit i mě na kolena, bys měl vymyslet, jak z toho ven.“ Zmlkla stejně nečekaně, jako začala, naklonila se k němu a vzala do dlaní jeho tvář. V očích se jí zaleskly slzy a dolní ret se jí nepatrně chvěl. „Ach, Lukeu, promiň, nezlob se, že jsem na tebe tak vyjela,“ vzlykala. „Ale to je tím…“

„Jo, to jsi tedy vyjela,“ konstatoval podrážděně. „Já tě prostě nechápu, Karen, nechápu. Nejsi nějaká vadná? To je jako kdybychom byli v gumovém záchranném člunu, tisíce mil od pevniny, udělali si v něm díru a ty místo, abys upadla do deprese, uvažuješ docela vážně o tom, jakou máme naději, že se tady někde vynoří zázračná ryba a v hubě bude mít soupravu na lepení člunů. Není ti něco?“

Karen jej dlouho mlčky pozorovala. Nezlobila se, ani se nesnažila bránit. Mluvila nečekaně smířlivým tónem.

„Lukeu, ty jistě víš, co to je Guillian Barréova choroba, že ano?“ Přikývl a cítil se jaksi nesvůj, tak náhlý ústup afektu vůbec nečekal. „Když mi bylo šestnáct,“ pokračovala Karen klidně, „tak jsem ji dostala, víš, vzestupnou paralýzu.

Nejdřív mi slábly nohy, nemohla jsem dobře chodit.

Postupem času jsem ochrnula celá, od krku dolů. I dýchat jsem mohla jen s maximálním úsilím. Doktoři se rozhodli, že musím být na řízeném dýchání. Říkali, že časem by snad infekce mohla sama ustoupit a mohla bych být zase zdravá.

Strávila jsem na tom aparátu připoutaná na lůžku celých devět měsíců, Lukeu. Dívala jsem se na svou matku a kamarády jen pomocí zrcadla, které mi upevnili a natočili do přesného úhlu nad obličejem. Devět měsíců mě krmili lžící a omývali houbou. Devět měsíců jsem nespala nikdy déle než dvě tři hodiny v jednom kuse. Devět měsíců, které jsem často měřila na minuty.

Většinu dne jsem jen tak ležela a zírala na svůj maličký svět, omezený patnácticentimetrovým kulatým zrcadlem.

Nejdřív jsem chtěla umřít. Chtěla jsem se zabít. Ale nemohla jsem se hýbat, takže ani tohle jsem nedokázala udělat!

Tak jsem se rozhodla, že se uzdravím. A všemi zbývajícími silami jsem se soustředila jen na tento cíl.

Chtěla jsem zvítězit. Jestli existuje alespoň nějaká šance, musím se jí chytit, nesmím se vzdát, opakovala jsem si donekonečna. A bylo to těžké, Lukeu, věř mi. Tehdy jsem si také slíbila, že když to dokážu a dostanu se z toho, budu si vážit každého dne a prožiju ho tak, jako kdyby měl být mým posledním. Už žádné deprese, žádná sebelítost, žádné naříkání.

Po čase jsem se začala zotavovat. Nejdřív ruce a dýchání, o hodně později i nohy. Ale nic nebylo zadarmo, každý úspěch představoval měsíce intenzivní rehabilitace, měsíce obav, že už nikdy svoje nohy neovládnu. Ale já jsem

to dokázala, Lukeu. Začala jsem chodit, protože jsem strašně moc chtěla.

V té době jsem také hodně přemýšlela o tom, jaký by měl být muž, s nímž bych si přála strávit zbytek života.

Téměř všechny vlastnosti mého vysněného ideálu jsem nalezla u tebe. Všechny až na tu bezvýhradnou radost a vzrušení z každodenního života. V tom jsi mě zklamal. Je to sice významná chyba, ale zdaleka ne neodstranitelná. Tak, teď znáš příčiny mého pozitivního myšlení. Co k tomu ještě dodat?“

„Stačí, Karen,“ řekl Luke, „už neříkej nic. Nemusíš.

Trefila ses do černého, jako vždycky. Já jsem už před lety přestal doufat, že pro mě život ještě něco pěkného chystá.

Jenom nekonečné dny se spoustou lidí vděčných mi za to, že jsem jim léčbou umožnil věnovat se činnostem, na které jsem já sám nikdy neměl čas.“

„Nebo odvahu,“ doplnila ho Karen.

„Možná taky, ale v každém případě, teď, když jsem konečně nalezl smysl života, pro nějž mám chuť se změnit, něco dělat, tak se mi ho okamžitě někdo snaží vzít. Já prostě nevím, jestli dokážu překonat všechny ty nesnáze, které nás ještě čekají.“

„Kdy už Lukeu, konečně, pochopíš, že na to nejsi sám?

A už nikdy nebudeš. To pro tebe nic neznamená?“

„Možná, až zjistím, že tomu tak skutečně je. Je mi to líto, Karen. Opravdu. Nelámej nade mnou hůl. Alespoň

prozatím. Jen mi to občas připomeň a já udělám všechno pro to, abychom se dostali na nějaké bezpečnější a přívětivější místo, než je kradený lincoln zaparkovaný na samém konci nějaké opuštěné špinavé cesty. A pro začátek bychom se už mohli mrknout na ty novinové výstřižky, ne?“

Natáhl se pro kožené pouzdro pohozené na podlaze auta, ale Karen mu zhasla světlo. Zvedl se a políbil ji. V

pevném objetí vychutnávali vzájemnou blízkost a prchavý pocit štěstí, až oba usnuli.

Když se Luke po několika hodinách probudil, slunce již stálo vysoko na obloze a jeho paprsky pronikající stromovím se rozpustile odrážely od stříbrné kapoty lincolnu.

Celých deset mučivých minut trvalo, než se mu podařilo zvednout se z pozice, v níž usnul. Odřené dlaně ani kolena jej příliš netrápily, ale všechny svalové skupiny v těle se s bolestivými výkřiky bránily sebemenšímu pohybu.

Pohled do zpětného zrcátka mu prozradil, že k zelenožlutě zbarvené bouli na čele přibyl ještě škrábanec přes špičku nosu. Vlastní zjev mu nyní připomínal rozhovory s boxery poraženými v bojích s mnohem silnějšími soupeři. Na okamžik ho napadlo, co by asi řekl jeho vždy elegantní partner, doktor Ken, kdyby se před ním objevil s takovou vizáží a vyprskl smíchy. Jistě by nevěřil, že právě tohle je ten vynikající lékař, doktor Lewis T. Corey, junior.

Dvířka vozu na straně u řidiče byla otevřena a po Karen a pouzdru s novinovými výstřižky se slehla země. Opatrně se vysoukal ven a vydal se za ní. Dopolední jasnou oblohu narušovalo jen pár malých mráčků a od západu foukal svěží vánek. Otočil se jeho směrem a přes větve stromů zahlédl blížící se těžký příkrov černých mračen. Do tří hodin se přižene pořádná bouřka, pomyslel si a kulhal vytrvale dolů po cestě. To zase bude den!

Albert Julian si ramenem přidržoval sluchátko u ucha.

Seděl s prázdným výrazem ve tváři, ale každý, kdo jej byť jen letmo znal, si musel povšimnout, jak je nezvykle nervózní a rozrušený. Do pracovny pronikalo nedokonale zataženými závěsy ranní světlo a jak si starý muž pohrával se širokou sklenkou bourbonu, odráželo se čas od času se záblesky od kostek ledu plovoucích uvnitř.

Rozhovoru, který právě vedl, zcela jasně dominovala strana na druhém konci aparátu. Julianovy odpovědi se omezovaly pouze na jednoslabičné projevy souhlasu.

Zatímco naslouchal, čmáral mechanicky na papíru geometrické obrazce a přestal vždy jen na okamžik, aby si připsal další poznámku do seznamu v jeho spodní části.

Byla středa 27. dubna, něco málo před desátou hodinou dopoledne. Tak časně zrána se Albert Julian nedotkl alkoholu již celých devět let. Naposled v den, kdy mu zemřela žena.

„Přesně tak, padrone,“ řekl svým typicky pevným a vyrovnaným hlasem. „Nemyslím, že je potřeba měnit časový harmonogram La Tartarugy.“

„Samozřejmě, padrone, čím víc se vám mohu zaručit než svým vlastním životem.“

„Ale proč…?“

„Ujišťuji vás, že byl úplně zdrogovaný. Vůbec neví, co to La Tartaruga je.“

„Ale vždyť je to můj syn!“

„Ano, padrone.“

„Steelea taky…?“

„Ano, padrone.“

„Máte mé slovo. S Carlem to zařídím ještě dnes a se Steelem okamžitě, jakmile mi předá materiály. Jak jsem řekl, mám pocit, že doktor s tou holkou je nemají. Pořád jsou ještě tam, kam je Peter schoval. Máme ten klíč, takže to už nebude dlouho trvat.“

„Jistě, můj padrone. Den naplnění La Tartarugy se již blíží. Nikdo z nás vás nezklame.“

Albert Julian opatrně zavěsil a po několik dlouhých minut zůstal nehybně sedět s pohledem upřeným do úzkých vysokých oken táhnoucích se po celé šířce zadní stěny pracovny. Nakonec mechanicky odložil skleničku s podložkou na stolek a kráčel pomalu až k nim. Nízké šedivé mraky zakryly slunce a hnaly se rychle k severovýchodu.

„Il giorno per morte,“ zamumlal. „Den pro smrt. Carlo, můj synu, to je tvůj konec. Byl jsi svým vlastním pánem. Už ti nemohu pomoci. Nikdo ti už nemůže pomoci.“

Se zavlhlýma, lesknoucíma se očima se odšoural zpátky k mahagonovému stolu. V jeho pravém zadním rohu byl v dřevěném obložení ukrytý podlouhlý reproduktor a pod ním řada malých páček. Julian se k jedné z nich natáhl, ale těsně před ní se zarazil a strnul, jakoby už se nemohl dál pohnout. Absolutní ticho, které se rozhostilo kolem, rušilo jen pravidelné klapání kyvadla obrovských, ozdobně vyřezávaných hodin po dědečkovi.

Julian odtáhl lehce ruku, ale potom jediným rozhodným pohybem přece jen zmáčkl tlačítko. Netrvalo ani minutu a křídlové dveře studovny se otevřely.

Muž, jenž se v nich zjevil, zabíral téměř celou šířku i výšku veřejí. Známí mu často za zády říkali Monstrum a opravdu nikdo, ani jeho vlastní pán a nejlepší přítel, Albert Julian, nedokázal vymyslet přiléhavější označení. Sto devadesát pět centimetrů výšky jen doplňovalo jeho celkově pozoruhodný zjev. Hlava velikosti i tvaru basketbalového míče spočívala přímo na širokých ramenou, po krku nikde ani památky. Obrovské tělo vážilo jistě víc než sto čtyřicet kilo a nepřiměřeně krátké paže přecházely v obrovské ruce, v jejichž dlaních se dozrálý meloun ztratil jak miniaturní citrónek.

Ale ještě nápadnější než obrovitá postava, byla absolutní absence ochlupení Alopecia totalis. Svítící se pokožka lebky spadala v několika faldech, které tvořily čelo, dolů a vrcholila vjednom velikém téměř rovném záhybu v místě, kde bývá obvykle obočí. Malá očka vypadala jako dvě rozinky v moři šlehačky a ostatní rysy obličeje se vůbec nedaly popsat.

Vystupoval pod jménem Victor Barker, přestože se narodil před padesáti lety v Palermu jako Vito Bacciarelli.

Za svůj život zabil více než sto lidí. Většinu z těchto vražd mu nařídil vykonat Don Alberto Juliano, jenž byl téměř třicet let jeho padronem, nebo k nim došlo při jeho obraně.

Celá ta léta se od něj ani na minutu nevzdálil, jenom na nejnutnější dobu potřebnou ke splnění nějakého speciálního úkolu. Stačilo, aby Julian zmáčkl tlačítko na svém stole, a na panelu umístěním na stěně Victorova pokoje v prvním patře, se rozsvítilo světlo a rozezněl se bzučák. To bylo znamení, aby se dostavil do padroňovy pracovny.

Dnes Albert Julian pokynul obřisku, aby se posadilo na masivní pohovku u krbu. Monstrum se mlčky a s překvapující pohyblivostí a elegancí přesunulo na určené místo.

„Victore, hovořil jsem s Il Padrone Grande. Obává se, že Carlova pošetilost by mohla ohrozit La Tartarugu.“

„Mám pána ohlídat do té doby, než bude La Tartaruga dovedena do úspěšného konce?“ Otázal se Victor. Jeho hlas skřípal jak smirkový papír po kameni.

Julian dokázal odpovědět až po několika minutách.

„Přál bych si, aby to bylo tak jednoduché, můj příteli,“ hlesl nakonec.

Na dlouhou dobu se oba odmlčeli. Potom se Victor zvedl a s pohledem upřeným do krbu, v němž oheň pomalu dohasínal, řekl jen: „Dnes?“

Albert Julian přikývl a odvrátil se. Monstrum na chvilku zaváhalo, potom zamířilo ke dveřím.

„Victore,“ zavolal Julian chraptivým, nevýrazným hlasem. „Až budeš mít tuhle záležitost za sebou, vyhledej, prosím, pana Damiana Steelea. Zůstaň s ním a pomáhej mu.

Až objeví dokumenty, musí se taky neutralizovat.“

„Jistě, můj padrone. S panem Carlem, ehm, je mi to opravdu líto.“

„Mně taky, Victore, mně taky.“

Zvedal se prudký vítr. Luke po necelých dvou stech metrech dorazil na otevřenou planinku a pozoroval Karen, jak cupitá sem a tam pod košatými stromy, občas se shýbá dolů pro kámen a spěchá s ním na druhou stranu pole. Tady jimi zatížila další novinové výstřižky pečlivě srovnané do půlkruhu kolem ní. Odhadoval, že už jich má na zemi v trávě vystavených třicet až čtyřicet.

Všimla si, že přichází a s rukama v bok a hlavou skloněnou ke straně se na něj smála a očividně se chystala tropit si z něj žerty. Luke se neubránil údivu nad tím, jak svěže, energicky a přitažlivě vypadá přes všechny útrapy, které v posledních dnech spolu s ním prožila.

„Stůj,“ volala na něj zvesela a rukama si udělala před očima rámeček, jako kdyby ho fotografovala. „Tenhle obrázek bych si chtěla navždy uchovat v paměti. Vypadáš totiž docela jako vystřižený z filmu Návrat mumie.“ A s imaginární kamerou před očima a britským akcentem pokračovala. „Půvabná Lady Karen s hrůzou sleduje, jak se dva tisíce let mrtvý Ramses IV. vleče přes pole přímo k ní.

Jeho děsivý dech prořezává svěží vzduch, cáry plátěných obinadel z něj padají, vlají ve větru a odhalují mu údy. A cítí, jak v ní krev tuhne při myšlence, že by se snad s touhle odpornou kreaturou měla milovat dřív, než vypije svou obvyklou ranní kávu.

Kdyby si aspoň vyčistil zuby anebo převlékl obinadla, napadne ji a letmo si vzpomene na elegantního obchodníka s pánským prádlem z Liverpoolu, za něhož se kdysi skoro provdala. Jak se cítíte, ó, velký Ramsesi?“

Byla ohromná, jako ostatně vždycky. Luke zachroptěl tak, jak by ani opravdová mumie nedokázala, vyrazil dopředu a pravou noku za sebou vlekl ještě bezvládněji než před tím.

„Nejdřív lívanec, potom kavalec,“ zavrčel.

Rozesmáli se a Karen se k němu rozběhla travou a radostně ho objala. Měla sladce vlhká ústa a jediný polibek mu stačil k tomu, aby se okamžitě vzrušil. Svezl se k zemi a strhl ji na sebe. Se rty pevně přitisknutými na Lukeových, pohladila Karen dlaní oblinu jeho vzdouvajícího se mužství.

„Proboha!“ vykřikla, „ta stará mumie snad opravdu ještě žije!“

„Slib, že mi budeš dělat denně takovou masáž a půjdu za tebou třeba na konec světa,“ deklamoval Luke jako na divadle.

Tráva studila ranní rosou a modrou oblohu nad nimi již do půlky skryla tmavá mračna. Chvilku se ještě mazlili a objímali, ale počasí se rychle kazilo a tak se Luke s rukama na kolenou posadil.

„Prostudovala jsi je?“ zeptal se a kývnul na rozložené výstřižky novin. „O čem jsou?“

„Je to divné, Lukeu, opravdu divné. Přečetla jsem zatím jen dva, ale týkají se všechny jedné a té samé osoby.

Spousta z nich nemá datum, ale nejstarší pochází z roku 1955 a nejnovější je z doby před deseti lety. Od roku 1965

už nic, ale to asi právě Peter zemřel. Určitě je všechny sesbíral sám. V tom pouzdru jich ještě pár je. Pojď se podívat, jak jsem je seřadila. Většinou jsou to všechno bostonské noviny, ale je tam také několik článků z Timesů.

Musí to mít nějaký význam. Počkej, až uvidíš, o koho jde.“

Luke se očividně nerad zvednul, vzal ji za ruku a společně kráčeli k rozloženým výstřižkům. Některé z nich byly vlastně jen novinové fotky, jiné zas rozsáhlé mnohasloupkové

reportáže

často

s

přilepeným

pokračováním z dalších stránek. Klečeli na zemi a pečlivě zkoumali jejich obsah. Papír byl již zažloutlý, ale celkově se zachovaly ve velmi dobrém stavu. Občas se na sebe podívali a v jejích očích se mísil úžas se znepokojením.

Kolekce chronologicky mapovala začátek politické kariéry jednoho muže. Byl jím Nicholas Fearing. Ten týž Nicholas Fearing, jenž měl před osmnácti měsíci lví podíl na zvolení prezidentského kanditáta Demokratické strany.

Tentýž Nicholas Fearing, jenž byl před šestnácti měsíci uveden do úřadu viceprezidenta, a za tu krátkou dobu již stačil kdekoho přesvědčit o svých nesporných kvalitách.

Skvělý, důmyslný, aktivní, milovaný Nicholas Fearing.

Zlatý chlapec amerických politiků.

Všichni zaměstnanci a vedení společnosti Nathan Goldsteyn a spol., Import, Export, Sklad, sídlící v sedmém patře administrativní budovy na Bostonském náměstí číslo 3, se rychle a poslušně shromáždili v malé kanceláři na konci chodby. Jejich klidný přesun zajišťoval hrůzostrašný a obrovitý muž, jenž je děsil jak svým děsivým zjevem tak automatem v pravé ruce.

Pan Nathan Goldsteyn s nimi nebyl. Nedobrovolně asistoval důkladné a systematické prohlídce celého poschodí. K tomuto úsilí ho donutil revolver s neobvykle dlouhou hlavní v ruce elegantně oblečeného muže s tváří Apollóna.

U výtahů i u schodů hlídala stráž.

Pan Goldsteyn měl nadváhu a zarudlý obličej. Byl nevyléčitelný kuřák, zapaloval si jednu od druhé a téměř nepřetržitě odkašlával a chrchlal a jak ho Steele honil z jedné místnosti do druhé, trousil za sebou cigaretový popel na červený a zlatý koberec na podlaze. Hlavou se mu honilo, že zřejmě propásne oběd s tou atraktivní sekretářkou z Far East End Company, a tak vytrvale klel pod vousy.

„Určitě bych se jí dnes podíval pod kalhotky,“ mumlal.

„A do toho si klidně přijdou tihle sráči. To už se mnou nebude chtít nic mít, když se opozdím. Zas abych lez na Shirley. Moji drahou asexuální manželku. Do prdele!“

„Říkal jste něco, pane Goldsteyne?“ zeptal se Damian.

„Ne, nejenom proklínám tebe a všechny tvoje předky.

Hele, ty blonďatej krasavče, když mi řekneš, co vlastně hledáš, moh bych nám oběma ušetřit spoustu času a starostí.

Už jsem ti řek, že tady žádný prachy nejsou. Pouhé počítače, víš? A mezi kreditkami často nemívám ani desetník na zaplacení hajzlu, tak nechápu, proč nevezmeš ty svý zabijáky a nevyberete klenotníka Lipshitze v druhým patře, co?“

„Pane Goldsteyne,“ odvětil Steele klidně, „jestli nezavřete hubu a neodtáhnete tu registraturu od zdi, budu nucen vám ustřelit ruku. Řekl jsem to dost jasně?“

„Úplně jasně,“ odvětil Nathan Goldsteyn a zápasil s těžkou kartotékou. „Goniff jeden,“ ulevoval si potichu a doufal, že Steele nerozumí.

Záhadný klíč otevřel dveře právě jeho kanceláře.

Golsteyn seděl celý zmatený za stolem, a znechuceně a vztekle s cigaretou v ruce pozoroval, jak Damian Steele systematicky demontuje a prohledává každou píď místnosti včetně obsahu zásuvek a pořadačů. Dokonce nadzvedl i koberec a celou podlahu oťukal ve snaze nalézt nějaký skrytý prostor pod ní. Ale nic, co by nějak souviselo s Peterem Ferlazzem, se nenašlo, a Nathan Goldsteyn popíral, že by o nějakém „taliánském přistěhovalci“ něco věděl.

„Co v tomto poschodí bylo, než sem přišla vaše firma, pane Goldsteyne?“ otázal se Steele, když dokončil pečlivou prohlídku všech šuplíků v jeho stole.

„Budeme tady právě osm, ne devět let. A nemám ani ponětí, kdo tady byl před námi, sakra. Ale ať už to byl kdokoli, doufám, že mu ta zasraná společnost, která vlastní tuhle barabiznu, poskytovala lepší služby. Dva papíry měsíčně za těchhle pár hnusnejch špeluněk na prvotřídní adrese. A dokonce bez příplatků za ty zasraný šváby, co tu všude lezou.“

„Nechte těch srandiček, pane Goldsteyne,“ napomenul ho podrážděně Steele. „Teď mazejte dozadu za svými zaměstnanci, buďte tam zticha a nikomu se nic nestane.“

Goldsteyn rozhořčeně poslechl.

Oba profesionálové v Goldsteynově kanceláři osaměli.

Jejího majitele spolu s ostatním personálem hlídali ozbrojenci v zadní místnosti.

„S tím klíčem se mi to nezdá, Victore,“ prohlásil Steele a pochodoval úzkou místností sem a tam.

Obr mlčel, ale lehce pohnul hlavou na znamení souhlasu.

„Pojďme si zopakovat, co o té prokleté věcičce víme.“

Steele od svého nového kolegy neočekával žádné rady ani slovní povzbuzení, jen přemýšlel nahlas, jak bývalo jeho častým zvykem. Z nějakého nepochopitelného důvodu, který se však nepokoušel nijak zvlášť analyzovat, se ve společnosti tohoto Monstra cítil neobvykle dobře a v bezpečí. Chápal, že si Don Alberto Juliano s Victorem Barkerem stojícím tiše po jeho pravici, musel vždy velice snadno získat respekt a poslušnost.

S těmito myšlenkami přecházel kanceláří a nevědomky si na svých pečlivě upravených prstech odpočítával důležité body.

„Peter Ferlazzo chce z Organizace ven, takže sebere a schová papíry, o nichž ví, že jsou pro Dona Alberta a celou Rodinu natolik důležité, aby mu zajistily klidnou existenci.

Přinejmenším část těchto dokumentuje uložená v domě té černošky. Nakonec Ferlazzo zjistí, že brzy zemře a předá tajemství úkrytu té Samuelsové. Když potom ona sama o mnoho let později umírá v nemocnici, dá doktorovi jakýsi klíč a vynutí si u něj slib, že ho odevzdá její dceři. Doktora, dceru i klíč zajistíme v domě černošky. Než utekli, neměli nic. Na útěku už ano, minimálně starou účetní knihu, přestože klíč jsem měl tou dobou u sebe já.

Vystopujeme původ toho klíče a patří do dveří od téhle kanceláře. Jenže tady není absolutně nic, co by nějak souviselo s Ferlazzem, Samuelsovou, s Organizací, s ničím.

Že by ten klíč tedy neměl vůbec smysl? Že by to byla jen falešná stopa k odvedení pozornosti? Jestli ano, co by dělala nějaká stará dáma na Cape Codu s klíčem od kanceláře v Bostonu? To není žádná falešná stopa, Victore, ujišťuju tě.

Kdybych měl trochu víc informací o tom chlapovi, o tom Peteru Ferlazzovi, a věděl jsem, čím se vlastně zabýval, mohlo by mi to možná pomoci. Ale na to, myslím, nemáme dost času. Dokonce se začínám obávat, že už nemáme vůbec čas. Ani trochu, milý pane.“

Steele mluvil stále rychleji, přidal do kroku a chrlil ze sebe překotně myšlenky, jež mu zaplavovaly mysl. Victor Barker seděl mlčky, ale jeho černé a jako hrášek malé oči nenápadně sledovaly každé hnutí legendárního zabijáka. V

duchu už přemýšlel, jaký způsob neutralizace zvolí, až jejich společná akce skončí. Ruce nebo drát, rozhodl se nakonec.

„Dobře, v pořádku,“ pokračoval Steele. „Co to všechno tedy znamená? To znamená, Victore, kamaráde, že se musíme ještě jednou podívat do domu té černošky.

Odpověď je tam. Musí tam být. Také to s největší pravděpodobností znamená, že doktor a jeho slečinka mají ty dokumenty. Jestli je to tak, můžeme čekat, že s nimi velmi rychle vylezou na světlo. Možná, že už dnes. Budeme potřebovat víc lidí, Victore. Mnohem víc. Musí sledovat doktorova partnera na Cape Codu, jeho sestru a možná že i rodiče v Marylandu. Taky byt té holky v New Yorku a všechny přátele nebo členy rodiny, které jsme schopni vypátrat. Musí se někde ukázat. Velice brzy. Nic jiného jim nezbývá. A budou potřebovat pomoc. Zavolej Dona Alberta, aby zajistil potřebná opatření. Taky brnkni našemu chlapíkovi na bostonské policejní stanici a řekni mu, že za hodinku za dvě budeme zpátky v tom baráku na Mattapanu.

Sejdeme se za třičtvrtě hodiny v hotelu a odtamtud vyrazíme. Zařiď ty telefony, já se postarám o našeho hostitele, pana Goldsteyna a jeho lidi. Nějaké otázky?“

Nekonečně široká ramena se lehce nadzvedla a růžová hlava se pohnula jednou doprava a jednou doleva. Steele krátce přikývl a usmál se jeho souhlasu. Potom zamířil chodbou dozadu.

Nathan Goldsteyn právě dokouřil šestou cigaretu vypůjčenou od sekretářky, jediné kuřačky z dvanácti lidí

nacpaných do malinké kanceláře, když ho Damian Steele povolal ven.

„Tak co teď, blonďáčku?“ zeptal se s předstíranou odvahou. „Kde máte pana Holého?“

„Pane Goldsteyne, vy jste buď nesmírně smělý nebo žalostně hloupý, nejsem si pořád jistý.“ Steele hovořil klidným ale pevným hlasem, což byl jistý způsob, jak na protivníka zapůsobit, nebo ho vyděsit. „Také nevím proč, ale opravdu nerad bych vás viděl nějak zmrzačeného.

Rozuměl jste mi, pane Goldsteyne?“

Goldsteyn těžce polkl a přikývl. Už bez poznámek.

„Jestli se ale dozvím, že vy anebo někdo z vašich zaměstnanců utrousí jediné slovo o naší návštěvě tady u vás, vyhledám si vás jednoho po druhém, vás jako prvního a připravím vám tak bolestivou smrt, že si to ani neumíte představit. Nějaké dotazy, pane Goldsteyne?“

Goldsteyn pocítil tlak ve střevech a věděl, že se potřebuje bleskurychle dostat na toaletu. Zavrtěl hlavou.

„Ptal jsem se, jestli máte nějaké otázky, pane Goldsteyne?“ Každé Steeleovo slovo působilo jako facka přes obličej.

„Ne, pane. Žádné.“ Hlasivky vypověděly Goldsteynovi službu.

„To je dobře.“ Oznámil mu Steele, potom se beze spěchu otočil a v čele svých mužů opustil sedmé patro.

Nathan Goldsteyn vrazil nejdříve na záchod a poté stejně rychle sdělil lidem, co jediná zmínka o dnešní události znamená: že se ze zaměstnance stane na hodinu nezaměstnaným. Nathan Goldsteyn byl ledasco, ale žalostně hloupý v žádném případě nebyl.

Novinové výstřižky upevněné pod kameny se začaly třepetat jako množství papírových rybek chycených na háčku. Vítr značně zesílil a jak si Luke všiml, změnil směr a foukal nyní od severovýchodu. Spadlo i několik zatím ojedinělých velkých kapek a obloha se šedě zatáhla.

To ale bude bouřka, napadlo Lukea. A jako kdyby mu sám vesmír chtěl potvrdit jeho myšlenky, ozvalo se několik vzdálených zahřmění a každé další bylo o něco málo silnější než předcházející.

„Bylo by lepší to tady sklidit,“ zavolal na Karen ponořenou do četby jednoho z nejčerstvějších článků.

„Udělalas nějaký významný objev?“

Zavrtěla hlavou a začala sbírat výstřižky od konce polokruhu, do kterého je před tím naaranžovala. Zároveň si v duchu slibovala, že v žádném případě nesmí dopustit, aby Luke postřehl sklíčenost a beznaděj, jež se jí začaly zmocňovat. Už jsme se dostali tak daleko, říkala si vytrvale, zatraceně daleko na to, abychom se nyní nechali porazit.

Takže se, milá Karen Samuelsová koukej sebrat. Tento člověk tě potřebuje. Potřebuje, abys mu rozuměla, potřebuje,

abys byla silná. Musí vědět, že samotný život by nestál za nic, kdybyste ho nemohli prožít spolu. Sama tomu věříš, tak to musíš také tak cítit. A musíš pomoci jemu, aby se nebál a cítil to stejně.

Ohlédla se po Lukeovi. V předklonu bezmyšlenkovitě skládal výstřižky na hromádku. Uvědomila si, kolik má po těle pohmožděnin a obvazů, kolik bolesti fyzické i duševní si už vytrpěl a udělalo se jí ze všeho zle. Musela se odvrátit, zhluboka dýchat a nedat na sobě nic znát. Konečně se trochu vzpamatovala. Ale co dál? Bude její podpora stačit? Mají vlastně ještě nějakou naději? Co když to skončilo už dávno před tím, než dostali šanci začít se bránit? „Bože můj, proč?“ křičelo její nitro. „Proč?“

Toporně kráčela k černému koženému pouzdru, zvedla ho a chystala se uložit do něj posbírané ústřižky, když tu z něj náhle vypadly na zem zbylé papíry a vítr je okamžitě roznesl po poli.

Rozběhla se za nimi ve snaze rychle je chytit. Luke na ni zatím, aniž by vzhlédl, klidně mluvil. „Karen, to je mnohem míň, než jsem doufal. Určitě chtěli dostat tu účetní knihu. O tohle jim přece nemohlo jít. Nevíme ani, kdo vlastně ty články sesbíral dohromady, ani jaký mají smysl.

Vůbec nic nezapadá, jedině snad že Peter Ferlazzo a Nicholas Fearing byli přátelé. Takže je docela dobře možné, že ti, co nás pronásledují, nám už dají pokoj, když získali tu

knihu. Co by od nás ještě mohli chtít? Co říkáš? Karen?“

Ticho.

Žaludek se mu sevřel zlou předtuchou a otočil se směrem, kde stála naposled.

Oddechl si, když ji spatřil, jak se zkříženýma nohama sedí o deset metrů dál a studuje další výstřižek. Rezignovaně potřásl hlavou nad tím, že ho vůbec neposlouchala, a složil zbývající noviny. Ochladilo se a ojedinělé dešťové kapky vystřídal mlžný závoj unášený ve trém.

„Pojď už, zlato,“ zavolal na ni. „Může to propuknout každou chvílí. Schováme se v autě a poradíme se, co podnikneme dál. Víš, napadlo mě, že když mají tu knihu, tak o nás už ztratí zájem. Možná, že už nás ani dál nepronásledují. Musíme sice pořád čelit obvinění z vraždy, ale mohl by se snad najít někdo, kdo by byl ochotný nás vyslechnout a uvěřit nám, ne?“

Ale opět se nedočkal ani odpovědi ani odsouhlasení svých úvah.

„Není ti něco, Karen?“ zeptal se starostlivě.

„Ne, je mi dobře,“ odvětila. „Na, dej ty články taky dovnitř. V autě ti ukážu, co jsem našla.“

„Tys něco našla? Tak ven s tím. Co jsi objevila?“

„Až ve voze. Začíná pršet. Stejně to asi nebude nic důležitého.“

Ale věděla, že to není pravda.

Posledních padesát metrů k lincolnu běželi prudkým lijákem. Větve dubů je před průtrží trošku skryly, ale byla pod nimi o to větší tma, jež zvyšovala děsivý efekt blesků na obloze. Burácení bouře se změnilo v nepřetržitou kanonádu.

Mokří a udýchaní vlezli do vozu. Střechu nad hlavou bičovaly přívaly vod a jejich pravidelný tlukot připomínal zvuk lehkých ručních zbraní doprovázejících těžkou artilerii.

Luke na okamžik zavřel oči a ocitl se uprostřed skutečného ostřelování v džungli tisíce mil a tisíce let vzdálené.

Tenkrát ho vlastně podobné zážitky neděsily, pomyslel si. Proč se tedy teď chvěju a topím ve vlastním potu?

„Válka?“ zeptala se, jako kdyby mu viděla do duše.

„Ale to už přestává všechno, víš to? Vypadáš jako Afrodita, běháš jak Hermes a ještě mi ke všemu čteš myšlenky. Tedy řeknu ti, že já, člověk, jenž se zjevem podobá Marsovi a v běhu je horší než samotný Zeus, nemám ani potuchy, co se ti odehrává v hlavě, dokud mi to slovo od slova neodříkáš. Tak proč už mi laskavě neprozradíš, co jsi tam našla?“

Sáhla si pod blůzu a vytáhla obálku, kterou tam ukryla před deštěm. Beze slova mu ji podala.

Byla velmi stará. Stará a zažloutlá. Drobné, úhledné písmo s charakteristickými a neobvyklými tvary některých souhlásek prozrazovalo, že jeho autor se zjevně neučil psát ve Spojených státech. Zpáteční adresa měla dva řádky: „D.Ferlazzo, Ragusa, Sicílie. A adresátem byl Mr. Peter

Ferlazzo, Northeast Produce Company, 3 Boston Place, Boston, Massachusetts, United States of America, místnost č.703.“

V dolním levém rohu na přední straně obálky stejně jako v pravém dolním na zadní straně byla vytištěna slova „soukromé a tajné.“ Známka byla italská, razítko lehce rozmazané a vybledlé.

Luke si ji přidržel u světla uvnitř vozu a téměř s jistotou rozluštil letopočet 1946. Ať už bylo uvnitř cokoli, bylo to s největší pravděpodobností odesláno před více než třiceti lety.

Ani se nepokoušel tajit rozrušení. Třesoucíma se rukama opatrně nadzvedl chlopeň a vytáhl obsah. Venku s neztenčenou silou zuřila bouře, ale Luke Corey na ni úplně zapomněl. Necítil ani bolest, která až dosud trápila jeho údy.

Už před tím, než otevřel křehké zažloutlé stránky, pochopil.

Právě měl v rukou důvod k zabití, příčinu všech utrpení jimiž prošli, a původ jejich nočních můr.

Dopis se skládal ze dvou a půl stránek přepečlivého rukopisu. V pravém horním rohu byl datum, 4 Gennaio 1946. Růžky dvou listů se ulomily, ale jinak byly stránky neporušené.

Oslovení znělo „Carissimo Fratetfo“ a v závěru stálo „Con affezione immortale, Domenico.“ Z celého dalšího obsahu rozuměl Luke jen několika málo slovům. Celý dopis byl napsán italsky.

Pohlédl na Karen a pokrčil rameny s výrazem „kdo ví?“ v obličeji.

„Jak to vypadá s vaší italštinou, slečno?“ otázal se.

„Současnou nebo klasickou?“ usmála se skromně.

„Chceš říct, že mluvíš oběma?“

„Ani náhodou. Neznám jediné slovo.“ Pokrčila rameny stejně jako před chvilkou on a oba se rozesmáli.

„Ale vážně, Lukeu, co si o tom myslíš?“

„Mám dojem, že by to mohlo být dost důležité. Třeba právě tohle hledají. Musíme si to nechat přeložit, nic jiného si s tím nemůžeme počít. Dokud to neuděláme, nebudeme mít jistotu.“

„Ale já nemyslím dopis, ty hlupáčku, ale tu fotku.“

„Fotku? Žádnou jsem tam neviděl.“

„V té obálce je ještě fotografie. Podívej se.“

Byla zaklíněná v rohu, tři čtvereční centimetry veliká a pozoruhodně zachovalá. Dělal ji očividně amatér. Byl to snímek hlavy a ramen dospívajícího chlapce stojícího před velikým sídlem. Měl na sobě tmavý rolák, jenž spolu s hustými rovněž tmavými vlasy rámoval hezký obličej s ostře řezanými rysy. Zjevně neměl z fotografování radost.

„Žádná oslňující technika, ale ta tvář je mi povědomá,“

řekl Luke.

„Ale Lukeu, to nemyslíš vážně?“ vrtěla užasle hlavou.

„Asi ti nerozumím.“

„Doktore, tak se podívej ještě jednou. Nemůže být pochyb.“

Zadíval se znovu na snímek a náhle se mu oči rozšířily náhlým poznáním. Znovu měla Karen pravdu. Nemohlo být pochyb. Věk sice udělal své, ale ty vlasy, oči a ústa zůstaly beze změn.

Chlapec na fotografii byl viceprezident Nicholas Fearing.

„Corey ty papíry má. Všechny. Jsem si tím teď naprosto jistý, Done Alberto.“

Damian Steele vyřizoval telefonát vleže, natažený na pohovce ve svém hotelovém apartmá. Uznale si prohlížel své nahé snědé tělo a postupně napínal jednotlivé svaly nohou. Brian Mundt ve světlemodrých hedvábných slipech seděl naprou v křesle, kouřil dýmku a spokojeně se díval ven z okna. Damian ho nechal čekat jako obvykle, ale Brian věděl, že čekání na něj stojí za to.

„Nechte mě, abych vám od začátku vyprávěl, co jsme dnes podnikli a jsem si jistý, že budete souhlasit s mým názorem, že dokumenty již v úkrytu nejsou… Ano, jsem tady sám. Proč? Victor? Ach tak, ten je ve svém pokoji na konci chodby. Ohromně mi pomohl, Done Alberto, děkuji, že jste mi nabídl, aby se mnou pracoval.“

Mundt se zvedl a přinesl mu drink, zatímco Damian líčil jednání s Nathanem Goldsteynem a následný výlet do domu Theony Settlesové.

„Mezi tou černoškou a vaším přítelem Ferlazzem existovala jistá spojitost. V podkroví jejího domu jsme si všimli, že kolem sedadla ve výklenku je spousta stop a prach, který na všem ležel, je celý zdupaný. Rozebrali jsme ho tedy a objevili pod ním zabudovaný trezor, celý ponořený do cementu. Byl to sejf Argus, místní bostonské společnosti.

Takže jsme ji s Victorem navštívili a jednali s jejím prezidentem. Stálo nás to 5.000 dolarů a slib, že budou mít velké nepříjemnosti, když nám nevyjdou vstříc, ale v závěru naší obchodní schůzky se díval na celou věc našima nebo spíše Victorovýma očima a prozradil nám kombinaci. Sejf byl však prázdný, Done Alberto.“

Steele se se sluchátkem na uchu odmlčel a Mundt mu začal dlaní hladit pravé lýtko. Damian netrpělivě zavrtěl hlavou a mávnul na něj, aby odstoupil pryč. Zakryl rukou mluvítko a s úsměvem zašeptal: „Teď ne ty idiote.“ Mundt se na něj také usmál a vrátil se do svého křesla na druhé straně pokoje.

„Ne, Done Alberto, nic jsem neříkal. Klíč? Tak to mě také trápilo. Ale když jsem se vrátil do hotelu, tak jsem na to přišel. Ten váš Peter Ferlazzo byl velice opatrný a mazaný člověk. Použil sériové číslo toho klíče jako kombinaci k trezoru. Corey to musel celou dobu vědět a zřejmě si ho včas

opsal… Určitě, Done Alberto. Nedovedu si představit, jak jste mohl celá ta léta přežít a dostat se až tam, kde nyní jste, když vaši přátelé a poradci byli… Ne, ani stopa po Coreyovi a té holce. Ale všude je hlídají, jejich auto taky. Myslím, že to nebude dlouho trvat, než se někde objeví. Možná by mi pomohlo, kdybych věděl něco konkrétnějšího o dokumentech, které vlastní. Řekněte mi jen to nejnutnější, jen abych měl jistotu, že nemůže dojít k nějakému dalšímu kiksu, až je dostanem. Dopis a fotografie, aha… V

italštině…? Dobře. Neumím italsky ani slovo, ale nemyslím, že bych toužil znát jeho obsah. Ano, musejí s tím už brzy vylézt z úkrytu a potom je lapneme. Chci toho doktora dostat, Done Alberto, hrozně moc. Ale to vy víte, ne? Jsem mu dlužný za to, jak zdrogoval Carla. Cože? Ach, Done Alberto, to je mi ale opravdu líto. Kdy bude pohřeb…?

Pomstím vašeho syna, Done Alberto, to vám slibuji. Corey smrti neunikne. Zavolám vám hned, jak ho chytnem. Děkuji, pane.“

Steele zavěsil, zvedl se a pomalu kráčel k Mundtovi.

„Někdo mi ušetřil práci,“ řekl a masíroval mu zezadu jeho tlustý krk. „Už si s tím sráčem Carlem nemusím vyřizovat účty za to, co mi provedl. Takže na sebe budeme mít víc času. Máš právě teď nějakou práci?“

„Rozsáhlý systém nízkého tlaku vzduchu, jenž se v posledních dnech přesunul nad Severovýchod, se pohybuje

jen velice pomalu. Dokud k nám výrazně nepostoupí tlaková výše situovaná nyní v oblasti Velkých jezer, budou převažovat vytrvalé srážky a současný nestálý charakter počasí. Silné bouřky a lijáky tedy můžeme očekávat ještě v průběhu celého zítřejšího dne a noci.“

V každodenní obvyklé zácpě na dálnici Severovýchod ní expresní se lincoln sunul pomalu k Bostonu. Silný liják dopravu na silnici často nazývané Severovýchodní otřesná nebo také největší parkoviště světa ještě více zpomalil.

Karen se naklonila dopředu a zesílila předpověď počasí. V

nákupním středisku Braintree si koupila nové džíny, kostkovanou košili a svetr v barvě námořnické modři a kdykoli se na ni Luke otočil, ucítil při pohledu na oblinky jejích pevných ňader příjemné vzrušení. Je to ta nejpůvabnější, nejlaskavější a nejvíce vzrušující žena, jakou jsem kdy poznal, pomyslel si.

„Poslyš, Karen,“ ozval se. „Dostal jsem ohromný nápad?“

„No to nás potěš pánbu.“ Zasmála se a Lukeovi se rozbušilo srdce.

„Opravdu vtipné,“ odfrknul pohrdavě a pokračoval.

„V poslední době jsme se stále lépe a lépe adaptovali na situace, do nichž jsme se dostali, nemám pravdu?“

„A co?“

„No a tady jsme uvízli uprostřed kovového ledovce sunoucího se k severu rychlostí dvacet čísel za hodinu.“

„Takže?“

„Takže převedeme řízení na automatického pilota, občas jen překontrolujeme pozici, hupneme na zadní sedadlo a pokusíme se zařadit nějakým zajímavým výkonem do Guinessovy knihy rekordů.“

„Tedy doktore, nemíváš sice nápady moc často, ale když už…“

„No? Co tomu říkáš?“

„Říkám, abys raději nespouštěl oči ze silnice a já se zatím natáhnu. Sice žádný rekord neuděláme, ale také se nezřítíme z dálnice do nejbližšího trativodu.“

„Tím bych si zase tak jistý nebyl.“ Prohlásil dotčeně Luke a sklonil se, aby políbil její jako slunce zářící vlasy, zatímco Karen se už celá schoulila a položila mu hlavu do klína.

Luke se chystal vypnout rádio, ale v poslední chvíli zaslechl hlášení o vraždě Theony Settlesové. Se zavřenýma očima se k sobě přitiskli a v tichosti nehnutě naslouchali nezaujatému hlasu komentátora, jenž je vrhnul zpět k jejich nočním můrám. „Její tělo bylo nalezeno policií krátce po třetí hodině v noci na základě anonymního telefonátu. Podle vyjádření lékaře byla žena uškrcena necelé dvě hodiny před tím. Podle předběžné policejní zprávy je hlavním podezřelým dr. Lewis Corey, jehož otisky prstů byly zajištěny na místě činu. Doktor Corey je již hledán policií v souvislosti s podezřením z uškrcení modelky Connie

Evansové, k němuž došlo v bostonském hotelu Sheraton před třemi dny.“

Karen sevřela Lukeovi koleno, neboť zprávy pokračovaly. „Corey se vší pravděpodobností cestuje ve společnosti Karen Samuelsové, šestadvacetileté, sto padesát pět až sto padesát sedm centimetrů vysoké, blond vlasů, modrých očí. Podle posledních zpráv odjeli odcizeným vozem lincoln Continental, se státní poznávací značkou Massachusetts, 684PJC. Policie žádá posluchače o spolupráci a okamžité nahlášení jejich pohybu, zároveň doporučuje přibližovat se k podezřelým jen s velkou opatrností. Jsou pravděpodobně ozbrojeni a mohli by být velice nebezpeční.“

„Ona to věděla, Lukeu, viď?“ hlesla Karen.

„Věděla,“ přisvědčil Luke a vypnul rádio. „Zřejmě ho zdržela, abychom měli dost času uprchnout.“

„Za to nám musí zaplatit. A za ubohou Connii také.

Zatracení hajzlové. Byla to taková hodná ženská.“ Karen se posadila a zabořila obličej do dlaní.

„Nejdřív musíme zjistit, kdo to vlastně je,“ uvažoval Luke nahlas. „A než se do toho pustíme, potřebujeme vypadnout z tyhle zasraný dálnice. Mají popis auta! I číslo!

Prokristapána, ten Steele má snad přímou linku na policajty a ti dělaj přesně to, co jim řekne. Do prdele! Úvahy o tom, že bychom se jim sami a dobrovolně vydali a doufali, že máme zákon a spravedlnost na naší straně, jsou tedy úplně

bezpředmětné. Další možnost je v hajzlu. Zbývá už jenom jediné.“

„Přeložit dopis a zkusit přijít tomu všemu na kloub?“

„Správně, ale ze všeho nejdřív pryč odtud. Jestli ten chlapík za námi poslouchá stejnou stanici, tak jsme bez šance. Vjedu támhle na výjezd a dáme se tou nejužší místní komunikací vedoucí ke Cambridge.“

„Cambridge?“

„K Harvardu, pochopitelně. Chci zkusit najít jednoho člověka na katedře italistiky. Mohl by mi pomoci s tím dopisem. A zatímco já se budu starat o tohle, ty se zatím pustíš do průzkumu ve Wideneru.“

„To je nějaká knihovna?“

„To je knihovna s velkým K, ty nevzdělance. Já se zaměřím na dopis, ty na Nicholase Fearinga.“

Postup kolony aut se přece jen trošku zrychlil a umožnil tak Lukeovi vyklouznout z dálnice na Morrisey Boulevard vedoucí do města. Tady je zpomalovaly už jen časté záplavy způsobené neustávajícími přívaly deště.

Za hodinu a půl šťastně dorazili na Massachusetts Avenue a po ní ujížděli k Harvardskému náměstí.

„Myslíš, že není moc nebezpečné cestovat dál tímhle autem?“ otázala se Karen.

„Naopak, asi pokoušíme štěstí až moc, ale co jiného nám zbývá? Škoda, že se nemůžeme spojit s našim přítelem

Juniorem a vyměnit to s ním za něco jiného,“ odvětil se smíchem.

„Lukeu, podívej, zajeď támhle,“ zvolala náhle.

„Co je, co tam vidíš?“ Luke se lekl a vykřikl tak hlasitě, až se oba vyděsili.

„Garáže na parkování, vjeď tam,“ přikazovala a ukazovala rukou na nízkou betonovou budovu a velkým červenomodrým nápisem „Uzavřené parkoviště 3.00 Max.“

S pokrčením ramen spolkl Luke přinejmenším sto dotazů, jimiž ji chtěl zahrnout a uposlechl. Dostal lístek a vjel dovnitř. Ve druhém poschodí bylo místo. Lincoln nestačil zastavit a Karen už vyskočila ven a běžela zpátky podél řady zaparkovaných vozů.

„Poslyš, nemohla by ses na chvíli vrátit a vysvětlit mi, co máš v úmyslu?“ volal na ni.

Zastavila se a loudala zpět. Pohlédla mu do tváře a podrbala se na bradě jako profesor, jenž s obtížemi hledá slova, jimiž by prosťáčkovi vysvětlil obtížnou látku.

„Umíš ukrást zamčené auto?“ zeptala se.

„Ne, proč? Ty snad ano?“

„Jistěže ne,“ teatrálně našpulila pusu. „Ale říkám si, že bych mohla přijít na to, jak štípnout poznávací značku.

Možná, že to nebude moc platné, ale snad tím získáme alespoň malý náskok, který teď nemáme, co říkáš?“ Luke souhlasně přikývl a usmál se její vynalézavosti. „A auto přece nutně potřebujeme, že ano?“ Další přikývnutí.

„Tak,“ pokračovala, „ty najdeš nějaké značky, které mají tři čísla a tři písmena jako ta naše a já zatím skočím koupit šroubovák a kleště.“

„Jasné, šéfe, ale proč žádáte tak podobná čísla?“

„Dítě mé nešťastné,“ vrtěla hlavou. „Tak přece budeme mít naději, že si toho vlastník auta hned nevšimne. A už dělej.“ Otočila se a mířila ke schodišti.

„Jsi fakticky úžasná, víš to?“ volal za ní Luke.

„Zkus najít nějaký volkswagen,“ šeptala ještě co nejhlasitěji. „Jejich majitelé nemívají kreditky, a tak je větší šance, že se na číslo auta hned tak brzo nepodívají.“

A měla pravdu. Trvalo téměř čtyři týdny, než George Karajanian, prodavač nábytku z obchodu Central Square, zjistil, že mu na jeho volkswagenu nesouhlasí poznávací značka. Dozvěděl se to poté, kdy nezastavil na červenou a místo na dostizích chrtů ve Wonderlandu strávil celou noc na policii, dokud se záležitost nevysvětlila.

Profesor Alexander D. Ambrosie právě končil s přípravou závěrečných testů základů italštiny, když někdo zaklepal na dveře jeho pracovny.

„Pojďte dál,“ zavolal, vděčný, že může na chvilku přerušit práci. Byl to štíhlý muž s prošedivělými spánky, které mu spolu s želvovinovými brýlemi dodávaly dokonalý vzhled akademika. Měl laskavé tmavě hnědé oči s vějířkem vrásek kolem. Může mu být něco málo přes padesát,

pomyslel si Luke a okamžitě k němu pocítil ohromné sympatie.

„Jste si jistý, že hledáte katedru italistiky a ne ošetřovnu?“ otázal se profesor s pohledem upřeným na Lukeovy nesčetné škrábance a náplasti.

„Boural jsem na motorce,“ vysvětloval s úsměvem Luke a doufal, že působí vyrovnaně. „Mluvil jsem s vaší sekretářkou, pane. Říkala, že byste mi mohl pomoci.“

„No, ona by to měla vědět nejlíp. Už mi dělá dlouho Pátka v sukni. Možná, že bych ji měl přejmenovat na Sobotu.“ Luke se s vypětím všech sil pokusil o úsměv. „A proč se mi na úvod třeba nepředstavíte? Řekl bych, že už máte pěkných pár let po promoci.“

„Už mám za sebou i atestaci, pane profesore. Jsem rezidentem v cambridgské nemocnici, Tom Putnam.“ D.

Ambrosie automaticky vstal a natáhl ruku na pozdrav, ale v poslední chvíli si vzpomněl na Lukeova zranění a ucukl.

„Tak, doktore Putname, v čem vám mohu být nápomocen?“

„Chtěl jsem vás požádat o překlad dopisu,“ odvětil Luke a usedl na tvrdou židli stojící proti profesorově pracovnímu stolu.

„A jak byste si to představoval, mladý muži?“

„Prosím?“ vyděsil se Luke. Ta nečekaná otázka ho úplně zmátla.

„Do italštiny nebo angličtiny?“ Smál se profesor, Luke si oddychl a co nejrychleji se pokoušel najít ztracenou rovnováhu.

„Ach tak. Do angličtiny. Nenapadlo mě vůbec, že by někdo mohl mít opačné přání.“

„Nebývá opravdu příliš časté. A omlouvám se za svoji uštěpačnost, doktore Putname. Povězte mi, prosím, o tom vašem dopise.“

Luke vytáhl kopii a podal ji profesorovi přes nepořádně rozházené spisy na jeho stole. „Našel jsem ho na půdě,“

zalhal, „v kufru plném starých dokumentů a fotek. Všechno ostatní bylo v angličtině, a tak jsem opravdu velice zvědavý, co tohle může znamenat. Je zřejmé, že to bylo napsáno před více než třiceti lety.“

„Ano, to je pravda,“ přikývl D. Ambrosie roztržitě.

Okamžitě se do psaní začetl a rychle se ocitl na druhé stránce. Během několika minut byl hotov. Pohlédl zpátky na Lukea a laskavý výraz jeho očí byl náhle tentam. Lukea ta změna zmátla a znepokojila.

„Můžete mi o tom dopise říci něco bližšího, doktore Putname? Třeba kdo je jeho autorem a komu byl adresován?“

„Bohužel ne, pane,“ odvětil Luke. „Vím jenom to, že většina z toho, co jsem v kufru našel, patřila dědečkovi mé ženy. Je přesvědčena, že nějakým způsobem spolupracoval s

Mafií. Proto nám tak záleží na tom, abychom zjistili, co v dopise stojí.“

D. Ambrosio se Lukeovi upřeně zadíval do očí a neuhnul možná déle než minutu. Potom s rezignovaným povzdechem vytáhl ze zásuvky žlutý úřední papír a spolu s perem ho podal Lukeovi. „Je tam několik málo slov, která není možno dost dobře přeložit do anglického jazyka.

Nahradím je výrazy, které podle mého názoru nejlépe odpovídají obsahu celého textu. Kdybych vám diktoval příliš rychle, ozvěte se, a já zpomalím.“

„Ano, pane,“ přikývl Luke a byl si dobře vědom, že z něho profesor nespouští zrak.

D. Ambrosio začal překládat pomalým monotónním hlasem stejně bezvýrazným jako tón soudního úředníka.

Luke měl zpočátku trochu potíže stihnout vše zapsat, ale jak se před ním na papíře počal odvíjet obsah dopisu, vyrazil mu na těle studený pot a psal stále rychleji. V závěru, kdy profesor diktoval poslední slova, mu již puls tepal jako o závod a jak se bezděčně snažil vydýchat rozrušení, zatočila se mu hlava.

Oba dva potom mlčky seděli a Luke si psaní znovu a znovu pročítal. Nyní již chápal, proč muselo zemřít tolik lidí a proč akcie jeho a Karenina života klesají s větší prudkostí než ty na newyorské burze v roce 1929. Stále se vyhýbal přímému pohledu na profesora a raději začal číst dopis ještě jednou, jako kdyby mu nemohl uvěřit, ale musel zavřít oči,

protože

pracovna

kolem

něj

se

roztočila

do

nekontrolovatelného víru.

4. ledna 1946

Nejdražší bratře,

jsem si jistý, že tohle je naposled, kdy ti píši. Mám nyní tak velké bolesti, že musím již po několika hodinách užívat tišící léky. Doktoři mi sice nabídli další operaci, ale protože mi nezaručili, že bude stoprocentně úspěšná, odmítl jsem ji.

Ale už jsem se s tím, Petře, opravdu smířil. Je čas a já jsem připraven. Díky tobě. Znáš mě jistě velice dobře, abys věděl, že bych toužil být na živu, kdyby můj syn nebyl zaopatřen a neměl zajištěnou jasnou budoucnost. Nyní mohu v klidu a míru čekat, až smrt přijde.

Byly to nádherné časy, které jsme spolu, milý bratře, prožili, než mě deportovali. Vzpomínky na tu doby mi pomohly překonat mnohé těžkosti a budou mě provázet do hrobu.

Teď je na Nicholasovi, mém synu a tvém synovci, aby žil v Americe tak, jak jsem já nikdy nemohl. Peníze, které ti posílám, použij následovně:

20.000 na organizaci příjezdu a vybavení dokumenty pro jeho novou identitu.

50.000 pro Nicholase a jeho novou rodinu, včetně zajištění vzdělání na amerických univerzitách.

20.000 pro tebe.

Musíš zajistit jeho přechod do nového života takovým způsobem, aby nikde nezůstala ani stopa, která by ho mohla kdy spojovat se mnou nebo jiným členem Rodiny. Musí mít příležitost nalézt si v životě svoji vlastní cestu.

Je to velmi nadaný chlapec, Petře. Svým způsobem geniální. Ovládá angličtinu i francouzštinu stejně dokonale jako mateřský jazyk a učitelé tvrdí, že jeho matematické schopnosti a znalosti dějepisu jsou úžasné.

Nakonec ti chci oznámit, že popravu, kterou ty a Don Alberto potřebujete zajistit, Nicholas provede. Souhlasil s ní, protože jsem ho o to požádal. Jak jsem ti už před časem psal, zlikvidoval na moji prosbu již tři muže. Byli to Molinaro, Secchi a Spider, které na mě postupně poslal Provofre. Sděluji ti jejich jména jen proto, abys mohl svého Padrona ujistit, že zakázka bude provedena v tichosti a naprosto dokonale. To je Nicholasův způsob. Zároveň ti chci, Petře, připomenout, že to musí být naposled, kdy je o něco takového žádán. To je mé poslední přání, které k tobě před smrtí mám.

Seznámil jsem Nicholase s tím, že po mém odchodu zůstane ve Ville a bude čekat na další instrukce. Posílám ti několik fotografií z poslední doby, abys mu mohl nechat udělat pas a případně nějaké další průkazy totožnosti.

Bůh s tebou, můj bratře.

S nehynoucí láskou,

Dominico

„Úchvatné,“ řekl D. Ambrosio nakonec a se zamyšleným výrazem si opřel lokty a spojil konečky prstů obou rukou. „Bylo na obálce nějaké jméno? Nějaká stopa naznačující, kdo by ten Nicholas mohl být?“

„Absolutně žádná,“ odvětil překotně rychle Luke.

„Kdyby vám to nevadilo, rád bych vlastnil kopii tohoto dopisu. Pro svou vlastní informaci a studium. Možná, že kdybych se pokusil pátrat v nejrůznějších análech, tak bych se mohl dozvědět něco o lidech, jichž se tento nevšední dopis týká.“

„Jistě, udělám ještě jednu kopii a zítra vám ji přinesu,“

zajíkl se Luke a s hrůzou si uvědomil, že v kanceláři sekretářky viděl xerox.

„To by bylo ohromné,“ souhlasil profesor. „Kdybych tady náhodou nebyl, nechte mi ji u Barbary.“ A zatímco si Luke lámal hlavu, proč mu D. Ambrosio nenavrhnul použít jeho kopírku, profesor povstal s kývnutím, které jasně znamenalo, že jejich setkání je u konce. Luke poděkoval, popadl dopis a překlad a couval ke dveřím, vědom si toho, že se na něj starší muž vytrvale dívá.

Ve chvíli, kdy se Luke otočil a vzal za kliku, D.

Ambrosio se znovu ozval. Jeho jasná slova, pronesená klidně a bez jakékoli známky odsouzení, se Lukeovi zabodla do uší jako dýka. „Jsem rád, že jsem se s vámi setkal,

doktore Coreyi. Jen mi jen líto, že za takových těžkých okolností.“

Luke znehybněl a se zavřenýma očima strnul přede dveřmi. Profesor ho potrápil několika minutami ticha a potom sám imaginární smrtící sevření povolil. „Nebojte se Lewisi a klidně se otočte. Já pro vás žádnou hrozbu neznamenám.“

Luke se toporně obrátil a s velkými obtížemi dokázal pohlédnout profesorovi do očí. „Jsem Luke, pane. Já… jak jste poznal…“

„Znám se s vaším otcem, Lukeu. Pracovali jsme společně v několika výborech, když byl na univerzitě. Velmi rád a často jsem s ním diskutoval, když ta nudná zasedání skončila. Sledoval jsem váš případ v novinách od samého počátku. Nechápal jsem, jak…“

„To je dlouhá a velice zamotaná historie, pane,“ skočil mu Luke do řeči. „Můžu vás teď jen ujistit, že jsem neudělal nic, z čeho mě obviňují, a prozradit vám, že překladem toho dopisu jste mi ohromně pomohl dopátrat se podstaty celé věci.“

„Lukeu, jestli vám můžu ještě nějak pomoci…“

„Už jste pro mě udělal víc, než jsem se odvážil doufat, doktore Ambrosio,“ prohlásil Luke a vzpomněl si při tom na Connii Evansovou a Theonu Settlesovou. „Mockrát vám děkuji.“

Odkulhal ven a zaslechl, jak za ním profesor volá: „Pamatujte, že kdybyste něco potřeboval, rád vám pomohu.“

„Na člověka, jenž po první třetinu svého života vlastně neexistoval, se Fearing zařídil poměrně slušně.“ Karen se zády opírala o stěnu studijní kóje a zamyšleně kousala do okraje plastikového šálku s vlažnou černou kávou. Na dřevěném stole před ní ležely rozházené listy žlutého papíru.

Z obou stran byly zhusta popsané ozdobným, ale zároveň nápadně ledabylým písmem, čehož výsledkem byla téměř nečitelná čmáranice, jíž se Karen vyznačovala již za studií na vysoké škole. Lukeovi dnes připadala také neobvykle neupravená, z tmavěmodrého svetru jí čouhaly cípy světlé košile a ze slámově žlutých vlasů jí jeden neposlušný pramínek padal do čela.

„Co říkáš tomu dopisu?“ otázal se Luke a natáhl ruku, aby ji upravil. Na poslední chvíli si uvědomil, že se mu vlastně líbí, jak je rozcuchaná a stáhl ruku zpátky.

„Zas tak moc mě nepřekvapil, až na ty vraždy, pochopitelně. Naprosto přesně to souhlasí a zapadá do toho, co se mi o něm až dosud podařilo zjistit. Ale stále víc a víc mě děsí to, že kromě toho, že je vrah a že je viceprezident, musí mít za sebou nějakou neuvěřitelně rozsáhlou organizaci. Anebo ji má pod sebou. Kdo ví?“

„Pokračuj, zlato,“ pobízel ji Luke.

„Dobrá. Jenom když uvážíme, co všechno se stalo nám.

Fearing musí mít své lidi na Cape Codu včetně toho hajzla policejního náčelníka. Má je i v bostonské policii a podle všeho také v tisku a místním televizním i rozhlasovém zpravodajství. U Theony doma nás vyčmuchali za necelou hodinu, další slídí u domu tvé sestry a dokonce jí odposlouchávají telefon. A při tom všem je Fearing zcela zjevně mimo, pět set mil daleko ve Washingtonu. Pane bože, Lukeu, nelze ani spočítat, kolik vlivných hlav máme proti sobě, vsadím se, že mnohem víc, než si vůbec dokážeme představit.“

Luke s povzdechem začal nehtem dloubat do kelímku s kávou dírky a uvažoval nad tím, co mu Karen právě řekla.

Jejím dedukcím se nedalo nic vyčíst. Mechanicky vytáhl fotku mladého Nicholase Fearinga Ferlazza a opřel ji o materiály na stole před nimi.

„Nevypadá právě na vraha,“ konstatovala Karen.

„To ani Dětská tvář Nelson,“ mračil se Luke. „Celá ta záležitost začíná nabývat naprosto neuvěřitelných rozměrů.

Jak se sakra, může člověk s naprosto zfalšovanou minulostí stát viceprezidentem Spojených států? Copak nikdo neprověřuje původ a prostředí, ze kterého pochází člověk, ucházející se o tak vysoký úřad?“

„To určitě ano,“ souhlasně přikyvovala Karen, „ale až uslyšíš, co všechno jsem se dozvěděla, myslím, že nebudeš nikoho obviňovat z přílišné důvěřivosti a nedostatečné

podezřívavosti. Strýc Peter a jeho přátelé byli velice vynalézaví, důmyslní a pečliví. Prostě není nic, co by nedotáhli až do konce. Nic, co by se mohlo obrátit proti nim.

Kromě toho dopisu a fotky. A zcela logicky nás. Jak se ti líbí hrát takovou roli?“

„Už jsem se dávno smířil s tím, že se z toho nedostanem,“ odvětil zachmuřeně Luke.

„Ale no tak, už zase?“ napomenula ho rozzlobeně.

„Nech toho a raději se pohodlně usaď a zaposlouchej do stručného životopisu Marka Nicholase od Karen Samuelsové. A jestli potom nepřijdeme na nic, co bychom s tím mohli podniknout dál, tak si pro mě za mě můžeš propadnout depresi, ano?“

Luke se zasmál, políbil ji a uvelebil se v židli.

„Nicholas Mark Fearing,“ začala Karen předčítat, „se narodil 6. listopadu 1928 v Powelu, stát Montana. Tedy ve znamení štíra, jestli se nepletu. Rodiče, již zesnulý Reverend Joseph Fearing a jeho rovněž zesnulá manželka Mary. Tady je malý háček, Lukeu. Jsem přesvědčená, že tihle lidé byli absolutně čistí. V roce 1930 pravděpodobně sbalil dobrý Reverend ženu a své zdravím kypící dítě a odjel s nimi jako misionář do Afriky. Nenašla jsem jedinou zmínku o tom, co tam dělali, nebo koho tam školili, ale vsadím se, že nějaký květnatý výčet jejich zásluh někde existuje. V každém případě se po mnohaletém pobytu na černém kontinentu vrátili do Spojených států a to…“

„Počkej,“ přerušil ji Luke, „nech mě hádat. V roce 1946.“

„Správně, milý synu. Tady to máš. Sedmnáct nebo osmnáct let se vytratilo jak nic.“ Promáčkla si prsty a nečekaně silné prasknutí kloubů zaznělo do ticha knihovny jako výstřel.

„Ale co úřední záznamy, rodné listy. Přece musí být nějaké.“ namítl Luke.

„Smím pokračovat, nebo mě chceš zatlačit do pozadí?“

„Promiň,“ omlouval se.

„Napadlo mě totéž, tak jsem se rozhodla do Powelu zavolat. Úředník nebyl ani moc překvapený a naznačil mi, že jsem jen jedna z celé řady zájemců o životopisné informace o nejslavnějším synovi města Powel. Potom mi přednesl již předem naučenou historii, v níž do nebes vychvaloval nespočetné Fearingovy ctnosti a jeho ohromný přínos lidstvu. Nakonec to nejzajímavější líčil mi, jak je město viceprezidentovi vděčné za pomoc, jíž věnoval na výstavbu nové radnice, protože stará po výbuchu a požáru v roce 1964 lehla popelem a spolu s ní veškeré záznamy. V té době byl pochopitelně jen guvernérem státu Massachusetts.“

„Neuvěřitelné,“ vypravil ze sebe šokovaný Luke.

„Absolutně neuvěřitelné.“

„Jak jsem vypátrala, nikdo z Fearingů se do Powelu nikdy nevrátil. Alespoň určitě ne do toho roku 1964, kdy sem přijel Nick, aby slavnostně otevřel novou radnici. V té

době už byli oba jeho rodiče po smrti. Zahynuli při dopravní nehodě, chápeš? Další problém vyřešen.“

„Udělala jste pořádný kus práce, slečno,“ pochválil ji Luke.

„Je tady toho ještě víc, ale většinou jen suché životopisné údaje. Neměla jsem zatím možnost tomu člověku porozumět. Viděla jsem ho dosud jen několikrát v televizi a něco málo jsem si přečetla v novinách. Je ztělesněním amerického snu. Chudý synek chudých misionářů, jemuž se vraném věku dostalo vzdělání od vlastních rodičů. Maturoval na střední škole v Lawrence, v Massachusetts, potom v roce 1948 zahájil studium na Harvardu, tam jako jeden z nejlepších ze třídy promoval již o rok dříve v roce 1951 a neprodleně se zapsal na práva. Za zmínku snad stojí, že začal vydávat časopis Právnická Revue. Hned po ukončení studia nastoupil do úřadu na Okresní prokuratuře. Musel si vést zatraceně dobře, protože už v roce 1958, v opravdu zralém věku bylo mu třicet, byl jmenován Okres ním prokurátorem. Člověk, po němž na toto místo nastupoval, samozřejmě zemřel ve své kanceláři.“

„To je pochopitelné,“ souhlasil Luke. „A dál?“

„Ministr spravedlnosti od roku 1960 do roku 1962, potom dva roky viceguvernér. Guvernérem se stal ve třiceti šesti letech, když dosavadní guvernér O’Brian přijal nějakou nabídku z Washingtonu. Zbytek je všeobecně známý.

Neohrožený Fearing, nejhouževnatější člověk na postu

ministra spravedlnosti, jakého kdy USA zažily. Zapřísáhlý nepřítel organizovaného zločinu, postrach zkorumpovaných odborových předáků. A konečně kandidát na funkci viceprezidenta

George

Tabora,

pravděpodobně

nejhloupějšího a nejposedlejšího prezidenta, jakého jsme kdy zvolili. Jeden komentář, který jsem četla, popisoval, jak během volební kampaně Tabor nedokázal sám ani kráčet a žvýkat najednou, pokud ho Fearing nevedl. Jestlipak tvoje máti alespoň tušila, co v tom sejfu je,“ uvažoval Luke.

„Pochybuju. Matka nikdy nepatřila k lidem, kteří vydrží dlouho v sobě něco dusit. Kdyby to věděla, myslím, že by mi to řekla. Ale už kvůli ní jsem ráda, že ne. Zato my jsme dnes v jiné situaci. Takže, co budeme dělat?“ Luke neměl příležitost jí odpovědět. Bruneta kyprých tvarů, jež vůbec nevypadala jako knihovnice, nahlédla do jejich boxu a upozornila je, že za chvilku se bude zavírat.

„Asi se sem zítra vrátíme,“ navrhnul Luke, zatímco sbírali dnešní poznámky. „A proč?“

„Musíme se o Fearingovi dozvědět víc. To, co zatím máme, je jen hromada neurčitých představ a jedna stará vybledlá fotka. Víme sice, že jdeme po správné stopě, ale kdybychom se s tím komukoli svěřili v tomto stádiu, skončili bychom při troše štěstí bok po boku na chirurgii Bridgewaterské státní nemocnice, ale pravděpodobně bychom dopadli mnohem hůř.“

„Skutečně si dovedu představit i horší eventualitu než pobyt po tvém boku,“ chichotala se Karen.

„Jelikož jsi samá legrácka, dostaneš úkol najít nám na dnešní noc ubytování. Tady v okolí přece musí být spousta penzionů.“

Déšť se změnil v husté mrholení, které jim prudký poryv větru vmetal do tváří, když sestupovali po schodech knihovny na trávník univerzitního dvora tonoucího ve tmě.

Dnešní překvapivé objevy jim ještě ztížily pozici a vyhlídky do budoucna, uvědomil si Luke. Stáhlo se mu hrdlo a děsil se možnosti, že nadcházející noc může být poslední, kterou spolu stráví.

V jednom z pokojů ve třetím poschodí Penzionu Cranwood ležel Luke opřen o dva polštáře a odpočíval.

Během noci se několikrát milovali a ráno po probuzení znova. Nyní jeho tělo i mysl vychutnávaly blaženou pohodu a vyrovnanost, jakou již mnoho let nezažil. Pozoroval obdivně Karen, jak oblečena jen v bílých kalhotkách předvádí patnáctiminutovou sérii protahovacích cviků zakončenou půvabně provedenými tanečními prvky Tai Chi.

V mlhavém ranním světle se zdálo, že se kolem jejího téměř ještě dětského těla utvořila světlounká aura a propůjčila mrštným svalům neodolatelně smyslný a erotický náboj. I za dvacet let bude stejně žádoucí a atraktivní jako dnes.

S úsměvem se propadal zpět do říše snů. Ale jen zavřel oči vystřídala jemnou krásu děsivá vize Damiana Steelea.

Blonďatá hříva mu ohnivé plála a jeho pleť nabyla odporně zelenou barvu, z níž se Lukeovi zvedl žaludek hnusem. Krví podlité oči měl vypoulené a podlý, zlý úsměv odhalil hrozivý lesk ostrých zubů. Luke se celý chvěl a marně se snažil

probudit.

Příšerná

tvář

se

zkřivila

do

nepředstavitelného šklebu a spustila vřískavý ďábelský chechtot, jenž se v Lukeových uších smísil se zvukem jeho vlastního, panickou hrůzou zrychleného dechu. Šílený zjev byl stále živější, smích téměř ohlušující, když tu nenadále zmizel stejně rychle, jako se objevil, a vystřídal jej tichý, uklidňující šepot.

„Lukeu, probuď se. Všechno je v pořádku, nic se neděje.“ Pohladila ho po čele a opatrně mu uvolnila prsty rukou křečovitě sevřené v pěsti.

Luke otevřel oči, pohlédl na milou tvář skloněnou nad sebou, objal ji a pevně přitiskl k sobě. Pomalu se uklidňoval a přestával se chvět. Odtáhla se a vzala ho za ruce. „Je ti líp?“ Přikývl. „Nepustíme se do práce?“ Další přikývnutí.

„Muselo se ti zdát něco strašného. Jednou mi to budeš vyprávět, ano?“

„Co je dnes za den?“ zeptal se a pomalu se posadil.

„Čtvrtek, dvacátého osmého.“

„Týden.“

„Cože?“

„Je to přesně týden,“ vysvětloval jí, „ode dne, kdy tvoji matku postihla mrtvice. Kriste Ježíši, to bylo sedm dní!“

„Tak pojď, jsi už velký chlapec,“ povzbuzovala ho.

„Obleč se. Na minulost budeme vzpomínat, až si zajistíme budoucnost, platí?“

„Veď mě,“ řekl a natahoval se po košili a kalhotách, které zůstaly ležet přesně tak, jak je včera večer svlékl.

Ruku v ruce vyrazili do kalného rána a mířili do knihovny Widener. Přestože nepršelo, nárazový vítr a bezprostřední hrozba další průtrže mračen jim umožnila nasadit si kapuce jejich větrovek na hlavy, aniž by v nich vypadali nápadně. Na Lukeův návrh si cestou k Harvardu udělali menší okružní vycházku a každých pár bloků se schovali do vchodu a pozorovali, zda je někdo nesleduje.

Před knihovnou se připojili k vyrovnanému zástupu zasmušilých studentů, kteří s pevně semknutými rty zaplnili mokré schodiště. „Nastal čas závěrečných zkoušek,“

poznamenal Luke a ironicky potřásl hlavou. „Všechno a nic.“

„Co tím chceš říci?“ tázala se Karen.

„Jenom to, že dokud jsi na univerzitě, tak především v období zkoušek vůbec nevnímáš, jak je tvůj životní prostor zúžený a pod jakým ochranným štítem se vlastně pohybuješ.“ Když prošli skleněnými dveřmi dovnitř, automaticky začal šeptat. „Když si uvědomím, jak směšně

bezvýznamné byly problémy, jimiž jsem se tenkrát sužoval, ve srovnání s potížemi, které řešíme nyní, mám sto chutí jít za každým z těch děsně svědomitých studentů, zatřepat s ním, až by mu zuby cvakaly o sebe, a poradit mu, že mnohem více než z učených knih se dozví z toho, když bude sledovat, co se děje kolem. Životní realita. To by měl být povinný předmět.“

„Rozhodně,“ přisvědčila Karen. „A Nicka Fearinga bychom mohli požádat, aby k němu vypracoval učební texty.“

„Víš dobře, ty vtipálku, že to není žádná legrace.“

„Ale bude, Lukeu, uvidíš, jsem si jistá, že se tomu všemu budeme už brzy jenom smát.“

Studijní koutek, v němž seděli včera, byl obsazený uhrovitým chlapcem s velikým předkusem. Prakticky ho nebylo vidět za hromadou knih, ale Luke i přesto spatřil dost, aby vyslovil hlasitý podiv nad tím, proč Harvard přijímá děti přímo z nižších středních škol.

Kráčeli podél řady zaplněných kójí, až na samém konci nalezli poslední prázdnou a rozložili si v ní své poznámky.

„Tak kde dneska začneme?“ zeptala se Karen.

„Myslím, že bychom se měli zaměřit na denní tisk. Ty si vezmeš na starost Timesy, já projdu Globe. Určitě mají oboje na mikrofilmu. Až s nimi budeme hotovi, prolistujeme ještě Washington Post. Musí je tady také mít. Začneme od posledních čísel a budeme postupovat dozadu.“

„Ale co vlastně hledáme?“

„Kompletní pohled na toho muže. Zkusíme proniknout k jeho podstatě. Konexe, vzory, jakýkoli náznak o Fearingově spojení s mafií, cokoli by nás mohlo navést na stopu, jak využívá svého postu viceprezidenta. Mám totiž děsivé tušení, že nemá v úmyslu setrvat v této funkci celých šest let, kdy bude Tabor prezidentem.“

„Taková trpělivost skutečně není jeho nejtypičtějším charakterovým rysem,“ přisvědčila Karen.

„V žádném případě bych nechtěl být v kůži agenta, jenž bude Georgovi Taborovi sjednávat životní pojistku. Pojď, zkusíme požádat o pomoc při hledání knihovnice. Řekneme jim, že sbíráme podklady pro novou knihu.“

„Výborně,“ nadchla se Karen. „A mohli bychom ji nazvat Dobrodružství malého Nicka, ne?“

Do odpoledne stačili popsat desítky stránek množstvím poznámek a vysloužit si pořádný bolehlav. Seděli unaveně proti sobě v boxu, pochutnávali si na sendvičích se silnými plátky uzeného hovězího, které Karen obstarala venku, a nemohli se dočkat, až začne účinkovat aspirin, jenž před tím spolykali.

„Tak proč už nezačneš, baby?“ vyzval ji. „Jako sociální pracovnice bys měla dávno poznat nějaké duševní úchylky v chování našeho subjektu, ne?“

„Prosím tě, Luku, co kdybychom si s Nicholasem Fearingem dali pokoj aspoň při obědě? Mám už z toho prohlížení mikrofilmů úplně oddělané oči. Jen co budu mít příležitost, zruším své předplatné na Timesy. Když je něčeho moc, tak je toho příliš.“

Celou hodinu tedy jen klábosili o vzájemných pozicích Bostonského a Metropolitního Muzea Umění, o přínosu dalšího vlastního vzdělávání se při zaměstnání a o nejlepších filmech, které viděli. Luke: Tisíc klaunů, Karen: Annie Hallová, Srdcový král. A zničehonic, právě uprostřed diskuze o Cheeversových a Faulknerových povídkách, se Karen zarazila usmála se a řekla, „Díky, přesně tohle jsem potřebovala.“

Luke spokojeně kývl, otevřel blok s poznámkami a začal jím pomalu listovat. Informace, které dnes získali, jim mnoho nového nepřinesly. Nicholas Fearing byl prostě fenomén Pan někdo. Pokud na něm bylo něco opravdu podivného, jak Luke zaregistroval, tak jedině totální absence politických nepřátel. A zřejmě z tohoto důvodu neměl také ani kritiky mezi novináři. Jak na stránkách Newsweeku tak i Timesů jej v rozsáhlých komentářích chválili a opěvovali za to, jak šikovně vstoupil dojednání a uplatnil svůj vliv při řešení dvou závažných a komplikovaných zaměstnaneckých sporů, jež v krátké době po sobě vypukly. Dělníci jedné z obrovských oceláren po Fearingově osobní intervenci ukončili tříměsíční stávku a uzavřeli s managementem

podniku novou dohodu a Lukeovi se dokonce nepodařilo najít jediné slůvko nespokojenosti s touto smlouvou. Ani ze strany vedení ani z řad zaměstnanců.

Stejně tak Karen nenašla žádné kompromitující materiály v novinách, které studovala. Ze všech nashromážděných faktů však na oba zapůsobilo množství úspěšných žalob a následných procesů s nemalými tresty uloženými bossům organizovaného zločinu, kterých Fearing dosáhl za svého působení ve funkci ministra spravedlnosti.

Několik šéfů podsvětí, kteří nedotčeni a v klidu přežili válku vedenou proti zločineckým organizacím Robertem Kennedym, bylo odsouzeno k mnohaletému žaláři a dva nejmocnější, Sammy Gambone z Province a Arthur Krenz, majitel luxusních hotelů a kasin v Las Vegas, raději spáchali sebevraždu, než by čelili trestnímu stíhání vedenému Nicholasem Fearingem.

„Nic moc, viď?“ povzdechla si Karen, když skončila.

„Na první pohled se to tak může jevit,“ odvětil Luke, „ale během tvého komentáře jsem měl několikrát pocit, že jsem něco zaslechl, ale pořádně jsem to neposlouchal. Jestli mi rozumíš, co tím chci říci.“

„Hmm, no myslím, že ano.“

„Dovol tedy, abych ti ukázal, jak většina doktorů řeší problémy,“ pokračoval Luke. „Za prvé vždycky vycházejí z předpokladu, že odpověď vysvětlující pacientův vážný stav existuje. Potom shromáždí veškeré informace, které

pokládají za potřebné, a hledají příznaky choroby. Když to nestačí, hledají další informace a celý proces opakují, přičemž nezapomínají na základní předpoklad, že řešení tady někde musí být. Často jsou nuceni vzdát se známé teorie, že chorobu zapříčiňuje jeden určitý patologický proces a musí najít dvě nebo více funkcí, které selhávají současně. Dřív nebo později, nalezne schopný lékař odpověď anebo její podstatnou část, a může stanovit diagnózu, ovšem za předpokladu, že je natolik chytrý, aby získal správnou informaci.“

„A ty si myslíš, že řešení problému Fearing je ukryto někde tady v našich poznámkách?“

„Netvrdím, že úplné, ale podstatné určitě. Přísahám, že jsem měl na okamžik pocit, že už ho mám.“

„Tak dobře, ale co teď? Pátráme dál?“ naléhala a uvědomila si, že je Luke nabit energií a odhodláním, jaké u něj dosud nepozorovala. Kdybych měla ještě někdy onemocnět, pomyslela si, tohle je ten pravý doktor, je muž bych se svěřila do péče. Kde vlastně jsou všichni ti geniální lékaři, když je člověk nejvíc potřebuje?

„Ano, potřebujeme se dozvědět víc,“ souhlasil Luke.

„Ještě asi tak dvě tři hodinky a určitě to přijde. Jen se bojím, že někomu tady časem dojde, proč se mu můj obličej zdá být povědomý. A potom bude po všem.“

O hodinu a půl později se dočkali. Zpráva, kterou tak netrpělivě hledali, pocházela ze společenské rubriky tři roky

starého bostonského Globu. Luke se ve svém bleskovém průzkumu zaměřil především na přední a textové stránky, ostatní části nechával bez povšimnutí a byl by přehlédl i tuto. Vrátil se z toalety a chystal se posunout si obraz v prohlížečce, neboť stránku, kterou v ní měl, již prozkoumal, když na poslední chvíli zahlédl Fearingův obličej uprostřed malé skupinky na fotografii při jejím spodním okraji.

„Slyším a neposlouchám, dívám se a nevidím,“

konstatoval nahlas a znovu a znovu si pročítal text pod snímkem a kratičkou zprávu vedle. „Karen, pojď sem, podívej se,“ zavolal v rozrušení až příliš hlasitě. Poslušně se obrátila k přístroji, zatímco všechny tváře v sále se otočily směrem k nim.

„Jo, už jdu,“ zamumlala a s pohledem upřeným na obrazovku se postavila za něj a položila mu ruce na ramena.

„Myslíš, že to je už moc, aby to mohla být jen náhoda?“

„Až příliš,“ prohlásil vítězoslavně. „Až příliš.“

Spokojeně se chichotal a nechal ji, aby si s rukama kolem jeho krku vše sama přečetla.

Politickoekonomický galavečer desetiletí se jmenoval článek komentující významnou společenskou událost ve městě. Pět tisíc dolarů stála vstupenka na prominentní večírek ve Stonehillu, sídle průmyslníka Alberta Juliana. Na snímku jsme zachytili jednoho z vesele se bavících návštěvníků, Nicholase Fearinga, nadějného kandidáta na

post viceprezidenta s manželkou Angelou a samotného hostitele, pana Alberta Juliana a jeho syna Carla.

„Carl Julian, ksicht, který může milovat jen vlastní otec,“ poznamenal Luke a opisoval si článek, datum a číslo stránky do bloku. Potom se rozhlédl na všechny strany, vytáhl mikrofilm z přístroje a strčil si ho do kapsy.

„Tedy doktore Coreyi,“ rozhořčeně reagovala Karen.

„Byla jsem ochotná smířit se s tím, že jste násilník a vrah, ale obyčejný zlodějíček. No nic, moje maminka vždycky tvrdila, že se v lidech nevyznám.“

„Ještě že to je jen kopie Globu a ne něčeho tak důležitého jako třeba Technický magazín, že?“ culil se Luke a sbíral ostatní poznámky. „Dělej, ať odsud co nejdřív vypadnem.“

„A kam jdeme?“ volala za ním.

„Rozměnit peníze na drobné a najít telefon. Jeden muž jménem Albert Julian určitě hoří nedočkavostí, aby si s námi popovídal.“

„Ale Lukeu, jak si můžeš být tak jistý, že otec je do toho zapleten spolu se synem?“

„Carl je obyčejný idiot. Pochybuju, že by sám dokázal vylézt ven z místnosti, která má víc než jedny dveře. Tohle řídí někdo mnohem mocnější a ty jsi sama vyloučila možnost, že by to mohl být Fearing, když je pět set mil odtud ve Washingtonu. Musí to být Albert Julian. Kromě

toho, podívej se,“ dodal a vytáhl z peněženky navštívenku.

„Tohle jsem si vypůjčil od našeho přítele Jamese Speara.“

„Stonehill 5492477,“ četla Karen. „Páni, to je Julianovo sídlo. Myslíš, že to bude jeho telefon?“

„Ty o tom pochybuješ?“

„Tak jdeme, kapitáne. Najdu vám nějakou hezkou telefonní budku někde v ústraní. Myslíte, že kdyby byla opravdu daleko od lidí, tak že bychom mohli.“

„Až jindy, bláznivá ženská. Až jindy.“

Albert Julian se od smrti svého syna necítil dobře.

Trpěl neustálými záchvaty závratě a v několika případech zvrátil jídlo, aniž by měl čas odejít od stolu. Snažil se trávit co nejvíce času venku na zahradě a mnohem častěji než obvykle relaxoval ve svém čtyřmetrovém bazénu s vířivkou.

Ale ani dvě dvacetileté modelky, které zaměstnával, nedokázaly podivné symptomy zahnat. Přestože dosud nemíval problémy s erekcí, tentokrát se přes všemožnou snahu nedostavila. Poprvé po mnoha letech se neovládl a vybil si vztek na jedné z dívek, což ho stálo několik tisíc dolarů a mladou modelku více než deset hodin strávených na stole plastického chirurga.

Proti své vůli proklínal Julian častokrát jak Dona Nicholase Ferlazza, tak sliby, kterými se tenkrát tu noc před dvaceti zavázaly všechny hlavy jednotlivých Rodin a spojily

se k velké operaci. On musel úspěchu La Tartarugy přinést největší oběť život jediného syna.

Od Carlova pohřbu uběhlo jenom několik hodin.

Julian se natáhl na svou obrovskou postel, ale usnout se mu nepodařilo. Nepomohla mu ani sklenka kvalitního starého koňaku, která zůstala ležet způlky nedopitá na stolku. Živé a bolestné vzpomínky na vznik a vývoj La Tartarugy ovládly zcela jeho mysl. Až po dlouhé době ho přece jen přemohl alkohol a jakési morbidní okouzlení mnohaletým dílem. Uvolnil se, zavřel oči a nechal představy volně plynout.

Byla to částečně opravdu jeho myšlenka. Jeho a Dona Nicholase. Všechno začalo v červnu 1957. Tenkrát nebylo postavení Julianovy rodiny nejlepší a obchody se také nevyvíjely právě úspěšně. Usilovná snaha eliminovat dva nejvlivnější rivaly mezi klany v Nové Anglii vyústila v nekonečné a nikam nevedoucí krvavé lázně, které všechny jen vysilovaly a připravovaly o nejlepší muže. Získávání dalších prostředků bylo stále obtížnější a Albertu Julianovi bylo naprosto jasné, že je jen otázkou času, kdy kulka vraha nebo finanční pohroma jeho říši docela zničí.

Nicholas Fearing tou dobou již dávno pronikl do všech tajů, jemnůstek a nuancí komplikované americké ekonomiky, justice a politického systému a vším tím upřímně a hluboce opovrhoval. Americkou vládní formu pasoval na „Ústavní pokrytectví“ v čele se slabošskými

nevzdělanci s omezenými vizemi budoucnosti, ale korumpovanými a zcela ovládanými penězi. Nebylo obtížné dostat je před soud a ten zase následně snadno ovlivnit kterýmkoli ze všech možných kontrolních mechanismů.

„Můžeme to mít v rukou úplně všechno, Done Alberto,“ prohlásil jednoho dne. „Ovládnout celou zemi.

Potřebné nástroje máme tady ve svých hlavách a naše touha nás povede. Musíme být jen dost trpěliví a opatrně a pečlivě všechno naplánovat.“

Pokračoval vychvalováním svého otce, strýce, Dona Alberta a ostatních za to, že položili základy, na nichž je nyní možné stavět. Snažil se nahradit nedůvěru a netoleranci, které mezi jednotlivými Rodinami včele zemi vládly, společnými cíli, jednotným postupem a dokonalou organizací. Opozičníky a rebelanty získával pro svůj plán metodou finančních manipulací, sužováním všemi dostupnými zákonnými prostředky a jen v nejnutnějším případě použitím síly. Pro začátek pověřil Dona Alberta, aby svolal schůzku nejmocnějších klanů, na níž se chystali získat je pro svůj záměr slibem dosažení nepředstavitelného bohatství a moci pro ně, jejich děti a děti jejich dětí.

Zpočátku by měli postupovat pomalu a velice opatrně.

Každá Rodina by potřebovala nepřetržitě se posilovat ve své důvěře v Dona Alberta a jeho schopnost splnit vše, co slíbil, ať už kontrolu odborů, továrny nebo i určitého politika. V

závěru by mělo být díky Fearingem řízeným plánům a manipulacím zřejmé, že tyto sliby již také nesou své plody.

Fearing kladl důraz na to, aby v samém úvodu věděli o jeho existenci, schopnostech a rostoucím politickém vlivu jen Juliano a jeho nejbližší poradci. Později by se toto tajemství mohlo rozšířit na Dony zúčastněných Klanů.

Cíl: postupná kontrola nejdůležitějších průmyslových odvětví, obou komor parlamentu a nakonec úřadu prezidenta.

Přes mnohé počáteční pochybnosti a obavy vzbudil Juliano pod Fearingovým inteligentním vedením a rozhodováním obezřelý a opatrný zájem. Nejdříve však předložil Fearingovi několik vlastničtí požadavků. Fearing si s nimi poměrně snadno poradil a tak za necelý rok se Don Alberto Juliano, oslabený vůdce otřesené Rodiny, přeměnil v Alberta Juliana, finančního magnáta a slibného průmyslníka, jenž měl pod kontrolou veškeré operace Syndikátu na severovýchodě.

Změny se začaly projevovat nenápadně ale energicky, aniž by kde vznikl jen náznak podezření, že je Fearing do něčeho zapleten. Jen v nevyhnutelných případech, po jeho rozhodnutí, že neexistuje schůdnější cesta, přišlo ke slovu vydírání, vyhrožování či hrubé násilí. Manipuloval lidmi, společenským děním a konečně celým ekonomickým systémem stylem velmistra, jenž hraje dálkovou šachovou partii se začátečníkem.

Téměř za dva roky od prvních rozhovorů s Fearingem, svolal Julian šest šéfů nejmocnějších organizací v zemi. Na tomto setkání uskutečněném na od světa odříznutém ostrově Grand Cayman v Karibském moři, byl položen opravdový základ pro akci nazvanou La Tartaruga. Fearing zůstal během konání tajné schůzky v Bostonu, ale denně vše s Julianem telefonicky konzultoval. Byl schopen řídit poradu na dálku a zároveň pokračovat v přípravách na převzetí funkce guvernéra státu Massachusetts.

Právě Don Alberto navrhnul jejich hnutí jméno.

Aliance se nechala inspirovat obrovskými mořskými živočichy obývajícími ostrov a přijala název La Tartaruga, Želva. Těžce se lopotící, ale neochabující a tvrdá, trpělivá a prakticky nezničitelná.

O šest měsíců později, poté, co měl každý z šesti vůdců možnost dostatečně se na nejrůznějších příkladech přesvědčit o Julianově genialitě, setkal se se všemi samotný Fearing, opět na ostrově v Karibském moři. Tady vysvětlil svou roli muže v pozadí. Poměrně snadno si je získal a všichni Donové nadšeně přísahali na La Tartarugu a své spojenectví a věrnost zpečetili krví.

„Nic nesmí stát v cestě realizaci našeho plánu. Žádné banální předsudky. Žádné finanční konflikty. Žádné emocionální svazky. Žádné pokrevní pouto. Vše musí být obětováno vůli většiny.“

Postupně a nenápadně se tato vůle většiny stane vůlí Nicholase Fearinga.

A nyní, kdy je hodina H La Tartarugy na dosah ruky, byl Albert Julian donucen přinést nejvyššímu cíli tu největší oběť, život svého jediného syna, prostého člověka, jehož jediným zločinem bylo to, že měl příliš velké množství informací, příliš málo inteligence a žádnou sebekontrolu.

A čím déle o smrti syna Julian přemýšlel, tím více byl přesvědčen o jedné věci. Vinu za to vše nese ten bezvýznamný lidský červík z Cape Codu jménem Lewis Corey. Zaplatí za to utrpením a smrtí. Nejen on sám, ale celá jeho rodina. La Tartaruga pomstí svého syna. Jméno Corey musí zmizet z povrchu světa.

„Tady Burton, pane.“ Zapraskání interkomu probralo Alberta Juliana z bolestného snění.

„Co je?“ zeptal se a nepokoušel se ani na okamžik skrýt podráždění, že je rušen.

„Máte telefon, pane. Ten člověk tvrdí, že je doktor Luke Corey a že s ním prý chcete mluvit.“

„Jak se jen, hergot, dozvěděl… no nic, Burtone. Vezmu si to tady.“ Prkenně vstal a pomalu kráčel k mramorové toaletce, aby se osvěžil chladnou vodou. Opláchl si obličej, dopil zbytek koňaku a než zvedl sluchátko, pohodlně se usadil na lůžko.

„Albert Julian.“

„Pane Juliane, tady doktor Corey. Jistě dobře víte, proč vám volám.“ Z magnátova nízkého, vůlí ovládaného hlasu Luke vycítil rozhodnost a marně skrývanou agresivitu.

„Obávám se, že nikoli, pane Coreyi. Ale přesto by mě zajímalo, jak jste získal mé soukromé číslo.“ Tak teď mi ty ubohý doktůrku ukaž, jak se vypořádáš s opravdovým profesionálem, pomyslel si Julian.

Luke na chvíli zaváhal a neodpověděl okamžitě. Místo toho se otočil a sledoval Karen, jak si spolu s ostatními zákazníky u Walgrea nezávazně prohlíží vystavené zboží.

Ve stejném okamžiku se otočila i ona a jejich pohledy se střetly. Tázavě kývla, Luke neurčitě pokrčil rameny a ona mu na znamení úspěchu odpověděla jednoznačným zvednutím zaťatých pěstí se vztyčenými palci.

„Jsem doktor Corey, pane Juliane,“ začal Luke co nejenergičtěji. „Mám dojem, že není vhodná doba na nějaké hrátky. Už týden mě honí a pronásledují. Dva dobří, nevinní lidé byli zavražděni a já dobře vím, že jste za mnohé z toho, ne-li za všechno, odpovědný. Takže, teď se mnou budete jednat na rovinu, nebo všechny informace, které jsem získal, okamžitě zveřejním. Vyjádřil jsem se dost jasně?“

Albert Julian cítil, jak mu začínají hořet tváře. Tak dobří a nevinní lidé, pomyslel si. Ty jsi zavraždil mého jediného syna, ty domýšlivý chudáčku, a přitom nejsi víc než kousek hovna! Zabil jsi ho a teď mě chceš strašit nějakými směšnými výhrůžkami?

Zhluboka se nadechl, než odpověděl, ale musel ze všech sil držet sluchátko, aby mu nevypadlo z třesoucích se rukou. „Dobrá, doktore Coreyi, předpokládejme, že o potížích, v nichž jste se ocitl, něco vím. Ale přesto nechápu, proč jste se rozhodl mi volat?“

Ve skutečnosti Luke ani nedoufal, že rozhovorem získá něco víc než pouhé přiznání, že je Julian do záležitosti zapleten. Ale povzbuzen poměrně snadným úspěchem, kterého tak nečekaně rychle dosáhl, rozhodl se dohnat ho ještě dál, tak, jak se před tím s Karen domluvili.

„Rád bych s tím skoncoval, pane Juliane. Výměnou za mé mlčení chci lidi odpovědné za smrt Connie Evansové a Theony Settlesové. Chci záruku bezpečnosti pro mě a Karen Samuelsovou. Chci, abyste formou dopisu zdokumentoval způsob vašeho zapojení do celé aféry. Ten dopis mi dáte výměnou za dokument, jenž vlastním, a po němž celou dobu jdete. A konečně, chci peníze půl miliónu dolarů, abych se vyjádřil přesně. Až obdržím vaše psaní a požadovaný finanční obnos, a až budeme v bezpečí za hranicemi, zašlu vám materiály, které zas chcete vy.“ Lukeův tep se vyšplhal hodně přes stovku a i jemu se roztřásly ruce.

„Doktore Coreyi,“ Julian výrazně zvýšil hlas. „Na člověka, jenž se nemůže ukázat na veřejnosti kvůli podezření ze spáchání dvou vražd, jste docela drzý a domýšlivý. Co byste asi tak mohl mít, že by mi to stálo za

půl milionu dolarů, nemluvě o přiznání ke dvěma zločinům, které jsem nespáchal?“

„Zase si se mnou zahráváte, pane. Vím všechno.

Ferlazzo, Fearing, Damian Steele, úplně všechno.“ Luke nabral dech a rozhodl se, že nastal čas vytáhnout poslední kartu. Nemohl tušit, jakou toto eso vyvolá reakci. „A co víc, mám také výpověď vašeho syna Carla, kterou udělal, když jsem ho zhypnotizoval. A je toho dost, abyste z toho měli pořádné problémy oba, vy i váš synáček.“

Na druhé straně aparátu se rozhostilo ticho. Když Albert Julian konečně promluvil, hystericky ze sebe chrlil slova vysokým, pronikavým hlasem člověka, jenž není schopen déle se ovládat a skrývat své pravé myšlenky. „Můj syn Carl je mrtvý, ty hajzle. Kvůli tobě. Nebudu s tebou uzavírat žádné smlouvy, protože chci, abys zemřel. A taky zemřeš, to si piš. Nebudu se s tebou na ničem domlouvat, protože to nemám zapotřebí. Myslíš snad, že nějaký ubohý cár papíru může ohrozit La Tartarugu? Komu bys ho chtěl předat? Policii? Cha! Je naše. Tisku? Ten máme taky.

Politikům? Jsou pod naší kontrolou. Ha. Nemůžeš s tím jít nikam, Coreyi. Nikam. A ty to dobře víš. Jediné, na čem bych se snad s tebou mohl dohodnout, je slib, že ti zaručím rychlou a ne ukrutnou smrt, když mě ušetříš dalšího zdlouhavého pátrání, kde se skrýváš. Ty si se mnou totiž zahráváš. Zkoušíš mě zastrašit směšnými, prázdnými výhrůžkami, které nemůžeš naplnit. Jestli chceš, tak si hraj

dál. Když tě to baví, klidně. Ale jsi ztracený. Už teď jsi mrtvý. A tvoje tělo nikdo nepohřbí, zůstane pohozené jen tak, aby ho mohli oklovat ptáci a na kost okousat potulní psi.

To bude pomsta za mého syna.“

Neschopný slova a téměř v šoku si Luke tiskl sluchátko k uchu. Ozývalo se v něm do morku kostí pronikající příšerné sténání a úpění, vzápětí vystřídané krutým skřehotavým smíchem. Následovalo cvaknutí a ticho.

Zůstal nehnutě sedět s pohledem upřeným na telefon.

Teprve po chvilce si ho Karen všimla a spěchala otevřít dvířka budky.

„Lukeu, co se stalo? Je ti něco?“ vyzvídala.

„Pomoz mi odtud,“ zamumlal. „Prosím tě, pomoz mi rychle pryč.“

Bez vyptávání ho podepřela, aby se mohl postavit, a vedla ho z obchodu ven do chladného, šedého odpoledne.

Odvlekli se o několik bloků dál, Luke se do ní pravou paží zavěsil a pohled upřel do chodníku. Karen zabočila k malému, zablácenému hřišti a posadila se vedle něj na dvě klády, součást jakési složité dětské prolézačky. Tři černošští mladíci, kteří si hráli uprostřed miniaturní pevnůstky, zvážili nejdříve možnost, že by dvojici obtěžovali, ale potom to vzdali, přeběhli přes pozemek a zmizeli na ulici.

Luke měl blízko k pláči a když se mu konečně podařilo promluvit, ochraptělý hlas mu selhával.

„Je po všem Karen,“ řekl a položil si hlavu do dlaní.

„Julian je šílenec. Je to mnohem horší, než jsme čekali. Je přesvědčený, že jsem mu zabil syna. Nedá pokoj, dokud mě nedostane a nezavraždí. Je úplně šílený.“

„Ale Lukeu, uklidni se a vzpamatuj,“ naléhala.

„Vydýchej se pořádně a potom mi podrobně řekni, co ses dozvěděl.“

Luke se pustil do vyprávění, ale po chvíli propukl v pláč, objal ji a pevně přitiskl k sobě. Zoufale vzlykal a Karen viděla, že se ocitl na pokraji zhroucení, vyčerpaný neustálým náporem bolesti, nejistoty a zklamání.

„Miluju tě, Lukeu,“ šeptala mu tiše a jemně ho hladila po vlasech. „Ať se stane cokoli, na tom se už nic nezmění.“

Trvalo téměř čtvrt hodiny, než se vzpamatoval natolik, aby byl schopen přetlumočit jí celý svůj rozhovor s Albertem Julianem. Pozorně ho poslouchala, a když skončil, lehce hvízdla.

„A ty mu věříš, zlato?“

„Konkrétně čemu?“ opakoval mrzutě. „Tomu o kontrole policie, tisku a politiků, nebo těm slibům, že nechá ptáky oklovat dočista moje kosti? Vlastně mi nemusíš odpovídat. Věřím totiž úplně všemu, co řekl.“

„Ale kdyby to bylo tak jednoduché, proč by ti to vůbec říkal? Co by tím získal?“

„Neměl v úmyslu mi nic povídat, snad by mi byl jen dal nějaký slib, aby ze mě všechno vypáčil. Ale potom jsem

se zmínil o Carlovi a on jakoby se zbláznil. Vřískal do telefonu jako cvok, ježíšikriste, to bys musela slyšet.“

„Nevíš, co by to mohlo být, ta La Tartaruga?“ zeptala se a otřela mu slzy.

„Ne, asi jméno nějaké jejich tajné organizace. Co na tom teď záleží? Jsme v koncích. Julian to ví a my to víme taky. Jediná naděje, která nám nyní zbývaje zavolat mu znovu a pokusit se o nějakou dohodu.“

„A ty myslíš, že by na nějakou přistoupil?“

„Jen do té doby než kolem sebe neshromáždí dost mrchožroutů a hladových psů,“ řekl a otřásl se. „Páni, on myslí, že jsem zabil Carla. Zřejmě další Steeleovo dílo.“

„Lukeu, ještě přece musí existovat někdo, na koho bychom se mohli obrátit. Co ten profesor italštiny? Slíbil ti přece pomoc, když za ním zajdeš.“

„Ale Karen, podívej se pravdě do očí. Nikdo neuvěří lidem podezřelým z dvojnásobné vraždy. Jakmile dáme dopis a fotku z ruky, nemáme nic. A komu bychom je měli předat? Učiteli z Harvardu? Co nám to bude platné? Musíme se obrátit na někoho významného, někoho kdo má vliv a zároveň to není jejich člověk. Někomu, kdo nám dá možnost vylíčit náš příběh dřív, než se dostanem do rukou policie.

Ale jak zjistit, na které politiky, novináře nebo policajty se můžeme spolehnout? Jediné chybné rozhodnutí a jsme ztraceni, přijdeme o všechno. Miluju tě. Chci, abychom zůstali naživu. Nemůžu se sám rozhodnout, když je vsázce

tak mnoho. Myslím, že bude nejlíp, když se pokusíme o útěk.“

Karen se zvedla, poodešla o pár metrů a zadívala se na řadu starých dvoupatrových domů lemujících jednu ze stran hřiště. „A kam chceš utéct, Lukeu? Se stovkou dolarů a kradeným autem se nedostaneme dál než do Worcestru. Ne, sám jsi říkal, že musíme vycházet z předpokladu, že řešení problému existuje.“

„To platí v medicíně,“ zaprotestoval a rozhodil bezmocně paže. „Tohle je něco ji…“

Ale větu už nedokončil. Karen vzrušeně zavýskla, rozběhla se zpátky k němu, klekla si před něj do bláta a položila mu ruce na kolena. „Lukeu,“ řekla s očima sklopenýma k zemi. „Pověz mi něco o Národním institutu zdraví. To je docela významné místo, ne?“

Lukeovy rozpaky nad jejím náhlým nadšením trvaly jen několik vteřin. Aniž by se namáhal sundat jí ruce z kolen, vyskočil a pohlédl na ni dolů. „Zbláznila ses, Karen?

Otec by nám za nic na světě nepomohl.“

„A proč ne?“ nevzdávala se.

„Léta jsme spolu nemluvili. Pro něj jsem vlastně mrtvý už dávno.“

„Jak to můžeš vědět, Lukeu?“ vyskočila nahoru. „Je to přece tvůj otec.“

„Ale to neznamená…“

„Sám jsi říkal, že ve Washingtonu zastává významnou funkci a jeho slovo má jistou váhu,“ přerušila ho.

„To ano, ale nevím, jak by…“

„A navíc není moc pravděpodobné, že by patřil k Fearingovým lidem, že ne?“

„Ne, ale…“

„Copak tedy sám nevidíš, že by nám právě on mohl pomoci? Určitě tě miluje. Pomůže nám. Jenom s ním musíš promluvit. Prosím tě, Lukeu, zavolej mu. Hned teď.“

„Poslouchej, Karen,“ řekl něžně a přitiskl ji k sobě.

„Miluju tě víc než cokoli na světě, ale…“

„Ne,“ vykřikla a odstrčila ho pryč. „Když někoho opravdu miluješ, tak žádná ale nejsou. Když někoho opravdu miluješ, využiješ každou příležitost, kterou máš, riskneš cokoli. Spolkneš veškerou pýchu, kterou cítíš, a celé své mizerné bytí postavíš do boje! Lukeu, děláš to pro mě.

Pro nás dva. Zavolej mu, proboha, prosím tě, zavolej.“ Po tvářích jí stékaly slzy, ale její oči přesto zůstaly pevné a plné energie.

Chvíli ten pohled vydržel. Potom se odvrátil a nakonec na ni znovu pohlédl. Po další nekonečné minutě ticha ji vzal za ruku.

„Tak pojď,“ vyzval ji. „Lewis T. Corey II. se dočká telefonátu od Lewise T. Coreye III.“

„Co vlastně tvůj otec dělá?“ vyzvídala cestou zpátky do obchodu. „A čím vším se ten Národní institut zdraví zabývá?“

„Věř mi nebo ne, ale já o tom taky moc nevím. Ten institut je taková abstraktní špička umístěná na samém vrcholku abstraktního světa. Víš, kde je Bethesda? Hned vedle Washingtonu. Tam sídlí a je tak velký, že kdyby se někdo rozhodl udělat z něj obytnou čtvrt, tak by bylo hned po bytových problémech v přelidněných oblastech. Je to asi třicet nebo čtyřicet budov, každá pro jiný obor zdravotního výzkumu, možný i nemožný, jaký si jen dovedeš představit.

A potom je tam obrovská nemocnice, kde se nové postupy a léky zkoušejí na lidech, kterým lékařská centra již nedokáží nic nabídnout. To místo je nádherné, atmosféra děsivá a mozková kapacita odborníků pracujících ve výzkumu impozantní.“

„A tvůj otec je ředitel?“

„Jo a docela dobrý, pokud mohu soudit z toho, co jsem slyšel. Je po stu letech existence ústavu prvním šéfem, který přišel zvenku. Byl děkanem na Harvardu a zpočátku prý měl se starou gardou v ústavu dost těžkou práci.“

„Ale svým neodolatelným coreyovským šarmem nad nimi vyhrál, že ano?“ smála se a skákala přes díry na chodníku.

„Myslím, že to bylo mnohem prozaičtější a spíše než svým šarmem, vládnul kohoutky, jimiž přitékaly finance a prostě je utáhl.“ Oba se rozesmáli.

„Nevíš, jestli kamarádí s nějakým velkým zvířetem ve Washingtonu?“ Další dvě díry, další dva skoky.

„Nepochybně,“ přisvědčil Luke. „Otec je dokonalý politik. Vždycky takový býval. Vlastně by mě moc nepřekvapilo, kdybych se dozvěděl, že nedávno večeřel s Taborem nebo Fearingem. Ale spíše s oběma.“

„Ale on by byl asi dost překvapený, kdyby věděl, že seděl u stolu s Nickem Ferlazzem, zabijákem pozoruhodného formátu.“ Zachichotala se. „Zastihneš ho ještě v práci?“

„Doufám, protože pochybuju, že by měl privátní číslo v seznamu. Nikdy tam nebýval. A taky ještě není pět. Karen, poslouchej mě. Udělám, co se dá, ale nevkládej do toho člověka příliš mnoho nadějí. Já ho moc dobře znám.“

„Věřím ti, zlato.“ Vstoupili do obchodu. „Jen zachovej klid, poslouchej, co ti řekne, a uvidíš, že z toho vzejde nějaké řešení.“

Chtěla slyšet alespoň část jejich rozhovoru a tak ho přemluvila, aby nechal pootevřená dvířka budky. Souhlasil pod podmínkou, že ho nebude přerušovat. Karen přikývla, opřela se o stěnu a listovala bezmyšlenkovitě v časopise.

Luke se pohodlně zapřel a připravoval na nekonečné domlouvání se spojovatelkami. K jeho překvapení ho však

hned první sekretářka přepojila a on uslyšel znepokojený otcův hlas.

„Lukeu, jsi to opravdu ty? Jsi v pořádku? Matka i já jsme umírali strachy.“

Luke se zhluboka nadechl, pomaloučku vydechoval a teprve potom spustil. „Jo, tati, jsem to já a jsem v pořádku.

Alespoň prozatím.“

„Pane bože, Lukeu, my jsme prožili děsný týden.

Několikrát u nás byla policie, maminka je z toho všeho úplně vyřízená. Kde jsi?“

„Klid, tati. Všechno ti povím. Jsem v Bostonu s jednou mladou ženou. Jmenuje se Karen Samuelsová. Máme problémy, opravdu vážné.“ Na okamžik se odmlčel, aby si v hlavě vše srovnal, ale otec hned spustil.

„Lukeu, musíš jít na nejbližší oddělení policie. Ti detektivové, kteří tady byli, říkali, že by tě mohli i zabít, když se jim dobrovolně nevydáš. Běž na policii a já zařídím další. Najmeme si ty nejlepší právníky a uděláme všechno, co bude třeba, abychom ti pomohli. Máme tě moc rádi, Lukeu. Přál bych si, abys to už měl všechno za sebou, bez ohledu na to, cos udělal.“

„Tati, já jsem nic neudělal,“ namítl Luke a ze všech sil se snažil skrýt podráždění v hlase. „Náhodou jsem se ocitl uprostřed spiknutí, které má v plánu převzít do svých rukou vládu v této zemi. Vím, že to zní neuvěřitelně, ale honí nás, protože máme v rukou důkazy, že Nicholas Fearing je

členem tohoto spolku intrikánů. Nemůžeme jít na policii, mají ji pod kontrolou, i ta je zapojena do příprav… jistě, ne všichni, ale…“

„Lukeu, uklidni se,“ skočil mu otec do řeči. „Chápu, že máš za sebou strašné zážitky, ale musíš se zklidnit a poslouchat mě. Připadáš mi trochu divný. Poslyš, mám v Bostonu pár přátel, jsou to skuteční odborníci ve svém oboru. Mohli by ti pomoci, kdybys mi řekl, kde jsi…“

„Nepotřebuju žádný psychiatry, tati.“ Chtělo se mu křičet. „Nejsem paranoik a nejsem ani vrah. To, co ti říkám, je pravda!“

„Dobře, Lukeu,“ odpověděl otec profesionálním tónem.

„Tak je to pravda. Jen mi pověz, kde jsi a já ti pošlu někoho na pomoc, jak nejrychleji…“

„Ne, taková pomoc mi není nic platná. Chci někoho, kdo má postavení, vliv a moc a kdo není členem té spiklenecké bandy. Musí mě vyslechnout a přečíst si materiál, který mám. Tati, mám vážný důvod se domnívat, že prezident Tabor je ve velkém nebezpečí. Kdybys promluvil s ním, nebo s některým z jeho poradců…“

„Lukeu, musíš se uklidnit,“ ozvalo se na druhé straně tentokrát s pravou otcovskou neústupností. „Nejbezpečnější místo pro tebe je v této chvíli na policii nebo v nemocnici.

Tak zajdi na některé z těchto dvou míst a odtamtud mi znovu zavolej, budu čekat.“

„Tati, ty mě vůbec neposloucháš. Zatraceně, nikdy jsi mě pořádně neposlouchal. Já ti tady volám a prosím o pomoc a ty mě posíláš přímo za těmi, kteří mě celou dobu pronásledují. No nic, nevadí. Zvládl jsem to sám do teďka, postarám se o sebe i dál. Díky za nic.“

A aniž čekal na odpověď, zavěsil.

Vztekle rozrazil dveře a vyrazil ven z obchodu, až za ním Karen musela téměř běžet, aby mu stačila. Nakonec se o několik bloků dál zastavil.

„Vidíš. Říkal jsem ti, že mě ani nevyslechne,“ vyštěkl jí do tváře.

„Možná, že to neudělal,“ odvětila stejně prudce. „Ale ty taky ne. Krucinál. Nemohla jsem ani uvěřit tomu, cos povídal. Mluvil jsi opravdu jak těžký paranoik. Nejsem doktor, ale asi bych si taky myslela, že jsi cvok.“

„Ale vždyť všechno, co jsem řekl, je pravda.“

„To já přece vím, ty troubo. Ale jak to má pochopit tvůj otec, když jsi jen vztekle křičel, vztekal se a potom zavěsil?

Tak je to, brouku. Takže od této chvíle jsi tady na rozkazy až druhý.“

„Co tím chceš říct?“

„Že přebírám velení. Buď uděláš to, co ti řeknu, nebo jdem zkusit štěstí na policii.“

„Vždyť víš, že to riskovat nemůžeme…“

„A první věc, kterou podniknu, bude osobní návštěva u tvého otce.“

„Cože?“ vykřikl nevěřícně Luke.

„Myslíš, že by ses dostal z Bostonu jenom po vedlejších silnicích?“

„Jistě, ale proč?“

„Protože dnes v noci pojedeš do Washingtonu. Sám.“

Téměř hodinu se hádali a přeli, než jí Luke ustoupil.

Neměla v úmyslu měnit ani jediný bod svého plánu.

Vycházela z toho, že Julian a jeho lidé předpokládají, že budou cestovat společně a také chtěla využít skutečnosti, že její fotka nebyla zatím nikde publikována, takže ji nikdo nemůže poznat. Byla si stoprocentně jistá, že se jí podaří přesvědčit Lukeova otce o tom, že jeho syn měl ve všem pravdu.

„Pojedu hned příštím autobusem a už zítra se s ním setkám,“ prohlásila rozhodně. „Ty se budeš pohybovat jen po místních komunikacích a jenom v noci, takže bys mohl do Washingtonu dorazit asi tak pozítří. To bude sobota.

Dohodneme si místo, kde se sejdeme, a když se mi nepodaří dostat tam tvého otce, přijdu sama. Kdyby tě kdekoli zatkli, bude stačit, když mu zavoláš. Oba pro tebe přijedeme.

Národní institut zdraví má jistě nějakou pohotovost a přes ni ho určitě seženeš v kteroukoli denní i noční hodinu.“

Byla naladěná ohromně pozitivně a trvala na dodržení i těch nejmenších detailů svého plánu. Luke měl mít originál

dopisu i fotografii a články u sebe. Ona poveze kopie, všechny jejich poznámky a mikrofilm. Setkání se uskuteční v kanceláři Lukeova otce v sobotu v osm hodin večer.

Seděli spolu v autě na Boylstonské ulici, několik bloků od autobusového nádraží a zdálo se, že Luke začal konečně věřit v úspěch akce, kterou vymyslela a navrhla.

Celodenní mrholení přešlo znovu v pořádný liják a jak seděli ruku v ruce v autě, s očima zvlhlýma dojetím naslouchali uklidňujícímu bubnování kapek na střechu vozu.

„Karen, ať už se stane cokoli,“ řekl Luke, „chci, abys věděla…“

Karen mu položila prst na ústa. „Ne, ne, nic takového.

Jen mi dej pusu na rozloučenou a všechno ostatní mi povíš, až se sejdeme ve Washingtonu pak mi to můžeš třeba tisíckrát opakovat, ano?“

„Dobře.“

Líbali se jemně a dlouho, ale potom otevřela dvířka a vyběhla ven do hustého deště. Pozoroval ji, dokud mu její žlutý pršiplášť nadobro nezmizel za rohem Arligtonské ulice, a vyrazil na cestu do Bethesdy. Rozhodl se jet na jihozápad do Connecticutu a potom státem New York až do Pensylvánie a teprve pak zamířit na jih k Marylandu.

Nastartoval a podíval se na sedačku, kde ještě před malým okamžikem seděla. V mezeře mezi polštáři byl pečlivě zastrčený revolver Carla Juliana. Věděla dobře, že by ho odmítl a tak se neobtěžovala ani zeptat. Vzal

smrtonosný černý kov do ruky a potěžkal ho. Potom ho opatrně uložil do přihrádky na přístrojové desce, projel Clarendon Street a zamířil na jihozápad, ven z města.

AKCE LA TARTARUGA

Damiana Steelea hraní karet nikdy nebavilo, vlastně neměl rád žádné společenské hry. A to, že ho okolnosti donutily hrát žolíky s takovou zrůdou, jakou byl Victor Barker, jen zvyšovalo jeho vzrůstající nespokojenost a netrpělivost. Navíc prohrál s Monstrem sto dolarů, což byla pro jeho zmírající sebekontrolu již jen rána z milosti.

Bylo pozdní sobotní dopoledne. Brian Mundt odjel již před dvěma dny do New Yorku. Po Coreyovi ani stopy, od čtvrtečního telefonátu Albertu Julianovi jakoby se po něm slehla zem. Venku vytrvale pršelo a po čtyřiceti osmi hodinách strávených společně s Victorem v hotelovém pokoji, dostřel pochyboval, zda obr dokáže říci něco jiného než „sejmi“ a „rozdávám“.

Několikrát se jen stěží ubránil pokušení zavolat Julianovi, že poté, co Carl všechno zvoral, necítí se být povinován dotáhnout Coreyův případ až do konce.

Telefon se rozdrnčel právě v okamžiku, kdy si Steele prohlížel karty, které by ho snad mohly přivést k první vítězné partii po celé hodině hry. Bylo to ještě brzy na obvyklý kontrolní hovor ze Stonehillu, takže necítil nejmenší vzrušení, když odhazoval nadílku z ruky a jako

vždy zvedal sluchátko hned po prvním zazvonění. Ale mýlil se. Volal Albert Julian.

„Damiane, Corey vylezl ven a už ho skoro máme,“

oznamoval mu starý pán.

„Ale, copak? Jen mi hezky pomalu povězte, co se stalo? Kde je?“

„V Pensylvánii. Nevím, jak se tam u všech čertů dostal, ale je tam a jede pořád lincolnem. Vyměnil poznávací značku, vzal ji nějakýmu ťulpasovi z Watertownu asi ještě před tím, než zdrhnul.“

„Chytré.“ Steele uznale pokýval hlavou.

„Zas tak moc ne. Počkejte, až vám povím, k čemu došlo. V Centrální Pensylvánii leží asi sedmdesát mil severně od Harrisburgu městečko Roseburg. Soudce a tříčlenná policejní hlídka udělali zátah na piráty silnic z vedlejších států. Nastražili na ně radar a vybírali pokuty.

Ten soudce, pokud jím ještě vůbec je, před časem pracoval pro nás.“

„Pokračujte,“ pobízel ho Steele.

„Dnes brzy ráno zaregistrovali, jak jejich časově omezenou školní zónou, kde mají povolenou čtyřicítku za hodinu, projíždí lincoln klidně osmdesátkou. Colton ho zastavil a chtěl řidičák a technický průkaz. Ten šofér sáhl do přihrádky a vytáhl na něj zbraň.“

„Jakou?“

„Nějaký revolver s krátkou hlavní. Takže milý doktor donutil policistu nastoupit do služebního vozu, odjel s ním na nějakou špinavou zapadlou cestu a přivázal ho ke stromu.

Potom se vrátil, policejnímu vozu vyřadil z provozu rádio a motor a vesele vyrazil ve svém autě dál.“ Julianův hlas zněl hystericky, přeskakoval mu nahoru a dolů, téměř zpíval.

Steele měl z toho tak trapný pocit, až se mu znechucením svíral žaludek.

„Byla s ním ta dívka?“

„Ne, jel sám.“

„Tak jak si můžete být tak jistý, že to byl on?“

„Nechte mě domluvit, Damiane. Colton byl k tomu stromu uvázaný skoro hodinu, teprve potom ho někdo našel.

Dostal se k telefonu a zavolal soudci, jenž měl zprávu o odměně, kterou jsme vypsali, zeptal se tedy chlapců z pátého okrsku. Byl to Corey, už jenom podle těch boulí a škrábanců na obličeji. Falešná značka je taky důkaz.“

„A jak víte, že ho dostaneme?“ Steele byl netrpělivý a popuzovalo ho rozvláčné starcovo vyprávění.

„Máme helikoptéru, Damiane. Zařídil jsem, že ho harrisburgská policie bude sledovat vrtulníkem. Před patnácti minutami ho zahlédli, jak pokračuje na jih. Je asi šedesát mil od marylandských hranic. Jede pomalu, zastavuje se vždy v nějaké zalesněné krajině a nikam nespěchá.“ Julian se dokonce rozesmál.

„Kde je ta holka?“

„To nevím, proč?“

Steele se nenamáhal odpovídat. Listoval poznámkami, přestože si je všechny skoro doslova zapamatoval. „Ať ho sledují, ale nechají ho být, hlavně ať se nepokouší ho dostat,“ řekl.

„To také nemají v úmyslu,“ odpověděl Julian a začínal se pomalu opět kontrolovat.

„Cože?“

„Chci ho, Damiane. Chci, abyste s Victorem jeli za ním a chytili mi ho. Na Loganově letišti na vás čeká můj speciál.

Leťte pro něj a přivezte mi ho sem. Byl bych radši, kdyby byl živý, ale netrvám na tom za každou cenu. Jakmile přistanete, budete tam mít vůz s vysílačkou. Naši lidé se mu zatím pověsí na paty na zemi, hned jak to bude možné.“

„Tak dobře,“ souhlasil Steele a oddychl si, když slyšel, že starý multimilionář již opět hovoří tak, jak na něj byl po léta zvyklý. „Jen bych vás chtěl ještě před odletem požádat o jednu laskavost. Corey, zdá se, směřuje do Washingtonu.

Tam bydlí jeho otec. Upozorněte, prosím, chlapy, kteří hlídají jeho dům, a zjistěte, jestli tam nepropukla nějaká podezřelá aktivita nebo nepřijela nějaká návštěva. Potom mi zavolejte zpátky a my vyrazíme. Mám takové tušení, že ta mladá Samuelsová už do D.C. dorazila a teď jen čeká, až přijede Corey.“

„Dokážeš to, Coreyi. Už to fakt vypadá, že to dokážeš,“

radoval se Luke, když projížděl podél Rockville Pile směrem k Národnímu institutu zdraví. Do odbočky už to nemůže být víc než deset mil. Pouhých deset mil ke Karen a do konce nočních můr. Mrknul stranou na černé kožené pouzdro odpočívající nevinně na sedačce vedle něj. Potom sáhl do kapsy větrovky a nahmatal revolver. Poté, co v Roseburgu jen o vlásek unikl, pochopil, že zbraň uložená v přihrádce na přístrojové desce mu není skoro nic platná a rozhodl se, že si ji dá na dostupnější místo.

Bolesti v zádech a v nohou, které mu znepříjemňovaly celou cestu, nyní, když se blížil do Bethesdy, nečekaně ustoupily. Poprvé po mnoha hodinách se dokázal alespoň částečně soustředit a vnímat svět kolem sebe. Vidiny, které ho neustále pronásledovaly, nebyly již tak intenzivní, nicméně honily se mu hlavou stále: Karen, Fearing, rodinná chata v New Hampshiru, Ken Putnam, Evelyn Samuelsová, Vojenská nemocnice v Tokiu, otec a další a další mu vytrvale míli za mílí zpříjemňovaly cestování.

Bylo skoro sedm večer, ale cáry mlhy a šedý příkrov mraků na obloze zavinily, že se zdálo být o hodně víc.

Závistivě pozoroval dva smějící se páry, které se kolem něj přeřítily a zjevně směřovaly za noční zábavou do města.

Karen, miláčku, zasnil se okamžitě, až to skončí, vyrazíme spolu také na flám. A bude trvat nejméně týden.

Uvědomil si, že už před dvěma hodinami ho začaly nesnesitelně pálit oči, a tak z náhlého rozmaru zabočil do stromy lemované postranní uličky a prohlížel se ve zpětném zrcátku. Opravdu, měl je nateklé a podlité krví, což ohromně ladilo s dvoudenním strništěm pod nimi. Za posledních čtyřicet osm hodin od okamžiku, kdy vyjel z Bostonu, toho moc nenaspal. Vždycky si na chvilku zdříml, ale jen v autě, protože nechtěl riskovat a zapisovat se v motelu. Jídlo také celou cestu odbýval, kupoval si občerstvení z automatů u benzinových stanic, kde tankoval.

„Za jak dlouho, že jste dokázal takhle zpustnout, pane?“ zeptal se svého obrazu.

Ale ten se k odpovědi neměl, takže Luke s povzdechem obrátil a najel zpátky na dálnici. Od chvíle, kdy jen tak tak ujel roseburgskému policistovi, prožíval dramatické okamžiky a sledoval vytrvale spíše cestu za sebou, než aby se díval dopředu. Ale jak se blížil k Marylandu, jeho pozornost přece jen ochabovala a nervozitu vystřídala únavou podporovaná euforie.

Kdyby se byl díval do zpětného zrcátka dál, zpozoroval by černý cadillac řízený chlapem tak obrovským, že jeho holá hlava zaplňovala snad víc než polovinu čelního skla.

Victor Barker proklínal svou neopatrnost, neboť se zničehožnic dostal příliš blízko za Coreyův vůz. Sundal nohu z plynu a počkal si, až mezi něj a lincoln vklouzla další dvě auta. Potom sáhl po oboustranné vysílačce ležící na

sedadle vedle něho. „Jedu pořád za ním. Stejná cesta, stejný směr,“ hlásil. „Jsme už jen pár mil od místa, kde pracuje jeho otec. Corey nepochybně míří tam. Udejte Steeleovi naši pozici a cíl cesty. Řekněte mu, že toho hajzla zmáčknu hned, jak se přesvědčím, že má ty dokumenty. Jakmile ho dostanu, nahlásím, kde jsem.“

Luke se orientoval podle obrysu nad okolí vyčnívajícího Klinického centra a dorazil na území Národního institutu po Západním bulváru. Asi před deseti lety tady strávil celý den návštěvou u přátel a dobře si pamatoval na informační tabuli ve vestibulu, kam měl v úmyslu zajít, aby zjistil, jak se dostane k administrativní budově. Za nemocnicí na parkovišti nestálo ani deset aut.

Luke zaparkoval a protahoval se vedle svého vozu, když o několik míst dál zastavil černý cadillac.

Victora Barkera zaregistroval teprve, když vystoupil a pomaličku kráčel k němu. Měl na sobě tmavý trenčkot a opíral se o nějakou hůl, přestože v jeho kolébavé chůzi s krátkými kroky nebylo ani stopy po kulhání. Na lysou lebku si nasadil neuvěřitelně směšnou vycházkovou čepici a volnou rukou mávnul na Lukea.

„Mladý muži, mladý muži,“ volal jemným vysokým hlasem s charakteristickými znaky patlavosti. „Mohl byste, prosím, pomoci starému mrzákovi?“

„Lituji pane, ale jsem také jenom návštěvník,“

vysvětloval mu Luke, zatímco se Barker přibližoval. Teprve když dorazil až téměř k němu, uvědomil si Luke, jaké je to monstrum. Instinktivně sevřel pouzdro pod paží a ustoupil o krok dozadu. Ale na opatrnost už bylo pozdě. Barker odvrátil na chvilku Lukeovu pozornost tím, že upustil hůl. A dříve než přestala poskakovat a drncat po chodníku, ocitl se obr dvěma ohromnými kroky přímo před překvapeným Lukem. Ten koutkem oka zahlédl nebezpečný pohyb těsně před tím, než na něj těžká tlapa dopadla, a reflexivně uhnul.

Přesto ránu dostal. Ne na spánek, kam původně mířila, ale zasáhla mu hlavu těsně za uchem. Odletěl o dva metry dál a dopadl na drsný asfaltový povrch parkoviště. Než se stačil vzpamatovat, stálo Monstrum nad ním, popadlo ho za krk a zvedlo do výšky, až se jen špičkami nohou lehce dotýkal země. Potom ho ruce pomalu, ale s trpělivou vytrvalostí začaly svírat pevněji a pevněji. V několika vteřinách vystřídal Lukeovu bolest i strach mlhavý pocit, že se vznáší.

Zvíře se fanaticky usmívalo a jeho růžový obličej vzdálený jen několik centimetrů od Lukeova se začal rozpíjet.

Jako z velké dálky Luke zaslechl silný ostrý zvuk, že by někoho zlobil karburátor, nebo to byla nějaká dětská bouchací kulička? V témže okamžiku svěrák na jeho krku povolil a on se jako bezmocná loutka sesunul k zemi.

Monstrum o kousek odstoupilo a s neměnným úsměvem se dívalo dolů na přední díl svého kabátu. Čepice mu sklouzla

na zem a Luke ohromeně zíral na obrovskou lesknoucí se lebku.

V několika vteřinách si také uvědomil, že v pravé ruce svírá revolver a pomalu si skládal v hlavě dohromady, co se vlastně stalo. Ale Barker se řítil zpátky na něj. Tentokrát zněla exploze mnohem silněji, ale na obra měla stejně nepatrný vliv jako před tím. Luke vystřelil ještě třikrát a každá kulka Barkera na okamžik zastavila, nebo donutila o krok couvnout. Po páté střele Luke zpozoroval, že se na obrově čele objevila tmavá díra a z ní se vylil proud krve a stékal dolů podél hlubokých vrásek v jeho obličeji. Barker se zdál být trošku omráčený, ale pořád stál na nohách ani ne metr a půl daleko a tyčil se jako temná lidská hora proti šedé večerní obloze.

Luke zmáčkl spoušť nanovo, ale ozvalo se jen prázdné cvaknutí. Nemotorně se pokoušel vstát. Avšak dřív než se mu to podařilo, ocitly se ohromné tlapy zpět na jeho hrdle, drtily mu rozbolavělé svaly a tiskly oslabenou chrupavku.

Pocit že všechno i on sám plave se tentokrát dostavil mnohem rychleji a nasedly mlhavý příkrov před očima se změnil v černou tmu.

Probral se bolestí a nedostatkem vzduchu. Musel nadzvednout a udržet hlavu v určitém úhlu, jen tak si na chvilku ulevil od bolesti a zároveň se mohl nadechnout.

Victor Barker ležel nehybně na chodníku vedle něj, potůček

krve na tváři mu pomaloučku zasychal, a nevidomýma očima zíral kamsi vzhůru.

Zabil ho druhý výstřel, jenom ten Monstrum smrtelně zranil. Škrábl ho do hrudní aorty, zeslabil její stěnu a ta tlakem při závěrečném Barkerově útoku nakonec praskla.

Zoufale pomalu se Luke škrábal nahoru a postavil se na vlastní nohy. Zvednul ze země kožené pouzdro, které před tím upustil. Rozhlédl se kolem, ale nikoho dalšího na parkovišti nespatřil. Potom, aniž by znovu pohlédl na muže, jehož před chvílí zabil, vykročil a kulhal ke vchodu Klinického centra. Žena s modře obarvenými vlasy za informačním pultem si ho se strachem a znechucením prohlížela, až nakonec nechala marných pokusů přesvědčit jej, že administrativní budova je uzavřená a poradila mu, jak se tam dostane. Krk a hrtan mu tak natekly, že vydával jen stěží slyšitelný šepot. Ale přesto musel potlačit neodolatelné nutkání říci té zvědavé ženské, „To je dobrý, ředitel je můj otec.“

Její znalosti okolí byly naštěstí lepší než vystupování, takže o pár minut později už Luke stoupal po granitových schodech poměrně staromódní stavby. Vstupní hala byla jasně osvětlená, ale nezdálo se, že by se svítilo ještě někde jinde. Zvenku byla všechna okna temná. Dveře byly překvapivě otevřené a Lukeovy naděje, že se za okamžik setká s Karen a s otcem, ještě vzrostly.

V rohu foyeru seděl za malým pultíkem uniformovaný hlídač a s tváří schovanou za rozloženými stránkami Washington Postu, studoval sportovní reportáže uvnitř.

„Promiňte,“ zašeptal Luke. „Mám tady schůzku s doktorem Lewisem Coreyem. Je už tady?“

„Nemohu sloužit,“ odvětil hlídač a vzhlédl k němu přes okraj novin. Hovořil s jižanským přízvukem a přestože Luke zahlédl úzkou štěrbinkou mezi čepicí a deníkem jen mužovy oči, měl na okamžik neodbytný a nepříjemný pocit, že už je někde před tím viděl. Naklonil se blíž, aby mu viděl do tváře a skoro vyjekl, jak mu podivný zjev skoro vyrazil dech.

Hlídač měl pečlivě upravený zakroucený oficírský knír, ale jinak vypadal opravdu tragikomicky. Pokožku měl podivně oteklou a sinavě nažloutlou a z jeho zubů se člověku zvedal žaludek, jak byly hnědé. Ze všeho nejodpornější a nápadný však byl zanícený rudý šrám táhnoucí se mu v mnoha zákrutech od pravého oka kolem koutku úst dolů doprostřed brady. O něco menší ale o to lépe vybarvená jizva mu půlila levou tvář a končila v jeho kníru. Ze rtů mu čouhal tlustý doutník dokonale ladící s odstínem jeho zubů a vydávající vlnící se štiplavý kouř.

Tak s kočkou, která se na něm takto podepsala bych se opravdu nerad setkal, pomyslel si Luke a v duchu se usmál.

„Doktor Corey,“ zasípal. „Mám se tady sejít s doktorem Coreyem.“

„Není tady,“ odpověděl ksicht a opět protahoval samohlásky.

„Dobře, tak počkám v jeho kanceláři.“

„Zamčená,“ zavrtěl hlavou vrátný a odvrátil se zpátky k novinám.

„Jen mi povězte, kde ji najdu, a já tam budu čekat.“

Luke hovořil jen s velkými obtížemi a zlostně a s hrůzou pozoroval, že je to stále horší a horší, že se mu snad hrtan uzavře úplně.

„První podlaží, chodbou doprava. Není vám něco?“

Luke neodpověděl a zamířil ke krátkému schodišti vedoucímu do poschodí. V chodbě spatřil pár nahých nohou vystrčených ze dveří kanceláře. Zamrazilo ho a belhal se, jak nejrychleji dokázal, k nehybné postavě. Byl to neznámý starší muž, evidentně mrtvý. Svlékli ho do spodního prádla a opřeli o dveře otcovy kanceláře. Ve stříbrných vlasech měl chuchvalce sražené krve, a neobvykle hladký a čistý obličej postříkaný červenohnědými zaschlými kapkami. Zadní část lebky byla odstřelená a z rozeklaného otvoru se tlačila ven kašovitá hmota.

Lukeovi se udělalo špatně. Odstoupil od mrtvoly a s neblahou předtuchou pohlédl chodbou zpět ke schodům vzdáleným zhruba dvanáct metrů. Stál na nich hlídač a usmíval se na něj. Ale knír, doutník i jizvy byly tytam.

Čepice ležela na zemi u jeho nohou a neskrývala již pečlivě

učesanou zlatou hřívu. Oběma rukama držel ve výšce pasu těžký revolver s dlouhou hlavní a mířil jím na Lukea.

Luke mimovolně vykřikl Steeleovo jméno, ale z hrdla se mu vydral jen chraplavý nesrozumitelný skřek.

„Zrovna teď mají moji muži v práci tvého otce a tu holku, Coreyi. Je konec!“ zavolal na něj Steele chladně aniž by se pohnul o krok dopředu. „Kdybys byl tak laskav a nechal ruce tak, abych na ně viděl a pomaličku přišel sem ke mně. Rád bych zkontroloval obsah toho pouzdra, co držíš.“

Luke otočil hlavou, kam až mu to rozbolavělý krk dovolil, podíval se nejdřív na mrtvého strážného a pak na opačnou stranu chodby, kde asi o osm metrů dál svítilo červené světlo s nápisem EXIT.

Jeho další pohyby založené spíše na instinktu než plánované akci řídil hlavně strach o Karen a ne snaha utéci.

Nečekaně se obrátil, ponořil se hlavou napřed do stínu u dolního okraje stěny, potom se po čtyřech vrhnul vpřed přesně v okamžiku, kdy se z druhé strany chodby ozval výstřel a těsně u jeho obličeje se odštípl kus omítky. Stačil udělat tři vrávoravé kroky, když téměř zároveň s druhou ránou ucítil palčivou bolest v levé noze.

Úder ho stočil téměř o sto osmdesát stupňů a vrhnul proti zdi, po níž se bezvládně svezl dolů na podlahu. Ležel na zádech, zavřel oči a vší silou, jež mu ještě zbývala, se snažil nadechnout. Střela mu pronikla do svalu těsně na kolenem, ale nebyl už dál schopen přesně lokalizovat bolest.

Celou dolní polovinu těla měl v ohni, jako kdyby ležel přikrytý žhavým uhlím.

Steele se pomaličku loudal k němu a očividně si vychutnával scénku před svýma očima. Luke se nehýbal, mělce dýchal a nohavice kalhot se mu rychle barvila nasáklou krví. Steele se opatrně, aby se své oběti nedotkl, sehnul a zvedl kožené pouzdro. Začal zkoumat jeho obsah a když našel dopis a fotografii, spokojeně pokýval hlavou.

„Byl jste docela dobrý soupeř, doktore Coreyi,“

prohlásil s pohledem dolů na zvětšující se krvavou kaluž roztékající se po lesklých obkladech na podlaze. „Musím přiznat, že jste si v posledních dnech vysloužil můj obdiv za to, jak jste si počínal. Kdybyste měl za protivníka někoho jiného, věřím, že byste uspěl.“

Luke otevřel oči a upřel na Damiana Steelea skelný pohled. Přes šedivý mlžný závoj jen stěží rozeznával jeho tvář. Poblouzněná mysl se upírala ke Karen. Chtěl prosit o její život. Už přece získali, co chtěli. Potom ho napadlo namluvit Steeleovi, že to, co drží v ruce, jsou jen duplikáty.

Ale nebyl schopen vydat ze sebe ani hlásku.

„Už vás nebude nic trápit, Doktore Coreyi, ani neuslyšíte tu ránu, slibuji,“ řekl Steele a zvedl zbraň do Lukeova zorného pole. Luke se zakousl do rtu a jako hypnotizovaný zíral do otvoru v hlavni.

Vyrušil ho nečekaný rámus a rozmazaná změť pohybů.

Nejdřív se ozvaly výstřely a zbraň mu zmizela z dohledu.

Zaslechl několik dalších explozí. Kolik jich bylo? Tři?

Čtyři? Zabiják se podivně natáhl do délky a vzápětí se zřítil dolů k zemi těsně vedle něj. Z dálky se blížily kroky a hlasy a nad sebou spatřil nějaké neznámé tváře. Skláněli se nad ním dva mladí muži s pistolemi v rukou. Následovaly další kroky a další, tentokrát důvěrně známá tvář.

Zaslechl otcův hlas jakoby procházející tunelem odněkud z nekonečna. „Lukeu, slyšíš mě? Jak je ti? Ach, bože… Sanitku! Rychle!“

Šedý závoj se na okamžik rozplynul, ale vzápětí mu znovu zastřel zrak. Ucítil dotek na rameni a rozeznal jiný obličej. Usilovně mrkal a snažil se zaostřit. Šedé vlasy, důvěrně známé oči, orlí nos. Teprve teď ho poznal. Byl to prezident George Tabor. „Už je to dobrý, synu,“ řekl.

„Pomoc je tady.“ Potom se rozplynul a nahradila ho příjemná záře linoucí se ze siluety jeho postavy. Luke pomalu zavřel víčka a oddal se tmě, která pohltila vše kolem.

Nastupující pocit prázdna narušila důvěrně známá vůně, vnímal jí více než dotyk ruky. Spatřil její tvář jen několik centimetrů od své a z posledních sil se usilovně snažil vnímat, dokonce spatřil slzy kanoucí jí po tvářích.

Pohladila ho po čele.

„Karen,“ podařilo se mu zašeptat.

Pokusila se usmát, sklonila se k němu, cítil dotek jejích rtů na ušním boltci. Potom ho přemohla slabost, vše se znovu utápělo ve tmě a hlasy mizely v dálce.

„Máme to za sebou Lukeu, už je to opravdu za námi.“

Zněla mu v uších poslední slova.

EPILOG, PRAVÝ KLIČ

2. června 1978

„Margaret, Karen, poslechněte si tohle. Stalo se to přesně tak, jak Tabor říkal.“ Lewis T. Corey II. seděl ve starém koženém křesle a pročítal Sunday Post. Arkýřovým oknem proniklo do pracovny ranní slunce a vdýchlo tmavě obložené místnosti tak neobvyklé teplo a život.

„Počkej minutku, Lewisi,“ zavolala jeho žena.

„Připravuji kávu. Za chviličku jsme tam. Karen, drahoušku, nakrájej, prosím tě, sýr a dej ho támhle na podnos. Jak znám svého manžela, nedostavíme-li se k audienci do několika minut, vyletí mu krevní tlak až do nebes!“

„To si dovedu představit,“ smála se Karen. Měla na sobě lehký světlemodrý župan, capkala po kuchyni v chlupatých žlutých trepkách a vnášela do ní vlastní světlo stejně zlaté jako sluneční paprsky. „Housličky jsou hotové.

Pojďme, ať se dozvíme, jak to pokračuje.“

Obě ženy poslušně napochodovaly do kabinetu, rozdělily kávu a sýr a usadily se pohodlně na tlustý koberec na podlaze. Corey považoval každý nový článek za jedinečnou událost, a Karen s Margaret si už zvykly na každodenní brífing a bavily se neutuchajícím entuziazmem, se kterým jim předčítal.

Vzhlédl od novin, aby se přesvědčil, že jsou na svých místech a bez prodlení se pustil do čtení. Jako profesionální moderátor se neprohřešil žádnou nemístnou intonací nebo vlastní poznámkou k textu.

„Fearing oznámil svou rezignaci.“

„Viceprezident popírá jakákoli pochybení, ale vzdává se všech svých funkcí a členství ve straně.“

„Pod vzrůstajícím tlakem kongresového výboru prošetřujícího případné finanční machinace, oznámil dnes viceprezident Nicholas Fearing, že rezignuje na svůj úřad.

Na washingtonskou tiskovou konferenci se dostavil v doprovodu své manželky a dcer a se stoickým klidem označil vyšetřování, které pověření členové kongresu provádějí za hon na čarodějnice, a trval na tom, že se ničeho nedopustil.

Současné

prověřování

pravděpodobně

odhalilo

nesrovnalosti ve viceprezidentových daňových odvodech z doby před třemi lety a Capitolem se nesou pověsti o tom, že proti muži, jehož většina pozorovatelů jednoznačně považovala za následníka prezidenta Tabora, budou v nejbližší době vznesena závažná obvinění.

Prezident vytrvale odmítá jakkoli se vyjadřovat k situaci, která se kolem Fearinga vytvořila, ačkoli má dnes večer v sedm hodin plánováno vystoupení v celonárodním televizním programu. Očekává se, že s politováním přijme

viceprezidentovu rezignaci a načrtne program pro stanovení jeho nástupce.“

Corey si zběžně pročetl zbývající část článku, rozhodl, že už v něm není nic nového či zajímavého a obřadně noviny odložil.

„Starý dobrý Nick,“ ozvala se Karen. „Takovou spoustu práce jste uděl, ó, jak nám všem budete chybět! Co očekáváte, že se stane potom, doktore Coreyi?“

„To nevím, Karen,“ odpověděl a podle svého zvyku napodobil Sherlocka Holmese a nacpal si dýmku oblíbeným tabákem. „Je to opravdu ironie, že ho srazí na kolena uměle vyrobené finanční machinace, metoda, jíž tak úspěšně používal on sám při likvidaci svých protivníků.“

„Slyšela jsem, že George si přeje, aby Fearing odešel nejpozději do roka pryč ze země, pokud se přesvědčí, že většina členů La Tartarugy je identifikována,“ pokračoval Corey. „Fearing pravděpodobně skončí svou kariéru tím, že na palubě lodi u pobřeží opuštěného ostrova, který vlastní někde uprostřed oceánu, napíše o svém životě román.“

„Pořád lepší, než kdyby vlastnil zalidněnou zemi uprostřed Severní Ameriky,“ poznamenala Karen. „Jenom škoda, že Albert Julian tak dlouho nevydržel, aby se s námi mohl o tu slávu podělit. Opravdu radostně bych si vychutnávala, jak jeho případ rozmazávají a trápí ho ve všech novinách.“

„Muži jako on se většinou netrápí,“ řekla Margaret Coreyová. „Ačkoli spíše je toho všeho ušetří šikovný, zkušený právník, než sklenička prášků na spaní…“

„Karen, ještě jsem se tě na to neptal,“ přerušil je doktor Corey, „ale hodně jsem o tom přemýšlel. Co byste si počali, kdybych odmítl se s tebou setkat, nebo kdyby se tvůj plán zhatil třeba jen kvůli tomu, že jsem odjel na ryby?“

„Co bychom vůbec dělali, kdybyste nepřesvědčil prezidenta Tabora, aby poslal pár lidí z tajné služby na pomoc? Asi bychom se stali dnešním hlavním chodem na večeři Nicholase Fearinga v Bílém domě.“

„Co máte s večeří? Já jsem ještě nesnídal.“

Všichni tři se otočili ke dveřím, ve kterých balancoval na dvou berlích Luke. Sádra na jeho levé noze byla hotovým uměleckým dílem. Měl ji pomalovanou a popsanou tolika autogramy těch nejvýznamnějších politiků země, že by nad tou sbírkou každý sběratel slintal závistí.

„Lukeu, víš dobře, že ještě nesmíš chodit bez pomoci,“

namítala jeho matka.

„Už mi nic není,“ zabručel Luke rozmrzele.

„Pořád stejný,“ dodala Karen a přivítala ho medvědím objetím. „Taky bys mohl pro změnu alespoň jednou poslouchat rady jiných doktorů. Nechci slyšet při obřadu žádné lékařské výmluvy.“

„Při jakém obřadu?“

„Svatebním, hlupáčku.“

„A kdo má svatbu?“

„To ti povím hned, jakmile mě požádáš o ruku,“

prohlásila.

„Hahaha a ty myslíš, že bys ji zvládl? Jak bys to chtěl udělat?“ smál se otec.

„Trpělivost a pochopení, otče,“ vysvětloval mu Luke.

„Nejdřív bych zkusil být trpělivý, potom bych se snažil ji pochopit, no a nakonec bych stejně udělal všechno, co by si přála. To je ten pravý klíč.“