MICHAEL PALMER

SMRTÍCÍ LÉČBA

Michael Palmer to znamená napínavý příběh, detektivní zápletku, a to vše v atraktivním lékařském prostředí. Není tomu jinak ani v této jeho nové knize. Veřejná nemocnice v americkém velkoměstě zápolí s nedostatkem finančních prostředků. O to víc jí záleží na čistém štítě. Náhlá dramatická úmrtí na porodnickém oddělení hrozí úplně zničit její pověst u nejširší veřejnosti. Hlavní hrdinka románu mladá lékařka vyznávající kromě tradičních lékařských postupů i zajímavé prvky přírodní medicíny se náhle ocitá ve víru událostí, hrozících zničit její dosavadní kariéru. Má proti sobě mocné nepřátele - tisk, ničeho se neštítící kolegy i sílu peněz. Krůček po krůčku rozmotává autor spleť intrik zakrývající milionový obchod s lidským zdravím i životy. Odhaluje pravou tvář herců tohoto dramatu, vodí nás nemocničními sály, advokátními kancelářemi i čínskou čtvrtí plnou drog a násilí. S dokonalou znalostí věci ukazuje čtenáři prostředí, kde se bojuje všemi prostředky o záchranu lidských životů, kde však zároveň bují zhoubný nádor bezbřehé touhy po bohatství a moci, neštítící se ničeho a vedoucí až k šílenství. Příběh nevšední lékařky Sarah Baldwinové se čte jedním dechem. Je napsán v nejlepších tradicích Palmerových románů s přesnou a výstižnou kresbou prostředí, s napínavým dějem plným překvapivých zvratů a s vřelým citem.

PROLOG

Kontrakce Connie Hidalgové byly v prvních dvou hodinách jízdy sotva víc než pocit nepatrného svírání, ale když auto vezoucí ji a jejího snoubence zabočilo výpadovkou v New Londonu na dálnici 195, pnutí uvnitř jejího těla se začínalo stupňovat.

“Billy, mám dojem, že se něco děje,” vydechla.

“Dej mi na chvíli oddych, jo? To samý mi tvrdíš už víc než měsíc a přitom ti ksakru ještě jeden měsíc zbejvá!”

“Měla jsem zůstat doma.”

“Ty bys měla dělat přesně to, co právě děláš, a sice jet na tenhle výlet do New Yorku a pomoct mi s tím velkým kšeftem.”

“No dobře, ale aspoň jsme si mohli vzít mercedes. Tohle sedadlo je hotová vražda.”

Connie ovšem moc dobře věděla, že jízda elegantním mercedesem nepřicházela v úvahu. Poslední, oč Billy Molinaro stál, bylo připoutání pozornosti či nalákání zlodějů aut. Kromě toho nikdy nebyl ten typ, který snadno mění svou zaběhnutou rutinu, zvlášť když všechno jinak klapalo dobře. Otřískaný ford stejšn jim na cestách do Manhattanu sloužil vždycky. Neexistovala sebemenší naděje, že Billy by

se dal přemluvit, aby pro tento večer zavedl jedinou změnu.

Ani jí neprozradil, kolik peněz vlastně veze v těch dvou pytlících na cvičky nacpaných pod rezervní pneumatikou, ale dobře věděla, že jich je spousta mnohem víc než kdykoliv předtím.

Zavrtěla se, protože se v ní vzedmul další stah, a zadívala se z okna ve snaze rozptýlit svou pozornost míhajícími se světly a tabulemi u dálnice. Byla to útlá žena jenom bříško, jak často říkával Billy s širokýma temnýma očima a jemnou hladkou tvářičkou, jež u většiny mužů vzbuzovala po Connie touhu, což ona moc dobře věděla. Ve čtrnácti porodila holčičku a dala ji k adopci, ani si ji pořádně neprohlédla. Nyní, o deset let později, jí Bůh požehnal druhou nadějí. A teď se nic nesmí pokazit. Nic.

“Billy, mám tě moc ráda,” řekla tiše.

“V tom případě mi tohle zapal.”

Z krabice pod sedadlem vytáhl tlustého jointa, zkušeně jej olízl a naklonil se k ní.

“Billy, to ne. Děťátku to nedělá dobře.”

“Děťátku nedělá dobře crack,” opravil ji. “Proto jsem ti ho nedovolil brát hned od chvíle, co jsme zjistili tvoje těhotenství. Ale pokud jde o trávu, na tý nikdo nenašel nic špatnýho. V tomhle mi fakt můžeš důvěřovat.”

“Dobře, ale otevři aspoň okénko.”

Connie jointa zapálila a proti své vůli se sama zhluboka nadechla. A jako vždycky, i teď měl Billy pravdu. V

průběhu svého prvního těhotenství kouřívala denně cigarety i marjánku a holčička se narodila bez vady a krásně buclatá.

“A teď poslouchej,” vyzval ji Billy. “Manny Diaz je hnusnej podrazák, ale po všech těch kšeftech, co jsme s ním udělali, mu docela věřím, zvlášť když mám tebe s sebou, abys překládala, když se mu nechce mluvit anglicky. Jenže teď jde o kšeft větší než obvykle, takže musíme udělat extra opatření. Chci, abys zůstala sedět v autě před domem a nechala běžet motor. Zamkneš si dveře a neotevřeš je do tý doby, než ti přijdu říct, že všechno klape. Kdyby došlo k nějaký levárně, nebo se ti něco nezdálo i kdyby to byla jen blbost, odpálíš odtud a zavoláš mýho bratrance Richieho z Newarku. Jasný?”

“Jasný. Všechno je mi jasný.”

Sevřela ji další kontrakce. Connie zaťala zuby a tiskla útlé prsty proti děloze. V průběhu posledních dvou týdnů měla dva záchvaty falešných stahů, ale postupně si byla pořád jistější, že tohle je jiná záležitost. Podívala se na Billyho hodinky. Pokud budou stahy pokračovat takhle silně, měla by je začít počítat a měřit.

Ale zatímco se v duchu přesvědčovala, že se neděje nic, kvůli čemu by bylo zapotřebí dělat si starosti, začínala Connie pociťovat ještě jiný druh bolesti, tentokrát ve špičkách prstů. Zpočátku to vlastně skutečná bolest ani nebyla, spíše jen otupělost, mravenčení nepříjemný pocit ztráty hmatu. Ve Stamfordu ustoupila otupělost vytrvalému

bodáni, jež bylo horší, když k něčemu prsty přitiskla, ale nemizelo ani tehdy, když se ničeho nedotýkala. Schoulená ve tmě si jeden po druhém ohmatala konečky prstů. Bolely všechny do jednoho.

Jsou to nervy, nic jiného než nervy, říkala si v duchu.

Billy si dal zapálit dalšího jointa. Jeden šluk jí nemůže ublížit, to ji spíš parádně uklidní. Connie si přitáhla Billyho ruku, vložila si do úst zvlhlý papír a sála tak dlouho, až jí plíce málem praskaly. Od chvíle, kdy měla trochu náladu, uplynulo už víc jak šest měsíců. Jeden šluk přece děťátku neuškodí. Pravda je taková, hájila se Connie sama před sebou, že tím, co to mrně díky ní mělo nastřádáno, potřebovalo práska možná mnohem víc než ona sama.

U New Rochelle vykouřila Connie jednoho jointa celého sama, ale stahy se pořád dostavovaly každých pět minut či podobně, ale už jí nedělaly takové starosti.

“Billy, cítím se o moc lip,” řekla.

“To mi bylo jasný od začátku, kotě.”

Ovšem po pár mílích další jízdy ucítila brnivou bolest v palcích u nohou. Celá vystrašená zkusila dalšího jointa.

“Hele, dej si s tím svinstvem pohov!” napomenul ji Billy.

“Myslím, že dítě už chce na svět.”

“No, doufám, že má dost rozumu, aby s tím počkalo, dokud nedokončíme tenhle kšeft! Potřebuju tě tady za volantem, abych si pojistil, že to půjde hladce. Kromě toho,

pokud to bouchne, tak to mrně by se radši nemělo vůbec narodit.”

“Billy, ale já to myslím vážně.”

“A za koho považuješ asi mne,za silvestrovskýho komika?” Nervózně se podíval na hodinky. “Přesně podle plánu. Sfouknem tenhle kšeft, kotě, a dostanem se do vedení, věř mi. Tohle je zkouška, na kterou jsem od Dominika děsně dlouho čekal. A nedovolím, aby se mi to kvůli něčemu posralo!”

Connie vycítila v milencově hlase naléhavost a zaťala zuby, aby vůbec snesla tu pulzující bolest v rukou i v nohách. Billy má samozřejmě pravdu. V sázce nebyly jen peníze, ale celá jejich budoucnost. Když byla mladší, tlustá a nepůvabná, chtěli od ní muži jen sex. Sotva se však změnila a zkrásněla, muži jí začali nabízet trochu víc a vyváděli ji i do hezčího prostředí. Přesto však chtěli dál totéž. Jedině Billy byl jiný. Udělal z ní svoje děvče. A od samého začátku s ní jednal s úctou. A teď spolu dokonce čekají dítě. Jakmile bude tenhle obchod vyřízený, měla slíbeno, že se vezmou.

Ať už bude dnes v noci muset pro Billyho udělat cokoliv, tak to udělá. Jen kdyby ta bolest povolila, aspoň trošičku.

Bylo jí tak špatně, že jí bezmála vyhrkly slzy. Natáhla ruku a rozsvítila horní světlo.

“Hele, copak se děje?” zeptal se Billy.

“Jen, jenom hledám, jakou bych si pustila kazetu.”

Sklopila pohled na své ruce a okamžitě světlo zase zhasla a odtáhla je z Billyho dohledu. Konečky prstů i palců jí až po první článek téměř zčernaly a zbývající část rukou byla prachově našedlá.

“No?”

“Co no?”

“No, jakou kazetu sis vybrala?”

“Ach, já…já si radši odpočinu.”

Ach Bože, modlila se v duchu, dovol mi vydržet ještě hodinu. Jen jednu jedinou!

Už bylo po půlnoci, když konečně sjížděli po Karlem River Drive a zabočili na Stošestnáctou ulici. Divoké stahy v Conniině lůně jí nedělaly tak velké starosti jako strach, že na místě schůzky nebude schopná ani držet volant, natožpak řídit. Její levá ruka, ztuhlá do polopěsti, byla téměř nehybná.

Pravou rukou a prsty sice hýbat mohla, ale dokonce i ten nejmenší pohyb jí vystřeloval do paže pronikavou bolest.

Prosím tě, Panebože.

“No, tak jsme tady, kotě,” ohlásil Billy, když parkoval pod lampou před polorozpadlým domem. “Tihle maníci mají z Dominika proklatej vítr, takže s trablema ani nepočítám.

Ale krejt si karty nemůže bejt nikdy na škodu, zvlášť když se jedná o takovej balík. Takže tu zůstaneš sedět, zamkneš si dveře a motor necháš spuštěnej. Já půjdu nahoru a proklepnu

to svinstvo. Když bude v pořádku, uděláme ten kšeft rovnou tady na ulici. Jasný? Povídám, Connie, jasný?”

Connie Hidalgová, sužovaná palčivým mravenčením v rukou i v nohách, se hryzala do vnitřku rtů, zatímco jí tělo proklála obzlášť zuřivá kontrakce. Jak stah povoloval, ucítila, jak se jí mezi nohama rozlévá teplo. Vytekla jí voda.

“Pprosím tě, pospěš si,” vymáčkla ze sebe. “Dítě se narodí každou chvilku. Já…já mám strach, že budeme muset jet do nemocnice.”

Billy popadl testovací vybavení a navlékl si popruh kabely na levé rameno.

“Prostě koukej vydržet pohromadě, než se sem vrátím, ksakru!” vyštěkl na ni. “Rozumíš?” Povšiml si, že ve tváři má Connie znát bolest. Jeho výraz zněžněl. “Connie, miláčku, všechno bude oukej. Slibuju. Ten kšeft sfouknu s Diazem co nejrychleji. A potom když budeš chtít potom tě odvezu v tomu nejlepšímu doktorovi v celým New Yorku.”

“Ale.”

“Jenom si pamatuj, že musíš mít dveře pořád zamčený a dávat pozor, jestli se něco neděje. Mám tě moc rád.”

“Já tě mám taky ráda,” zašeptala Connie, ale to už stačil zmizet.

S nadlidským úsilím se jí podařilo přesunout se za volant a zamknout dveře na řidičově straně. Vyteklá voda ještě nedává důvod k panikaření, přesvědčovala se zoufale.

Porodní sestra jim to v poradně zdůrazňovala pořád dokola.

Uběhlo pět minut.

Dalších pět. Stahy jí působily peklo.

Ve snaze odpoutat od nich pozornost a překontrolovat si prsty, Connie znovu rozsvítila světlo. Studené šedé ruce se zčernalými špičkami prstů připomínaly upíří drápy z maškarního plesu. Podívala se na sebe do zpětného zrcátka.

Něco se mi stalo s obličejem. Pár vteřin trvalo, než jí došlo, že z nosních dírek jí přes horní ret a kolem koutků úst stékají temné stužky krve.

“Prosím tě, Billy! Prosím tě, pospěš si!” zanaříkala.

Neohrabaně prohledávala kabelku, aby vytáhla papírové kapesníčky, když si povšimla, že přes klín a stehna bezových těhotenských kalhot se jí rozlévá temně rudá skvrna. To přece není ta čirá nebo lehce nažloutlá tekutina, o které mluvila porodní asistentka! To je přece krev! Connie ucítila závrať a zmatek. Snažila se otřít si krev z obličeje, ale ta se jí nyní lila do úst a kapala dolů na halenku. Levou paži měla těžkou a mrtvou jako z olova.

“Prosím vás! Prosím vás, pomozte mi někdo!” vykřikla.

Pak si uvědomila, že ta slova jí znějí v hlavě, ale vyslovit že je nedokáže. Viděla už jen rozmazaně a levá polovina těla jako by jí ochrnula. Zmocnil se jí tak strašný děs, jaký ještě nikdy nezažila.

V tom okamžiku se přední sklo forda zvenčí rozprsklo a zasypalo ji střepy skla. V mžiku se jí z čela rozlily do očí

potůčky krve. Otírala si je hřbetem pravé ruky, aby aspoň na okamžik jasně viděla. Přes kapotu vozu leželo natažené Billyho tělo s roztříštěnou hlavou a jednou paží bezvládně přehozenou rozbitým oknem na sedadlo spolujezdce. Connie němě křičela a křičela.

Rozbitým oknem zahlédla, že k autu běží několik mužských postav. Bez jiného vědomého záměru než uniknout spustila ruku k řadicí páce a auto odbrzdila. Ford vystřelil kupředu, srazil nejméně jednoho z těch mužů a reflektory olízl zaparkovaná auta. Jak se stejšn vyřítil na Third Avenue, Billyho tělo se svezlo k zemi. Connie nyní víc mrtvá než živá se ohlédla nalevo, právě včas, aby zahlédla světla a zaslechla skučící brzdy autobusu.

Na jeden kratičký okamžik se jí v hlavě rozlehl příšerný skřípot doprovázený bolestí, jejíž ďábelskou intenzitu Connie v životě nepoznala. A potom, stejně prudce, následovala tma a mír.

l.

Od bytu Sarah Baldwinové, který byl ve čtvrti North End, to do nemocnice Medical Center of Boston bylo přesně jedenáct celých čtyři desetiny kilometru. Dnes v pondělí byly silnice suché, vlhkost vzduchu nízká a teď, v šest hodin ráno, nebyla kolem prakticky žádná vozidla.

Sarah zašilhala na ranní modrou oblohu a snažila se odhadnout den, který ji čeká. “Devatenáct minut pětačtyřicet vteřin!” předpověděla.

Nasedla na kolo s dvanáctistupňovou přehazovačkou, nasadila si ochrannou helmu a stopky nastavila na nulu. V

tom závodě se promíjela odchylka maximálně patnáct vteřin plus nebo minus. Častěji vyhrávala než prohrávala. Za ty dva roky, co na kole dojížděla do MCB, si zdokonalila přesnost odhadu tím, že započítávala tolik odlišných faktorů, kolik si jich jen ve vztahu k určitému dni dokázala zapamatovat. Úterý nebo čtvrtek? Připočítej čtyřicet vteřin.

Skutečná káva k snídani místo instantní bezkofeinové?

Odečti pětačtyřicet. Dvě noci po sobě ve službě na telefonu?

Připočíst celou minutu nebo i víc. Dnes rovněž vzala v úvahu vnitřní potřebu šlapat tak rychle, aby měla pocit fyzické námahy, ale ne zas tak přehnaně, aby se celá propotila.

Rozhlédla se po malebné řadě domů lemujících její ulici, zapnula stopky a vyrazila. Jako bývalý fanatický vyznavač hnutí Buď fit! se nyní musela vzdát všeho ve prospěch zaměstnání. Místo pravidelného cvičení se tedy smířila s tím, že do práce jezdila na kole, bleskově se tam osprchovala, vklouzla do nemocniční uniformy a už pelášila na vizitu. Ale dnes podle zaběhnutého řádu nepůjde nic. V

bostonském Medical Center, stejně jako ve většině fakultních nemocnic v zemi, byl první červenec znám jako Den střídání stráží.

Pro každého lékaře před atestací v jakékoliv specializaci znamenal Den střídání stráží hlavní rituál tohoto období. Do nemocnice nastupovali čerstvě dostudovaní medici jako prvoročáci. Během jediné minuty se z bývalých prvoročáků stali druhoročáci. Pro Sarah letošní Den střídání stráží znamenal, že se ze svého druhého roku na porodnickém a gynekologickém oddělení přehoupne do třetího. Zčistajasna víc zodpovědnosti i pravomocí. Doslova přes noc na ni přestanou tolik dohlížet, zvláště v operačním sále. Napětí, které pociťovala, se maličko uvolnilo při vzpomínce na strach, s nímž se ve stejném datu musela vypořádat loni, či ještě hůř ve svém prvním roce tady.

A teď, pokud všechno půjde hladce, dostane Sarah napřesrok při dalším Dni střídání stráží definitivu jako řádný lékař svého oddělení. Od toho dne bude mít u svých případů ve většině situací svým rozhodnutím a klinickým odhadem

poslední slovo. Ta představa trochu děsila. I když dostat definitivu v tak skromném zdravotnickém zařízení jako je MCB se stěží vyrovná místu ve White Memorials či podobných mamutích univerzitních nemocnicích, pořád to bude působit dost důstojně obzvlášť vzhledem ke skutečnosti, že ještě před necelými sedmi lety jí povolání lékaře netanulo na mysli ani vzdáleně.

Přehodila na třetí kolečko, aby vyjela do svahu na Beacon Hill a potom prosvištěla do Back Bay. Jen pár bloků odtud je mohutná hnědá rohová budova, kde měl svoje sídlo kdysi Ettingerův institut holistické léčby. A jako obvykle, když projížděla kolem, se zamyslela nad Peterem Ettingerem proč nikdy nereagoval na žádný její telefonát ani dopis? Je ženatý? Je šťastný? A co je s Annalee, dívenkou ze Západní Afriky, kterou adoptoval ještě jako miminko?

Když Sarah od nich odešla, bylo jí teprve patnáct. Sarah k ní pociťovala velmi důvěrný vztah. Ještě pořád pro ni nepřestalo být zdrojem smutku, že jejich přátelství nevydrželo.

Před třemi lety, když se vrátila z Itálie s čerstvým lékařským diplomem, zastavila se u institutu. Ten dům, jenž kdysi býval jejím domovem a ohniskem jejího života, se teď skládal ze šesti přepychových bytů, ale Peterovo jméno na vizitkách u vchodu nebylo. O mnoho měsíců později se dozvěděla, že Xanadu, Peterova holistická společnost, se usadila ve zvlněných pahorcích západně od města. Někdy

bych tam měla zajet, říkala si kolikrát. Tváří v tvář by se možná dalo leccos vysvětlit. Ale nikdy to neudělala.

Sarah roztržitě projela na žlutou a vysloužila si neslušný posunek od taxikáře, který se chystal užuž vyrazit na zelenou.

Dávej přece pozor! napomenula se. Dávej si pořádný pozor! Skončit na pohotovosti v Den střídání stráží je to poslední, oč bys stála.

Když zahýbala z Veterán Highway na příjezdovou cestu k MCB, zkontrolovala si Sarah čas. Už teď je to víc než dvacet minut. Seskočila z kola a rozhodla se, že posledních pár stovek metrů ujde. Výsledek jejího soukromého závodu neměl, aspoň pokud ona věděla, žádný předvídatelný vliv na cokoliv. Přesto si však v duchu udělala poznámku, že letošní Den střídání stráží začal prohrou.

Před ní lemovaly obě strany silnice řady demonstrantů, posměšně se ušklíbali na lidi mířící kolem nich do zaměstnání a tu a tam sborově vykřikovali kostrbatá hesla.

MCB už prožila týden či kolik dní bez demonstrace což bylo nejdelší období, kam až Sarah paměť sahala. Teď se na válečnou stezku pustila skupina Sarah se ji marně pokoušela zařadit. Ošetřovatelky nemocniční i z týmu domácích pečovatelek údržbáři, řidiči sanitek, ochranka, dietní sestry, duchovní, terapeuti, pomocnice sester, dokonce i pracovnice z nemocniční kuchyně čas od času se některá z těchto skupin

pustila do obléhání své mateřské instituce. Dneska to byli pracovníci údržby.

PRYČ S GLENEM PARISEM. MCB = MIZERNÝ

CVOKLÝ BLBOVÉ. LEPŠÍ VEDENÍ, A NE JENOM

SLIBY.

Transparenty byly z valné části vyrobeny profesionálně.

Nápisy na nich oscilovaly od lží k jízlivostem.

HOŘÍ PARISOVI KOUDEL? POKUD NE, PROČ NE?

ZAPLAŤTE NÁM, NEBO SI TO SPRAVTE SAMI.

VY TÉHLE DÍŘE SVĚŘÍTE SVŮJ ŽIVOT?

MCB NE, HMO ANO!

Ať už brali u MCB sebemíň, bylo Sarah jasné, že údržbáře podporuje kdosi či cosi s pěkným balíkem.

“Nádherný den na demonstraci, co?”

Andrew Truscott, služebně starší kolega Sarah z oddělení vaskulární chirurgie, s ní vyrovnal krok. Původem z Austrálie vládl Truscott zatrpklým typem vtipu, který byl ještě vražednější díky australáckému přízvuku, který uměl naladit od sotva znatelného k přehnaně zdůrazněnému. Ve svých šestatřiceti to byl jediný stážista v jejím věku. Byl to člověk, s nímž jen málokdo vycházel až koženě tradicionalistický, oduševnělý a přitom v jednom kuse nemístně vtipkoval. Oba se poprvé seznámili hned toho dne, kdy Sarah u MCB nastoupila, a rychle se spřáhli. Zpočátku Sarah očekávala, že jejich vztah díky vědomí společné služby ve zbrani přeroste v hluboké kamarádství, ale za

vztah přesahující službu stejné zbrani Andrew nepokročil v nemocnici s nikým.

Přesto Sarah přinášel kontakt s tímto člověkem potěšení a navíc bylo jisté, že jeho znalosti jí jsou užitečné. Tajně si přiznala, že kdyby nebyl Andrew Truscott už ženatý, oprášila by své ženské zbraně, aby zkusila prolomit jeho rezervovanost. Jak se věci měly nyní, pořád ještě nedospěla k vyřešení naléhavého problému, jak se stát schopným operatérem bez absolutního potlačení vlastní touhy po lásce, přátelství, sexu a všeho ostatního, co hodnotného přináší život mimo zdi nemocnice.

“Vždyť by Den střídání stráží nebyl bez pár demonstrantů to pravé, Andrew,” poznamenala.

“Aha, no ano. Den střídání stráží v bostonském Medical Center. Ve východním křídle máme řady profesionálních hledačů drog, kteří si dělají z nových stážistů šoufky ve stylu hod ledvinovým kamenem nebo vrhání bederní ploténkou. V západním křídle máme zas řady načuřených údržbářů, kteří se ze stěn téhle nemocnice snaží vyždímat pár dolarů navíc. No není ta medicína úžasná věc?”

“MCB ne, HMO ano,” přečetla Sarah. “Odkdy fušují údržbáři i do nemocniční politiky?”

“Nejspíš od té doby, kdy jim někdo nakukal, že by vážně mohli dostat pár drobných navrch, kdyby to tady převzal Everwell.”

“K tomu ale nedojde.”

Truscott se usmál. “Zkus jim to vysvětlit.”

Už několik let ambiciózní podle někoho chamtivá společnost Everwell Health Maintenance Organization číhala jako krvežíznivá šelma na pád společnosti MCB, zatímco ta se potácela pod mrzačícím břemenem fiskálních problémů, zaměstnaneckých nepokojů a kontroverzí, plynoucích ze snahy spojit netradiční léčitelské způsoby s tradiční medicínou a chirurgií. Podle smlouvy o nájmu se hlasováním členů nemocniční správní rady mohla za souhlasu státní Veřejné zdravotnické komise nemocnice postoupit čistě ziskové organizaci. A každá stávka zaměstnanců a každý sebemenší projev negativní publicity srážely celou instituci níže na kolena.

“K tomu vážně nedojde, Andrew,” opakovala Sarah.

“Od chvíle, kdy to tu převzal Paris, se všechno rok od roku lepší. Víš to stejně dobře jako já. MCB si začíná získávat jméno. Sjíždějí se sem pacienti z celého světa právě kvůli způsobům naší léčby. Nemůžeme dopustit, aby to Everwell nebo cokoliv jiného pokazilo.”

“Podívej, kámo,” zesílil Truscott svůj přízvuk, “pokud mi tu chceš dělat nadšenou přednášku, musíš především vzdát hold svému chirurgovi. To je přímo zákon.”

“Jsi z toho stejně nadšený jako já,” odpověděla Sarah, “jenže si hraješ na drsňáka a nemůžeš to proto dát najevo.”

Podívala se za hlavy demonstrantů na stojan na kola, který byl prázdný s výjimkou tří starých bicyklů bez

přehazovaček, kterým podle všeho někdo rozřezal pneumatiky.

“Tak mám dojem, že ti ošetřovatelští pomocníčci útočí tentokrát na tělo,” poznamenala. “Mám dojem, že dneska si svoje kolo přivážu řetězem k posteli v ambulanci. Andrew, nemáš náhodou dojem, že tohle všechno pomáhá těm údržbářům organizovat někdo úplně cizí?”

“Myslíš snad Everwell?”

Sarah jen pokrčila rameny. “Možné to je, ale za jediného kandidáta je nepovažuju. Díky Axelu Devlinovi existuje pěkná hromádka lidí, kteří dospěli k nesprávnému závěru, pokud jde o způsoby naší léčby.”

Devlin, který psával sloupky do Heraldu, plné nestoudného

odsuzování netradičních způsobů léčby, se zaměřil na Crunchy

Granola General v MCB. Ve svém populárním sloupku nadepsaném Věřte nevěřte z něj přečasto dělával cíl tzv.

Axelovy sekery. Jakožto lékařce s rozsáhlými znalostmi a zkušenostmi v oblasti léčby pomocí akupunktury a bylinkových čajů se Sarah dostalo té cti, že i o ní se už dvakrát zmínil, a to zdaleka ne lichotivě. V životě se nedohmátla toho, odkud se Devlin o ní dozvěděl.

“Kdo ví, jak to je,” řekl Andrew bez velkého zájmu.

Kývl ke skupince asi deseti demonstrantů. “I tak to jsou pěkné týpky, to ti povím. V tom houfu není ani jeden bez

tetování.” Zastavil se před dveřmi s nápisem Pouze pro personál a obrátil se k Sarah. “Tak co, paní doktorko, jste připravená vyhoupnout se o stupínek výš?”

Sarah si přemýšlivě zamnula bradu a pak uchopila Truscotta za loket.

“Všechny ostatní moje vyhlídky jsou buď nelegální, nebo nepřijatelné, pane doktore,” usmála se. “Jdeme na to.”

Dvacet metrů nad horským jezírkem, které tu bylo už od pravěku, se Lisa Summerová zastavila na okraji útesu.

Kromě věnce lilií kolem krku a na hlavě byla úplně nahá.

Slunce se odráželo od jejího dlouhého dokonalého těla a jiskřilo v jejích slámově zlatavých vlasech. Všude kolem ní kvetly divoké květy, pokrývaly útes a stékaly po skále podél tepajícího vodopádu. Vysoko nad hlavou jí kroužil osamělý jestřáb a bez sebemenší námahy krájel bezmračné, azurově modré nebe.

Lisa zaklonila hlavu a dovolila slunci, aby jí zahřálo obličej. Zavřela oči a zaposlouchala se do zurčení rozpěněné vody pod skalním převisem. Potom rozpřáhla paže, na špičkách se na kraji útesu vypjala, naposledy si zhluboka naplnila plíce vzduchem a odrazila se. Spíše plula než padala podél vodopádů, vítr a vodní sprška jí laskaly tvář a ona letěla a vlála v křišťálově čistém vzduchu, dolů…dolů…

dolů.

“Vydrž, Liso. Nádhera! Vydrž, tak! Kontrakce už téměř minula. Minuta deset…minuta dvacet. To je ono. To je ono!

Ach, vedeš si skutečně skvěle! Vedeš si úžasně!”

Lisa pomaloučku otevřela oči. Ležela na pohovce ve svém přecpaném, chaoticky uspořádaném pokoji a koupala se v paprscích vycházejícího slunce. Vedle ní seděla Heidi, její přítelkyně, spolubydlící a porodní asistentka v jednom, a hladila ji po ruce. Na druhé straně pokoje čekala kolébka a převinovací stůl, které objevila v bazaru u Goodwilla a pečlivě natřela a potáhla látkou.

Týdny cvičení ve skupině i doma se začínaly vyplácet.

Lisa měla za sebou třetí hodinu aktivní porodní fáze, ale díky sérii smyslových představ, které se naučila, se jí prozatím snadno dařilo unikat bolestem každého stahu.

Paní doktorka Baldwinová ten proces označovala jako interní a externí představivost. Vysvětlila Lise, že jde o nenáročnou formu sebehypnózy, což byla technika, která po pilném cvičení umožní Lise zvládnout dokonce i intenzivní porodní bolest a samotný porod bez pomoci anestetik či jiných prostředků proti bolesti. Při některých stazích si Lisa představovala, jak skáče z útesu, či jak ujíždí pod hladinou moře na delfíním hřbetě. Při jiných se vnitřním zrakem pokoušela spatřit svalstvo své vlastní dělohy a tělíčko nenarozeného chlapečka uvnitř ní a v duchu je oba před nárazy stahů balila do silné vrstvy vaty.

“Jak se cítíš?” vyptávala se Heidi.

“Prima. Prostě prima,” odpověděla Lisa zasněně.

“Vypadáš krásně pokojně.”

“Cítím se báječně.”

Aniž by si to uvědomila, Lisa rozevřela prsty a opět je zaťala do pěstí.

“Po pěti minutách už skoro hodinu. Myslím, že je načase zavolat pro sanitku.”

“Ještě je čas,” odpověděla Lisa. Na pár vteřin pevně stiskla víčka. “Myslím, že ještě nejsem pořádně otevřená.”

Duševním zrakem viděla naprosto jasně svůj děložní čípek. Otevírání sotva započalo.

“Mám se přesvědčit?” nabídla se Heidi.

Heidi byla ošetřovatelka, která několik let strávila přímo na porodním sále. Nyní pracovala pro paní doktorku Baldwinovou jako asistentka při doma vedených porodech.

“Podle mne to není nutné,” namítla Lisa a začala si třít prsty.”

“Něco snad není v pořádku?”

“Ale ne. Jen mám trochu ztuhlé ruce, nic víc “

“Třeba to bude jen zadržená voda ve tkáních.

Zkontrolujeme si tvůj krevní tlak.”

Heidi navlékla Lise manžetu kolem paže a přitiskla k její brachiální tepně stetoskop. Tlak devadesát na pětašedesát byl trochu nižší než před chvílí, ačkoliv pro ranou fázi porodu se zatím nevymykal z normálu. Heidi se nad tím poklesem chvilku zamyslela, ale nakonec usoudila,

že je bezvýznamný. Zapsala naměřenou hodnotu do sešitu a v duchu si poznamenala, že musí měření během deseti či patnácti minut zopakovat.

“Kdo vyhraje sázku?” zeptala se Lisa.

“Myslíš, pokud to bude dnes?”

“Ale jdi, určitě to bude dnes. Na to vem jed.”

“V tom případě Kevin zbohatne o celých třicet dolarů.”

Kevin Dow, malíř, byl dalším z obyvatelů domu číslo tři sta třináct na Knowlton Street. Bydlelo jich tam dohromady celkem deset. Většinou šlo o výtvarníky či spisovatele a žádný z nich nevydělával žádné horentní sumy. Svůj pronajatý dům označovali za komunu a z toho důvodu se dělili téměř o vše. Lisa, která se živila prodejem své keramiky a občasným renovováním starého nábytku, žila v tomto masivním domě s arkýři už skoro tři roky. Ačkoliv se dvakrát vyspala s jedním příslušníkem komuny, cítila stoprocentní jistotu, že dítě v jejím břiše není jeho a objasnila mu to hned na začátku k jeho nesmírné úlevě.

Popravdě řečeno, skutečnost, kdo je či není otcem dítěte, Lise těžkou hlavu nedělala ani v nejmenším. Dítě bude vychovávat jen ona a úplně sama. Bude vyrůstat v prostotě, s láskou, trpělivostí a pochopením, bez tlaku jakýchkoliv nároků.

S Heidinou pomocí se zvedla a přistoupila k oknu.

Pravá paže jí připadala unavená a ztěžklá.

“Chtěla bys něco?” zeptala se Heidi.

Lisa si roztržitě třela rameno a dívala se na veverku, která mrštně skákala po větvičkách, jež vypadaly příliš křehce, než aby ji dokázaly udržet.

“Možná trochu kakaa,” odpověděla.

“Hned to bude. Liso, je ti dobře?”

“Je docela ano. Mám dojem, že za chvilku přijde další stah. Jak dlouho už to je?”

“Pět minut a tři vteřiny.”

“Myslím, že tenhle bych si mohla odbýt vestoje.”

Lisa se předklonila a zapřela se rukama o parapet okna.

Pak se zhluboka nadechla, zavřela oči a pokusila se odeslat mysl do svého těla. Ale nestalo se nic, žádná představa, žádné vědomí pokoje, nic nic kromě bolesti. Napadlo jí, že se snaží moc usilovně. Musí se soustředit, tak ji to učila paní doktorka Baldwinová, soustředit a připravit se na každý stah včas. Poprvé ucítila osten strachu. Možná jen netušila, jaké to všechno bude.

Možná jí prostě chybí schopnost to dokázat.

Zaskřípěla zuby a celá ztuhlá si protáhla ruce i nohy.

“Jak dlouho?” zeptala se.

“Čtyřicet vteřin…padesát…minuta…minuta deset.”

Intenzita stahu začínala polevovat.

“Minuta dvacet. Jsi v pořádku?”

“Teď ano,” odvětila Lisa, ucouvla od okna a posadila se na pohovku. Čelo měla zrosené potem. “Tenhle byl teda síla.

Nebyla jsem připravená.”

Lisa polkla a ucítila krev. Zapátrala jazykem a našla malou ranku, kterou si udělala nešťastným skousnutím vnitřní sliznice úst. Bolest stahu teď zcela ustoupila, ale ta podivná bolest v paži a rameni přetrvávala.

Heidi na chvilku odešla a vrátila se právě včas, aby stihla další kontrakci. S Heidinou pomocí a lepší přípravou předem Lisa zjistila, že tento stah zvládá mnohem líp. Heidi jí opět navlékla gumovou manžetu a změřila jí tlak.

Osmaosmdesát na padesát, a ještě obtížněji slyšitelný než předtím.

“Myslím, že bychom měli zavolat sanitku,” navrhla.

“Je něco v nepořádku?”

“Všechno klape. Tlak máš dobrý. Jen si myslím, že je načase.”

“Chtěla bych, aby to bylo úplně bez problémů.”

“To bude, Liso. To bude.”

Heidi pohladila Lisu po čele a pak zamířila k telefonu v předsíni. Pokles tlaku byl sice minimální, ale pokud to byl počátek dalšího klesání, bude lepší mít doktorku Baldwinovou hezky po ruce.

Na opačné straně silnice, před číslem tři sta třináct v ulici Knowlton, se Richard Pulasky krčil za autem a zaměřoval vysoce citlivé čočky svého Nikonu. Ukořistil nejmíň dva dobré snímky obličeje té dívky, tím si byl stoprocentně jistý. Možná jich vyjde i víc. Vylovil z kapsy otřepané foto Lisy Graysonové. Děvče na obrázku se mladé

ženě v okně nepodobalo přesně, ale stačilo to. Byla to ona, o tom není pochyb. Šest měsíců usilovné práce se vyplatilo.

Polovina soukromých oček ve městě se mohla přetrhnout, jen aby to děvče našla, ale Dickie Pulasky jim všem vytřel zrak.

Pulasky se pro sebe zakřenil a dvířky pro spolujezdce vklouzl do auta. S trochou štěstí vyinkasuje do týdne patnáct tisícovek jako odměnu.

2.

Sarah si řetízkem zamkla kolo ke kovovému rámu postele v doktorském pokoji na porodnickém oddělení.

Během prvních dvou let své stáže strávila v té těsné krychličce stejný počet nocí jako ve svém bytě a žádná z nich neproběhla příliš pokojně. Když se převlékla z kraťasů do kaštanově hnědých chirurgických kalhot a pláště, což byl oděv typický pro její oddělení, zastavila se na okamžik u otřískaného zrcadla. Líčila se jen zřídka, ale na počest Dne střídání stráží si přejela rty světle růžovou rtěnkou. Potom, jako často před začátkem pracovního dne, se na sebe na okamžik zadívala. Péče, s jakou za ta léta pobytu v Thajsku používala krémy se slunečním faktorem, se vyplatila. Pleť měla pořád ještě svěží a na lícních kostech jen pár pih. V

koutcích očí se jí objevily jemné vrásky, ale nešlo o nic dramatického. Tmavé vlasy - většinu života je nosívala dlouhé do poloviny zad - měla teď krátké a zlehýnka poprášené šedí. Usoudila, že to ujde, zvlášť když vezme v úvahu dva roky mizerného výdělku, stohodinový pracovní týden bez emocionální či finanční podpory z prostředí mimonemocničního světa, takže za daných okolností ta žena v zrcadle vypadá proklatě dobře.

Stejně jako v minulých letech byl Den střídání stráží zahájen evropskou snídaní a zasedáním personálu a lékařů s prezidentem nemocnice Glennem Parisem, několika šéfy oddělení a jedním či dvěma členy správní rady. Letošní zahájení se lišilo v tom, že u každého vchodu do zasedacího sálu stála ochranka kontrolující průkazy totožnosti. Sarah dohonila Andrewa Truscotta právě ve chvíli, kdy vstupoval dovnitř.

“Chystáš se tu show sledovat zase z poslední řady?”

zeptala se. Celé ty roky tam Truscott hřadoval při každičkém zasedání.

“Když tak sleduju, jak Paris zvýhodňuje ty v předních řadách, tak uvažuju o něčem blíž předsednickému stolu.”

“To mi vyhovuje,” poznamenala, když si razili cestu příkře se svažující uličkou k druhé řadě. “V našem věku je nejvyšší čas, abychom si začali zvykat na vlastní vetchozrakost a nedoslýchavost. Nevíš náhodou, co ta ochranka tady vůbec dělá?” Truscott se na okamžik zamyslel.

“Vsadil bych se, že pátrají po šílencích,” prohlásil nakonec.

“Po šílencích?”

“Šílený je každý, kdo na tenhle mejdan přijde, když nevyhnutelně nemusí.”

“Strašná legrace.”

“Díky. Nepochybuju, že naši neohrožení vůdcové se o zesílené ochraně zmíní buď před nebo po celoročním zhodnocení činnosti naší klaunské instituce.” Vysunul bradu v nápodobě Glenna Parise. “V roce devatenáct set jednapadesát se v době svého padesátého výročí přestěhovala MCB ze středu města na předměstí, kde získala devět budov po ústavu Suffolk State Hospital, lépe známém jako blázinec. A ačkoliv ten přesun se odehrál před několika desítkami let, stále se traduje, že pozdě v noci si duch Freddyho Kruegera navlékne chirurgický háv a obchází operační sály.”

“Ty, Andrewe, co je s tebou dneska? To kvůli definitivě? Vztekáš se, žes ji nedostal?”

“To

těžko.”

Truscottův

jízlivý

smích

zněl

nepřesvědčivě. “Vztekám se kvůli tomu, že moji žebráckou výplatní listinu podepisuje člověk, který všechno vsadil především na plastickou chirurgii pro zbohatlíky, posílá stážisty, aby objížděli pacienty v bytech jako obyčejní obvoďáci a do porodního sálu nechal zabudovat zbytečný televizní okruh, jen aby to vypadalo světově.”

“Díky té plastické chirurgii vydělal nemocnici tisíce dolarů možná statisíce. A většina rodin vítá příležitost být svědkem narození dítěte. Jsme druhou nejvyhledávanější porodnicí v celém městě.”

Než stačil Truscott odpovědět, postoupil kupředu Glenn Paris a zaťukal na mikrofon. Všech sto dvacet lékařů, stážistů, ošetřovatelek a členů správní rady okamžitě ztichlo.

Glenn Paris, prezident Medical Center of Boston, doslova sálal sebevědomím a okázalou úspěšností. Měřil sotva něco přes stosedmdesát centimetrů, ale většina lidí by ho popsala jako vysokého člověka. Čelist měl hranatou jako správný bostonský podnikatel a k tomu poutavě pronikavý pohled. Jedním svým přívržencem byl popsán jako směs stejných dílů Vince Lombardiho, Alberta Schweitzera a P.

T. Barnuma, s lehkým cákancem Donalda Trumpa. Na druhou stranu ho zas Axel Devlin nazval nejnechutnějším a nejnebezpečnějším soužením, jež Boston postihlo od války s Británií.

Před šesti lety odlákala zoufalá správní rada Parise z největší nemocnice v San Diegu, kterou povznesl v neuvěřitelně krátké době. Smlouva, kterou si ho uplatili, obsahovala i příslib volné ruky v získávání dotací a ve všech vnitřních nemocničních záležitostech, dále štědré finanční ocenění, prémie v návaznosti na ziskovost nemocnice a bezplatné užívání domu v Back Bay, který dostala před lety nemocnice darem od vděčného pacienta. Paris na to reagoval zuřivou kampaní, jejímž cílem bylo vytvořit pro nemocnici pozitivní a lehce zapamatovatelný image a za každou cenu ji vytáhnout z průměru mezi špičku.

V jistém ohledu ten člověk uspěl. Do té doby narůstající nezničitelný dluh nemocnice se ustálil, možná se dokonce začal snižovat. Současně se její důraz na komplexní pojetí medicíny a individuálně vedenou léčbu podílel na vzrůstající dobré pověsti celého lékařského centra.

Přesto však v mnoha kruzích jak akademických, tak veřejných přetrvával nedostatek respektu, což platilo i pro některé členy správní rady, kteří zastávali názor, že nemocnice se co nejdříve bude muset v zájmu přežití nasměrovat úplně jinam.

“Dobré jitro, vojsko!” spustil Paris. “Rád bych vás přivítal při oficiálním zahájení devadesátého roku existence MCB. Účelem tohoto každoročního sezení je představit naše nové spolupracovníky a pomoct jim, aby se u nás cítili jako doma.” Kývnutím vybídl nové stážisty, aby povstali, a sám zahájil potlesk. “Měli byste vědět,” řekl jim, “že vaše skupina má to štěstí, že se smí vzdělávat a účastnit se na vytváření jednoho z nejlepších programů, jaký lze v národním měřítku najít.”

Další potlesk. Několik stážistů se nepokojně zavrtělo, podle všeho si přáli, aby se mohli zase posadit. Paris, který zářil, jako by předváděl vlastní děti, je nechával dál stát.

Zprávy o vysokých preferenčních cílech zvlášť pro nemocnici, pro nadějné stážisty i pro ostatní oblasti v MCB

se okázale hlásaly na veřejnosti. Ale Paris nepatřil k typům, které by z každé vhodné příležitosti nevydojily maximum.

Truscott se naklonil k Sarah. “Povšimni si, jak pečlivě nebojácný vůdce zapomněl dodat, že ačkoliv programy jsou nejlepší v historii MCB, pořád ještě zůstávají o pár tříd pod úrovní ostatních bostonských nemocnic.”

“Vážně?”

“Minulý týden u oběda to uklouzlo Blackenshipovi.”

Doktor Eli Blackenship, šéflékař, stál rovněž v čele vzdělávacího programu stážistů v MCB. Právě jeho impozantní znalost alternativních metod medicíny a jeho osvícený přístup k nim způsobil, že Sarah se při rozhodování, kde bude vykonávat stáž, rozhodla právě pro toto místo. Poté, co ukončila studia, projevilo o ni převážně díky její jedinečné praxi a vynikajícímu hodnocení v Národním lékařském výboru zájem hned několik prestižních nemocnic.

“Prosím, sedněte si,” vyzval je Paris konečně.

“V roce devatenáct set jednapadesát.” zamumlal Truscott.

“Než budeme pokračovat,” pravil šéf nemocnice, “rád bych se zmínil o důvodech zvýšené péče o bezpečnost, s níž jste se dneska museli všichni smířit. V průběhu loňského roku se k jistým reportérům doneslo příliš mnoho interních informací, týkajících se naší nemocnice, včetně některých našich speciálních zájmů, což posloužilo k vykreslení nepříznivého a zkázonosného obrazu MCB. Některé chyby se staly vinou běžných uřeknutí, ačkoliv šlo o pouhé

prkotiny, takže slovo chyby je možná příliš silné, spíše jde o problémy v péči o pacienty, které by mohly postihnout jakoukoliv nemocnici a které by se nikdy neměly rozviřovat na veřejnosti. Ostatní potíže se týkají personálních změn a náplní našich konferencí.”

Sarah se rozezněl bzučák, což znamenalo, že má telefonát zvenčí. Teď litovala, že se nemůže klidně odplížit ze zadní řady a musí se zvednout přímo před Parisem.

Prodrala se k nejbližšímu telefonu.

“Všechny nemocnice,” pokračoval Paris, “navzájem soupeří ve snaze udržet si jistý počet lůžek a na těch lůžkách uspokojivé procento pacientů. Jistě je vám známo, že tento konkurenční boj bývá často dost zuřivý. I nemocnice tak velké a proslavené jako White Memoriál musí teď inzerovat ve Zlatých stránkách. Negativní publicita MCB, zvláště pak nepodložená publicita, by poškodila každého z nás. Od nynějška nebude na naše lékařská jednání ani na vizity umožněn přístup nepovolaným osobám. Dále: nikdo z našeho personálu kromě pracovníků pro styk s veřejností nebude smět hovořit mimo nemocnici o našich interních záležitostech pod hrozbou ztráty zaměstnání.” Sarah minutku naslouchala hovoru zvenčí, vydala příkaz a vrátila se na svoje místo.

“Jedna z mých domácích rodiček je uprostřed aktivní fáze porodu,” zašeptala. “Ještě to potrvá, ale krevní tlak má

nižší než je normál. Doufám, že se tohle neprotáhne moc dlouho.”

“Snad nevedeš domácí porody sama?” Truscott se po ní nevěřícně podíval.

“Ale ne, Andrew. Já jen přihlížím. K tomu případu se mnou půjde doktor Snyder. To bude náš druhý společný.”

Randall Snyder, jeden z hlavních lékařů na gynekologickoporodnickém oddělení, seděl v řadě za Parisovými zády. Zatímco na něho Sarah významně kývala, uvědomila si, že Paris se odmlčel a teď se na ni mračí.

“Promiňte,” naznačila ústy a do tváří jí vtrhl ruměnec.

“Děkuji,” naznačil na oplátku Paris.

Odkašlal si a upil vody. Ticho v sále sršelo napětím.

“Věřte mi,” pokračoval konečně, “tento únik informací zevnitř, je vážná, velice vážná záležitost. Jak víte, vnější zájmy a jisté, finančně lépe zabezpečené instituce jen číhají, kdy už se ponoříme pod hladinu. Naše zařízení je atraktivní a s příznivou polohou. Ale ti vlci číhají na hrubou chybu, přátelé. Na naši hrubou chybu. Už nějakou dobu jednám s velmi bohatým filantropickým sdružením, jehož primárním cílem je zlepšení zdravotnické péče. Jsme doslova na dosah ruky nesmírně štědré dotaci. Pokud se jí dočkáme a v současnosti jsou všechny ukazatele příznivé, dosáhne MCB

finanční stability a bude mít značné možnosti růstu. Tento cíl jsme si spolu vytkli už před šesti lety a dnes vám s

potěšením sděluji, že nám k němu chybí skutečně jen krůček.”

Ozval se řídký potlesk, který se postupně šířil, dokud se všichni včetně Andrewa k němu nepřipojili.

“To tě donutil ten duch.” rýpla si Sarah.

“Potřebuju si zahřát ruce,” hájil se Andrew.

Za pódiem zářil Glenn Paris nadšením.

“Kvůli mě přestávat nemusíte,” usmál se, když potlesk utichl.

“Ten je fakt mazaný,” zašeptal Truscott do smíchu následujícího po Parisově poznámce.

“Dělá zázraky.”

“Dopuje sám sebe.”

“Než vám představím hosty usazené za mnou,” navázal Paris, “a zatímco budeme řešit otázku vnějších zásahů do nemocničních záležitostí, rád bych ještě ztratil pár slov o té provokační demonstraci, skrze niž jste se někteří museli probojovat dovnitř. Jistý počet našich údržbářů totiž momentálně vstoupil do nelegální stávky, a my máme dobrý důvod věřit, že tato akce byla zorganizována záměrně s cílem dosáhnout našeho odvolání. Rozumíte mi dobře.

Nedovolíme však, aby podobné akce sebemíň ovlivnily péči o pacienty a ostatní funkce naší nemocnice.” Na zdůraznění svých slov udeřil pěstí do řečnického pultu. “Tak na tohle můžete vzít jed!”

Slovo “jed” ještě pořád znělo okrouhlou zasedací síní, když došlo k výpadku proudu v celém objektu MCB.

Okamžitě naskočil náhradní zdroj dodávající elektřinu operačním sálům, JIPkám s části pohotovostní ambulance.

Ovšem zasedací síň, jež byla bez oken, naráz utonula v záhrobní temnotě.

Zahajovací program na Den střídání stráží byl u konce.

3.

Pokud měla Sarah ve své porodnickogynekologické praxi nějaký vzor, pak jím byl její šéf, doktor Randall Snyder. Od jeho tichého hlasu až po šedivý sedan volvo působilo na tomto člověku všecičko otcovským a uklidňujícím dojmem. Bylo mu kolem pětapadesáti, ale stále ještě se vrhal do práce s nadšením a nasazoval všechny své síly. Kdykoliv se v jeho oboru objevila nová technika či způsob léčby, byl první, kdo se jim naučil. Pokud zjistil rizikové těhotenství u nepojištěné matky, přijal ji beze slova o penězích jako svou soukromou pacientku.

Dnes si Randall Snyder udělal ve svém nabitém programu čas, aby Sarah odvezl do čtvrti Jamaica Plain. Zde měl asistovat při domácím porodu třiadvacetileté neprovdané ženy bez zdravotního pojištění, zato s neobyčejným strachem z doktorů a nemocnic.

“Jak to děláte?” zajímala se Sarah cestou.

“Dělám co?” ztlumil Snyder Bachovu kantátu, kterou pouštěl z kazety.

“Že vydržíte takhle dělat medicínu a nedovolíte, aby vám přitom přerostla přes hlavu?”

Snyderovi se větší díl svého úsměvu podařilo potlačit.

“Pod slovem takhle rozumíte co?”

“Ale, vždyť víte, úřednické kontroly a právníky a zdravotní pojišťovny a vládu, která pořád nařizuje, co si můžete a nesmíte účtovat za svoji práci. Hory papírování a neustálou hrozbu, že urazíte nějakého mstivého či nervově labilního pacienta, který na vás podá stížnost nebo se s vámi začne soudit.”

“Aha, vy myslíte tahle takhle” poznamenal Snyder.

“Milá Sarah, pokud jde o mne, zatím jste se nezmínila o skutečných stresujících faktorech naší práce: o případech, kde nemůžete dosáhnout pozitivního výsledku, o pacientech s nevyléčitelnou chorobou, o pacientech, kteří navzdory veškerému našemu úsilí umírají.”

“Ale to přece patří k medicíně. Ostatní věci, ty jsou…ty jsou…”

“Jsou taky medicína. To všechno patří k sobě. Věřte mi, že nejsem ten nevzrušitelný kliďas, jak si mě spousta lidí představuje. Ale stejně tak se ani nevracím domů po celodenní dřině, abych seřezal manželku, protože jsem nevyhrál v loterii nebo nenapsal bestseller, který by mi umožnil prásknout s medicínou jednou provždy. Ty záležitosti, o kterých jste se zmiňovala, zvládám jen proto, že z valné části jsem svoji profesi nepřestal mít rád a připadám si jako zatraceně šťastný člověk, že ji smím vykonávat. Proč se na to ale vyptáváte? Máte snad nějaké potíže?”

“Potíže zrovna ne. Jo, na další křižovatce doprava.”

“Už vím. Jedeme do Knowlton Street, viďte?”

“Ano.”

“Cestu tam znám. Teď rovně.”

“Jistě víte, že před studiem medicíny jsem pracovala v holistickém léčitelském středisku.”

“Samozřejmě. Zúčastnil jsem se několika vašich přednášek. Zajímavá věc. Moc zajímavá.”

“Měla jsem specializaci na léčení bylinnými čaji a na akupunkturu. Došlo však k událostem, které u mě vyvolaly pocit, že svoje znalosti potřebuju rozšířit.”

Došlo k událostem. To je strašně nevýstižné vyjádření, pomyslela si Sarah. V duchu se rozhodovala, jestli se má podrobněji zmínit o své závěrečné roztržce s Peterem Ettingerem, ale rychle usoudila, že k vyhrabání toho červíka není vhodné ani místo ani čas.

“No, prostě naše techniky v holistickém středisku měly svoje hranice,” pokračovala. “To ochotně přiznávám. Ale v našich cílech a způsobech práce byla jistá, řekněme nevinnost, aspoň to platilo pro většinu z nás. Každý den jsme šli pracovat se schopností soustředit se téměř výhradně na potřeby našich pacientů.”

“A pokud mohu říct, medicína, kterou jsem vystudovala a v níž nyní procházím praxí, se stejným dílem stará o peníze a zodpovědnost lékaře jako o pacienty samé.

Vyhazujeme miliony a miliony dolarů jen proto, abychom si díky drahým a zbytečným testům kryli záda pro případný

soud. Mezitím nám vládní agentury, které si namlouvají, že šetří penězi, nařizují, jak dlouho smíme nechat pacienta s určitou chorobou ležet v nemocnici. Ale co když tu a tam pošleme starší paní po hysterektomii domů příliš brzy a ona upadne a zlomí si kyčel? Pořád jen mluvíme o statistikách o průměrných ukazatelích a procentech. Maso a krev nás nezajímají.”

“Sarah, na takový pesimismus jste moc mladá.”

“Pane doktore, strašně bych si přála, aby ve mně skutečně ještě bylo něco moc mladého cokoliv. Sám víte, že nejsem povahou pesimista. Domnívám se, že moje rozhodnutí vystudovat medicínu bylo správné. A práci lékaře přímo zbožňuju. Jediné, po čem toužím, je to, aby všechno bylo, no, jak to říct, čistší.”

Randall Snyder se uchechtl.

“Pouze mýdlo značky Ivory je čisté z devětadevadesáti celých, čtyřiačtyřiceti setin procenta,” zabočil doktor Snyder do ulice Knowlton. “Nic, co se týče lidských bytostí, se tomu stupni čistoty ještě nepřiblížilo zvláště ne v našem oboru. Ale jinak naprosto chápu, co vás trápí, a slibuju, že co nejdřív budeme v našem hovoru pokračovat, možná někde u večeře. Momentálně směřujete k tomu, aby se z vás stal proklatě dobrý felčar, přesně ten typ odborníka, jakého bych uvítal coby partnera ve své vlastní praxi.”

“No tohle, díky.” Sarah nedokázala zakrýt své překvapení ani radost. To bylo vůbec poprvé, co se Randall

Snyder zmínil o možnosti přibrat do své ordinace společníka, natožpak ji.

“Prozatím tedy tohle téma opustíme,” pokračoval Snyder. “Ke konci letošního roku tedy pokud vy sama budete chtít se posadíme a promluvíme si obchodně. Je správné, když člověk vidí příznivé i nepříznivé stránky naší profese, pokud se jimi ovšem nedá ochromit. A pro boha živého, nedělejte si z nikoho modlu zvláště ne ze mne.”

Zabrzdil před číslem tři sta třináct. “A teď, než vystoupíme, mě v kostce seznamte s historií naší pacientky.”

Schopnost podat stručnou a současně plně výstižnou analýzu lékařského případu bývala během stáže u Sarah oceňována víc, než většina jejích ostatních znalostí a dovedností. Jako studentka mnohokrát lehávala ve vaně, nevnímala postupně chladnoucí vodu a přitom se pomocí stopek snažila deseti či více opakováními vybrousit ranní prezentaci svého případu až k dokonalosti. Patřilo to k její povaze.

“Lisa Summerová je třiadvacetiletá svobodná umělkyně, gravidita druhá, porod žádný, před třemi lety spontánní potrat. Poslední menstruace deset plus dva.”

Druhé těhotenství, žádný porod předcházející tomuto, poslední měsíčky před devíti kalendářními měsíci. Randall Snyder kývl, že Sarah může pokračovat.

“Toto těhotenství bylo v každém směru bezproblémové.

K původní váze jednašedesát kilogramů přibrala pacientka

patnáct kilogramů. Při posledním vyšetření před týdnem ležel plod temenem dolů, týlem otočený kupředu.

Kromě běžných dětských nemocí má Lisa lékařskou historii negativní. Je nekuřák, alkohol pije pouze příležitostně. Nebere žádné léky kromě přírodních prenatálních preparátů, které jsem jí předepsala.”

“Aha, vím,” přitakal Snyder. “Záhadná směs značky Baldwin. Loni jsem byl na konferenci, kde jste o tom měla přednášku. Brzy bych se o tom chtěl dozvědět víc. Ale prosím, pokračujte.”

“Rodinná historie je stručná: v současnosti neudržuje styky s rodiči ani s otcem dítěte.”

“Propána.”

“K porodu ji školí přítelkyně, která je profesionální ošetřovatelka. Jak se zdá, Lisa v dětství zažila v nemocnici nepříjemnou zkušenost a od té doby se podobných zařízení bojí.”

“Ergo domácí porod.”

“To je jen jeden z důvodů. Lisa je trochu…nevím chová se velice tajnůstkářsky a nedůvěřuje lidem.”

“Ani vám?”

“Ne tolik jako zpočátku, ale vlastně ani mně.”

“V tom případě jdeme dovnitř a zkusíme s tím něco podniknout.”

Sarah zvedla přikrytý tác s nástroji a dalším vybavením.

“Ještě něco,” dodala, “Heidi, ta porodní asistentka,

hlásila, že Lisin krevní tlak se postupně snižuje, a že v pravé paži je hůře slyšitelný než v levé. Poslední systolická hodnota, kterou uváděla, byla osmdesát pět, těsně před Glennovým projevem. Nejvyšší hodnota, naměřená před pár hodinami, byla sto deset.”

“Co z toho vyvozujete?” zeptal se Snyder.

“Řekla bych, že pro tohle stadium porodu je nízký tlak běžný. Heidi tvrdila, že Lisa jinak vypadá dobře. Nejspíš půjde o planý poplach.”

Sarah spatřila ve Snyderových očích starost a okamžitě vytušila, že Heidino hlášení nebrala dostatečně vážně.

“Ta hodnota může být při spodní hranici normálu,”

pravil, “ale podle mých osobních zkušeností podobný prudký pokles tlaku zaznamená jen mizivé procento rodiček.”

“Já…já vám to asi měla říct hned na začátku,” pokárala se Sarah.

“Nesmysl. Jsem rozený panikář. Předpokládám, že budete mít pravdu, nízký tlak zřejmě můžeme přičíst na vrub menší dehydrataci. Vy vezměte gynekologickou výbavu, já ponesu věci na ošetření dítěte.”

Zatímco vystupovali z auta, zaslechli houkání sirény sotva blok od jejich auta. Ještě pořád stáli na chodníku, když kolem rohu se zaskřípěním prosvištělo policejní auto se zapnutým majáčkem a smykem zastavilo před domem. Ven vyskočil policista v uniformě a rozběhl se ke vchodovým

dveřím.

“Promiňte,” křikl Snyder, když oba spěchali za policistou. “Jsem doktor Randall Snyder z MCB. Můžu vědět, co se tady děje?”

“To netuším, doktore,” odpověděl udýchaný policista, “ale zaplaťpánbůh, že jste tady. Dostali jsme na devětnuladevět hlášení, že jedna žena je tu ve vážném ohrožení života a nutně potřebuje sanitku. Slíbili, že se ukážou každou minutu.”

“A jak se ta žena jmenuje?” zeptala se Lisa a ucítila úzkostný tlak v prsou.

“Summerová,” odpověděl policista. “Lisa Summerová.”

…skutečné stresující faktory naší práce: případy, kde nemůžete dosáhnout pozitivního výsledku, pacienti s nevyléčitelnou chorobou, pacienti, kteří navzdory veškerému našemu úsilí umírají.

S těmito slovy Randalla Snydera znějícími v uších běžela Sarah za policistou a Heidi Glassmanovou po širokém schodišti nahoru. Shora se k nim nesl Lisin prskavý kašel a výkřiky bolesti. A ještě dřív, než vstoupila do ložnice, ucítila Sarah krev.

Lisa seděla s roztaženýma nohama na pohovce a krvácela z nosu i z úst. Přední díl její noční košile pokrývaly škraloupy zaschlé i čerstvé krve, jejíž stříkance třísnily pohovku, podlahu i zeď. Co však Sarah rozrušilo nejvíc, to byl nezakrytý děs v dívčiných očích. Takový pohled spatřila

v průběhu své lékařské kariéry jen několikrát, většinou u pacientek po padesátce, jimž hrozilo masivní pooperační krvácení, k němuž pak během několika minut skutečně došlo.

“Začalo to chvilku po mém telefonátu,” vysvětlovala Heidi, zatímco Snyder si navlékal rukavice a pak přiklekl vedle Lisy, aby začal s vyšetřováním. “Zavolala bych vám hned zpátky, ale nepochybovala jsem, že jste už na cestě.

Všechno šlo úplně nádherně až na ten krevní tlak, o kterém jsem se vám zmiňovala. Pak si Lisa zčistajasna začala stěžovat na řezavou bolest v pravé ruce a paži. Během jedné kontrakce se kousla do sliznice v ústech. Ranka zpočátku krvácela jen nepatrně, ale najednou se z toho stal vodopád.

Těsně před vaším příjezdem zvracela a všechno to byla jasně rudá krev. Myslím, že krev ve zvratcích mohla být spolykaná z krvácejícího nosu, ale jak to mám poznat najisto?”

“Tlak jí neklesá?” zeptala se Sarah, když na Lisinu levou paži navlékala gumovou manžetu.

“Zase trošičku spadl. Systolický je kolem osmdesátky.

A v pravé paži ho vůbec neslyším.”

Sarah se podívala na Lisinu pravou paži a okamžitě jí byl důvod jasný. Navíc věděla, že totéž musel poznat i Snyder, který se snažil u Lisina zápěstí nahmatat radiální tepnu a v ohbí lokte tepnu brachiální. Její prsty byly tmavě šedé, konečky prstů se zbarvily téměř dočerna. Ať už byl

důvod jakýkoliv, tepny a menší cévy zásobující paži a ruku krví se zablokovaly. V menším měřítku se totéž zdálo odehrávat i v Lisině levé paži a v obou dolních končetinách.

“Pořád osmdesát,” řekla Sarah. “Liso, já vím, že máte strach, ale moc vás prosím, snažte se ze všech sil zůstat co nejklidnější, dokud neukončíme vyšetření. O panu doktorovi Snyderovi jsem vám už vyprávěla, je to můj nadřízený.”

Zdálky slyšeli vytí přijíždějící sanitky.

“Co…co se to se mnou děje?” zeptala se Lisa, udivená stejně silně jako vyděšená.

Sarah si se svým šéfem vyměnila kradmý pohled.

Ačkoliv pro stanovení diagnózy budou potřebovat ještě potvrzení z laboratoře, Sarah věděla, že Snyder má stejně jako ona podezření, že jsou svědky rychlého nástupu DIK

diseminované intravaskulární koagulopatie nejdramatičtější a nejstrašnější formy zablokování krevního řečiště. Sarah požádala o žínku a podala ji Lise.

“Tumáte, Liso, vysmrkejte se, jak nejvíc můžete.

Jakmile dostanete ven ty větší sraženiny, tlak, kterým působíte na nos, dokáže zastavit krvácení mnohem účinněji.”

Lisa, která do kbelíku nepřestávala plivat karmínovou krev, poslechla. Vmžiku byla žínka nasáklá krví. Ale nebyly v ní žádné sraženiny. Ani jediná. Diagnóza DIK se nyní zdála ještě pravděpodobnější. Ze záhadného důvodu se v Lisině krevním řečišti začaly vytvářet miniaturní sraženinky,

jež se postupně vzájemně spojovaly a ucpávaly tepny zásobující její paže a nohy a tím je vystavovaly nesmírnému nebezpečí.

Ještě děsivější než blokáda krevního oběhu byla rychlost, s níž abnormální sraženiny využívaly faktorů nutných pro normální krevní srážlivost, jakmile byly tyto faktory v nerovnováze, jakékoliv krvácení představovalo přímo ohrožení pacientova života. Děsivou možností zůstávala možnost krvácení do mozku, jež by s neodvolatelnou platností znamenalo smrt.

“Liso, hned vám vysvětlím, co se podle našeho názoru s vámi děje,” řekla Sarah. “Už vám praskla voda?” Lisa zavrtěla hlavou.

“Strašně se bojím,” vymáčkla ze sebe. “Ta ruka mě snad zabije.”

“Chápu vás. Vydržte ale ještě chvilku.”

Sarah se podívala na svého šéfa.

“Potřebujeme ihned sanitku a v MCB připravené krevní konzervy a hematologa nebo internistu raději oba!” prohlásil Snyder.

V hlase mu stále ještě zněl jeho obvyklý klid, ale výraz obličeje měl ponurý. Tohle bude druhý případ DIK v Medical Center of Boston u rodící pacientky za necelé tři měsíce. Předchozí rodička nepatřila k Snyderovi ani k Sarah, zemřela na operačním sále, zatímco její lékař se zoufale snažil o záchranu jejího dítěte pomocí císařského řezu.

Vinou mohutného krvácení do placenty byl však mozek novorozence těžce poškozen ještě dřív, než byl porod u konce, a dítě zemřelo v prvním týdnu svého života. Příčina DIK nebyla nikdy přesně stanovena.

“Liso, poslouchejte, prosím vás,” pokračoval Snyder. “A snažte se nebýt příliš vyděšená. Podle nás nějaký faktor způsobil, že vám přestala správně fungovat srážlivost krve.

Na stanovení přesné diagnózy vás potřebujeme odvézt do MCB a začít tam co nejdříve s léčbou.”

“Jaký faktor! Co za to může?” zeptala se Lisa. “Neublíží to děťátku?”

“Jakmile se dostaneme k monitoru, dozvíme se o stavu vašeho dítěte víc,” uklidňoval ji Snyder. “Právě teď jsou srdeční ozvy zřetelné.”

“Jeho ozvy,” řekla chraptivě Lisa.

“Prosím?”

“Jeho. Paní doktorka Baldwinová mě poslala na ultrazvuk. Je to chlapeček a bude se jmenovat Brian.”

Zaslechli sirénu sanitky, jež zmlkla v okamžiku, kdy vůz zastavil před domem.

“Liso,” pravil Snyder, “já si uvědomuju, že to není snadné, ale čím budete klidnější a uvolněnější, tím pomaleji vám bude proudit krev a tím větší šanci budeme mít na zastavení vašeho krvácení. Přejete si, abychom někomu zavolali? Rodičům? Vašemu bratrovi nebo sestře?”

Lisa se na chvilku zamyslela a potom rozhodně zavrtěla hlavou.

“Mojí rodinou je Heidi,” prohlásila.

“Tak dobře. Sarah, chcete jít zavolat do MCB? Sarah?”

S očima zavřenýma Sarah přikládala postupně špičky druhého, třetího a čtvrtého prstu na Lisinu levou radiální tepnu a snažila se nalézt šest pulzních bodů tam umístěných, jež využívali pouze lékaři v akupunktuře a tradiční čínské medicíně. Levé pulsy odrážely stav srdce, jater, ledvin, tenkého střeva, žlučníku a močového měchýře. Mnohokrát, obzvláště u pacientů s nevýraznými, nespecifickými potížemi, se pečlivé nahmatání tří povrchových a tří hlubokých pulzů v každém zápěstí stávalo klíčem k diagnóze a pomáhalo při přesné aplikaci akupunktury.

“Ach, promiňte,” vydechla. Její vyšetření, na něhož mělo vliv Lisino rozrušení a celkově špatný stav jejího krevního řečiště, jí neodhalilo nic. Vyšetření pravé ruky, v níž byl krevní oběh zablokován, by nemělo smysl. “Zavolám doktoru Blackenshipovi a požádám, aby tam na nás počkal s někým z hematologie.”

“Děkuju.”

Do už tak přecpané místnosti vpadli sanitáři. Po kratičkém vysvětlení od Randalla Snydera uložili Lisu na nosítka a zavedli jí do žíly levé ruky infuzi. Sarah zamířila k telefonu v chodbě.

“Paní doktorko, zůstaňte tu se mnou,” zaprosila Lisa.

“Hned se vrátím.”

“Tak mi aspoň prozraďte, jestli umřu?”

Sarah doufala, že v jejím hlase zní hlubší přesvědčení, než jaké v tom okamžiku sama pociťovala.

“Liso, teď není vhodná doba na takové myšlenky,”

odpověděla. “Pro vás je nyní nesmírně důležité, abyste zůstala klidná a soustředěná. Musíte být schopná dál provozovat tu vnitřní vizualizaci, kterou jsme spolu procvičovaly. Myslíte, že to dokážete?”

“Já…já to dělala těsně předtím, než tohle začalo. Jednou jsem dokonce viděla vlastní děložní čípek, namouduši.”

“Věřím vám. To je skvělé. Takže teď byste v tom měla opět pokračovat. Soustřeďte se, zkuste si vybavit svoje krevní řečiště a strukturu cév ve svých rukách. Je to životně důležité. Jakmile se dostaneme do MCB, pomůžu vám i já.

Pan doktor Blackenship, který vás bude léčit, je vynikající odborník. Teď mu jdu zatelefonovat. Bude na nás čekat s naším hematologem. Společně si s tou situací určitě poradíme.”

“Slibujete?”

Sarah odhrnula Lise ze zvlhlého čela spadlé pramínky vlasů.

“Slibuju,” řekla.

“Infuze zavedena,” hlásil jeden z ošetřovatelů. “Pane doktore, máme ji nechat takhle podepřenou?”

Snyder přikývl. “Sarah, víte co, zatelefonovat půjdu já.

Vy jeďte do MCB v sanitce spolu s Lisou a já s sebou vezmu Heidi.”

Zatímco doprovázela k sanitce nosítka a ze všech sil se snažila zastavit proud krve z Lisiných úst a nosu, Sarah se zoufale rozpomínala na předchozí případ ženy, u níž se projevily příznaky DIK. Normální průběh těhotenství, normální průběh porodu až do jeho závěrečné fáze, kdy došlo k náhlému a osudnému kolapsu srážlivosti krve.

Přesně tak, jak to probíhalo u dnešního případu.

Sarah pomáhala Lise do sanitky a přitom jí v mozku pálila otázka, kterou se soužili lékaři prvního případu: Proč?

4.

Z devíti budov původního ústavu pro duševně choré, které Medical Center of Boston kdysi zakoupilo, jich bylo ještě v provozu šest. Dvě z dalších byly strženy a nahrazeny parkovištěm, zatímco ta poslední budova, rozpadající se pětipatrový cihlový barák s nápisem CHILTON vytesaným do překladu nad vchodem, byla opuštěná a vystěhovaná už předtím, než sem Sarah nastoupila na stáž. A situace se neměnila což byla němá připomínka přetrvávajících finančních potíží celé nemocnice.

Chiltonova budova a garáže byly od ostatních objektů nemocnice odděleny širokou kruhovou příjezdovou cestou.

Uprostřed oblouku byl uzavřen prostorný travnatý dvůr, posázený keři a několika umělohmotnými zahradními stoly.

Příjezd aut do areálu, který Glenn Paris s oblibou označoval jako campus, byl zakázán s výjimkou vozidel lékařů a administrativních pracovníků nemocnice a sanitek mířících k pohotovosti.

Jízda z Knowlton Street do MCB, při níž jim cestu razilo policejní auto se zapnutou sirénou i majáčkem, jim trvala přesně patnáct minut. Sarah sedící v zadní části poskakující sanitky vedle Lisiných nosítek slyšela, jak řidič vysílačkou předem ohlašuje příjezd pacienta, stupeň

naléhavosti jedna. Představila si vrátného, který se náhle nadýmá důležitostí, peláší otevřít vrata a zastavuje na příjezdové cestě veškerý provoz.

Lisiny kontrakce, k nimž nyní docházelo tak po čtyřech minutách, byly silné a prodlužovaly se. Sarah po opatrném vytření zjistila, že čípek je otevřený jen na čtyři centimetry, tedy že zdaleka není připravený k porodu. A krvácení z Lisiných úst a nosu bylo spíš prudší než menší. Ačkoliv levá ruka a obě chodidla si ještě uchovávaly tělesnou teplotu a kapilární průtok krve, pravá paže byla šedavě zsinalá a od lokte dolů bez citu a nepohyblivá.

“Vydržet, Liso,” naléhala Sarah. “Už tam skoro jsme.”

Když zahýbali na příjezdovou cestu do MCB, Sarah si bleskově zrekapitulovala svoje znalosti o DIK. Protože s vážnějším případem tohoto onemocnění se ve své praxi dosud nesetkala, všechny její vědomosti pocházely z přednášek na lékařské fakultě, studia několika článků a vyslechnutých příspěvků na občasných konferencích. Nešlo ani tak o jedinou určitou chorobu, celkový stav pacienta spíš odpovídal vzácným komplikacím při nejrůznějších druzích zranění či chorob. Operace, šok, celková infekce, mohutné trauma, předávkování léky, toxiny, prudké odloučení placenty, kterákoliv z těchto příkoří pro lidské tělo mohla vyústit v DIK. A částečně i vinou závažnosti stavu těhotných žen bývaly tyto případy většinou smrtelné.

Ale Lisa Summerová neutrpěla žádné zranění a nebyla ani nemocná. Byla to absolutně zdravá mladá žena na konci absolutně bezproblémového těhotenství. Co když o DIK ani nejde, lámala si v duchu Sarah hlavu. V blízkosti nemocnice siréna zmlkla. Sarah bleskově změřila pacientce krevní tlak a vyšetřila ji a v duchu si začala chystat souhrnné hlášení, jež přednese doktoru Elimu Blackenshipovi. K jejím povinnostem patřila prezentace případu zcela objektivním způsobem, přičemž se musela pečlivě vyhýbat vlastním závěrům či dalším zavádějícím poznámkám.

Dokud nebyla diagnóza prokázána, pak bylo přesvědčení o jediné pravdivé možnosti a vyloučení všech možností ostatních pošetilé a potenciálně nebezpečné.

Předpoklad neznamená v každém případě ještě klad, zdůrazňoval jeden z jejích profesorů tuto lékařskou zásadu.

Eli Blackenship, jenž možná vlastnil ten nejbystřejší mozek v celé nemocnici, si její informace překombinuje s výsledky vlastního vyšetření. Pak teprve vysloví předběžnou diagnózu a potřebný způsob léčby. Mezitím, pokud léčba nebude moci počkat až do stanovení stoprocentně jisté diagnózy, se lékaři v duchu tajně pomodlí a začnou podnikat kroky, jež podle jejich svědomí mohou pravděpodobně sloužit zlepšení pacientova stavu.

V tomto případě, kdy dva životy visí doslova na vlásku, těžko budou čekat na výsledky laboratorního vyšetření a zahájí léčbu okamžitě. A sama léčba DIK byla životu

nebezpečná. Tak nebo tak, Sarah bylo jasné, že půjde o proklatě šeredný den pro Lisu Summersovou stejně jako pro desítky lékařů, sester a zaměstnanců obsluhy technického vybavení, kteří spojí své síly k záchraně života jak Lisina, tak i života jejího dítěte.

A celou tu dobu jim při té bitvě bude v hlavě vířit neodbytná a hlodavá otázka: Proč?

Sanitka couvala k plošině vedle vchodu na pohotovost.

Sarah viděla, že doktor Eli Blackenship už čeká venku. Jako vždy ji vzhled toho člověka překvapil. Kdyby ho neznala a měla by uhodnout jeho povolání, asi by si vybírala mezi hospodským vyhazovačem, dokařem či bagristou. Šéflékař v MCB měl býčí postavu, nepřevyšující příliš sto osmdesát centimetrů, ale vybavenou mohutným hrudníkem a hlavou, jež nasedala na pouhý náznak krku. Kromě věnečku vlasů za ušima byl holohlavý, ale pod jeho širokým čelem mu trčelo huňaté obočí a svalnatýma pažema připomínal Ezaua. I když byl ráno sebehladčeji oholen, stejně se zdálo, že má na tvářích stín večerního strniště. Ze všech lékařových rysů pouze jeho oči světlé a pronikavě modré prozrazovaly cosi o jeho géniu. Byl specialistou na infekční choroby a k tomu vynikající internista. Navíc byl uznávaný jako humanista, expert na šachy a bridž a dokonale obeznámený s uměním.

Jako učitel neměl v MCB sobě rovného, pokud jde o otevřený a poctivý přístup ke studentům i k lékařům, a nikdo neuměl medikům přednášet líp.

Blackenship, už v chirurgickém a v rukavicích, přiskočil k nosítkům v okamžiku, kdy Lisu vytahovali ze sanitky, popadl Lisu za zápěstí a představil se jí. Z druhé strany nosítek Sarah, která tiskla Lisin krvácející nos, neušlo, že už tím prvním dotekem začal Šéflékař svoje vyšetření a sbírání kamínků do mozaiky celkové diagnózy.

Než se dostali do místnosti označené jako A, což byl jeden ze tří sálů traumatologie, Sarah téměř stačila dopovědět prezentaci případu. Blackenship už měl v sále čekat laboranta kvůli odběru krevních vzorků a porodní asistentku s monitorem. Kývnutím je oba vyzval, aby se pustili do plnění svých povinností. V tu chvíli začala obvazem přidržujícím intravenózní jehlu v Lisině žíle prosakovat krev. Blackenship vzal ten nový příznak na vědomí bez mrknutí brvou. “Tak, Liso,” pravil rozvážně, “teď vás požádám o maximální trpělivost a omlouvám se, pokud vás nestačíme vždy informovat o všem, co budeme s vámi podnikat. Děje se s vámi několik odlišných věcí zároveň a vaše tělo na všechny reaguje netypicky. Za pár vteřin nedokážete tu spoustu lékařů stejně od sebe rozeznat, ale aspoň stručně: především mi bude pomáhat paní doktorka Helen Stoddardová, krevní specialista, a pan doktor Andrew Truscott, chirurg. Paní doktorka má za úkol zastavit krvácení a pan doktor vám zavede další nitrožilní infuzi a postará se o vaši ruku, která momentálně není dostatečně zásobovaná krví. A samozřejmě paní doktorka

Baldwinová a pan doktor Snyder tu zůstanou v pohotovosti, aby porodili vaše děťátko v tom okamžiku, jak se váš stav stabilizuje.”

“A je děťátko v pořádku?” zeptala se Lisa.

Blackenship se ohlédl po porodní asistentce, která mrknutím ukázala na monitor. Rychlost srdečního tepu plodu přesahoval optimum, což bylo běžným příznakem počínajících potíží.

“Dítě je vystaveno jistému stresu,” odpověděl, “ale budeme na všechno dávat pozor.”

V tom okamžiku se do sálu vřítila hematoložka. Helen Stoddardová, rovněž řádná profesorka, pracovala jako vedoucí oddělení v jiné nemocnici a v MCB působila jako externí konzultant. Neohrožený zastánce “staré školy”, jak s oblibou sama prohlašovala, otevřeně kritizovala koketování MCB s těmi “šarlatány” což byl její výraz pro stoupence alternativní

medicíny.

Během

jednoho

semináře

představovala stranu oponující jakémukoliv používání technik neprověřených vědecky. Do opozice tehdy patřil Blackenship i Sarah a oba se přimlouvali za užívání jistého počtu empiricky vyzkoušených metod léčby, jako je akupunktura a chiropraxe, a za uvážlivé vědecké zhodnocení ostatních metod.

“Jak si na tom stojíme, Eli?” zeptala se, aniž by Sarah věnovala třeba jen jediný pohled.

“Vzorky jsme odeslali a objednali deset jednotek.”

“Destičky a plazmu taky?”

“Od obojího tolik, kolik se jen dalo.”

Helen Stoddardová dokončila bleskovou prohlídku Lisiny kůže, úst a nehtových lůžek. Gáza přidržující jehlu infuze byla krví prosáklá skrznaskrz a krev odtud kapala na látku nosítek a na podlahu. Vpich do žíly, odkud Lise odebírali vzorek krve pro laboratoř, rovněž nepřestal krvácet.

“V anamnéze žádná podobná krvácivost?” zeptala se lékařka Blackenshipa.

“Absolutně žádná.”

Stoddardová se na okamžik zamyslela. “Na laboratoř čekat nemůžeme. Musíme sehnat co největší množství destiček, krve a plazmy a zkusit jí to vpravit do krevního oběhu.”

Randall Snyder a Heidi Grassmanová vběhli do sálu oba trošičku udýchaně. Chvíli nato se ukázal i Andrew Truscott.

Heidi zaujala u nosítek místo po Sarah, která spolu s Truscottem a Snyderem vyšla za dveře.

“Vypadá to s ní moc špatně,” řekla Sarah.

Snyder nakoukl na monitor zachycující srdeční činnost plodu.

“Dítě zrovna tak,” doplnil. “Už jste aplikovali Pitocin?”

“V sanitce. Jenže ona je otevřená jen na pět centimetrů “

“Kriste Ježíši!”

Truscott se na minutku vzdálil, aby vyšetřil Lisiny paže, ruce a chodidla. Potom jí s imponující zručností vpíchl anestetikum na stranu šíje a umrtveným místem protáhl silnou jehlu přímo do vnitřní jugulární žíly. Jehlou pak protáhl katetr a tím ji přichytil na místě. Lisa měla zavedenou druhou infuzi.

“V každém případě to vypadá, že ji budeme muset s tou pravou rukou vzít na operační sál,” poznamenal Andrew, když se vrátil ke dveřím. “Levá ruka a chodidla ještě nevypadají tak jednoznačně. Můžete jí udělat císaře?”

Snyder přistoupil k Helen Stoddardové, chviličku s ní šeptem hovořil a pak se vrátil a zavrtěl hlavou.

“Začínají se blížit k rozhodnutí matka versus dítě,”

zašeptal. “Helen a Eli se rozhodli, že nemůžou čekat na výsledky, které by potvrdily DIK, a nasadili heparin. Podle nich by děvče nemělo šanci císařský řez přežít.”

Heparin pro léčbu Dl 17:34:13. Pro Sarah, jejíž chirurgická praxe byla vystavěna na puntičkářské kontrole každého krvácení, představovala ta léčba děsivý paradox: intravenózní injekce silného antikoagulantu pacientovi, jemuž už takhle hrozilo nebezpečí, že vykrvácí k smrti. V

teorii to vypadalo tak, že tento lék poslouží k rozpuštění patologických sraženin a obnoví krevní průtok do končetin a životně důležitých orgánů. Současně se za pomoci transfuze obnovuje ztráta krve a jejích srážlivých složek. Šlo o terapeutické balancování na špičce nože, v poměrech, které

byly natolik citlivé, že tyto případy byly až příliš často odsouzeny k nezdaru.

Sarah pohlédla na ženu, o niž pečovala celých sedm měsíců a jež nyní byla téměř zakrytá hroznem sester, lékařů a techniků. Za pouhých pár minut se se svým přínosem ke snažení ostatních připojí i Andrew. Ona sama musí také přispět svým umem. Uznávala sice, že všichni lékaři zapojení do tohoto dramatu jsou starší a zkušenější než ona, ale Lisa Summersová dál zůstávala její pacientkou a existovaly věci, které ony dvě mohly spolu dokázat ovšem za předpokladu, že jim Helen Stoddardová a Eli Blackenship k tomu dají šanci.

Omluvila se a rozběhla se do suterénu, kde spleť matně osvětlených chodeb spojovala všechny budovy MCB. Svou pracovnu měla ve čtvrtém patře Thayerovy budovy, kde v prvních třech patrech sídlila i administrativa a v horních dvou byly pokoje lékařů. Sarah vyjela nahoru výtahem. Za pár minut už sbíhala ze šestého poschodí a uháněla zpátky na pohotovost. V náručí svírala mahagonovou skříňku se svými akupunkturními jehlami. Krabice byla dar od doktora Louise Hana. S Hanem, rodilým Číňanem křesťanského vyznání se poprvé setkala, když se učila u Mírových sborů ve vesnicích severně od Chiang Mai v Thajsku. Až do své smrti před třemi lety jí sloužil jako rádce v léčitelském umění. Věnování uvnitř krabice, které v elegantním čínském

písmu vyryl sám Han, sdělovalo: MOC UZDRAVOVAT

NADĚLIL BŮH NÁM VŠEM.

Ve chvíli, kdy Sarah vstoupila do místnosti A, ihned vycítila, že situace se obrací k horšímu. Trubice zavedená Lisiným nosem přímo do jejího žaludku odváděla do sběrné láhve připevněné na zdi vytrvalý proud krve. I z močového katétru vytékala karmínově zbarvená tekutina. Randall Snyder s tváří celou popelavou stál vedle monitoru, na němž srdeční rytmus Lisina nenarozeného dítěte poklesl pod úroveň nezbytnou k zachování životních funkcí.

“Co se děje?” postavila se Sarah vedle něho.

“Myslím, že boj o dítě jsme prohráli,” zašeptal Snyder.

“Mohli bychom sice okamžitě udělat císařský řez a možná tak zachránit dítě, ale Lisa by to v žádném případě nepřežila.”

“Nezemře ale tak jako tak?”

“Nemám zdání. Vypadá to špatně.”

Sarah okamžik váhala a potom se protlačila k místu, kde stála Helen Stoddardová s Elim Blackenshipem.

“Prosím vás, mohla bych si s vámi oběma promluvit?”

požádala.

Na okamžik se jí zdálo, že Stoddardová odmítne, ale pak si zřejmě vzpomněla, že Sarah patří ke stážistům osobně vybraným Blackenshipem, a zamířila do vzdáleného rohu místnosti. Blackenship ji následoval.

“Ráda bych zkusila zastavit Lisino krvácení,” oznámila jim Sarah.

“A co si myslíte, že tady zkoušíme my?” zeptala se jí Stoddardová.

Sarah ucítila, jak se jí napínají svaly na čelistech. V

životě se nevnucovala se svým uměním a léčitelskými technikami stážistům či fakultním učitelům, kteří o to sami nepožádali, ale Lisa byla přece její pacientka a všechno nasvědčovalo tomu, že klasická terapie nezabírá.

“Paní doktorko Stoddardová, já si dobře uvědomuju, že alternativní léčitelství vy neuznáváte,” pravila a přitom se snažila udržet hlas co možná nejklidnější. “Ale já se chci pokusit o totéž, oč se tu snažíte vy všichni. Přála bych si, aby to Lisa přežila. Během posledních čtyř pěti měsíců, zatímco se Lisa připravovala na domácí porod, jsme spolu pracovaly na rozvíjení její schopnosti autohypnózy a vnitřní vizualizace. Myslím, že v obojím si vedla skutečně dobře.”

“A?” Stoddardová měla na tváři mrazivý výraz.

“V kombinaci s akupunkturou třeba dokážeme využít Lisiných schopností, aby zpomalila vlastní krvácení. To ovšem jedině za předpokladu, že jste ochotní aplikovat jí dostatečně velkou dávku protaminu, aby se tak neutralizoval heparin.”

“Cože?”

“Pokud by se nám podařilo zpomalit její krvácení natolik, aby bylo možné provést císařský řez, klidně zas

nasaďte heparin a pokračujte na rozpouštění patologických sraženin.”

“To je ale směšné.”

Sarah se zhluboka nadechla, aby se přinutila ke klidu.

Za celé čtyři roky studia na lékařské fakultě a za dva roky stáže ještě nikdy nemusela s profesorem vést podobný spor.

Ale ucouvnout, to si nemohla dovolit.

“Paní doktorko, Lise nepřestává klesat krevní tlak a její krvácení má zhoršující se tendenci. Pro dítě už může být pozdě.”

“Poslyšte, vy nafoukaná nevzdělaná!”

“Počkej minutku, Helen,” zarazil kolegyni doktor Blackenship. “Až tohle budeme mít za sebou, můžeš říct všechno, co máš na srdci, ale právě teď to děvče krvácí do všech cévek, které jsme do ní zavedli, a především to musíme mít na zřeteli. Doktorka Baldwinová má pravdu.

Heparin zatím sraženiny stejně neodboural a jen urychluje krvácení za mez, kterou my nedokážeme vyrovnat ani transfúzemi.”

“Jakmile to uděláte, tak tu končím!” vyštěkla Stoddardová.

“Helen, jsi jedním z nejlepších hematologů, jaké jsem v životě poznal, a taky jedním z nejobětavějších lékařů.

Nedokážu si představit, že bys dopustila, aby se cokoliv postavilo do cesty léčbě, jež by pacientovi mohla výrazně prospět.”

“Ale..”

“A přiznejme si, těch několik minut, které tady Sarah bude potřebovat, aby vyzkoušela svoje umění, nehraje na celkovém výsledku žádnou roli.”

“Ale. Tak dobrá, ksakru! Jenže až to skončí, ať už to dopadne jakkoliv, tak budu žádat, aby se tahle nemocnice zbavila všech šamanů, jinak tu končím jednou provždy!”

“Uděláme to, Helen, slibuju. Uděláme to. Sarah, jak vám můžeme být platní?”

“No, nejdřív dejte Lise protamin.”

“Helen?”

“Kčertu, Eli, už letím! Tak jo, tak jo. Stejně je to směšné!” huhlala si vztekle, když mířila k pacientce, aby aplikovala lék anulující heparin. “Absolutně směšné!”

“A teď,” zavelela Sarah, která cítila, jak se jí začíná zrychlovat tep, “prosím nechte se mnou jenom Heidi, odveďte od lůžka tolik lidí, kolik je ve vašich silách, a všechny zvuky omezte na minimum.” “Hotovo. Ještě něco?”

“Už jen jediná věc. Prosím abyste vypnuli stropní osvětlení.” Lisa vykřikla, protože ji sevřela další kontrakce.

Sarah ji pohladila po čele a pak k ní přiklekla.

“Liso, zavřete oči a poslouchejte,” oslovila dívku tiše.

“Musíme spolu něco dokázat. Na tenhle okamžik jsme se spolu připravovaly na všech našich sezeních. Rozumíte mi?.

Výborně. Začneme tedy s jednoduchými věcmi, budou to pouhé scény, jasné? Vybavujte si je během stahů. Já vám

pomůžu a s další pomocí nám přispěje tady Heidi. A mezi stahy se soustřeďte na můj hlas a snažte si před očima představit, co se děje ve vašem krevním řečišti a ve vašem srdci. Všechno se to pohybuje příliš rychle… příliš rychle.

Třeba se tam tvoří i krevní sraženiny a ucpávají vám cévy.

Snažte se uvolnit a představit si je také. Prostě se uvolněte…

uvolněte se.”

Heidi dál totéž šeptala do Lisina ucha sama, zatímco Sarah hledala radu v teninké otřepané brožurce. Přesvědčila se, na kterých místech jsou akupunkturní body, jež chtěla stimulovat, a zabodla první jehlu, krouživým pohybem ji zabořila těsně pod Lisinu levou klíční kost. Potom postupně, jednu po druhé, zabodla do různých bodů dalších pět jehel a snažila se přitom nacházet kompenzaci za nepřístupnost některých míst zaviněnou Lisinými obvazy a polohou na zádech.

V místnosti se rozhostilo přízračné ticho, přerušované pouze tichým chrčením aparatury odsávající krev z Lisina žaludku a tichého cvakání monitoru zachycujícího srdeční činnost.

“Podívejte,” zaslechla Sarah něčí šepot, “tak se mi zdá, že krvácení už začíná ustupovat.”

Sarah se podívala na láhev s odsátou krví. Skutečně se zdálo, že proud krve se znatelně ztenčil.

“Uvolněte se, Liso,” zopakovala Sarah mile, ale rozhodně. “Zpomalte chod svého srdce… zpomalte svou krev a zůstaňte uvolněná. Mátu tu moc.”

Minula minuta. Pak další. Lisa teď ležela nehybně, s očima zavřenýma. Dostavila se kontrakce, viditelně jí sevřela břicho. Lisa zůstávala nehybná a tichá.

“Rychlost tepu poklesla z devadesáti na padesát, Sarah,”

zašeptal Blackenship. “Krvácení kolem vpichů infuzí a po odběrech krve ustalo. Randalle, potřebuješ se připravit?”

“Všechno je hotovo,” hlásil Snyder. “Anesteziolog čeká nahoře. Stačí dát pokyn.”

Trubice vedoucí nosem do žaludku odváděla teď už jenom teninký pramínek. Ostatní krvácení ustalo. Sarah opatrně, krouživým pohybem vytáhla šest akupunkturních jehel. Na deset, patnáct minut bylo kolem naprosté ticho.

“Tak do toho! “řekla.

5.

Sarah nařídila, aby operační stůl zvedli o pět centimetrů a rozsvítili parabolické reflektory nad její hlavou. Oči ji trochu pálily: byla na nohou a v plné práci plných čtyřiadvacet hodin bez toho, že by si ukradla aspoň minutku spánku. Ale její schopnost soustředit se zůstávala pořád ostrá jako břitva. Zaměřila paprsek na cíl, v pravé ruce potěžkala skalpel a urovnávala si ho v dlani tak dlouho, dokud se nestal součástí jí samé. Levou rukou napjala pacientce kůži podél hranice vyholeného pubického ochlupení. Poté jediným pevným řezem otevřela břišní stěnu a oddělila vnitřní, šafránově žlutou vrstvu podkožního tuku.

Několik krvácejících cévek uzavřela svorkami a elektrokauterem. Nakonec prořízla blánu pobřišnice a odhalila tak vzdutý těhotný děložní čípek.

“Je všechno v pořádku?” zeptala se anesteziologa.

“Stabilní.”

“Výborně, tak pokračujem.”

Sarah udělala do čípku zářez skalpelem a potom do něho vyřízla otvor. Ukazováčky roztáhla masitá svalová vlákna od sebe. Poté dotekem ostří protrhla plodovou blánu.

“Jsme uvnitř,” ohlásila při prvním výtrysku plodové vody. “Sukci, prosím.”

Teď ubíhaly kritické vteřiny. Siné svaly čípku se mohly kdykoliv sevřít a značně tak ztížit porod dítěte v děloze. Na celých deset vteřin zatajila Sarah dech a měla dojem, že jí přestalo tlouci i srdce zatímco hluboko v děloze hmatala po dětských nožkách a současně se snažila upravit polohu pupeční šňůry. Nakonec něžně sevřela prsty kolem pavoučích nožek a protáhla je incizí. Pak následovalo tělíčko a jemně, nesmírně jemně i ramena a paže. Nakonec dlaní podepřela křehkou skořápku hlavičky a provedla ji otvorem. A takhle jednoduše se dítě dostalo na svět.

Sarah miminku bleskově vysála nos a ústa. Okamžik poté bylo vyčkávané ticho na porodním sále přerušeno mekavým pláčem novorozeňátka. V mžiku se z místnosti vytratilo všechno napětí.

“Je to holčička, Kathy,” oznámila Sarah přehnaně důrazně. “Moc krásná holčička. Tatínku, pokud přijdete až ke mně, můžete přestřihnout pupeční šňůru.”

Tatínek, který právě dokončil střední školu, se neklidně přesunul, udělal, jak měl nařízeno, a zas si pospíšil k čelu postele, kde jeho mladičká manželka střídala smích a pláč.

Sarah polkla nečekaný a nepříjemný knedlík v krku a předala zdravé děcko pediatrům. Doufala, že nikdo v operační místnosti nepozná, jak blízko má sama k slzám nikoliv k slzám radosti, ale žalu nad mrtvě narozeným Brianem Summersem asi sedmnáct hodin předtím.

Bylo šest hodin ráno, jež přišlo po neuvěřitelně stresujícím a vyčerpávajícím dni a noci, kdy Sarah vedla dva vaginální porody a nyní dokončila císařský řez. Chvilku po jedné hodině odpolední rozjaření nad hlavní rolí při zpomalení krvácení Lisy Summersové ustoupilo pocitu nezměrného smutku po asistování porodu jejího dítěte, jež zemřelo dřív, než se matka vůbec dostala na porodní sál.

Stejně jako dítě předchozí pacientky trpící DIK, i Brian Summer se udusil vinou mohutného krvácení uvnitř placenty a předčasného oddělení placenty od děložní stěny.

Kdyby k porodu došlo o půl hodiny dříve, měl šanci na přežití. Byla to ovšem krutá volba, protože všechno úsilí směřovalo k záchraně Lisy, která by téměř na sto procent zemřela vykrvácením, pokud by výkon nebyl odložen.

S doposud nepoznaným pocitem zoufalství a beznaděje Sarah sledovala vlastní ruce, jak vyndávají placentu mladičké matky a potom začínají sešívat incizi. Rozhodnutí dát přednost záchraně Lisina života bylo ovšem správné.

Přesto však smířit se s výsledkem nebylo v žádném případě snadné. Sarah se právě chystala použít kožní svorky, když se jí za zády objevila sálová sestra z chirurgie.

“Sarah, pan doktor Truscott mě poslal vyřídit, že Lisu Summersovou odvezli opět na operační sál,” zašeptala.

Ale ne! pomyslela si, “Víte snad, co se děje?”

“No, podle všech známek antikoaguláty a infuze heparinu neodstranily blokádu v její paži. Sama si nejsem jistá, co má doktor Truscott v plánu.”

“Děkuju, Win. Zaběhnu tam co nejdřív. Kathy, už to máme skoro za sebou. Pediatři na mě teď mávají, že děťátko je naprosto perfektní. Celkové hodnocení je devítka. Deset je nejvíc, ale to dostávají jen ta miminka, která se narodí a hrají přitom na housle serenádu. Za chviličku vám holčičku donesou.”

“Děkuju, paní doktorko. Strašně moc vám děkuju.”

Sarah na řez připevnila obvaz a zatímco couvala od stolu, svlékala si spěšně rukavice.

“Všichni máme z vaší radosti radost,” řekla.

Odešla z porodnického patra a zamířila k budově chirurgie. Během té kratičké cesty ji zastavili hned dva lidé jednou ošetřovatelka a jednou stážista aby jí poblahopřáli k úspěchu, jakého dosáhla s Lisou.

“Mluví o tom celá nemocnice,” vykládal stážista.

“Konečně jste lidem otevřela oči, pokud jde o možnosti využití alternativní medicíny. Já sám jsem si dělal první atestaci na osteopatii v Philly a zčistajasna se mě ostatní stážisti vůbec poprvé začali vyptávat, jaké mám přesně vzdělání, a zajímali se o spoustu věcí, které se na tradiční lékařské fakultě nevyučují. Lidi, kteří dodneška netradiční léčitelské metody jen pomlouvali, se o ně naráz začali úžasně zajímat.”

Stážistova slova měla sice působit jako balzám, ale dnes neexistovalo nic, co by zaplašilo její pocit bezmoci. Přes všechno svoje vzdělání a vybavení sálu za stovky tisíc dolarů nedokázala zachránit miminko Lisy Summerové.

Nebylo to poprvé, co takhle trpěla nad neúspěšným porodem či těhotenstvím své pacientky. Skutečnost, že lidé umírají, patřila mezi základní doktríny medicíny, a na čistě intelektuální úrovni tuto nevyhnutelnost Sarah dokázala pochopit. Ale ať už byl důvod lidského umírání jakýkoliv, její emocionální reakce se zdála převládat nad rozumem i logikou.

Vzpomněla si na svoji pracovnu kombinovanou s ordinací, která jí patřila v Ettingerově institutu. Tehdy nebyla míň ponořena do touhy pomáhat lidem, než byla teď, ale tehdejší svět ty střízlivé, nekomplikované a vrcholně těsné vazby s pacienty ty se jí zdály vzdálené na světelné roky. Ten rozdíl, jednoduše řečeno, spočíval ve stupni používané technologie a vědy, ať už ta byla jakákoliv jež dominovaly západní medicíně. Při jistých příležitostech a tohle byla jedna z nich měla dojem, jako by z kluzáku přesedla za řídící panel tryskového letadla.

Hlavní důvod jejího odchodu z Ettingerova institutu byla nepřizpůsobivost a nakonec i nesnesitelnost chování Petera Ettingera. Ale její rozhodnutí dosáhnout titulu doktora medicíny mělo hlubší kořeny. Cítila, že až se stane lékařkou, většina omezení a výsledných frustrací

profesionální stránky jejího života zmizí. Namísto toho, navzdory všem zázrakům vědy a nově získané technické zručnosti, se její současná omezení zdála stejně frustrující a ty frustrace stejně omezující jako předtím.

Mezi osazenstvem chirurgického oddělení byly v současnosti čtyři ženy a tři stážistky. Přesto tu byla jen jediná šatna a ta zůstávala vyhrazená pro muže.

Sarah se tedy převlékla do chirurgického pláště už v sesterně, natáhla si mořsky zelené kalhoty a vyměnila si návleky na boty, roušku na obličeji i pokrývku hlavy. Od chvíle, kdy sledovala Adrew Truscotta, jak sonduje a pročišťuje hlavní cévy zásobující krví Lisinu pravou paži, uplynulo už dvanáct hodin. Cílem bylo odstranit co největší množství sraženin a doufat, že o zbytek se postará antikoagulant. Teď zřejmě vyvstala potřeba radikálnějšího zásahu, zřejmě bude třeba ty zablokované cévy obnažit.

Sarah vstoupila do operačního sálu. Lisa, která se na operačním sále ocitla během posledních čtyřiadvaceti hodin potřetí, byla už pod anestetikem a intubovaná. Tvář měla klamně mírumilovnou. Rouška přes horní část jejího hrudníku oddělovala její hlavu, u níž seděl anesteziolog, od členů operačního týmu. Na opačném konci roušky Andrew a další chirurg soustředěně pracovali na Lisině paži.

Na okamžik měla Sarah dojem, že druhý chirurg je tentýž, jenž asistoval Andrewovi při předchozí operaci.

Když však odsunula malou kovovou stoličku a postavila se

na její místo, aby lépe viděla, uvědomila si, že tentokrát vůbec nejde o žilního specialistu. Byl to Ken Browne, šéf oddělení ortopedie. A teprve tehdy Sarah spatřila Lisino předloktí a zaťatou pěst spočívat na kovovém podnosu vedle sálové sestry a pochopila, že Browne a Andrew vůbec neprovádějí pracnou žilní operaci. Místo toho útočili na zbytek kostí Lisina předloktí což byl rádius a ulna a dokončovali amputaci paže těsně pod loktem.

Sarah cítila, jak se hroutí dovnitř sebe a na vteřinku měla poprvé v životě dojem, že omdlí. Ach bože, ne…

nejdřív dítě…. a teď tohle! Na jinou myšlenku se nevzmohla.

Andrew ji zahlédl.

“Je ti dobře?” zeptal se.

“Andrew, jenže ona je výtvarnice. Keramička. Ty ruce potřebuje. Ach promiň. To jen že jsem myslela, že to všechno bude v pořádku.”

“To nejspíš bude…teď” odpověděl Andrew poněkud unaveně. “Sám tohle dělám strašně nerad, ale postupující gangréna je postupující gangréna. Jiná možnost prostě neexistuje.”

“Chápu.”

Ale už při vyslovení těch slov si Sarah uvědomovala, že plný dosah tragédie Lisy Summerové prostě pochopit nikdy nemůže.

6.

Jako jednotka intenzivní péče na chirurgickém oddělení sloužil prostorný dvanáctilůžkový pokoj, kde se ve dne v noci staraly o každého pacienta jedna až dvě sestry. Jen zřídka se stávalo, že by na pokoji neležel alespoň jeden pacient v těžké krizi. A přestože kromě situací nejvyšší naléhavosti, kdy kolem vládl shon a ruch byla atmosféra na JIP tichá a tlumená, nikdy tam nepanovalo absolutní ticho.

Každou minutu každého dne vyplňovalo bzučení a hukot monitorů, sukcí, infuzních systémů a respirátorů, jako šum vln ve vzdáleném oceánu. Právě tady mnohem víc než přímo na operačním sále se sváděl ten nejurputnější boj mezi životem a smrtí.

Sarah osobně dávala přednost prostředí operačního sálu před dennodenní dřinou péče o pacienty v kritickém stavu.

Přesto však oceňovala přátelské vztahy, které s osazenstvem JIP měla.

Druhého července v půl osmé ráno bylo na JIP

obsazeno celkem šest lůžek. Zbytek měl být zaplněn v průběhu plnění dopoledního operačního programu. S očima nedostatkem spánku jako posypanýma pískem se Sarah usadila u lůžka v kóji číslo osm a čekala, až sem z předoperační místnosti dovezou Lisu Summersovou. Zprávy

o jejím stavu až na ty hrůzy byly vynikající. Lisa přestála operaci bez výraznějšího krvácení. Popravdě její DIK rychle ustupoval a krevní oběh zásobující ledviny, nohy a zbývající paži byl naprosto bez problémů. Zdálo se, jako by provedení císařského řezu jakýmsi zázrakem zahnalo hematologickou krizi.

Lisin život byl tedy zachráněn. Její lůno, smysly i nervový systém vyvázly bez poškození a ona sama bude schopná chůze. Za čas se naučí využít efektivněji levou ruku a ovládat protézu, kterou dostane na pahýl pravé paže.

Možná dokonce přijde na způsob, jak se dál vyjadřovat jako umělec. Začne překonávat svůj žal a není vyloučeno, že jednou se skutečně dočká vytouženého dítěte. V čistě klinickém smyslu si Sarah uvědomovala, že to všechno je hluboká pravda, ale přesto se nedokázala zbavit vědomí, že Lisa byla její pacientkou a před necelými čtyřiadvaceti hodinami se chystala porodit nový život.

“Jste v pořádku?”

Sarah si pozorně prohlížela počítačový výjezd výsledků Lisiných početných laboratorních testů a pátrala po klíči jakémkoliv náznaku který by jí prozradil, co tu tragédii mohlo zavinit. Polekaně sebou trhla a spatřila nad sebou Almu Youngovou, postarší sestru z JIP, stojící u nohou postele.

“Ale jistě, díky. Jsem jen trochu unavená.”

“Tomu se nedivím. No, za pár minut sem dovezou to vaše děvče. Právě volali ze sálu. Za daných okolností si prý vede docela slušně.”

“To je skvělé,” poznamenala Sarah bez přílišného nadšení. “Teď tady civím do těch čísel a doufám, že konečně uvidím něco, co jsem předtím přehlédla a co mi vysvětlí, k čemu to vlastně došlo.”

“Možná byste měla jednoduše zavřít oči a na pár minut si zdřímnout.”

“Jenže já mám strach, že když to udělám, přestanu se tělesně cítit tak fit jako nyní, a že bych to dneska musela zabalit.”

“Abyste věděla, celá nemocnice nemluví o ničem jiném, než o tom vašem včerejším zázraku. Sestry z pohotovosti tvrdí, že kdybyste se tak tvrdě nepostavila naší hematoložce, to děvče by zaručeně zemřelo.”

“Tak proč z toho všeho nemám trochu lepší pocit, Almo?”

Starší žena se posadila na pelest.

“Protože jste dobrý doktor,” prohlásila, “proto. Jste citlivá. Zajímáte se o cizí utrpení a bolest, chci říct, že máte s pacienty skutečný soucit.”

“Děkuju.”

“Ale mohla bych vám říct ještě něco?”

“Jistě.”

“Občas mám dojem, že si děláte s lidmi starosti až přehnané. Berete si to všechno moc osobně. Dokonalý příklad máte tady: místo abyste odpočívala, lámete si hlavu nad laboratorními výsledky. Tím to svoje soucítění ženete o krok za hranici únosnosti. Já už v téhle nemocnici zažila všechny možné druhy stážistů a ošetřovatelek jakbysmet.

Povšimla jsem si, že ti skutečné dobří mají jednu věc společnou-schopnost přehodit výhybku na absolutní objektivitu v případech, kdy to je nezbytné. Máte všechny předpoklady stát se vynikajícím lékařem, ale občas si to všechno moc připouštíte.”

“To na mně vážně vidíte?”

“Ano. A některé z dalších sester zrovna tak. Pochopte, že mezi naše nejoblíbenější zábavy patří pitvání stážistů.

Všichni vás máme upřímně rádi, Sarah, a tvrdíme, že s vámi se pracuje skvěle, ale děláme si kvůli vám starosti. Jako kdybyste si nepřestávala myslet, že jste mohla udělat ještě něco víc, namísto abyste se prostě smířila s vědomím, že jste udělala všechno, co je v lidských silách.”

Sestřino odhalení odstartovalo v Sarah příval vzpomínek a pocitů, většinu z nich dost nepříjemných a všechny soustředěné na osobu Petera Ettingera.

“Almo,” pravila Sarah, “já měla odjakživa potíže smiřovat se s jakýmkoliv omezením svých možností.

Popravdě, kdybych nevěřila, že pro pacienta můžu udělat

ještě mnohem

víc,

možná bych

medicínu ani

nevystudovala.”

“Jak to myslíte?”

Sarah se rozpačitě rozesmála. “Máte čas poslouchat?”

V očích Almy Youngové se objevila starostlivost.

“Přiznám se,” odpověděla pomalu, “že do příjezdu naší přítelkyně Lisy nemám co na práci.”

Sarah chvíli přemýšlela, jak začít. Odjakživa byla spíš tajnůstkářka a nutnost pospolitého života jak na střední škole na severu státu New York, tak studium na koleji na bostonském předměstí i v Mírových sborech v Thajsku, soužití s Peterem a práce v Ettingerově institutu, studium na lékařské fakultě v Itálii a nyní stáž, jí její uzavřenost spíš umožňovala než znesnadňovala. Na každém místě si našla přátele, ale žádné z těchto přátelství s výjimkou vztahu mezi ní a jejím učitelem a rádcem doktorem Louisem Hanem nebylo dost silné, aby přežilo její příští odstěhování. A postupně jí začínalo docházet, že kdykoliv dostane osobní otázku, i kdyby stokrát měla chuť, že na ni prostě neodpoví.

Že zřejmě nemůže odpovědět.

Nyní však už pracovala víc než dva roky po boku ženy, která se podle všech známek upřímně zajímala, co je Sarah zač a jak snáší obtížné situace svého povolání. Možná nastal vhodný čas pro trochu otevřenosti.

“Před pár lety,” spustila konečně, “vlastně před deseti, jsem žila v horách severního Thajska a pomáhala jsem tam

budovat kliniku, zatímco jsem učila a sama přitom studovala akupunkturu a bylinné léčitelství. Jeden starší muž se tam stal mým přítelem a učitelem. Však víte, šlo o komplex nikdyjsemvlastněnemělaotce. No, pak ale dost nečekaně zemřel. Brzy nato projížděl vesnicí člověk, který ho velice připomínal, jenže byl mnohem mladší. Byl inteligentní, oslňující a měl stejné zájmy jako já. Tehdy byl již v mnoha oblastech alternativní medicíny světově proslulý.

Takže nakonec to dopadlo tak, že do měsíce jsem byla zpět ve Státech a žila jsem s ním a jeho dcerou v jednom domě a pracovala jsem v jeho institutu.”

Sarah se rozmýšlela, zda se má zmínit o Peterově jméně. Usoudila, že pro to nenachází žádný důvod. “Skoro tři roky jsem tedy žila s ním a s jeho dospívající dcerou, kterou si jako miminko přivezl ze Západní Afriky a adoptoval ji. Celé tři roky jsem jí nahrazovala matku, kterou nikdy nepoznala. Přestože jak už jsem se zmínila ten muž i já jsme spolu pracovali v jeho institutu, a pokud šlo o něho, pracovala jsem výhradně pro něho, ne s ním. Když došlo k události, kterou vám tady vylíčím, požádal mě dokonce, abych se za něho provdala. Ale ta temná stránka jeho osobnosti to nezměřitelné a nenasytné sobectví a neochota slevit ze svého postoje se během našeho soužití začala postupně stále výrazněji nořit na povrch.”

“Pokračujte, prosím,” požádala Alma.

“Měl jednoho pacienta sochaře, a toho se mu podařilo vyléčit z revmatické artritidy, kterou lékaři považovali za beznadějně nevyléčitelnou.”

“Jak to dokázal?”

“Ach, pomocí diet a bylinek plus podobné techniky, jakou jsem včera aplikovala v Lisině případě. Ten muž se z nepohyblivého mrzáka stal každodenním aktivním hráčem badmintonu.”

“To je úžasné.”

“Pro nás to byla běžná věc. Alternativní medicína dokáže uzdravit značné množství pacientů, nad kterými západní lékařství láme hůl. My lékaři jsme dosud nepronikli do všech hlubin mechanismu nemoci, jestli víte, jak to myslím. Pořizujeme si pořád silnější a silnější mikroskopy a dokážeme jimi najít pořád menší a menší věci.

Předepisujeme penicilin naprosto bezmyšlenkovitě, ale přesto nemáme sebemenší tušení, proč osoba A má na mandlích streptokoka a osoba B tam nemá nic.

Prostě, můj přítel na měsíc odjel a přenechal péči o své pacienty mně. Léčila jsem sochaře bylinkami kvůli bolestem hlavy, zkoušela na něm akupunkturu a chiropraktickou techniku. Viděla jsem toho muže opakovaně a dělala jsem si kvůli němu pořád větší starosti. Tvrdil, že bolesti hlavy ustupují, či spíše že se nezhoršují, ale já měla dojem, že se mu podivně změnila chůze. A věřte nevěřte, úsměv jako by měl posunutý k jedné straně.”

“To ukazuje na vážné potíže.”

“Přesně to byl můj názor. Zavolala jsme do nemocnice White Memoriál a promluvila si s jejich neurologem, který chtěl toho muže hned příští ráno vyšetřit. Můj přítel se měl tu noc vrátit z Nepálu, ale já usoudila, že pacient tohle vyšetření potřebuje v každém případě. Všechno jsem tedy domluvila. Možná to vypadá jednoduše, Almo, ale bylo to jinak. Pořád ještě zbývalo zdůvodnit mému příteli, proč jsem jednala proti všem zásadám, kterým tolik věřil.”

Sarah si nemohla vybavit žádné rozloučení tak živě, jako ten poslední příšerný den s Peterem. Ale Alma Youngová byla jako posluchač natolik skvělá, že Sarah se její příběh hrnul z úst překvapivě lehce. A ačkoliv vyprávěla poněkud překotně, útržky jejího líčení vytvářely poměrně přesný obraz.

Noc, jež vyústila v taková muka, byla ve skutečnosti kouzelně krásná. Peter tiše a pozorně naslouchal jejímu líčení případu sochaře Henryho McAllistera, a jeho odpověď jíž se tolik děsila zněla v kostce asi takto: “Poslyš, miláčku, svěřil jsem zodpovědnost za pacienty tobě, protože ty se chováš zodpovědně. Vidělas příznaky, došla jsi k rozhodnutí a zařídila ses podle toho. Co by na tom všem mělo být špatného?”

Později v noci se milovali se stravující a divokou touhou, jaká je spalovala na počátku jejich vztahu.

Peter se překonával, to kvůli ní a kvůli jejich vztahu, který neprobíhal nijak klidně. Sarah si uvědomovala, že to pro něho nebylo snadné. Upřímně věřil, že tradiční západní medicína už natolik zabloudila v soutěskách vědy, navzájem si odporující farmakologie a odlidšťující technologie, že nyní dělá více škody než užitku. Nad psacím stolem měl vytištěný nápis:

NEJHORŠÍ JE CHOROBA ČI ÚRAZ ZAVINĚNÝ

SLOVY A ČINY VAŠEHO LÉKAŘE.

Nyní měl přímo na dosah ruky příležitost, aby opět shodil mínění Sarah a opět ji začal krmit svými proslavenými názory na oficiální medicínu a její metody. A on to nevyužil.

Stejně jako Peter, i Sarah pronikla do tajů neuvěřitelných možností, jež nabízel hluboký vztah mezi léčitelem a pacientem. Sama chovala nezlomnou víru v holistické metody diagnostiky a léčby. Na rozdíl od Petera však nikdy nenazírala oficiální medicínu jako podřadný či naprosto zbytečný obor. Koneckonců, ona sama přežila téměř osudné prasknutí slepého střeva, jen díky tomu, že byla vrtulníkem dopravena do vojenské nemocnice a okamžitě operována.

Peterovi už bylo čtyřicet, o dvanáct let víc než jí. Tento věkový rozdíl spolu s jeho imponující mohutnou postavou -

měřil metr devadesát – jeho silné osobní kouzlo a finanční úspěchy, zařazovaly Sarah v jejich vztahu na podřízené

místo a degradovaly ji do role věčného zelenáče. Konečně se však Peter rozhodl nejdřív jí naslouchat a teprve potom vyjádřit svůj názor, konečně projevil ochotu chápat, že její způsob jednání byl za daných okolností zřejmě jediný možný.

Následujícího rána si vzali volno a většinu času si vyhradili pro milování. Než Sarah dorazila do institutu, aby se celé odpoledne věnovala objednaným pacientům, cítila se soustředěně a tak spokojená se svým životem, jako už dlouho ne.

Ovšem ve tři hodiny odpoledne si začala dělat starosti, proč neslyší nic od neurologa z White Memoriál. Přece do té doby musel dokončit aspoň některá vyšetření Henryho McAllistera. Pokud se ve svých názorech na sochařův zdravotní

stav

nemýlila,

bylo

zapotřebí

provést

encefalografická, ultrazvuková a další nutná vyšetření.

Lékař slíbil, že Sarah zavolá v momentě, kdy se cokoliv konkrétního dozví.

Půl čtvrté… čtyři… půl páté.

Nepřestávala se dívat na hodinky i při své práci s klienty. Když konečně propustila posledního, sama do nemocnice zavolala.

“Ale slečno Baldwinová, já předpokládal, že o tom víte,” divil se neurolog.

“O čem mám vědět?” Náhle sejí bolestně sevřelo hrdlo.

“Když jsem dnes ráno přišel do ordinace, čekal mě na záznamníku vzkaz od vašeho pana McAllistera. Zavolal mi, no, kolem desáté hodiny večer, že prý mluvil se svým vlastním léčitelem a že schůzku se mnou odvolává.

Domníval jsem se, že tím léčitelem myslí právě vás.”

“To ne,” vydechla Sarah. “Bohužel měl na mysli někoho jiného. Děkuju, pane doktore.”

“Je mi líto, že jsem vám nemohl být více…”

Ale to už Sarah pokládala sluchátko do vidlice. Zamířila chodbou do Peterovy kanceláře. Rozvaloval se v židli a nohama se opíral o desku stolu.

“Petere, proč jsi mi včera večer neřekl, žes mluvil s Henry McAllisterem o neurologovi z White Memorial?”

“Nepovažoval jsem to za důležité.”

“Za důležité? Já si nejspíš uhnala žaludeční vřed, jaké jsem si kvůli němu dělala starosti!”

“No, tak teď už všechny ty starosti můžeš klidně pustit z hlavy.” Peter sundal nohy ze stolu.

“Ale vždyť jsi mi řekl, že jsem udělala správnou věc!”

“To je pravda. Správnou věc ze svého hlediska. Ale pro Henryho to nutně nemuselo být to pravé.”

“Jak to můžeš vědět? Jak si můžeš dovolit mu přikázat, aby zrušil schůzku s lékařem, když jsi ho ani neviděl?”

“Tak především nevěřím, že ti tvoji slavní doktoři dokážou o moc víc než naši lidé. To víš už dávno. A za druhé jsem mu nic nepřikazoval, pouze jsem mu doporučil,

aby se řídil podle vlastního úsudku, a ať už se rozhodne jakkoliv, že jsem ho ochotný dneska přijmout, ať přijde, kdy chce. Stačí, aby předem zavolal.”

“A zavolal ti?” Sarah cítila, jak jí ve spáncích tepe prudce krev. Tváře měla celé rozpálené. Nejradši by přeskočila na druhou stranu stolu a začala tomu arogantnímu sobci bušit pěstmi do prsou. “No, tak zavolal?”

Peter se zatvářil upjatě.

“Myslím…myslím, že v tom shonu po svém návratu jsem se zapomněl přesvědčit.” Podíval se do notesu a pak zavolal sekretářce. “Jak se zdá, ani se neobtěžoval,” řekl, když zavěsil.

“Petere, tys ale vážně hajzl. Je ti to jasné?”

Prudce se otočila a vyřítila se z místnosti.

“Hele, uklidni se, kotě!” volal za ní Peter. “Uklidni se!”

Na stole jí ležely desky se zdravotní kartou Henryho McAllistera. Vytočila jeho telefonní číslo a nechala telefon zazvonit víc než desetkrát. Pak vytočila číslo záchranné služby. Pokud se mýlí, bude vypadat jako hlupák, ale neexistoval žádný jiný způsob, jak nic nezanedbat. Poprvé za celé tři roky cítila, že v kritické situaci jedná jako Sarah Baldwinová a ne jako přisluhovač Petera Ettingera.

Peter právě vycházel ze své pracovny, když kolem něho proletěla chodbou a po schodišti před dům. Volal na ni, ale ona se ani neohlédla.

Henry McAllister bydlel asi deset bloků od nich. Sarah nejdříve uvažovala o tom že si vezme taxíka, ale pak zaskřípěla zuby, zaťala pěsti a rozběhla se.

“A dál?” zajímala se Alma Youngová.

“Prosím?”

“Jak to dopadlo s tím sochařem? Přece nemůžete skončit právě teď!”

“Ach, promiňte,” omluvila se Sarah, která si nebyla jistá, kolik z jejích tehdejších pocitů sestra skutečně pochopila. “Vidíte, kdybych se právě v té konkrétní situaci smířila s vědomím, že jsem udělala všechno, co jsem udělat mohla, tak by ten člověk nejspíš zemřel. Nakonec dveře do jeho bytu vyrazili za asistence policie. Našli jsme ho ležet na podlaze v bezvědomí. Za dvě hodiny už byl na operačním sále ve White Memoriál. Měl pomalu se rozrůstající maligní nádor na pravé straně mozku a jak se občas stává, začal do nádoru krvácet. Uvnitř lebky mu narůstal tlak.”

“Díky Bohu, že jste tam dorazila včas,” vydechla Alma, které se při vyslechnutí o šťastném uzdravení člověka před sedmi lety viditelně ulevilo.

Sarah se nad tím musela pousmát.

“Dovolili mi, abych v operačním sále sledovala vyjímání nádoru, bylo to něco úžasného! A právě tehdy jsem se rozhodla, že chci vystudovat chirurgii. Nakonec jsem si zvolila porodnictví a gynekologii.”

“A co ten druhý muž? Ten… echm….váš přítel?”

Sarah jen pokrčila rameny.

“Příštího dne jsem se odstěhovala a od té doby jsme se už neviděli.”

“Tomu říkám příběh!”

“A částečné zdůvodnění, proč se nikdy klidně nesmířím s vědomím, že jsem pro pacienta udělala skutečné maximum.”

“Možná ano. Ale stejně si myslím, že by vám prospělo, kdybyste si přiznala, že i vy jste jenom člověk. Lékaři dnes dokážou neuvěřitelné věci, ale do Boha mají pořád ještě daleko. Nikdy jím nebyli a nikdy se jím nestanou. Pokud i přes veškerou snahu nedokážete přijmout skutečnost, že některé z vašich pacientek přijdou o dítě či o paži nebo dokonce o obojí, pak vás to vypětí stráví zaživa.”

“Já to přijímám.”

“Opravdu?”

“Ano. Doopravdy.”

Alma Youngová objala Sarah konejšivě kolem ramen.

“V tom případě, paní doktorko, nechci vidět, jak se užíráte kvůli té šeredné situaci, která tu dívku připravila o paži a dítě, protože vy jste nic nezavinila. V tom případě chci slyšet, jak se vychloubáte, že jste včera jen díky svému umu zachránila té dívce život. Pro tuhle nemocnici je to obrovská reklama. A každý, komu na MCB aspoň trochu záleží, se bude pýchou nadouvat spolu s vámi.”

Sarah se podařil úsměv.

“Vrků, vrků!” zatvářila se poslušně.

Dveře na JIP se tiše rozevřely a zřízenec s ošetřovatelkou dovnitř přivezli Lisu. Za okamžik poté se objevil i Andrew Truscott. Noc strávená na operačním sále se mu odrážela jemnými stíny pod očima, ale jinak by nikdo neuhodl, že nespal už druhou noc po sobě. S každým dalším rokem chirurgické praxe se nedostatek spánku projevoval menším biologickým efektem aspoň podle zkušeností, které Sarah měla.

“Jak si vede?” zeptala se.

“Nejsou to dvakrát elegantní operace, tyhle amputace.

Je mi moc líto, že jsme neměli na vybranou.”

“Tak to jsme dva. Ale jinak bych se vsadila, že od téhle chvíle jí bude skvěle.”

“A cos čekala jiného? Vyléčila jsi ji přece těmi svými čarodějnickými špendlíky!”

“Nesmysl.” Jako častokrát si ani teď Sarah nebyla jistá, jestli Adrewův sarkastický tón vyjadřuje jeho skutečné mínění.

“Sarah, pane doktore!” zavolala Alma Youngová.

“Nemohlo by některé z Vašich božstev pomoct přenést to děvče na lůžko?”

“Už běžím!” odpověděla Sarah.

“To by od tebe bylo světové, kámoško,” poznamenal Truscott, “protože já musím na pětce bleskově prokonzultovat jeden případ. Nechtěla by sis dát sraz

řekněme za hodinu v bufetu nad kávou? Rád bych se tě přeptal na to tvoje včerejší kouzelnické představení. Almo, pooperační příkazy pro to děvče jsou zastrčené pod matrací.

A teď už vám běží na pomoc doktorka Svalnatá.”

S pomocí Sarah byla Lisa z vozíku přenesena na postel v kóji číslo osm. Pak se Sarah stáhla stranou, zatímco Alma s další ošetřovatelkou bleskově zavedly Lise infuzi a urinární cévku a připojily ji na monitor.

“Teď je vaše,” poznamenala pak Alma, když se spolu se Sarah dostala z doslechu. “Bude to pro chudinku dlouhé uzdravování zvlášť takhle bez peněz a bez rodiny.”

“Co nejdřív na její případ upozorním sociální pracovnici.”

“Možná byste měla uvažovat i o konzultaci s psychologem. Od té doby, co se dozvěděla o dítěti, nepromluvila s nikým ani slůvko.”

“To vím. Děkuju, Almo. To je vynikající nápad.”

Přiblížila se k lůžku. Lisa ležela nehybně a zírala do stropu. Rty, ještě pořád potřísněné několika zarputile lpícími skvrnkami zaschlé krve, měla napuchlé a popraskané.

Ovázaná zkrácená pravice vykukovala zpod naškrobené přikrývky. Při hovoru si Sarah prohlédla stehy císařského řezu. Lisa jedinkrát nedala najevo sebemenší reakci.

“Dobrý den, Liso, vítám vás na JIP. Máte hodně velké bolesti? Pokud ano, určitě to řekněte sestrám. Se mnou nebo s dalšími nemusíte mluvit, dokud sama nebudete chtít. Teď

vám jen povím pár věcí a hned zas odejdu. Jak se zdá, problémy se srážlivostí krve pominuly, takže s transfuzemi je možné přestat.”

Sarah pátrala v dívčiných očích po jiskřičce porozumění, ale nenašla žádnou odezvu.

“Liso,” pokračovala tedy po chvilce, “věřte, že všichni jsme z toho, co se přihodilo vám i….” Zhluboka se nadechla ve snaze se uklidnit, “…Brianovi hrozně nešťastní. Uděláme všechno na světě, abychom vám pomohli se s tím vyrovnat a zjistili, jak se to vůbec mohlo stát. Prosím vás, snažte se zůstat silná.”

Sarah půl minuty čekala na případnou odpověď. Potom hřbetem ruky pohladila Lisu po tváři. “Za chvilku se na vás přijdu zase podívat.”

Odvrátila se s myšlenkou, že přece nějaké vysvětlení existovat musí! Dva podobné případy v jedné nemocnici za pouhých pár měsíců! Někde musí být odpověď! A Sarah si v duchu slíbila, že udělá cokoliv, jen aby tu odpověď našla.

Ohlédla se na mladou umělkyni ležící v kóji číslo osm a neúspěšně se pokusila představit si, jaké to asi je, utrpět tak tragickou a nevysvětlitelnou ztrátu. Potom vyšla z JIP. Do schůzky s Andrewem jí scházelo jen tři čtvrti hodiny a ona ještě musela při ranní vizitě prohlédnout kolem desítky dalších pacientů.

“Kam zas jdeš?”

“Jenom tak, ven.”

“Jenom tak ven nebyla na tuhle otázku dostatečná odpověď nikdy, a tak to dneska večer těžko bude jinak!”

“Ale tati, je mi přece už osmnáct! Ostatní děvčata…”

“Ty ale nejsi jako ostatní! O tobě se předpokládá, že budeš naopak dočista jiná!”

“Ale…”

“Jsi osmnáctileté děvče, které hraje pólo, jezdí na prázdniny do Evropy, na podzim začne studovat na Harvardu a to je ze všeho nejdůležitější, má dvacetimilionové jmění, které dostane v pětadvaceti.

Nemůžeš být jako ostatní a taky nikdy nebudeš! Tak honem, s kým máš dneska večer schůzku?”

“Ale tati, prosím tě.”

“Tak s kým? S tím úlisným podvodníčkem, o kterém si namlouváš, že tě miluje pro tvoji inteligenci a krásnou duši?

Byl zvolený za nejhezčího mládence v maturitním ročníku, chce se proslavit jako manekýn a se studiem na koleji ani nepočítá! To ti nikdy ani na vteřinku nepřišlo zvláštní, proč se takový playboy začal zčistajasna zajímat o největší šprtnu ze třídy, která s ním nejen že nemá nic společného, ale navíc má dvacet kilo nadváhu?”

“Tati, přestaň. Prosím tě, přestaň.”

“Proč bych měl přestávat? Někdo ti to přece povědět musí! Musíš se to dozvědět! Ten tvůj báječný Chuck je

pěkná špína! Když se ti nepodaří vyklouznout na rande, prošoustá vždycky celou noc s rozhoďnožkou, která se jmenuje Marcia Kunkleová! Můj detektiv mi donesl fotky toho blaženého párečku, mám je nahoře ve stole. Nechtěla by ses na ně podívat?”

“Tys ho nechal sledovat?”

“Samozřejmě! Jsem přece tvůj táta! Mojí povinností je chránit tě tak dlouho, dokud nezískáš dost zkušeností a rozumu, aby ses mohla ochránit sama!”

“Jak jsi mi to mohl udělat?”

“Poslyš, kotě. Víš přece, že tě mám moc rád. Ten chlap se zajímá jen o jediné, namouduši jde jen po jednom. Po penězích. Nic jiného v tom nehledej. A čím dřív si to přiznáš, tím pro tebe líp. Jsi prostě, kým jsi. A jediný způsob, jakým se kdy můžeš přesvědčit, že má mužský o tebe opravdový zájem, bude ten, že on bude mít ještě víc peněz než ty.”

“Ty hajzle!”

“Neopovažuj se se mnou takhle mluvit!”

“Ty hajzle! Hajzle jeden zasranej! Všechno jsi mi zkazil! Všechno! Nesahej na mě. Jestli se mě jen dotkneš, v životě už mě neuvidíš!”

“Běž do svého pokoje.”

“Běž do prdele!”

“Okamžitě se vrať! Okamžitě!”

“Běž do prdele. Pusť mě! Řekla jsem ti, abys na mě nesahal! Ksakru, pustíš mě nebo ne? Nenávidím tě! Já tě nenávidím!”

“Liso, vzbuďte se! Já jsem jen ošetřovatelka. Liso, už jste v pořádku! Přestaňte křičet. Vidíte, už je to lepší. Tak to bude dobré.”

Lisa Summerová zvedla roztřesená víčka. Všechno viděla rozmazaně. Postupně se jí před očima zaostřila ustaraná tvář sestry.

“Měla jste ošklivý sen,” konejšila ji Alma Youngová.

“Někteří lidé tím po anestezi trpívají.”

Lisa odvrátila pohled a opět se nehnutě zadívala ke stropu.

“Mohu vám něco podat? Třeba trochu vody s ledem?

Chcete něco na bolest? Tak dobře, kdybyste mě potřebovala, budu hned tady.”

Alma Youngová zčásti zatáhla závěsy po obou stranách lůžka a vrátila se do sesterny.

Za jejími zády se Lisa tichounce rozplakala.

“Tati,” vydechla, “ach, tatínku!”

7.

Sarah si koupila gumovou žemli a kávu a odnesla si podnos do rohu prostorného bufetu, kde měli své místo vyhrazeno lékaři. U jednoho stolu s umakartovou deskou tlachali dva internisti, ale zbývající čtyři stoly nebyly obsazené, což nijak nepřekvapovalo, protože tahle denní doba patřila v nemocnici k těm nejuspěchanějším. Andrew měl sice už pět minut zpoždění, ale Sarah si už dávno navykla na to, že většina chirurgů chodívá pozdě vždycky, tedy pokud se vůbec objeví.

Stačila dokončit vizitu u tří pacientek jedna z nich se o úspěchu z jejího předchozího dne stačila už také doslechnout. A jak Alma Youngová předpovídala, její úspěšné použití techniky netradiční medicíny v tak dramatickém případě se zdálo být hlavním tématem hovoru v celé nemocnici. Během těch pár minut, které strávila na gynekologickoporodnickém oddělení, měla telefonáty od vedoucího vzdělávacího programu stážistů, který ji požádal, aby se zúčastnila velké vizity, a od sekretářky Glenna Parise se vzkazem, že se má později odpoledne zastavit u něho v kanceláři. Sestry na ni kývaly nebo mávaly zaťatými pěstmi a vedoucí lékař gynekologickoporodnického oddělení ji

pozval na oběd, aby si podrobnosti mohl vyslechnout z první ruky.

Právě když Sarah začala uvažovat o tom, že by bylo zdvořilé přisednout si k oběma internistům, sebrali své věci a zvedli se. Jeden z nich, vědecky založený endokrinolog jménem Wittenberg, k ní přišel a potřásl jí rukou.

“George Wittenberg,” představil se.

“Já vás znám. Loni jsme se setkali na recepci u Glenna Parise. Metabolismus kalcia a choroby štítné žlázy, je to tak?”

“Máte skvělou paměť.”

“Na medicíně jsem četla pár vašich článků jako podpůrný materiál pro výzkumný projekt. Byly nesmírně zajímavé.”

“Děkuju. Přišel jsem sice gratulovat já vám, ale koukám, že jsem si vlastně přišel říct o lichotky. Podle toho, co jsem slyšel, jste včera dokázala zázrak.”

“Na Lisině případu pracovala spousta lidí. Můj přínos k jejímu přežití byl jen částí snahy mnohých.”

Sarah s úlevou zjistila, že necítí potřebu zdůrazňovat internistovi negativní stránky toho “zázraku”.

“To jste řekla hezky,” usmál se Wittenberg. “Ale pokud nemocniční tamtamy hlásají pravdu, pak vy jste byla ten rozhodující faktor. Už o tom psali jak v Globe, tak i v Heroldu. A ať už ty špinavé pověsti o MCB donáší k Axelu Devlinovi kdokoliv, tentokrát má smůlu. Devlin totiž

náhodou dneska vypustil na veřejnost další ze svých pamfletů ve stylu Pryč s MCB! Takže na stránce tři je obdivný článek o tom, jak Východ spolu se Západem spojil své síly a znalosti při záchraně lidského života, zatímco Devlin vypadá jako hlupák, protože se o té události nezmiňuje ani slůvkem. Už jste ty noviny četla?”

“Ne. Nečetla.”

“Tumáte,” vylovil Wittenberg výtisk z kapsy. “Už jsem je dočetl a svému papouškovi jsme právě čerstvě vyčistil klec, takže pro ně nemám praktické použití.”

“Děkuju.”

“To je v pořádku. Víte, nejsem sice naladěn na Devlinovy rádiové vlny, ale patřím k těm, kdo cítí skepsi k pracovišti, které zaměstnává indické léčitele a má na ortopedii chiropraktika. Ale po tom vašem včerejším úspěchu jsem ochotný se chovat vstřícněji a dozvědět se o alternativní medicíně něco víc.”

Přátelsky jí potřásl rukou a odešel. Sarah rozprostřela noviny na stůl a prolétla sice senzaci budící, ale jinak faktů se přidržující článek na straně tři. Článek fandící MCB, a to v Heraldu, to už je zázrak sám o sobě. Pak Sarah přeložila noviny, aby si vyhledala sloupek Axela Devlina.

BERTE NEBO NECHTE

od Axela Devlina

A teď vám konečně zas nabídnu Axelovu sekeru, která sice na této stránce několik dní chyběla, ale pořád zůstává pozdvižená k přesnému proseknutí pneumatik těch zločinců, kteří se nás pokoušejí odvézt na cestu nejdelší.

Dneska tedy to staré dobré ostří zase sviští vzduchem a opět seká do vaší i mé oblíbené nemocnice zvané Spása pro každého, jinak oficiálně známé jako Medical Center of Boston. Prezident nemocnice Glenn Paris vulgo Kalifornský Glenn včera pronesl svůj celonemocniční projev na každoročním shromáždění v Den střídání stráží, kdy noví stážisté nastupují na nové místo a ti staří postupují o stupínek výš.

Ačkoliv nemocniční šogun nepřišel s žádnou inovací, jež by překvapovala či budila trapné rozpaky jako je tombola o implantát ňadra či neplacené služby plastické chirurgie, přesto apeloval na shromážděné, že nic se nesmí postavit jeho nemocnici do cesty v návratu k nejvyšším špičkám akademických pracovišť. “A,” blábolil, “na to můžete vzít jed!”

No a právě v tu chvíli, přesněji v tu chvíli přestala jít elektřina a zhasla všechna světla v celičké nemocnici.

Pochopils ten symbolický význam, Glenne ? Tvůj přístup mohl sice fungovat v San Diegu, ale tady v Bostonu si potrpíme na to, aby naši lékaři uzdravovali pacienty podle knih a ne podle momentálního postavení planet.

“To je prostě k nevíře.”

“Copak má být k nevíře?” Andrew postavil na stůl talířek s vodovými míchanými vejci a vybral si židli v rohu vedle Sarah.

“Tyhle tyhle nenávistné a ničím nepodložené žvásty.”

“Soudím, že držíš výtisk Heraldu.”

“Proč se Devlin do nás tak hnusně naváží?”

“Ty to fakt nevíš?”

“To opravdu ne.”

“Před pěti lety to vím přesně, protože jsem tady právě nastoupil, potřebovala jeho žena operaci žlučníku. Devlin si přál, aby šla do White Memoriál, ale ona si potrpěla na Billa Gardnera, našeho nového chirurga, a na svěží nezatuchlou atmosféru zdejšího ústavu. Dva dny poté, co ji Gardner operoval, u ní došlo k plicní embolii a ona nečekaně zemřela.”

“To je sice hrozné, ale může se to přihodit kterémukoliv pacientovi v kterékoliv nemocnici.”

“A to taky podle všeho řekli právníci Devlinovi, takže si u nás začal vybírat daň po svém.”

“To je smutný případ.”

“Možná ani ne. Pro některé lidi má pomsta jistý terapeutický účinek. Nerozčilují se, prostě se tváří objektivně. Když takhle seká do MCB, nejspíš si v tom hledá smysl života.”

“Ale jak se podle tebe dostává k informacím? Vždyť z toho článku by člověk usoudil, že seděl přímo v obecenstvu a osobně byl svědkem toho výpadku elektřiny.”

“Sarah, doufám, že to pro tebe nebude moc velký šok, ale ne každý je do téhle díry zblázněný tolik jako ty. Ale teď už nech Devlina Devlinem. Žízním po poznání.”

“Po jakém?”

“Nehraj si na stydlivku. Momentálně jsi náš nejžhavější hit a já se chci přesně dozvědět, cos to včera vlastně prováděla.”

Sarah se usmála. “Přesně to, cos viděl,” odpověděla.

“Napadl mě jediný způsob, jak zastavit Lisino krvácení, a sice zpomalit její srdeční tep a rychlost krevního oběhu, zatímco ona v duchu dělala maximum, aby uzavřela krvácející otvory ve svém těle.”

“Promiň, ale tvrzení, že Lisa Summerová v duchu zastavila své krvácení, je pro praktického lékaře trochu velké sousto.”

“Jenže tys na vlastní oči viděl, jak to dělá, Andrew.

Poslyš, dobrý hypnotizér dokáže hypnotizovanému subjektu, že se jeho paže dotkne rozžhaveným pohrabáčem. Když se ho pak místo pohrabáče dotkne třeba tužkou, vyvolá na tom místě nejprve bolest a potom i puchýř. Jak chceš vysvětlit tohle? Pochop, že hlavní potíž se západními lékaři je v tom, že o nervovém systému je školí fyziologové a anatomové.

Kdyby nás vzdělávali i jogíni a odborníci na akupunkturu,

naše pojetí toho, jak je v lidských silách ovládat či neovládat svoje tělo, by bylo zcela odlišné.”

“Věř svému omezení a ono se stane pravdou, viď? V

každém případě to na mě dělá dojem. Možná bys slečnu Summerovou měla požádat, aby nakoukla do svého těla a vysvětlila nám, co se to s ní kčertu stalo, jak se do té šlamastyky vůbec dostala. Jestlipak ví, že není první?”

“Myslím, že ne.”

“No, to by ale měla. Možná kdyby věděla, jakou měla kliku, že vůbec přežila, trochu by se rozveselila.”

“Na nějaké rozveselování má času dost. Právě přišla o dítě a o ruku. Andrew, máš vůbec ponětí, co se to děje? Tys tu druhou dívku také ošetřoval?”

“Ne. A ty?”

“Netuším ani v nejmenším, oč jde. Při tom prvním případě jsem byla na dovolené. Ale v těhotenské poradně jsem ji jednou viděla. A byla to zdravá mladá žena s naprosto nekomplikovaným těhotenstvím. Stejně jako Lisa brala i ona bylinné vitaminové preparáty, které jsem jí doporučila, a zodpovědně se připravovala k porodu. Víckrát jsem se s ní však nesetkala.”

“Bylinné preparáty?”

“Samozřejmě. Skoro všechny těhotné ženy dostávají od svých lékařů prenatální doplňkové vitaminy. I na našem oddělení je to běžná praxe. No a v té horské vesnici, v níž jsem v Thajsku působila, také braly všechny těhotné ženy

bylinky, kombinace nejrůznějších kořínků a bylinek, usušených, rozemletých a dvakrát týdně podávaných v podobě čaje. Jedna studie dokázala, že u těchto žen je vyšší porodní váha novorozenců a menší procento jejich úmrtnosti než u matek, které rodily ve fakultní nemocnici v Chiang Mai. A co mi můžeš věřit, výživa v těch vesnicích nebyla nic slavného a hygiena tam byla ještě ubožejší. Tu studii jsem pomáhala sestavovat i já společně s lékařem z ministerstva zdravotnictví a s bylinkáři, kteří mě naučili většinu toho, co dnes vím.”

“To je pozoruhodné.”

“To opravdu je.”

Sarah se vzrušeným nadšením uvítala možnost pohovořit si o zkušenostech z Thajska a o své práci v horských kmenech Meo a Akha. Bylo to neuvěřitelně klidné a šťastné období jejího života. Kdyby nebylo nečekané smrti Louise Hana a jejího následného seznámení s Peterem Ettingerem, pracovala a studovala by tam ještě dneska.

“Takže ty místo prenatálních vitaminů používáš bylinnou směs?”

“Ano, už od té doby, co jsem ve městě objevila bylinkáře, který ji umí namíchat. Každé budoucí rodičce, kterou v těhotenské poradně vyšetřuju, dávám na vybranou mezi vitaminovými pilulkami a tím bylinným čajem.

Některá se rozhodne pro jedno, jiná zas pro to druhé. Vedu si statistiku o porodní váze dětí a jejich zdravotním stavu,

ale prozatím mám ještě příliš málo vzorků, než aby se z nich dala zjistit nějaká určitější tendence.”

“To je úžasné. A o jakých bylinách a koříncích se tu vlastně bavíme?”

“Máš nějaké znalosti o léčivých bylinách?”

“Nemám, pokud nepočítáš heřmánkový čaj v sáčcích, který je snad proslulý všeobecně. V každém případě toužím po osvícení.”

“V tom případě ti dám letáček, který ode mne dostávají všechny maminky v poradně. Je to seznam devíti složek čajové směsi s vysvětlením účinku každé z nich.”

“Andělika, kostival, hm,” prohlížel si Andrew seznam.

“Zní to všechno dost exoticky.”

“Ani ne. Kdybychom byli v Beijingu, tak kyselina listová, beta karoten a spousta dalších vitaminů z našich běžných prenatálních směsí by zase připadala exotická místním obyvatelům.”

“V tom budeš mít pravdu. Koukám, že tahle nemocnice ti je fakt ušitá na míru.”

“Vím, že občas nejsme dokonalí, ale stejně se domnívám, že svým pacientům zajišťujeme tu nejlepší všestrannou péči ze všech místních nemocnic.”

“Možná ano. Rozhodně se dostáváme do čela v léčení DIK při aktivní fázi porodu. To uznávám.”

Bzučák upozornil Sarah, že má volat linku 2350.

“To je porodní sál,” poznamenala. “Radši poběžím.”

“A na podnos se vykašli, odnesu ho za tebe.”

“Díky. Andrew, nemyslíš, že bychom měli sestavit nějakou komisi, která by ty případy vyšetřila?”

“Podle mě to je bezvadný nápad. Pokud téhle nemocnici něco schází, pak je to víc komisí.”

“Ale já to myslím vážně. Víš, nemyslím si, že by šlo o epidemii nebo tak. Ale dva podobné a přitom vzácné případy, to už člověka přinutí k zamyšlení. No, ale já teď musím odbýt další porod. Později si o tom ještě promluvíme, co říkáš?”

“To se rozumí,” slíbil Andrew.

Díval se, jak Sarah odchází z bufetu. Pak z kapsy bílého pláště vytáhl obálku a zamyšleně si s ní pleskl do dlaně.

“Kdepak dva případy, miláčku,” zamumlal. “To už dělá tři.”

8.

Pracovnu pro lékaře, kteří už měli po první atestaci, představoval čtverec o straně dva a půl metru a v bývalém ústavu pro duševně choré sloužil jako skladovací komora.

Pro Andrewa Truscotta byla skutečnost přidělení této místnosti navíc sdílené se dvěma dalšími stážisty ponížením přesně odpovídajícím duchu jednání, jaké prozatím musel od Medical Center of Boston celé ty roky snášet. Tohle měl být jeho vítězný rok. Měl dostat definitivu a potom se stát jedním z hlavních chirurgů. Neexistovalo žádné ospravedlnění pro výběr toho floutka, kterému dali přednost před ním. V každé jiné normální nemocnici by se nic podobného přihodit prostě nemohlo.

Po roce postgraduálního studia v západní Austrálii se seznámil a oženil s americkou turistkou a rozhodl se odstěhovat do Států. Počítal, že výzkumné i praktické možnosti pro chirurga a stejně tak i příjem, budou mnohem větší než doma. Medical Center of Boston nebyl jeho dobrovolným výběrem pro místo vlastní stáže, ale Andrewa přijetí

nabídky

Eliho

Blackenshipa

nezklamalo.

Koneckonců, zdůvodňoval sám před sebou, pořád jde o bostonskou fakultní nemocnici.

Tři měsíce po nástupu na stáž do MCB se Andrew Truscott začal nenápadně ohlížet po volném místě pro stážistu v jiných nemocnicích. Ovšem to by se musel spokojit s předměstskými špitály s ještě horší pověstí, než mělo MCB. Nakonec tedy zůstal.

Hnusil si Glenna Parise i tu karnevalovou atmosféru, která vládla v celém ústavu. Hnusil si práci v ústavu, který klinický výzkum odsunoval na vedlejší kolej a byl mnoha akademiky chápán jako jistý druh žertování. A ze všeho nejvíc po téměř pěti letech práce v nemocnici se vztekal, že ho v povýšení předběhli, protože byl podle slov šéfa svého oddělení “příliš nepřizpůsobivý a nesnášenlivý”. Poté mu bylo dáno na srozuměnou, že po skončení jeho stáže ústav nenajde ani peníze ani volné místo, aby si ho nadále podržel ve stavu zaměstnanců. Být vyhozen ze starého blázince bylo ponížení prvního stupně. Nyní tedy Andrew Truscott seděl v mrňavé pracovničce, usrkával pomerančovou šťávu z umělohmotného hrníčku a opět si pročítal dopis, který mu předal šéf jeho chirurgického oddělení. Datovaný byl třiadvacátého června a byl odeslán předsedou lékařské patologické asociace komisí v New York City. Byla to žádost, aby Andrew jako předseda chirurgické komise pro příčiny úmrtnosti pacientů při výkonu operace tuto záležitost posoudil a v případě potřeby doporučil či ohlásil vlastní opatření.

Vážený pane doktore,

nejprve omluvte prodlení, s jakým se tento dopis dostává až k vám, ale krácení rozpočtu omezilo počet našich pracovníků a výrazně zpomalilo práci laboratoře, cytologie i administrativy nezbytné k dokončení každého úkolu. A naneštěstí se naše trápení ještě prohlubuje.

Případ, o kterém vám píšu, se týká čtyřiadvacetileté ženy jménem Constanza Hidalgová, která zahynula, když loni v listopadu její auto narazilo do jedoucího autobusu.

Podrobnosti týkající se celého případu a nálezy pracovníků mého oddělení jsou popsány v přiložených materiálech. Jak vám jistě neujde, v okamžiku smrti probíhala u ženy aktivní fáze porodu. Naše laboratorní a mikroskopické studie rovněž odhalily, že současně trpěla akutní krvácivostí, s největší pravděpodobností vyvolanou rychle postupující intravaskulární poruchou krevní srážlivosti.

Před několika měsíci se jeden z našich patologů zúčastnil celonárodního semináře, kde se jiný patolog zmínil o smrtelném případě DIK komplikující právě aktivní porodní fázi. Zcela náhodně po návratu do nemocnice hovořil o tomto případě přede mnou. Nemocnice, v níž ta žena zemřela, byl právě váš ústav. Po spojení s rodinou slečny Constanzy Hidalgové jsem zjistil, že zemřelá rovněž pocházela z Bostonu a byla v péči naší ambulantní těhotenské poradny. Jestli jde či nejde o náhodu, o tom nemám tušení. Prosím, abyste přiložený materiál využil

způsobem, který sám uznáte za vhodné, a v případě nějakého nálezu abyste mě laskavě informoval. DIK se sice ve výjimečných případech může při těhotenství objevit, ale podle mých zkušeností nikdy bez zcela zjevné příčiny.

S pozdravem

MUDr. Marvin Silverman

Předseda asociace patologů

Andrew otevřel fotokopii zdravotní karty Constanzy Hidalgové, vedenou těhotenskou poradnou v MCB. Materiál obsahoval údaje i s Constanzina dětství, ale žádné zvláštní údaje nenabízel. Do prenatální poradny se dostavovala pravidelně a v poznámkách o jejím zdravotním stavu neexistoval jediný náznak blížící se tragédie, která postihla ji samu i její nenarozené dítě.

Od chvíle, kdy Silvermanův dopis poprvé dostal do ruky, si Truscott kartu již několikrát pečlivě prostudoval.

Nyní ji pročítal ještě pozorněji, sjížděl prstem po řádcích, dokud nenarazil na stručnou poznámku z ambulantní poradny. Datum ukazovalo na desátého srpna. Poznámka sdělovala:

Pacientka prospívá dobře a nadále pracuje na částečný úvazek jako číšnice. Občasné stížnosti na únavu, ale na kotnících nejsou patrny žádné otoky, pacientka netrpí

bolestmi břicha, nucením na moč, bolestmi hlavy, rozmazaným viděním ani neobvyklým krvácením.

Vzhled normální, kardiologické vyšetření v normě, žádné otoky, dvaadvacátý týden těhotenství, vnitřní vyšetření ukazuje uspokojivý stav. Srdeční ozvy plodu 140min.

Závěr:

normálně

probíhající

nitroděložní

těhotenství. Pozn.: pacientka se rozhodla přejít od prenatálních multivitaminových přípravků na jejich bylinnou substituci. Dostala zásobu na tři měsíce a patřičné poučení. Další kontrola: za čtyři týdny.

Pod poznámkou byl podpis: MUDr. S. Baldwinová.

Truscott otevřel svůj kufřík a vytáhl kopie pacientských karet Lisy Summerové a Alethey Worthingtonové, dvaadvacetileté dívky, která čtvrtého dubna ráno zemřela při porodu poté, co u ní propukla akutní fáze DIK. A stejně jako Constanza Hidalgová, tak i Alethea Worthingtonová byla v těhotenské poradně jednou vyšetřena doktorkou Sarah Baldwinovou. A stejně jako Lisa a Constanza se i ona rozhodla pro bylinnou náhražku prenatálních vitaminů, kterou jim nabízela Sarah.

Truscott si opřel nohy o desku stolu a chvíli nad tou situací uvažoval. Skutečnost, že všechny tři oběti DIK braly bylinné preparáty předepsané Sarah, musela být náhodná, o tom nemohlo být pochyb. Vždyť během svého dvouletého působení na klinice vyšetřila desítky pacientek možná dokonce stovky a téměř všechny prodělaly dokonale

normální porod.

Ale stejně, říkal si Andrew v duchu, dokud nebude zjištěna skutečná příčina DIK, je ta náhodná shoda velikým lákadlem k podkopání důvěry ve spolehlivost MCB

obzvlášť rukama Jeremy Mallona. Truscott se bezmála ani neobtěžoval zmínit se před Jeremym, že při Parisově projevu došlo k výpadku elektřiny, ale nakonec to přece jen udělal a přes Mallona, právníka zastupujícího Everwel i HMO, si jeho informace našla cestu až k Axelu Devlinovi.

Zatrpklé reportérovo pero se už postaralo o zbytek.

Truscott otevřel Herold. Netušil sice, kolik mu Mallon vyplatí za historku ze Dne střídání stráží, ale odhadoval, že mu to hodí nejmíň polovinu měsíčního platu. A že ty peníze bude zatraceně potřebovat! Ale mnohem důležitější se mu teď jeví dopis od společnosti Everwell, který Andrewovi zaručoval místo chirurga, pokud se HMO podaří odkoupit Medical Center of Boston. Mallon byl sice ve svých odměnách štědrý, ale stále ještě zbývalo, aby ten dopis jménem společnosti potvrdil. Možná že právě záležitost s DIK bude tou poslední a obrovskou kapkou, kterou si Andrew svoji budoucnost definitivně zajistí.

Truscott vytáhl ze zlaté tabatěrky, což byl dárek od jeho bývalé přítelkyně, gaulouisku, zapálil si a poté vytočil číslo soukromé linky Jeremy Mallona.

“Zdravím vás, Mallone, tady Truscott,” pozdravil. “Jsem rád, že jste ten materiál o Dni střídání stráží zužitkoval tak

bleskově. A teď poslouchejte, měl bych pro vás větší trhák.

Něco skutečně dobrého, namouduši. Ne, po telefonu bych o tom nerad mluvil. To mi vyhovuje. Hodí se to výborně. Ach, a ještě něco. Ten dopis, který jste mi slíbil. Ano, přesně ten mám na mysli. Přineste ho na tu naši schůzku, ano?

Vynikající. Jedním slovem vynikající!”

Truscott zavěsil, shrábl fotokopie materiálu dohromady a uzamkl si je do kufříku. Ze všech odměn, které mu Mallon doposud vyplatil, tahle slibovala být tou nejsladší. Že jeho zrada může přinést potíže Sarah Baldwinové, to mu těžkou hlavu nedělalo. Jako chirurg byla stejně schopná a sebevědomá jako každá dobrá lékařka, s jakou se během své kariéry doposud setkal. Současně však reprezentovala všechno, co se mu na Medical Center of Boston hnusilo. A teď, když se tak vytáhla v případě Lisy Summersové, se s ní, stejně jako s tou zbývající pošahanou cháskou v celé nemocnici stejně nedá vydržet. Ona i ti její kámoši se teď vyhřívají na výsluní slávy jako stádo přežraných ovcí.

Andrew by si ani nemohl přát dokonalejší načasování na odstartování pořádné bouřky.

Navíc Sarah už přežila jiné pomluvy, které Andrew napovídal Mallonovi. Tenhle hon na čarodějnice přežije zrovna tak. Skutečnou trofejí toho lovu je totiž Glenn Paris a jeho poskoci. Už teď jsou oslabení a poranění, takže naděje na jejich přežití se zdá pramalá.

Když zamířil obhlédnout situaci ve své ambulanci, Andrew Truscott si tichounce prozpěvoval: “MCB hoří, MCB hoří, noste vodu.”

9.

Sarah se odjakživa strašně nerada oblékala do společnosti. Pokud si vzpomínala, datovala se tahle nechuť k těm nedělním ránům v Ryertonu, venkovském městečku ve státě New York, kde trávila své dětství. Její maminka pravděpodobně v reakci na stigma svobodné matky věnovala každou neděli nejméně hodinu přípravě na místní bohoslužbu. Sarah vždy dostala vyžehlené čisťounké šatečky a naleštěné střevíčky. Vlasy jí matka přeplétala třeba desetkrát, než usoudila, že každý pramen kadeří je na svém místě. A bez výjimky aspoň do té doby, než se začaly u matky projevovat první příznaky Alzheimerovy nemoci bylo oblečení korunováno velikým bělostným kloboukem.

A teď se Sarah kroutila a otáčela před zrcadlem v ložnici a snažila se najít zalíbení už ve třetích možná dokonce už ve čtvrtých šatech s doplňky, které postupně vytahala ze skříně. Bylo osm hodin ráno a za patnáct minut se má objevit taxík, který ji odveze do nemocnice. Před dvěma dny se zřejmě přičiněním Glenna Parise a jeho náhončích objevil v obou bostonských denících nadšený chvalozpěv o tom, jak východní a západní medicíny spojily v Medical Center of Boston své síly k záchraně života mladé

ženy. Bohužel ten okamžik slávy měl pro MCB příliš krátké trvání.

Hned následujícího dne byl v Heraldu otištěn malý článek, který nespadal do žádné pravidelné rubriky.

Nejmenovaný, ale spolehlivý zdroj oznamoval, že onen případ vzácného a prudkého krvácení při porodu nebyl první, ale už třetí, který se u pacientek MCB objevil v průběhu posledních osmi měsíců. Ovšem na rozdíl od Lisy Summerové oba předchozí případy skončily smrtí pacientek.

Bleskovou reakcí Glenna Parise na tento článek bylo svolat dnes, pátého července, na devátou hodinu ranní tiskovou konferenci. I přesto, že kolem období oslav Dne nezávislosti se zprávy šířily poměrně pomalu, se mu podařilo jeho pečlivě připravené pozvání na tuto tiskovku nechat odvysílat všemi bostonskými rozhlasovými a televizními stanicemi. Ohlásil, že na setkání se zástupci sdělovacích prostředků bude MUDr. Randall Snyder a Eli Blackenship, šéfové gynekologickoporodnického a interního oddělení na MCB, a MUDr. Sarah Baldwinová, stážistka, která přispěla tak výjimečným podílem na záchraně života Lisy Summerové.

V osm patnáct, kdy zazněl domovní zvonek, měla Sarah na sobě kožené mokasíny, nabíranou madrasovou sukni, bezovou bavlněnou halenku a ručně vyšívaný barmský opasek. Přes ramena si přehodila volné tyrkysové sáčko. Její největší ústupek chystané slavnostní příležitosti byly

punčocháče, které nesnášela v kterémkoliv ročním období a v červenci ze všeho nejmíň.

“Jedem!” ozvalo se z interkomu u dveří.

Popadla tepané mosazné náušnice, které speciálně pro ni vyrobil barmský kovotepec a navlékla si je do uší při běhu po schodech. Ačkoliv se Glennu Parisovi obdivovala, role v jedné z jeho dalších extravagantních estrád Sarah neseděla ani v nejmenším. Ovšem zpráva o třetím případu DIK u pacientky v MCB si žádala okamžitou, uklidňující, ale navíc fakty podloženou reakci ze strany nemocnice. A Paris měl dojem, že ona by k tomu mohla přispět. Co bylo u první pacientky výjimka, u druhé důvod k starostlivým vráskám, to se v tomto třetím případě stalo záležitostí, jež si s nejvyšší naléhavostí žádala řešení.

Taxíkář vysadil Sarah na ulici, jejíž součást tvořila vnější zeď Thayerovy budovy. V předpokoji své kanceláře ji přivítal Glenn Paris a vřele ji pozdravil. Jako vždy byl pozoruhodně dokonale oblečen. Dnes se jeho tříslově hnědý oblek, nebesky modrá košile a rudá vázanka zdály pro televizní přenos jako stvořené. Vypadal trochu nervózně, ale přesto vyzařoval sebevědomé a vášnivé zaujetí pro věc, které Sarah připadalo odzbrojující a přitažlivé. Byla to stejná aura, jaká ji původně přitahovala k Peteru Ettingerovi.

“Sarah, nemáte sebemenší ponětí, kdo tu informaci mohl Heraldu donést?” zeptal se jí Paris.

“To nemám, pane.”

“Totéž tvrdí každý, s kým o tom mluvím. Dopis o případu té Hidalgové dostal přednosta našeho chirurgického oddělení od patologa z New York City Medical a dal rozeslat kopie na patologii, gynekologii, hematologii, internu a výboru pro hodnocení úmrtnosti a vrozených vad.

Nakonec skoro jako by si vzpomněl až dodatečně poslal jedno vyhotovení i mně. Sotva jsem si tu svou kopii dočetl, už jsem totéž viděl v těch zatracených novinách. No není to pech? Všichni, kdo tu kopii dostali, dali materiál přečíst nebo oxeroxovat spoustě dalších lidí. Při posledním odhadu přišlo do styku s tím dopisem tak pětadvacet až třicet lidí, a každý z nich to mohl vynést z nemocnice. Všichni ovšem tvrdí, že vůbec neměli tušení, o jak důležitý materiál se vlastně jedná. Pcha, důležitý! No, ale však já na to přijdu, Sarah! Ať už je to kdokoliv, tentokrát zašel příliš daleko!

Dejte na mě, tentokrát ho vyhmátnu!”

“Tomu ráda věřím,” přisvědčila Sarah konejšivě.

Ačkoliv jeho hněv plně chápala, nezamlouval se jí. Téměř už Parisovi připomněla, že bez ohledu na to, jestli někdo ty informace vynáší ven a bez ohledu na negativní publicitu se děje něco velmi vážného a děsivého. A Medical Center of Boston se skutečné zdál být pro to drama jevištěm.

Když vyšli na nádvoří mezi budovami, spatřili poměrně značné množství lidí, nemocniční personál, novináře, a dokonce jeden televizní tým, jak proudem směřuje k budově se zasedací síní.

“Jak se zdá, bude to zřejmě rušná událost,” poznamenal Paris. “A to je jedině dobře. Musíme veřejnosti dokázat, že situaci držíme pevně v rukou. Podpis slíbené dotace je na nejlepší cestě, ale stoprocentní jistotu ještě nemáme.

Negativní publicita nám pořád ještě může uškodit.”

“Už jste o tom mluvil s někým z lékařů?” zeptala se s nadějí, že ho odvede zpět ke skutečné podstatě problému.

“Doktor Blackenship a já jsme o tom jednali téměř nepřetržitě. Mám starého známého, který pracuje ve Středisku pro kontrolu nemocí v Atlantě. Eliho jsem s ním zkontaktoval a ten dostal slib, že se odtud budou snažit někoho poslat tak včas, aby stihl…”

Paris náhle umlkl a zvednutou rukou Sarah naznačil, ať mlčí. Kývnutím ji vyzval, ať se s ním ukryje do stínu. Před nimi, přímo na rohu budovy, kam šli, stál skvěle oblečený muž s kufříkem v ruce a byl zjevně hluboce zabrán do důvěrného rozhovoru s jedním z nemocničních údržbářů.

Před dvěma dny stávka řemeslníků konečně zkrachovala, protože Paris nekompromisně pohrozil, že v opačném případě všechny její účastníky na hodinu vyrazí. Naráz se po nemocnici rozšířily letáky zatracující jeho despotický způsob jednání. I když se všichni údržbáři už vrátili ke svým povinnostem, nikdo se nesnažil letáky strhnout.

“Znáte toho chlápka v obleku?” zeptal se Paris šeptem.

Sarah jen zavrtěla hlavou. Muž, mohlo mu být něco po čtyřicítce, měl křehkou postavu, rozcuchané vlasy a výrazný

orlí nos. Z místa, kde Sarah z Parisem stála, což mohlo být tak osmnáct metrů daleko, bylo snadno vidět diamant na malíčku jeho levé ruky.

“Podle mne vypadá buď na překupníka s auty, nebo na právníka,” odpověděla Sarah.

“Popravdě řečeno je povoláním podrazák,” sykl Paris, “ale živí se jako právník. A navíc má dokonce titul doktora medicíny!”

“To zírám!”

“Nezírejte. Jmenuje se Mallon, Jeremy Mallon. Už jste o něm slyšela? Že ne? Buďte ráda. Na hlavní úvazek dělá advokáta při soudních případech pacient versus lékař a kromě toho zastupuje Everwell. Dokonce mám podezření, že mu patří nějaká ta jejich akcie. Už pár měsíců se nemůžu zbavit dojmu, že stojí za některými a možná i za všemi potížemi, co máme. To malé téteatéte, jehož jsme právě svědky, moji domněnku jenom potvrzuje.”

Náhle je Mallon zahlédl. Jediné jeho slovo způsobilo, že údržbář odpelášil na opačnou stranu. Paris rychle vykročil a kousek za ním šla i Sarah.

“Ty zkurvysynu!” vyštěkl Paris. “Hned mi bylo jasné, že za tím stojíš ty!”

“Nemám ponětí, na co to narážíte,” odvětil Mallon důstojně. “Na vašem místě bych si dal zatracený pozor, jak na veřejnosti nazývám kohokoliv.”

I kdyby v ní Paris už předem nezasil předsudky, Sarah bylo naráz jasné, že jí ten člověk bude nesympatický.

“Ten výpadek elektrického proudu nebyla žádná náhoda!” běsnil Paris. “A totéž platí i pro stávku těch skopových hlav! Nejdřív jsem si to jen domýšlel, ale teď to vím najisto. Doufám, žes tomu červovi zaplatil dobře, ty fízle, protože od téhle minuty je bez místa!”

Paris se vztekal natolik hlasitě, že několik lidí mířících k zasedací síni se zastavilo a přihlíželo. Pak se k nim rozběhli dva pohlaváři z nemocniční administrativy v jednom z nich Sarah poznala Colina Smithe, šéfa finančního oddělení MCB.

“Hele, Parisi, jste úplně mimo,” tvrdil Mallon. “Já vám žádné trable zadělávat nepotřebuju, vy v tomhle směru sám odvádíte naprosto dokonalou práci.”

“Okamžitě odtud vypadněte!”

“Nesmysl! Pořádáte veřejně ohlášenou tiskovou konferenci, které bych se rád zúčastnil. Už se nemůžu dočkat, jak nám předvedete tanec na špičkách kolem skutečnosti, že tenhle špitál se pomalu mění v márnici.”

“Ty jeden svinskej!”

Oba pohlaváři skočili před Parise dřív, než se na Mallona stačil vrhnout.

“Klid, Glenne,” uklidňoval ho Colin Smith. “Ten chlap ti za to nestojí.”

“Ihned mi vypadni z mý nemocnice!” řval Paris.

“Čím dál tím víc mi připomínáte tonoucího člověka, Parisi,” rýpal Mallon, který zčistajasna začal Sarah připomínat hada. “A pokud jde o to, že ta nemocnice je vaše, tak si to užijte, dokud to jde, protože nevěřím, že to ještě dlouho potrvá.”

“Ihned odtud vypadni!”

Tentokrát se Colin Smith musel na svého šéfa doslova pověsit.

“Já ve skutečnosti potřebuji dělat mnohem důležitější věci, než jen sledovat, jak sám pod sebou znovu řežete větev, Parisi. Na to se můžu klidně podívat ve večerních zprávách,” obrátil se Mallon na patě, aniž by čekal na Parisovu reakci, a zmizel v budově ambulance.

“Hajzl!” prskal Paris.

“Tady pomůže jen klid,” naléhala Sarah.

“Oni nás nedostanou, Coline! Everwell a ten podvodník převezmou MCB jedině přes moji mrtvolu!”

“K tomu nikdy nedojde, Glenne,” uklidňoval ho Smith.

“Máme v rukávě eso. Víš to ty a stejně tak to vím i já.”

Jeho slova měla na Parise podivuhodně uklidňující vliv.

Sarah viděla, jak mu zaťaté čelisti povolují. Uvolnil pěsti a nakonec se i usmál.

“A v tom máš pravdu, Coline,” poznamenal. “Svatou pravdu. Jsi skvělý kamarád.”

Poté se Sarah omluvil za to, že ztratil nervy, a představil ji Smithovi a druhému muži, který měl něco společného s

dohledem nad údržbou nemocničních ploch a zahrad. Pak oba muže poslal napřed.

“Sarah, pro případ, že byste to ještě neuhodla,” řekl pak, “to eso, o kterém se Colin zmiňoval, je ta dotace. Poskytne nám ji McGrathova nadace a my o ni usilujeme už víc jak tři roky. Ale prosím vás, nikomu ani slůvko. Jak už jsem jednou řekl, nic ještě není podepsáno, domluveno a potvrzeno. A já nemám pochyb, že kdyby Mallon věděl, jak štědrá má ta dotace být a od koho ji máme dostat, podnikl by všechno na světě, jen aby jejímu poskytnutí zabránil.”

“Však my ji získáme,” slibovala Sarah.

“No, teď se o tom rozhoduje. Jakmile dostaneme peníze, máme vyhráno. Pokud je nedostaneme, vyhrává Mallon s Everwellem. Takhle černobíle to vypadá.”

Když se přiblížili k budově, v níž byla zasedačka, zaslechli a potom zahlédli vrtulník, který se přenesl nad nádvořím a šikovně se snesl na plochou střechu, jejíž vybudování právě pro tyto účely si Paris prosadil.

“Že by to byl někdo z CDC?” divila se Sarah.

“Pochybuju. Ani nevím, jestli někoho vůbec pošlou.

Daleko pravděpodobnější se mi zdá, že na naši tiskovku míří někdo z televize.”

“Také je možné, že některý z našich pacientů má zazobanou rodinu či přátele.”

“I o tom bych pochyboval. Všechny příjmy nechávám vyhodnotit na našem osobním. Pokud by k nám vezli

někoho významnějšího, vemte na to jed, že byste byla informovaná. Ale teď už se jim musíme jít ukázat.”

“Udělám, co bude v mých silách,” prohlásila Sarah.

Připoutaný k sedadlu pro druhého pilota sledoval Willis Grayson, jak se pod ním rozprostírá Medical Center of Boston. Veškeré vzrušení nad vyhlídkou, že po pěti letech spatří opět svoje jediné dítě, strávil vztek na všechny, kteří dopustili, aby skončilo tady a v takovém stavu.

Po svém návratu ze zasedání společnosti Silicon Valley našel před dveřmi svého sídla na Long Islandu tábořit detektiva jménem Pulasky. Ten Graysonovi nabídl první fotografie jeho dcery, jež spatřil od jejího zmizení. Muž měl s sebou rovněž výtisky obou bostonských deníků. Ačkoliv líčení zázračného uzdravení pacientky žádná fotografie nedoprovázela, Pulasky Graysona ubezpečoval, že tato pacientka v Medical Center of Boston a jeho dcera jsou jedna a tatáž osoba.

Grayson poslal pár svých bostonských lidí na adresu uvedenou Pulaskym jako Lisino bydliště a ti mu to potvrdili.

Když se s detektivem finančně vyrovnal, uskutečnil Grayson dva telefonáty. Tím prvním si objednal pilota a druhým přivolal Bena Harrise, svého osobního lékaře, aby odvolal všechny ostatní pacienty a uvolnil se pro okamžitý odlet. Za dvě hodiny se už jejich stroj dotýkal přistávací plochy pro vrtulníky na ploché střeše nemocniční budovy Medical Center of Boston.

“Nevypínej motor, Time!” přikázal Grayson a seskočil na zem. “Pokud bude Lisa aspoň trochu schopná vydržet tu cestu, tak ji ksakru vytáhneme z téhle díry a dopravíme okamžitě do naší nemocnice.” Pomohl internistovi vystoupit na střechu. “Nesmíš mi tajit ani to nejmenší, Bene,” nařídil.

“Nezapomeň, že držíš se mnou a ne s tím doktorským bratrstvem, jak vám pořád cpou do hlavy. Jestli ten Lisin případ někdo pomrvil, chci to vědět!”

Po většinu ze čtyřiapadesáti let Graysonova života byl jeho hnací silou výhradně hněv. Jako dítě čerpal sílu ze svého bezmocného vzteku nad tím, že je upoutaný k nemocničnímu lůžku, zatímco lékaři marné zápasili s jeho záchvaty astmatu, jež ho přímo ohrožovaly na životě.

Během dospívání to byl hněv nad stále se prodlužující nepřítomností jeho přezaměstnaného otce a nad citovou nepřístupností jeho společensky vytížené matky, což nakonec vyústilo v opakované agrese, jež byly příčinou jeho vyhazovu z několika soukromých škol.

Po několika letech, když ho konečně vpustili dovnitř svatyně otcovy společnosti, to byla zas zoufalá a nezvládnutelná touha po pomstě, jež ho vedla k potřebě vyšachovat otce od kormidla a přetvořit firmu z pouhé továrny na nenasytnou společnost hltající všechno kolem.

Během pouhých dvou desítek let se jeho soukromé bohatství rozrostlo na téměř půlmiliardu dolarů, ale uvnitř něho se změnilo pramálo.

Lisin pokoj byl v pátém patře budovy, na níž přistál vrtulník. Zatímco přistávací plocha byla skutečným uměleckým dílem, páté poschodí potřebovalo vymalovat.

Ani ne v průběhu jedné minuty zaregistroval Grayson, že odpadkové koše by potřebovaly vysypat, stěny volají po novém nátěru, na chodbě sedí bez dozoru stařičký pacient v kolečkovém křesle a všude se vznáší vytrvalý pach špíny, potu a výkalů.

“Tohle místo je hnusná žumpa, Bene,” usykl. “Já to nechápu. Mohla by si celou tu proklatou nemocnici klidně koupit, a přitom skončí v takovéhle díře.”

Graysonovi lidé zjistili, že Lisa leží v pokoji číslo pět set patnáct. Se svým osobním lékařem v patách se Grayson přeřítil kolem sesterny a ženu, která tam za stolem cosi zapisovala, vůbec neráčil vzít na vědomí.

Podsaditá mladá ošetřovatelka, která se podle své visačky jmenovala Janine Curtisová, na ně křikla: “Promiňte, hledáte někoho?”

“Ne!” zavrčel Grayson přes rameno. “Jdeme do pokoje pět set patnáct!”

“Počkejte, prosím!” naléhala sestřička.

Grayson ztuhl vztekem, ale potom poslechl. Pěsti u boků se mu pomalu zatínaly a zase rozvíraly. Za jeho zády si doktor Ben Harris slyšitelně vydechl úlevou.

“Lisa Summerová se ve skutečnosti jmenuje Lisa Graysonová,” Vysvětloval Grayson s přehnanou trpělivostí.

“Já jsem její otec Willis Grayson a tohle je její soukromý lékař, doktor Benjamin Harris. A teď už můžeme jít dál?”

Přes obličej mladé sestry přeletěl stínek zmatku, ale okamžitě se vytratil. “Návštěvní hodiny začínají až ve dvě,”

odpověděla. “Ale pokud bude Lisa souhlasit, můžeme pro jednou udělat výjimku.”

Graysonovy pěsti se opět zaťaly, ale tentokrát už se neuvolnily.

“Víte vy vůbec, kdo já jsem?” zeptal se temně.

“Ale ano, rozuměla jsem všemu, co jste mi povídal.

Podívejte, pane Graysone, nerada bych…”

“Bene, na tohle nemáme čas!” vyštěkl Grayson.

“Zůstaňte tady a vysvětlete té ženské, kdo jsem a co tady pohledávám! Pokud vám začne dělat sebemenší potíže, dejte si zavolat toho zatraceného šéfa téhle parodie na nemocnici a nažeňte ho sem. Já se jdu podívat na Lisu.”

Ani nepočkal na odpověď a odešel.

Na štítku vedle dveří s číslem pět set patnáct stálo: “L.

Summerová.” Druhý štítek byl prázdný. Willis Grayson zaváhal. Neudělal chybu, když nejprve neposlal květiny a nezatelefonoval? Pokud, jak se domýšlel, ji proti němu ostatní štvali, těžko se dalo odhadnout, jaké o něm bude mít Lisa mínění. Ale ne, usoudil, líp je přijít za ní bez ohlášení.

Potom, co ji z domova odlákal ten Chuck či Charlie, nebo jak se ten proklatý syčák jmenoval, utratil Grayson desetitisíce dolarů ve snaze dceru zase najít. Stopa však

mizela v Miami. Pak se ten mládenec zčistajasna opět ukázal doma a neměl tušení, kam se Lisa poděla. Celé měsíce ho Grayson nechal sledovat a dal mu pročítat poštu, ale nebylo z toho nic. Pak se ten hoch nečekaně ztratil, aniž by měl tušení, jak těsně unikl přeraženým nohám nebo něčemu horšímu.

Ne, pomyslel si Grayson vztekle, to bude chtít víc než jen pár květin. Zlehka zaklepal na dveře, počkal a zaklepal znovu. Nakonec dveře pomalu otevřel. Směsice pachů léků a mastí, škrobu a dezinfekce byla důvěrně známá a nepříjemná. Grayson nebyl v nemocnici od toho dne, kdy před osmi lety společně s Lisou seděli spolu u postele a drželi za ruku jeho ženu podléhající zhoubnému nádoru, s nímž zápasila déle než rok.

Nyní tu v polstrovaném ušáku seděla jeho dcera a hleděla z okna. Pohled na obvazy zakrývající zbytek její pravé paže vehnal Graysonovi do hrdla chuť žluči. Obešel křeslo a posadil se na mramorovou okenní římsu. Lisa se na něho kratičce podívala, pak zavřela oči a obrátila hlavu stranou.

“Ahoj, miláčku,” řekl. “Jsem strašně rád, že jsem tě zas našel. Tolik se mi stýskalo.”

Čekal na Lisinu odpověď, ale podle výrazu její tváře a držení těla pochopil, že se nedočká.

Kčertu s nimi! pomyslel si na adresu jejích přátel, spolubydlících, milenců a lékařů skutečných i pomyslných,

které všechny přetavil do neuchopitelného cíle svého vzteku.

Kčertu s nimi, věčné prokletí všem, kdo tě dovedli k těmhle koncům!

“Je mi moc líto, žes tolik zkusila.” Zkusil to ještě jednou. “Prosím tě, Liso. Prosím tě, pověz mi něco. Chtěl bych tě odtud odvézt. Přiletěl se mnou i doktor Harris. Přece si na něho pamatuješ! Čeká na chodbě. Jeho personál má u nás v nemocnici všechno připraveno. Vyšetří tě a pokud uzná tvůj převoz za bezpečný, jsi za devadesát minut doma.

Na střeše má Tim vrtulník. I jemu se stýskalo. Každému se po tobě stýskalo. Slyšíš, Liso?”

Lisa nepřestávala hledět stranou. Grayson vstal a přešel pokojem. V duchu hledal slova, která by ji přiměla otevřít mu své srdce.

Kdybys mě tenkrát poslechla, rozkřikl by se nejraději, kdybys mě hned tenkrát poslechla, k ničemu takovému nemuselo dojít!

“Já vím, že se na mě zlobíš,” řekl místo výčitek. “Ale teď zas bude všechno v pořádku. Nemám na světě nikoho než tebe a udělám všechno, abys zase žila se mnou. Prosím tě, Liso. Já vím, že trpíš. Pomůžu ti pomstít se, pomůžu ti zjistit, kdo tu strašnou věc zavinil tobě i mému vnukovi. A pokud za to někdo skutečně nese zodpovědnost, nepřeju si nic, než být právě tím kladivem, které ho rozdrtí. Tak dobře, už mlčím.” Pro uklidnění se zhluboka nadechl a vrátil se zpět k oknu. “Chápu, že to pro tebe nebude jednoduché,

uběhlo hodně let. Poslouchej, zůstanu tady v Bostonu. Číslo svého telefonu ti dávám sem na stůl. Obstarám ti zatím soukromou ošetřovatelku a Bena Harrise pověřím, aby se zkontaktoval s tvými doktory. Prosím tě, holčičko, já…já tě mám rád. Prosím tě, pusť si mě zpátky do života.”

Zaváhal, pak se obrátil a zamířil ke dveřím.

“Vrať se později, tati,” řekla nečekaně.

Grayson se zastavil. Nezdálo se mu to?

“Dneska odpoledne,” pokračovala. “Ve tři hodiny.

Slibuju, že pak si s tebou promluvím.”

V jejím tichém monotónním hlase nebyl ani hněv ani odpuštění.

Willis Grayson se obrátil a pohlédl na svou dceru. Lisa však opět seděla bez pohnutí a tupě zírala z okna.

“Tak dobře,” souhlasil tiše. “Ve tři odpoledne.”

Něžně dceru políbil do vlasů, ale vůbec nereagovala.

“Vrátím se ve tři,” zašeptal. “Děkuju, holčičko. Moc ti děkuju.”

U dveří se ještě jednou zarazil a ohlédl se naposledy na pahýl, který býval její rukou a loktem.

Za to někdo zaplatí.

10.

Sarah následovala Glenna Parise předním vchodem do zasedací síně a na pódium. V sále bylo prázdných jen několik posledních řad a dovnitř pořád ještě proudili lidé.

Tři televizní stanice zastupující tři mamutí společnosti, každá s hrozny reflektorů, videokamery, zástup reportérů těsně pod pódiem a v prvních řadách. Ačkoliv Sarah sledovala televizi jen velice zřídka, už stačila rozeznat tři známé tváře. Bylo zřejmé, že možnost vypuknutí epidemie vzácné choroby rozrušila značnou část veřejnosti.

Pódium zakryté vínově rudým sametem bylo osázené mikrofony, kterých se dalo napočítat hezky přes desítku. Za nimi stálo pět skládacích židlí, tři na jedné straně a dvě na opačné. Eli Blackenship a Randall Snyder už seděli a mezi nimi bylo volné místo, ke kterému Paris jemně postrčil Sarah.

Pokud snad cítil Paris nervozitu nad tiskovkou samou či nad nepřítomností zástupce ze Střediska pro kontrolu nemocí, nedával to znát ani v chování ani ve výrazu obličeje. Chvíli si zasedací síň jen tak měřil, pak si pozapínal knoflíky u saka a přistoupil k trojici lékařů.

“Inu, na nezájem si v tomhle případě rozhodně stěžovat nemůžeme,” poznamenal tiše. “Celá tahle sešlost by nám

mohla míň zatopit, kdyby se sem dostal člověk ze SKN, ale nějak to už zvládneme sami. Já pronesu pár úvodních vět, pak si vezmeš slovo ty, Eli, ty, Randalle, a nakonec vy, Sarah. Doporučoval bych vám, abyste svá prohlášení uskutečnili co nejstručnějším způsobem a podrobněji se vyjadřovali až k pokládaným otázkám. Jediná rada, kterou vám můžu nabídnout, zní asi tak: čím méně povíte, tím těžší pro ně bude vaše tvrzení překroutit. Každému vymezuju maximálně deset minut, a to včetně otázek. Pokud se to ke konci bude zdát vhodné, dovolím pár dalších. Hlavu vzhůru, všichni to zvládnete skvěle!”

Sarah věděla, že to všichni je namířeno především na ni.

“On si to přímo vychutnává, co?” zašeptala, když Paris pokročil na pódiu kupředu.

“Ani se nedivte,” odvětil Blackenship. “Je v tom přímo hvězda. Ale vy naopak vypadáte dost poplašeně. Zvládnete to?”

“Myslím, že až předstoupím tam nahoru, bude všechno v pořádku. Vidíte tu spoustu lidí?”

Blackenship vztáhl masitou ruku a otcovsky poplácal Sarah po rameni.

“Prostě si jen v duchu opakujte starou lékařskou moudrost,” poradil jí vlídně. “Každé krvácení se jednou zastaví.”

“To je nesmírně uklidňující. Děkuju.”

Parisův úvodní projev, pronesený bez nahlížení do poznámek a bez jediného přeřeknutí vykreslil obraz ústavu oddaného zdraví a blahu občanů Bostonu a nebojícího se vystoupit na obranu věci veřejného zájmu.

“Jsme v těsném kontaktu s epidemiologickým oddělením Střediska pro kontrolu nemocí v Atlantě,” řekl.

“Přislíbili nám, že co nejrychleji pošlou jednoho ze svých předních odborníků, aby zaštítil náš vlastní intenzivní výzkum. Doufal jsem, že se tento odborník dostaví natolik včas, aby se zúčastnil této tiskové konference ” mávl směrem k prázdné židli vedle svého místa ” ale naneštěstí se to nepodařilo.”

Pak zdůraznil, že tři případy DIK nemusejí znamenat nic horšího než nepříjemnou souhru náhod. Přesto všechno však Medical Center of Boston rozhodl popadnout býka za rohy a zahájit okamžitý výzkum, přičemž veřejnost bude o výsledcích tohoto výzkumu průběžně informována.

Sarah se znepokojením vzala na vědomí, že Paris se chvástá neprodleným příjezdem epidemiologa z SKN, zatímco jí před chviličkou prozradil, že ani neví, jestli k nim vůbec někoho posílají. Nakonec si to vysvětlila tak, že to přehánění je neškodné a za daných okolností pochopitelné.

Prostě se jen snaží dodat své snaze o řešení důvěryhodnosti.

A skutečně, než představil shromážděným Eliho Blankenshipa, probíhalo všechno tak přirozeně, jako by

tiskovka vlastně nebyla reakcí na článek v Heraldu, ale jeho vlastním nápadem.

Po uklidňujícím projevu svého nadřízeného se klidněji cítila i Sarah. Teprve však po vlastní řeči doktora Blackenshipa si připadala natolik sebejistá, aby se pořádně podívala do obecenstva. Pokud správně zaslechla, do sálu se vešlo celkem dvě stě padesát lidí, a nyní byly obsazeny nejméně dvě stovky míst. Mezi hosty byli lékaři a fakultní stážisti včetně Andrewa, který hřadoval uprostřed své tradiční poslední řady. Podle vzhledu a oděvu však převážná část lidí byla zvenku. Sarah například poznala jednu ženu, s níž nacvičovala přípravu k domácímu porodu stejně jako s Lisou. Nebylo těžké představit si myšlenky a obavy, které se té budoucí mamince honí hlavou.

Sarah však mnohem víc zaujala jiná žena, jež seděla poblíž Andrewa. Barvou pleti, účesem, oblečením i šperky to byla pravá dcera Afriky. I přes oslňující reflektory a vzdálenost bylo jasné, že je výjimečně krásná. Sarah si začala prohlížet ostatní hosty v obecenstvu, když tu si uvědomila, že ta krásná mladá žena se s úsměvem dívá přímo na ni.

Já tě přece odněkud znám, viď? napadlo Sarah. Ale odkud vlastně?

Blackenship se ke své židli vrátil za mírného potlesku.

Sarah mu šeptla blahopřání, i když si musela přiznat, že se

natolik věnovala pohledům na ženu v poslední řadě, že závěrečná Blackenshipova slova dočista propásla.

Přesně jak Sarah předpokládala, Randall Snyder hovořil věcně a jeho projev i odpovědi působily přesvědčivým dojmem. Ano, tři případy DIK jsou skutečně důvodem k vážnému zamyšlení, připustil, ale bez pečlivého prošetření diagnostických metod, které byly použity, je ještě předčasné hledat mezi nimi jakékoliv pojítko. Mezitím, uzavřel svoji řeč, by veřejnost měla věřit, že jeho oddělení bude všechny těhotné pacientky sledovat obzvláště pozorně právě se zřetelem na jakoukoliv abnormalitu, jež by napovídala potenciální hrozbě DIK.

Potlesk pro Snydera byl znatelně hlasitější než ten pro Eliho, ačkoliv Snyderův projev nebyl ani zdaleka tak konkrétní. Zřejmě jde o moc otcovského dojmu, kterým Snyder působí, napadlo Sarah a uvědomila si, že od doby, kdy se jí přehouplo osmnáct, hlasovala při každých prezidentských volbách právě pro otcovštěji vyhlížejícího kandidáta a pouze jedinkrát se trefila do vítěze.

Nakonec přišla na řadu ona. Ve snaze udržet svou řeč logickou a věcnou si napsala body, na které nechtěla zapomenout, na malé kartotéční lístky. Než uplynulo jejích vymezených pět minut, stačila se o většině z nich zmínit, během své řeči však silně pociťovala, že mezi obecenstvem a ní zeje hluboká propast. Uvědomovala si s pocitem bezmoci, že navzdory veškerému úsilí zní strojeně a mluví

nabubřelým a poučujícím tónem.

Slyšíte, vy všichni, to nejsem skutečná já, rozkřikla by se nejraději. Mně na tomhle doopravdy strašně záleží! Tak strašně ráda bych si o těch případech promluvila ale s vámi, ne před vámi! Co kdybychom si všichni vyšli na nádvoří, hodili na trávník pár přikrývek a vážně se pustili do hovoru o příčinách lidských nemocí, co to znamená, když člověk onemocní, a za jakou cenu se zas uzdraví?

Skončila poslední větu svého projevu, poděkovala všem za jejich zájem a vyzvala je ke kladení otázek. V mžiku se obecenstvo až do toho okamžiku působící lhostejným a ospalým dojmem proměnilo v les mávajících rukou a paží.

Sarah se ohlédla po Parisovi, aby zjistila, jestli snad on sám nebude chtít vybírat tazatele, ale ředitel nemocnice se jen usmál a zamrkal. Sarah tedy pokrčila rameny, obrátila se k lesu paží a ukázala.

“Vy se opravdu domníváte, že vaše akupunktura a Lisino představování si vlastních krvinek zastavilo její krvácení?”

Samozřejmě že ano, ty idiote!

“Chovám silné přesvědčení, že to byly dva z účinných faktorů. Jak už jsem uvedla, současně byly prováděny další kroky na záchranu Lisy Summerové.”

“Už jste pomocí této své techniky někomu krvácení zastavila?”

Kdybyste se hodně moc snažila, dámo, mohla byste nasadit třeba ještě shovívavější tón!

“To přímo ne. Asistovala jsem však při několika operacích, při nichž bylo použito pouze akupunkturní anesteze, a pokaždé bylo krvácení skutečně minimální.”

“Povězte nám něco o svém vzdělání. Zmínila jste se o léčitelském holistickém středisku. Kde to bylo?”

Glenne, vypršel už čas?

“Přímo tady v Bostonu. Šlo o Ettingerův institut.”

Annalee! Sarah se přes hlavy přítomných nevěřícně zahleděla na ženu v poslední řadě. Annalee Ettingerová se usmála a zamávala jí. Od chvíle, kdy se Sarah naposledy viděla s děvčátkem, jež si Peter přivezl z Mali a jež posléze adoptoval, uplynulo už sedm let. Ale důvodem tak opožděného poznání nebyl ani zdaleka ten dlouhý čas. Když se Sarah od Petera odstěhovala, byla Annalee miloučké a zajímavé patnáctileté stvoření. Ke všemu byla neuvěřitelně plachá a trpěla kvůli své mírné nadváze. Její přeměna připomínala zázrak. Ta tvář s líbezně vysokými lícními kostmi vypadala jako dílo sochařského mistra.

Sarah k dívce nechala pootočený obličej na tak dlouho, aby bylo jasné, že ji poznává. Annalee s úsměvem přikývla.

“Ettinger,” pokračoval tazatel. “Je to tentýž Ettinger, který v televizi moderuje ten pořad o směsi prášků na hubnutí?”

“Já…já vlastně nevím,” přiznala Sarah. “Kromě toho, že na doktorském pokoji při noční občas stihnu Sázenku, nemám na sledování televize vůbec čas. A s panem Ettingerem nejsem ve styku už několik let.”

“Je to on!” křikla jakási žena. “Je to stejný člověk. Já tu jeho směs beru a shodila jsem patnáct kilo! Je to prostě neuvěřitelné!”

Obecenstvo se hlasitě rozesmálo a Sarah pochopila, že nad ním ztratila veškerou kontrolu. Na pódium bleskově vyběhl Glenn Paris.

“Paní doktorko, velice vám děkujeme,” pravil.

Kývnutím ji poslal k její židli a zahájil potlesk. Možná za to mohla ta kontroverzní povaha jejího vystoupení, možná to zavinil ten nedostatečný švih jeho závěru, ale Sarah prostě cítila, že obecenstvo na ni reaguje sice zdvořile, nicméně nepříliš nadšeně. Pokud Snyder dostal jako hlavní výhru několik desítek tisíc dolarů a možnost vrátit se do zítřejšího dílu, aby obhájil své vítězství, pak Blackenship vybojoval stereověž s televizním přijímačem a ona pouze Člověče nezlob se jako cenu útěchy.

Sarah ani nevnímala povzbudivá slova od Snydera a Blackenshipa. Mlčky se zahleděla na podlahu kousek od střevíců Glenna Parise a netrpělivě čekala na slova, kterými bude celá tiskovka rozpuštěna. Její vystoupení nebylo nic světoborného, ale úplný propadák to taky nebyl. Nejlepší na něm byla skutečnost, že už skončilo. Nyní se jí hlavou

honily otázky nastřádané v průběhu dlouhých sedmi let. A všechny odpovědi na ně byly stejně blízko jako Annalee Ettingerová.

Glenn Paris skončil tiskovou konferenci slibem, že veřejnost bude pravidelně informovaná o každém vývoji situace. V mžiku se na pódium vřítilo množství reportérů a neomaleně se navzájem odstrkovali ve snaze urvat co nejlepší pozici u mluvčích. Sarah ty průtahy dělaly těžkou hlavu. Očima se zkontaktovala s Annalee, která ji nedbalým mávnutím ujistila, že nijak nespěchá.

Nakonec se hejno tazatelů začalo rozcházet. Sarah od Parise vyfasovala přátelské plesknutí do zad a právě se ho chystala opustit, když se k nim přiblížila postarší žena, která pod jednou paží svírala kožené desky. Sarah si povšimla, že po celou tiskovou konferenci postávala v zadní části síně.

Nebyla nijak vysoká tak metr pětašedesát a na sobě měla konzervativní černou, rovně střiženou sukni se sáčkem.

Krátké vlasy s úhlednou trvalou měla zpola hnědé, zpola zešedlé. I když v obličeji měla příjemný poklidný výraz, rysy její tváře se téměř vytrácely za kulatými obrovskými obroučkami brýlí z želvoviny. Při svém hodnocení hostů Sarah tu ženu pro sebe označila jako matku rodu, která je příliš sebevědomá, než aby se ponížila prodíráním se v davu na svoje místo.

“Paní doktorko Baldwinová, pane Parisi,” oslovila je, “já se jmenuju Rosa Suarezová.”

Své jméno vyslovila se silným španělským přízvukem.

“Ano, paní Suarezová,” odpověděl Paris a neskrývanou netrpělivostí v hlase. “Co pro vás můžeme udělat?”

Žena jim věnovala trpělivý úsměv. “Ten člověk ze Střediska pro kontrolu nemocí, o kterém jste se zmiňoval, ten špičkový epidemiolog, kterého jste sliboval…”

“No ano,” přerušil ji Paris. “Ano, co je s ním?”

“Víte, to jsem já.”

11.

Park, což bylo několik písčitých oáz s několika lavičkami a značně opotřebovanými dětskými prolézačkami, se nacházel několik bloků od MCB. Sarah předala službu jednomu ze stážistů a vyšla z nemocnice po boku ženy, která se kdysi téměř stala její adoptovanou dcerou. Ovšem tato Annalee Ettingerová útlá, sebejistá a překvapivě samostatná ničím nepřipomínala tu plachou buclatou holčičku, kterou Sarah znávala dřív a s níž se tak usilovně pokoušela spřátelit. Od prvních zkusmých vět, jež mezi nimi padly, cítila Sarah k dívce mnohem těsnější pouto než tehdy, když do jejich vztahu patřil ještě i Peter.

“Psala jsem ti z lékařské fakulty,” poznamenala Sarah, když se usadily na lavičku. “Dvakrát nebo třikrát, ale tys mi nikdy neodpověděla.”

Annalee přikývla.

“Já vím,” přisvědčila. “Asi tak rok po tvém odchodu jsem něco hledala v otcově stole a narazila jsem na jeden z tvých dopisů. Neměl však obálku ani zpáteční adresu.

Pořídila jsem si od něho kopii a tu jsem si schovala. Ale otce jsem se na to nikdy přímo nezeptala. Byla jsem tenkrát do sebe zahleděný tlusťoušek a měla jsem plnou hlavu vlastních problémů. Možná jsem se měla ozvat a zkusit tě

vyhledat. Ale ať už jsi měla jakékoliv důvody, opustilas ty nás. Myslím, že tenkrát jsem nenašla dost silnou motivaci tě za každou cenu vypátrat.”

Hlas měla hluboký a melodický, na nehtech dokonalou manikúru a naleštěný zářivě rudý lak. Pokud se během dospívání občas projevovala pošetile, sobecky a nezrale, nyní se jevila dospěleji, než odpovídalo jejímu skutečnému věku.

“Za ten způsob svého odchodu se upřímně omlouvám,”

řekla Sarah. “Jenže já se neznala vzteky. Ale stejně si nedokážu představit, že by Peter byl schopný zatajit před tebou moje dopisy.”

“Když jsi nás opustila, cítil se strašně ukřivděně a rozzlobeně. Totéž jsem prožívala i já, aspoň dokud jsem nenašla ten dopis.” Annelee vylovila z kabelky balíček cigaret. Zatímco jednu vyklepávala ven, zlaté a stříbrné náramky na každém zápěstí jich měla nejmíň osm či deset, cinkavě chřestily.

“Jestli se nepletu, tys nekuřák.”

“Už roky.”

“Fajn. Fajn pro tebe.” Dívka si zapálila a zhluboka vdechla kouř.

“V jednom dopise jsem se ti snažila vysvětlit, proč jsem vlastně odešla,” pokračovala Sarah. “Ach bože, až se celá třesu při pomyšlení, co ti Peter asi navykládal!”

“Můj otec je sice skvělý člověk, ale svoje chyby má.

Trucovitost a neschopnost odpouštět patří mezi ně. Jestlipak víš, že asi tak rok po tvém odchodu se oženil? Ten sňatek byl vysloveně z pomstychtivosti. Ta krasavice pocházela ze zazobané rodiny, která měla předky určitě na Mayflower a vypadala jak ze žurnálu. To se divím, že ti neposlal svatební oznámení!”

“To by byl nechutný vtípek. Poslyš, Annelee, věci se přihodily prostě tak, jak bylo předurčeno, o tom jsem pevně přesvědčená. Pětadevadesát procent povahy tvého otce jsem milovala, ale těch pět zbývajících znamenalo příliš hořké sousto, pokud bych s Peterem někdy musela nadosmrti žít pod jednou střechou. A nevěřím, že právě v tomhle by se dalo něco změnit. Podle mě je strašně prima, že se oženil.”

“No, myslím, že v tom s vámi vaše nadšení nesdílí, paní doktorko. To manželství mu vydrželo přesně rok.”

“Aha, chápu. A ty jsi s ní vycházela?”

“Když se vezme v úvahu, že jsem byla pravděpodobně první černoška, k níž se Carole nepřiblížila jako zaměstnavatel, docela jsme to zvládaly. Moc jsme se ale spolu nevídaly. Chvíli po tvém útěku mě Peter nasměroval do internátní školy. To byl další důvod, proč jsem po tobě nikdy nepátrala. Měla jsem trápení až nad hlavu. Na nápadu poslat mě do školy nebylo nic špatného, ale to načasování se nějak nepovedlo. Představuju si, že když si mě tenkrát přivezl z Mali, počítal, že se ze mě vyklube něco jiného, než

se ze mě klubat začínalo, třeba středoškolská profesorka nebo virtuos nebo tak něco. V každém případě mě odklidil té své slečně Kdovíjaksejmenovala z cesty a mě se z té dálky zdálo, že jejich manželství trvalo sotva mžik.”

“A kdy zavřel svůj institut?”

“Chvíli po rozvodu. Ještě nějakou dobu jsme zůstali bydlet v Bostonu, ale pak to vypuklo s tou jeho záležitostí v Xanadu.”

“Aha, Peterův sen,” vzpomněla si Sarah. “Já věděla, že to jednoho krásného dne odstartuje.”

Xanadu první z komunit, jež měla postupně spojovat další komunity lidí žijících podle zásad správné výživy a holistické medicíny, včetně rutinního respektování ročních období a zvládání stresu, což jim mělo zaručit dlouhý a zdravý život. Peter o tomto svém ctižádostivém plánu hovořil od prvního dne, kdy se setkali, a v průběhu budoucích let spolu oba strávili nespočet hodin hovorem a plány.

V okamžiku jejich rozchodu se právě začal poohlížet po vhodných pozemcích a investorech a dokonce měl pod skleněným poklopem architektonický model celého projektu, který nechal pyšně vystavit v zasedací síni svého institutu. Prosadil si, že návrh obytného stavení bude přísně podléhat jeho požadavkům. Všechny jeho příkazy byly v souladu s dávnými zákony zachování zdraví a harmonie, popsané lidovými léčiteli přírodních národů.

“Teď se to konečně začíná rozjíždět ve velkém,”

vysvětlovala Annalee. “Ale celá ta věc byla jednu chvíli pěkně vachrlatá a Peter nějakou dobu dokonce strašil bankrotem.”

“No, a co se stalo?”

“Stala se ta směs prášků, to je všechno.”

“Směs?”

“Ta směs, o které se mluvilo na tvojí tiskovce. Podle mého soudu si tím Peter právě včas zachránil aspoň holou řiť.” Annalee se bujaře rozesmála. “Hele, když tak na to myslím, je to vlastně psina. Ten prášek Peterovi zadek zachránil a mně ohobloval. To je účinek, co?”

“Já tomu ale nerozumím.”

“Přírodní způsob shazování nadváhy podle patentu Xanadu,” objasnila Annalee. “Ale holka, o tom jsi přece už musela slyšet!”

“Až dodneška ne. Když o tom na tiskovce začala řeč, nestačila jsem se divit, protože všichni až na mě nejspíš věděli, o co se jedná.”

“To asi proto, že všichni až na tebe skutečně sledují, co se kolem nich děje. A to platí pro většinu obyvatel téhle země. Propána, vždyť Peter ten svůj preparát propagoval v televizi už tolikrát, že jen žasnu, že ho nenominovali na Oskara. Ty se fakt nedíváš na televizi?”

“Nemám na to čas.”

Annalee zamáčkla nedopalek a vteřinu poté si zapálila další cigaretu.

“Víš,” vysvětlovala, “Peter vystupuje v takovém pořadu, co se mu říká infoinzerce. Navenek to vypadá jako skutečný program, půlhodinka s filmovými hvězdami, které tam jsou jako hosté, k tomu klipy a podobně, ale vlastně jde o prachsprostou reklamu. Běží to především mimo hlavní vysílací čas pozdě v noci a v neděli dopoledne. A vem to čert, začíná to pěkně sypat! Peter má po stěnách své pracovny grafy, na které zanáší neustálý nárůst prodeje té práškové směsi. Od chvíle, kdy před pár měsíci tu svou kampaň zahájil, je to úžasný vzestup. Doslova přes noc jsme toho šeredného starého vlka od dveří Xanadu zahnali.”

“A zabírá ten přípravek?” zajímala se Sarah. “Strašně ráda bych věděla, jaké bylinky v něm vlastně jsou.”

“Hergot, jasně že zabírá!” prohlásila Annalee. “A Peter to stejně nevynášel sám, to ten indický lékař, doktor Singh.

Není to doktor medicíny, ale přírodní léčitel, ayurvédik.

Určitě víš, co to je.”

“Jistě, ayurvédská medicína existovala dávno před narozením Hippokrata i Galena. A existují pořádně vážné důvody, proč přežila až do současnosti.”

“Takže doktor Singh přinesl před pár lety Peterovi svůj prášek a zřejmě mu nabídl nějaké partnerství. Nejsem si v tomhle směru moc jistá, ale byl v tom určitě i požadavek, aby Peter jednal jako mluvčí Singhovy společnosti. Sám

Singh se jeví jako nesmírně bystrý člověk, ale už jsem viděla dynamičtější a fotogeničtější stvoření, než je právě on. Slyšelas o něm někdy?”

“Kdepak, vůbec ne.”

“Sama ho taky moc neznám. Ale když uvážíš, že jsem vyzkoušela asi tak sto nebo dvě stě odtučňovacích diet bez viditelného účinku, podlehla jsem Peterově žádosti, abych zafungovala jako jeho morče a vyzkoušela práškovou směs dřív, než do ní začne investovat. A výsledek?” Vyskočila a otočila se na patě, aby se Sarah mohla dobře podívat.

“Bravo! Ale nemělas potíže vydržet na dietě delší dobu?”

“Na jaké dietě? Chacha, my fandové do televizní reklamy moc dobře víme, že Přírodní způsob shazování nadváhy podle patentu Xanadu žádnou dietu nevyžaduje, pouze umírněnost v jídle a vyhýbání se určitým potravinám.”

“Pověz mi něco víc o té umírněnosti,” vyzvala ji Sarah.

“To je na tom to nejlepší,” nepřestávala zářit Annalee.

“Když jsem ten prášek nasadila zpočátku, snažila jsem se umírněnost dodržovat a skutečně jsem hubla. Jenže po jednom či dvou měsících, protože jsem prostě, jaká jsem, jsem se zkusila krmit jako čuník. A hubla jsem dál! Tohle je ten trhák, který zachránil Petera. Uznej, není to díra do světa?”

Sarah vstala a dívku láskyplně objala.

“To teda je,” souhlasila nadšeně. Přidržela si Annalee za ramena a kousek ji od sebe odtáhla, aby se jí mohla zahledět do tváře. “Annalee, vždycky jsem tě považovala za výjimečného člověka, komplexy nekomplexy, pro mne jsi byla plná netušených příslibů. Ale teď ti musím oznámit, že jsem tě podcenila. Stal se z tebe neuvěřitelné krásný a báječný člověk.”

“No jo, vřelé díky. Ty sama jsi taky proklatě výjimečná.

Ale když jsi mě popisovala, vypadlo ti jedno slovíčko.”

“Počkejme, krásný.. báječný.”

“A těhotný.” Annalee si všimla, že přes tvář Sarah přeletěl stín. “A šťastný,” dodala rychle. “Nesmírně šťastný, To moje dítě se narodí, i kdyby trakaře padaly, a pokud se mi to podaří prosadit, porodíš mi ho ty!”

“Ale to je skvělé! Díky za důvěru. Nechám si asistovat od šéfa našeho oddělení, Annalee. Mám z tebe skutečně obrovskou radost. S tím těhotenstvím jsi si jistá?”

“Test mi dělali u Plánovaného rodičovství. Jsou tam hrozně fajn lidi. Odhadují to tak na čtvrtý pátý měsíc, ale bez dalších vyšetření to nemůžou určit blíž, protože menstruaci já měla odjakživa strašně rozházenou. To byl taky důvod, proč mě tak dlouho nenapadlo, že by mohlo jít o těhotenství.”

“Takže gratuluju. Vyšetřím tě a nejspíš tě pošlu na ultrazvuk. Annalee, to bude nádhera!”

“To je mi jasné. Právě jsem se rozhodovala, za kterým doktorem vyrazit, když jsem o tobě četla ten článek v novinách. Pak jsem se v televizi doslechla, že se chystá ta tiskovka, a povídám svému chlapci: Taylore, toho dítěte se poprvé nedotkne nikdo jiný než Sarah Baldwinová.”

“Takže Taylor, hm. Hezké jméno. Honem, popiš mi ho!

Jak vypadá? Čím se živí?”

“Počkejme,

v

obličeji

se

podobá

Denzelu

Washingtonovi, postavu má jako Wesley Snipes a chůzi jako Michael Jordan.”

“Panebože!”

“Je muzikant a proklatě dobrý. Hraje na basu, kytaru a dokonce i troubí.”

“Rokenrol?”

“Čerta rokenrol, jazz! Už nějakou dobu zpívám s jeho skupinou. Tak jsme se taky seznámili. Víš, on ten prášek doktora Singha v Peterovi nějak explodoval a ve mně nejspíš taky. Chodila jsem do koleje a docela v poklidu studovala jako hlavní obor psychologii a ani jsem nevedla moc společenský život, jenže nečekaně se mi zpod krunýře vyklubala ženská a já se sama sobě jak bych to řekla trochu vymkla z ruky.”

“Ale to se dá pochopit!”

“Skončila jsem na Západním pobřeží, vyváděla jsem jak šílená, zpívala hned s jednou a hned s druhou skupinou a zkoušela se dostat k filmu. Párkrát jsem si u producentů

ďobla, ale častěji si ďobali oni ze mne. Nakonec jsem se poznala s Taylorem. Příjmením se jmenuje West. Okamžitě jsem se vzpamatovala. Hodně cestuje a nemůžu říct, že bychom se moc váleli v penězích. Před pár měsíci jsme tedy přijala Peterovu nabídku, abych se vrátila domů a trochu mu pomáhala v Xanadu.”

“Jak se smířil s představou, že z něho bude dědeček?”

“On…echm…on to ještě neví. Teprve se s Taylorem začínají poznávat. A pořád ještě nepřestal věřit, že v lednu se zas vrátím na školu.”

Sarah se nad těmi novinkami zamyslela.

“Přiznám se, že sama doufám, že si diplom jednoho dne obstaráš,” prohlásila konečně. “Ale podle mého názoru bys mu to říct měla. Aspoň ať tomu tak napevno nevěří.”

“Budu nad tím uvažovat.”

“Pochop, Annalee, že z čistě biologického hlediska mu za chvíli začne být divné, proč ten přeslavný prášek Xanadu selhává v tom jediném místě pod pupkem.”

“Tak v tomhle máš ryzí pravdu.”

“Díky. Člověka potěší, když se dozví, že za ta léta praxe v porodnictví přece jen něco pochytil. A navíc, pokud už budeš mít Petera jednou v parádě, měla by ses mu také zmínit, že ses viděla se mnou. Sedm let je dost dlouhá doba na to, aby se většina ran stačila zahojit dokonce i v jeho případě. Navíc, stejně jako to tvoje bříško, to dřív nebo později vyjde najevo.”

“Pokud je to tvoje přání, pak ho považuj za vyplněné.”

“Je to moje přání. Ale jinak dělej jen to, co sama považuješ za správné. Mám dojem, že pokud s ním bydlíš a on ti pomáhá uživit se… “

“To všechno chápu.”

“Ale na druhou stranu by podle mne ničemu neprospělo, kdybys na něho vyrukovala s těmi zadrženými dopisy.”

“To už je stará historie.”

“Přesně tak. Panebože, já jsem ale upovídaná! Vážně si myslíš, že i po té dlouhé době můžu být z představy setkání s tvým otcem takhle nervózní?”

“Řekněme, že budeš mnohem klidnější při porodu našeho mrněte než při setkání s ním,” usmála se Annalee.

Její nádherná tvář se díky úsměvu stala ještě přitažlivější.

“To zvládnu,” slíbila Sarah. “Ale ještě jednu věc bych nechtěla zapomenout.”

“Sem s tím.”

“Pokud mám být tvým porodníkem a pokud ty chceš tomu miminu dát šanci, aby bylo co nejzdravější, musejí tyhle cigarety zmizet!”

Dívka jen přimhouřila své mandlové oči.

“Nemohla bys mi místo toho zakázat něco jiného?”

zkusila.

Sarah jen zavrtěla hlavou. “Bohužel jde o vážnou věc.”

“Tak jo, tak platí. Kouření patří do minulosti.”

“Skvělé!” Sarah se podívala, kolik je hodin. “Poslyš,”

řekla, “musím už zpátky do nemocnice. Ale pokud bys mě chtěla doprovodit, řeknu ti aspoň stručně svoji verzi toho, co se tehdy přihodilo, proč jsem od vás odešla.”

“Ale to nemusíš.”

Sarah uchopila Annalee pod paží. “Já vím,” usmála se.

Než dorazily v bráně do MCB, byla to pro změnu Annalee, kdo se smutným potřásáním hlavy objímal lítostivě Sarah kolem ramen.

“Nic z toho, cos mi pověděla, mě příliš nepřekvapuje,”

přiznala se. “Není to špatný člověk, jen se s ním občas nedá vyjít. A když už mluvíme o překvapeních, asi tě ani neudiví, že Henry McAllister je Peterovi oddaný stejně jako dřív. Byl v Xanadu na večeři a projektuje na trávník před domem obrovskou fontánu.”

“Máš pravdu,” přikývla Sarah. “To mě nepřekvapuje.”

Umlkla. I když McAllistera po jeho operaci jednou zašla do nemocnice navštívit, ničím jí nenaznačil, že tuší, jakou roli při záchraně jeho života sehrála. A ona se rozhodla, že sama mu to nepoví. Ona to věděla a na tom záleželo především nebo si to tehdy aspoň myslela.

“Takže,” změnila Annalee podle všech známek téma hovoru, “za prvé já a za druhé tohle mrně uvnitř si budeme užívat jak nikdy předtím. Přestanu kouřit, přestanu pít, přestanu ponocovat až do rána, přestanu se cpát čokoládou a přestanu hele, musím přestat i…”

“Ale ne,” uklidnila ji Sarah. “S tím můžeš pokračovat skoro až do konce.”

“V tom případě máš před sebou příklad dokonale zahájeného těhotenství.”

“Učebnicovou ukázku. Ale dokud tě mám takhle po ruce, něco ti navrhnu. Pojď se mnou na kliniku hned teď.

Zapíšu si tě jako ambulantního pacienta a nechám ti udělat vyšetření krve a moči. Navíc zvládnu i bleskové vyšetření, abychom se přesvědčili, že skutečně všechno klape v pohodě. Potom se zastavíme v mém pokoji. Mám tam zásobu přírodních prenatálních vitaminů, které bere spousta mých pacientek. Můžeš je začít brát hned ode dneška. Tedy, pokud dáváš přednost přírodním látkám před syntetickými.”

“Pořád ještě jsem dcera svého otce,” prohlásila Annalee.

“Kromě toho udělám všechno, co mi doporučíš.

Koneckonců, jsi přece moje doktorka, ne?”

Rosa Suarezová uložila do prádelníku z javorového dřeva poslední kousek prádla a potom na noční stolek rozestavila fotografie svého muže Alberta, tří dcer a čtyř vnoučat. Ubytování a strava, které si vybrala z nabídky svého oddělení nebylo nic přepychového, ale do Medical Center of Boston to odtud měla pěšky jen kousek.

Po téměř pětadvaceti letech v oboru a dalších dvanácti ve výzkumu se pro Rosu stala rutina vybalování stejně

běžnou jako vlastní oblékání. Ale na tomto úkolu bylo něco zvláštního. Ať už bude trvat dlouho nebo krátce, ať skončí důležitým objevem nebo nulou, pro ni ten výzkumný úkol bude zcela poslední. Na šéfově stole už ležel její dopis s žádostí o uvolnění do důchodu a Albertovi slíbila, že tentokrát to už myslí doopravdy.

Pak budou všichni už napořád šťastní. Její manžel, sedmdesátník, bezmála o deset let starší než ona, má před sebou ještě slušnou řádku let poměrného zdraví, aby si odpočinek vychutnal spolu s ní. A do jejího oddělení přijmou konečně čerstvou krev. A co je nejdůležitější, všichni si budou moct umýt ruce nad kolegyní, ze které jim začíná být trochu trapně, nad starou dámou, která podle přesvědčení mnohých brzdí a packá hlavní výzkumné úkoly.

“Paní Suarezová, tyhle dva balíčky jsou pro vás. To je ale tíha!” křikla na ni bytná ode dveří.

“Klidně podepište jejich příjem, paní Frumanianová. A sama je nezdvihejte, jsou to samé knihy. Za minutku jsem dole.”

Jakmile dostala přidělen úkol v Bostonu, strávila Rosa dlouhé hodiny v knihovně. Položila si kufřík na postel a vytáhla připravené poznámky. Pečlivá pozornost věnovaná detailům tvořila odjakživa pečeť její práce, byly to klíče, kterými kdysi neomylně odemykala dveře vedoucí k úspěchu. Nikdy ji nezklamaly, dokonce ani v San Francisku

ne. A Rosa si přísahala, že ji nezklamou ani v tomto posledním případě.

Dobře věděla, že šéf jejího oddělení nestál ani v nejmenším o to, aby ten úkol přidělili jí. Krach akce BART

ho pravděpodobně stál ztrátu povýšení. Od té doby ji držel při papírování, pořádání bibliografie a třídění nekonečných kilometrů papírových pásů, které vylézaly z tiskárny počítače. Ovšem v okamžiku, kdy přišel telefonát z Bostonu, byla jediným epidemiologem, který nebyl až po uši ponořen do jiných úkolů. A kdesi umírali lidé.

Převlékla se do šedé teplákové soupravy, kterou jí dcery věnovaly pod stromeček, a seběhla po úzkém schodišti dolů.

Paní Frumanianová zatím držela hlídku nad dvěma krabicemi a nepokrytě čekala, že bude moct nakouknout do jejich obsahu. Byla to milá buclatá žena s hlubokými vráskami v obličeji, který Rose připadal velice zajímavý.

“Zvládnu to sama, paní Frumanianová, děkuju mockrát,” usmála se Rosa.

“Nesmysl, jsem dvakrát tak široká co vy a navíc jste můj host. Jestli potřebujete odnýst knížky, tak holt vám odnesu knížky.”

Její silný přízvuk ukazoval na východní Evropu, ale blíž ji Rosa zařadit nedokázala. Paní Frumanianová rozřízla obal balíku kuchyňským nožem, který pohotově vytáhla z kapsy své zástěry.

“Hematologie. Počítačové programování pro pokročilé.

Diferenciální počet. Koagulace.” Žena předčítala nahlas titulky knih, které si postupně rovnala do náruče.

“Výslovnost tak obtížných odborných názvů měla překvapivě dobrou. “Dva z mých chlapců vystudovali na koleji,” vysvětlovala. “Na prázdniny si pořád vozili přesně takovéhle knížky, ale nikdy se do nich ani nepodívali.”

“No, já zas počítám, že nad nimi strávím hezkých pár hodin, milá paní Frumanianová.”

Rosa pak vyprovodila ženu ze dveří tak ohleduplně, jak jen to za daných okolností šlo. Neměla moc času a čekala ji obrovská spousta práce. Dostala tuto příležitost, tuto poslední příležitost, aby odešla ze scény jako vítěz.

Tentokrát nebude důvěřovat nikomu. Absolutně nikomu.

12.

Willis Grayson s náručí plnou kytice exotických květů v ceně stopadesáti dolarů vyběhl do pátého poschodí chirurgie. Po návratu od pobřeží si kvůli lehkému nachlazení musel odříct plavání v bazénu, proto vítal i tuto malou příležitost k tělesnému pohybu.

Ráno odešel z nemocnice skoro v extázi nad Lisiným svolením, že si s ním pohovoří, pak strávil s Benem Harrisem hodinku ve společnosti doktora Randalla Snydera.

Gynekolog se zdál jako docela slušný člověk, ale intelektuálně to žádný obr nebyl. Přesto na Bena udělal velký dojem, což stačilo utlumit Willisův vypjatý vztek vůči všem lékařům, kteří ošetřovali jeho dceru. Navíc se zbavil aspoň několika bludů, pokud jde o celý ústav Medical Center of Boston. Všechno nasvědčovalo tomu, že Lise poskytují přiměřenou péči, zvlášť když vyšlo najevo, že Snyder a celá nemocnice se domnívali, že nemá vůbec prostředky, aby své léčení uhradila.

S pocitem zklamání však vzal na vědomí, že Snyder ani nikdo další z lékařského týmu nemá ani potuchy, co mohlo Lisin problém s krevní srážlivostí zavinit. Přesto se zdálo, že se všichni snaží proniknout záhadě na kloub. Grayson Bena Harrise pověřil, aby mu sehnal jména čelních odborníků na

tomto poli vědeckého výzkumu, aby je mohl dát na případ nasadit.

Dalším z Graysonových plánovaných kroků toho odpoledne byla návštěva u šéfky oddělení tělesné rehabilitace. Taktně jí oznámí, že při vší úctě k úsilí jejího oddělení na výběr a napojení Lisiny protézy dohlédnou lidé z Ruskova rehabilitačního ústavu v New Yorku. A nakonec, možná až zítra ráno, se zkusí setkat s tou stážistkou na porodním, o které se tvrdilo, že pro záchranu Lisina života udělala mnohem víc než všichni ostatní dohromady. Pokud Sarah Baldwinová takovou roli skutečně sehrála, pak jeho lidé dostanou instrukce zjistit o té ženě a jejích potřebách maximum a pokusit se vymyslet vhodný způsob odměny.

Posílený znovuzískanou kontrolou nad životem své dcery, jež se mu vyhýbala bezmála pět let, zamířil Grayson rázným krokem k pokoji číslo pět set patnáct. Oba štítky vedle dveří byly prázdné. Jednou zaklepal a hned potichu otevřel dveře. Obě postele byly čerstvě ustlané a v místnosti očividně žádný pacient momentálně nebydlel.

“Co to má, u všech čertů, znamenat?”

Grayson potlačil úzkost, údiv i hněv. Nakoukl do obou kovových skříní a do koupelny. Všechno bylo čisté a prázdné. Poté, co ráno od Lisy odešel, se ji pokusil dát přestěhovat na jednolůžkový pokoj. Když mu prozradili, že na celém patře jsou pokoje výhradně dvoulůžkové, nechal u vrchní sestry přísný příkaz, aby vedení nemocnice

uvědomila o jeho ochotě zaplatit jakoukoliv sumu, aby druhé lůžko na pět set patnáctce zůstalo prázdné. Co se to ksakru mohlo přihodit?

Odhodil kytici na jednu z postelí a vyběhl k sesterně. Na chodbu se vynořila Janine Curtisová, kterou si pamatoval z předchozí návštěvy, a zřejmě byla odhodlaná k boji.

“Slečno Curtisová!” vybuchl. “Co se stalo s mou dcerou?”

Děvče se mu odvážně podívalo do očí.

“Nestalo se s ní nic, pane,” odpovědělo s okázalou trpělivostí. “Vede se jí skvěle. Pouze je přestěhovaná do jiného pokoje.”

“Ale dnes dopoledne bylo dohodnuto, že zůstane přesně tam, kde je, a nikoho že k ní nenastěhují!”

“Já dobře vím, oč jste žádal vy, pane. Ale Lisa si přála, abychom ji přestěhovali, a my jí vyhověli.”

“No dobře, kde tedy leží?” vyštěkl netrpělivě.

“To vám bohužel nemůžu prozradit, pane,” odpověděla sestřička.

“Slečno Curtisová, na takovéhle hrátky já nemám náladu!”

“Jsem paní Curtisová a o žádné hrátky se nejedná. Vaše dcera nám důrazně dala na vědomí, že si nepřeje setkat se s vámi.”

“Cože?”

“Pravila, že pokud budete o hovor s ní skutečně stát, máte se vrátit zítra ráno. Uvidí, jak se na to bude cítit.”

“Zatraceně, před pár hodinami mi řekla, že se mám ukázat ve tři odpoledne! Hergot, kde leží?”

“Pane Graysone, mluvte laskavě tišeji, ano? Naše pacientka nám dala jasné a určité příkazy a my jsme povinováni je respektovat. Doporučuju vám, abyste se zachoval podle jejího přání a přišel až zítra ráno.”

“A já bych vám zase doporučoval, abyste si dala pozor, jak s kým mluvíte!”

“Pane Graysone, dnes ráno jste mi dal dostatečně znát, kým jste. Ale poctivě řečeno, to nic neznamená. Lisa je dospělý člověk s právem rozhodovat sám za sebe a řídit si svůj vlastní život. A navíc je mojí pacientkou. Prožila nesmírné utrpení a já hodlám udělat všechno, co je v mých silách, abych vyhověla každému jejímu přání, které vysloví.”

Vynutila ze sebe mrazivý úsměv a vrátila se ke své práci.

Grayson ji zamračeně sledoval. Hlavou mu blesklo, že by měl prohledat všechny pokoje na patře, ale nakonec vztekle zamířil ven.

První schůzka mezi Andrewem Truscottem a právníkem Jeremy Mallonem se odehrála asi před dvěma a půl lety při

hře na indiány. Než Glenn Paris zrušil smlouvu mezi MCB a Everwell HMO, využívala tato organizace nemocnici pro nepatrné procento svých hospitalizovaných pacientů. Každý rok jako výraz díků lékařskému personálu pronajal HMO

autobus, naložil ho pivem a vyvezl všechny nemocniční lékaře na piknik s rožněním masa a nakonec na výlet do přírodní rezervace.

Mallon se doslechl o tom, jak totální rozčarování Andrew Truscott v MCB prožívá, a tak pečlivě naaranžoval zasedací pořádek tak, aby seděl právě vedle Truscotta. Než dospěl výlet do poloviny, už si vymysleli kódová jména pro nemocnici a klíčové členy personálu a navzájem se vyzpovídali ze společné nechuti vůči Glennu Parisovi a jeho cirkusáckým kouskům. Ke konci výletu dal Truscott najevo, že by mu vůbec nebylo proti mysli, kdyby za jistou protihodnotu poskytoval důvěrné informace o všem, co se děje ve zdech nemocnice. A na rozloučenou si spolu vyměnili telefonní čísla a dohodli si další schůzku.

Nyní, asi o třicet tisíc dolarů později, načmáral Andrew do knihy návštěv ve vrátnici budovy na One Hundred Federal Plaza fiktivní jméno a vyjel výtahem do jednadvacátého patra, kde sídlila advokátní kancelář Wasserman a Mallon. Jeho vztahy s právníkem byly dost vachrlaté. Andrew mu nevěřil a ani ho neměl rád, a ačkoliv Mallon se choval natolik úlisně, než aby se to dalo tvrdit s jistotou, nemohl se Andrew zbavit podezření, že tyto pocity

budou vzájemné. Přesto nebylo pochyb, že si jsou vzájemně prospěšní. A díky informacím, které si nesl v kufříku dneska, bylo zřejmé, že jejich spolupráce má vyhlídky i do budoucna.

Mosazný štítek na mahagonových dveřích u kanceláří firmy nesl jména celkem čtyř partnerů a asi dvacítky zaměstnanců. Jeremy Mallon byl jediný, kdo měl u titulu doktora práv ještě titul doktora medicíny. Prostorná kancelář se zasklenou knihovnou a množstvím psacích stolů měla na stěnách originály olejomaleb takových umělců, jako třeba Sargent, 0Keeffe a Wyeth. Truscott si cestou kolem nich položil otázku, kolik lékařských omylů a jejich finančních urovnání bylo zapotřebí k vytvoření tak velké sbírky.

Jakmile vešel do předpokoje, ucítil Andrew vůni čínského jídla. Po kratičké přestávce před Sargentem a úchvatným dílkem současného realisty Scotta Pryora šel po vůni rovnou do Mallonovy kanceláře. Na stole ležela taková spousta krabic, že to připomínalo banket pro několik lidí, nicméně Mallon seděl za stolem sám.

“Pojď dál, Andy, jen pojď dál. Nevěděl jsem, nač si potrpíš nejvíc, takže jsem objednal ode všeho trochu.”

Při zaslechnutí zdrobněliny svého jména, kterou odjakživa nesnášel, Andrew jen bolestně zamžikal. Andy.

Přes ty štědré odměny se v Mallonově přítomnosti vždycky choval ostražitě, protože si připadal jako odposlouchávaný.

Andrew měl podezření, že kdyby to mělo posloužit

Mallonovým účelům, pak by ho advokát zhltnul se stejným odtažitým nadšením, s jakým teď pojídal pečenou kachnu.

“Dole v ledničce je pivo, víno nebo co si budeš přát,”

upozorňoval Mallon. “Promiň, jestli snad na tebe spěchám, ale Axel čeká s napsáním svého sloupku na materiál, který mu od tebe donesu, a navíc se v mém klubu pořádá hostina, kterou moje žena odmítá vynechat.”

“V pořádku.”

Můj klub. Přestože se Andrew cítil ve společnosti tohoto člověka nepříjemně, jeho moc a styl v něm budily obdiv.

Během jejich známosti mu už kolikrát blesklo hlavou, jak by se mu asi zamlouvala kariéra právníka v téhle budově, kde by mosazná cedule hlásala firmu Wasserman, Truscott a Mallon.

“Sledovals odpolední zpravodajství?” zeptal se Mallon.

“Ne, jdu sem rovnou z práce.”

“Ten zatracený Paris se vecpal na všechny tři stanice.

Už mám jeho ksichtu na obrazovce vážně plné zuby.”

“Tady ti nesu munici,” poklepal Andrew na svůj kufřík.

“No, doufám, že neseš něco vážně dobrého, protože se nám začíná krátit termín.”

“Jak to myslíš?”

“Tak, jak to říkám. Konkurence ve zdravotnických zařízeních je každým den o něco ostřejší. Velké ryby začínají požírat ty malé. Nikdo si nepřipadá bezpečný a pochopitelně kdekdo je kvůli tomu přímo paranoidní. Právě

teď si na tom Everwell stojí docela slušně, ale tak strašně mu scházejí lůžka a administrativní prostory, že se rozhodli nečekat, až to v MCB bouchne, a začali se poohlížet po jiných možnostech. Nejlepší z nabídek stojí o miliony dolarů víc než kompletní odkoupení MCB. Ostatně, cokoliv by koupili, bylo by nedostatečné prostorově a vybavením. Tu vaši nemocnici prostě potřebujeme.”

“Doslechl jsem se, že MCB má slíbeny obrovské dotace.

Není to známkou toho, že jejich finanční situace se ještě zhoršila?”

“Je veliký rozdíl mezi tím, co se povídá a co se skutečně udělá, milý Andy. Lidi ti můžou o dotacích navykládat ledacos, ale moje zdroje mi hlásí, že MCB si naopak začal přivydělávat pronajímáním. A to není všechno. Už několik let mám spojení s největšími věřiteli nemocnice včetně banky, která jim poskytla jednu z hypoték. Nedávno mi prozradili, že Paris se svým finančním poradcem Colinem Smithem přestal žebrat o peníze. Dokonce prý začali splácet některé dluhy. Mám dojem, že půjde o peníze té nadace, jak se o ní Paris zmiňoval na shromáždění.”

“To bylo vůbec poprvé, co ta zmínka padla,”

poznamenal Truscott.

“Víš určitě, že nevyslovil žádné jméno?”

“Slyšels přece záznam.”

“To jméno potřebuju, Andy, a to hezky rychle! Jakmile zjistíme, jakého máme soka, vzroste naše šance připravit si

účinné protiopatření. Pokud se ovšem Parisovi a Smithovi podaří vyhrabat tu nemocnici ze srabu, třeba už další příležitost nedostaneme. Nezapomeň, kolik je toho pro nás v sázce.”

“A co když vám to jméno nadace seženu,” slyšel Andrew svůj vlastní hlas. “V tom případě počítám, že aspoň menší díl z těch ušetřených miliónků si najdou cestičku ke mně, ne?”

Mallonovi se zablýsklo v očích.

“Prokaž si tu laskavost, milý Andy,” pronesl s ledovým klidem, “a nesnaž se na mně utahovat šroub. Jasný? Prostě to jméno přines. Výběr tvé odměny přenech na starosti mně.

Oba moc dobře víme, že tvoje kariéra v tom špitále nemá budoucnost. A jistě ti nemusím připomínat, že až na pár venkovských nemocnic je trh chirurgy doslova přesycený! A vsadil bych se, že ti chirurgové, kteří práci přece jen seženou, byli na stážích jedničky, což tobě do materiálů nikdy nikdo nenapíše. Tvoje budoucnost závisí na nás, Andy. Ty to víš a my to víme taky. Takže nám koukej pomoct jak nejlíp můžeš, a sežeň nám to jméno.”

Truscott znachověl. Pochopil, že je ve vleku. Situaci pevně ovládal Mallon. Momentálně nemá jinou možnost než držet klapačku a učit se od toho hajzla podrazům, ale jednou se to jistě obrátí!

“Jasný,” přikývl.

“Výborně. A co máš v kufříku pro mě dneska?”

Andrew mu předal seznam bylinek, který dostal od Sarah, a k tomu xeroxované kopie materiálů o třech případech DIK, ke kterým sám připojil pár poznámek.

“Týká se to Sarah Baldwinové,” řekl.

“Aha. Fajn, tím si vytrhnem z paty další velký trn. Ta ženská se totiž stala miláčkem sdělovacích prostředků.”

Andrew si vzpomněl na Sarah, stážistku na porodním, jak sedí v bufetu proti němu a poučuje ho o možnostech alternativní medicíny.

“No, třeba se tvému příteli Devlinovi podaří jejich přístup změnit.”

Mallon si prohlížel seznam složek prenatálního vitaminového přípravku: “Andělika, listy mandragory. To všechno jsou nějaké bylinky?”

“Ano. Vaří se to a pije v podobě čajového odvaru. Jak sám vidíš, je to dost složité. Baldwinová tu směs doporučuje těhotným ženám, které dávají přednost přírodním přípravkům. Tvrdí, že v džungli kdovíkde, byla provedena studie, která dokazuje, že bylinné přípravky strčí ty takzvané “syntetické” vitaminy klidně do kapsy.”

“To je úžasné. Pokračuj, Andy.”

“No, a všichni v MCB si myslí, že Summerová byla v naší nemocnici teprve druhým případem DIK, ale to není pravda. Byla už třetí.” Podal přes stůl dopis od patologa z New Yorku. “Jak vidíš z kopií nemocničních karet těch pacientek, všechny tři ženy s DIK dvě zemřely a třetí je

pořád ještě v nemocnici mají kromě skutečnosti, že docházely do těhotenské poradny v MCB, už jen jedinou společnou věc: všechny tři totiž braly tu bylinkovou kaši doktorky Baldwinové.”

Z Mallonova výrazu bylo zřejmé, že další vysvětlování by bylo zbytečné.

“Předepisují to i další gynekologové?” zajímal se.

“Rozhodně ne.”

“Kde tu směs shání?”

“Od nějakého bylinkáře v čínské čtvrti. Mám ho najít?”

“To v každém případě! Ale dneska večer to už nestihnem. Jakmile spolu domluvíme, odfaxuju ten materiál Devlinovi. A ty buď klidný, ty nemocniční karty nikdo ani okem nespatří! Pověz, podle tebe ty bylinky vážně můžou vyvolat potíže s krevní srážlivostí?”

“Samy o sobě asi ne. Ale může se jednat o případy ostatně jsou doložené alergie u některých pacientů vůči jedné složce, což může odstartovat další potíže.”

“Víš o nějakém příkladu?” zajímal se Mallon a drásal přitom poznámky do notesu.

“Ale klidně. Spousta antibiotik, nejznámější v tomhle směru bude asi tetracyklin, vyvolávají u jistého počtu pacientů extrémní citlivost na sluneční světlo. Nikdo té reakci nerozumí a přitom její průběh může být nesmírně vážný. A předem se nikdy nedá určit, který z pacientů léčených tetracyklinem bude tak reagovat. Většinou se

reakce neprojeví. Takže při předpisování toho léku pacienty jen upozorňujeme, aby se před sluncem pečlivě chránili.”

“Ano, už si na to vzpomínám. Ty sis ten seznam bylin prostudoval?”

“Díval jsem se na něj, ale moc tomu nerozumím. Pár těch bylinek jsem si zkusil vyhledat.”

“A?”

“Dostat se ke konkrétnějšímu výsledku by zabralo víc času, než jsem měl k dispozici, a chtělo by to přístup do zásobenější knihovny. Navíc ta promíchaná jména rostlin -

latinská, asijská i anglická - celé to pátrání pěkně ztěžují.”

“Čím složitější, tím lepší!” prohlásil Mallon. “Aspoň v té záležitosti existují šance, že došlo k omylu. Jazykové problémy, špatně pochopená objednávka.”

“Nedostatečná kontrola dávkování,” doplnil Adrew.

“Kontaminace jinými bylinami či herbicidy.”

“To zní přímo děsivě, zvlášť jestli některá z těch rostlin skutečně může ovlivnit krevní srážlivost.” Mallon půl minutky roztržitě poťukával tužkou do stolní desky. “Ta věc by měla větší šťávu, kdybychom toho věděli víc,” pravil nakonec. “Ale než se dozvíme další podrobnosti, věřím, že Devlin nás i díky tomuhle posune o pár mil z místa, kde při jednání stojíme teď. Tohle vypadá slibně, Andrew, moc slibně!”

“Souhlasím.”

“Ještě mi prozraď, v jakých jsi vztazích s tou doktorkou Baldwinovou?”

Truscott chvíli přemýšlel a pak krátce odpověděl: “V

žádných.”

“V tom případě se ze všech sil snaž vyhrabat na ni všechno, co se dá, Andy. Cokoliv.” Mallon vytáhl ze stolu dvě obálky. “Tady je odměna za tvoji oddanost a za tu informaci,” podal mu jednu z nich. “A v té druhé obálce je dopis, který sis přál pro ředitele Everwellu. Slíbené místo ti bude nabídnuto pouze v případě, že Everwell odkoupí MCB.

Pokud ne, žádná pracovní smlouva se nekoná. Jasné?”

“Jasné.”

“Fajn. Jsem rád, když je jasno. Vedeš si dobře, Andy.

Přímo skvěle.” Mallon zastrčil papíry do kufříku a zaklapl zámek. “Možná bude lepší, když to místo faxování odvezu Devlonovi osobně. Omlouvám se, pokud máš dojem, že tě vyhazuju, ale žena už na mě čeká.”

“Nedělej si kvůli tomu starosti,” mávl Truscott rukou, když mířili na chodbu. “Mám týdenní dluh ve spánku a musím něco dohonit zvlášť když se zítra ráno mám setkat s Willisem Graysonem.”

“S tím Willisem Graysonem?”

“Ano. Copak já ti to neřekl? Panebože, jsem já to ale hlupák! Chtěl jsem ti to povědět hned po příchodu, ale tak jsme se zapovídali, že…”

“Cos mi chtěl říct?” zastavil se Mallon.

“To děvče, které přežilo DIK, to, které ještě pořád leží v nemocnici..”

“Ano?”

“Ukázalo se, že to je Graysonova dcera.”

“Cože?”

“Nevím to sice komplet celé, ale podle všeho už roky žila jako hipík pod jménem Lisa Summerová. Dneska ráno se přiřítil Grayson ve vrtulníku. Domluvil si setkání s každým doktorem, který měl s jejím případem něco společného.”

“A proč?”

“To ti nepovím. Myslím, že se chce přesně dozvědět, co se vlastně stalo. Mám se s ním setkat zítra v jedenáct.”

Mallon si zamnul bradu.

“A víš aspoň, kde tady bydlí?” zeptal se.

“Grayson? To nemám potuchy.”

“To nevadí. Dokážu si to zjistit. A ta jeho dcera je teď v jakém stavu?”

“Je v děsivé depresi. Uzdravuje se ale dobře. Paže, tedy její zbytek, se výborně hojí.”

“A přišla o dítě?”

“Ano, přišla.”

“Vnouče Willise Graysona.”

“Prosím?”

“Nic. Nic.” Mallon náhle přestal Andrewa vnímat, drapl sluchátko na nejbližším stole, zavolal Alexi Devlinovi a

upozornil ho, že k němu okamžitě vyráží poslíček s důvěrnými materiály. Hned nato vytočil další číslo. “Je to Brigitte? Aha, Luanne, jak se máte? Tady je Jeremy Mallon…prima, prostě prima, díky. Poslyšte, víte o tom banketu? No ano, ano. Takže paní Mallonová tam už je a čeká právě na mě. Mohla byste ji vyhledat a říct jí, že se opozdím? Vlastně jí rovnou řekněte, že pokud se neukážu do deseti, nepřijdu už vůbec. Zapsala jste si to? Díky, Luanne.

Vřelé díky. Někdy v týdnu se u vás zastavím.” Zavěsil.

“Myslím, že Mary Ellen nezahodí sedmnáct let manželství kvůli jednomu vynechanému banketu,” zabručel spíš pro sebe než na Truscottovu adresu. “Andy, musím zůstat tady a vyřídit si nějaké telefony. Ven trefíš sám, viď?”

“Samozřejmě. Chceš se spojit s Graysonem?”

“Nepochybuju, že ten člověk má právníků celé tuny, ale určitě ani jeden z nich není současně doktorem medicíny.

Lidi jako Grayson chtějí vždycky jen to nejlepší. Stačí, abych našel způsob poučit ho, co jsem zač, a že v téhle záležitosti jsem nejlepší právě já. A ty dávej pozor!”

Mallon ani nepočkal na Truscottův odchod a sám se poklusem vrátil do své kanceláře.

BERTE NEBO NECHTE

od Alexe Devlina

6.červenec

Místo dění Medical Center of Boston, špitál plný šarlatánů.

Na tiskové konferenci, které se zúčastnili zástupci všech městských sdělovacích prostředků, předvedl ředitel Glenn Paris další ze svých klaunských čísel, jimiž přispívá k pádu této zdravotnické instituce. Máme důkazy, že v MCB se u rodiček jejich počet již dosáhl čísla TŘI objevila příšerná porucha krevní srážlivosti nazývaná zkratkou DIK. Jedna z obětí přišla o paži, zbylé dvě o život. Všechny tři nenarozené děti zemřely. PĚT ÚMRTÍ, JEDNO ZMRZAČENÍ. To je vážná věc, milí přátelé, vážná a hrůzyplná jako samo peklo.

Paris který jako vždy byl svědomitost sama předvedl včera bezchybný a dojímavý výstup, jehož cílem bylo uhasit obavy veřejnosti nad vypuknutím této vražedné epidemie.

Lékaři přednesli svá odborná vysvětlení a Paris přislíbil, že epidemiologické oddělení Střediska pro kontrolu nemocí v Atlantě okamžitě zahájí výzkum. A nakonec, což nesnižuje její význam, bylinkářka, vyznavačka akupunktury a gynekoložka Sarah Baldwinová objasnila, jak se svými jehličkami připelášila včas a zachránila život poslední oběti DIK.

Ale jak se ukázalo, jednu věc doktorka Baldwinová ani vážený pan Paris veřejnosti záměrně neprozradili a jedná se přitom o věc zásadní a všem třem obětím choroby společnou. Všechny tři braly zvláštní BYLINNÝ

PRENATÁLNÍ VITAMINOVÝ PŘÍPRAVEK, který jim

míchala sama doktorka Baldwinová. Sestává z devíti sušených bylin a kořenů s prapodivnými názvy jako je sloní spánek nebo měsíční drak. Ta dobrá paní doktorka svoji směs doporučovala všem svým pacientkám namísto vyzkoušených a Státním ústavem pro výzkum léčiv schválených prenatálních vitaminů. A nyní jsou dvě z takto ovlivněných pacientek PO SMRTI a jedna je ZMRZAČENÁ!

Že by šlo jen o souhru náhod?

Zkusil jsem složení toho čaje konzultovat se svým přítelem lékárníkem. Ještě pořád se marně snažíme zahnat z jeho tváře výraz nesmírného překvapení. Dali jsme mu seznam bylin a kořínků, které paní doktorka Baldwinová používá, a dostali jsme slib, že pro nás všechny provede malý výzkum. Mezitím si ale přiznejme, že ani on nebude umět zodpovědět následující otázky: Odkud ty bylinky a kořínky vlastně pocházejí? Kdo je prověřil, zda nejsou KONTAMINOVANÉ? Kdo kontroloval jejich složení?

Je skutečně neuvěřitelné, co všechno se může přihodit ve zdravotnickém zařízení, které jednou začne ztrácet krok s hlavními zásadami klasické lékařské péče. No, tak si počkáme na výsledek. A ne abyste říkali, že vás starý Alex včas nevaroval!

13.

Sarah stála pod ledovým modrobílým světlem v operačním sále. Právě prováděla porod pomocí císařského řezu před plnou galerií diváků, mezi kterými se zřejmě sešli všichni, s nimiž během toho horečného týdne přišla do styku.

“Budeme mrzutí, dítě je po smrti,” ohlásila pacientce, jejíž tvář byla zakryta prostěradlem. Obrátila se ke galerii a uklonila se. “Budeme všichni mrzutí, dítě je dávno po smrti.”

Glenn Paris po ní blýskl pochvalným úsměvem a stejně tak i Randall Snyder a Annalee Ettingerová. Alma Youngová v sesterské uniformě začala tleskat a posílat jí polibky. Několik reportérů, které si pamatovala z tiskovky, jí prsty ukázalo vítězné véčko. Ostatní ji o překot fotografovali. Sarah divadelním gestem odhodila prostěradlo a na stole spatřila sebe. Místo očí měla krvavé důlky a ztuhlá ústa otevřená dokořán v tichém výkřiku smrti.

Sarah se probudila vlastním pláčem, zalitá závojem ledového potu. Bylo půl páté ráno.

Celá roztřesená vstala a navlékla si župan. Pak postavila vodu na čaj a napustila si plnou vanu horké vody.

Uvědomovala si, že ji neděsí jen ta hrůzná náplň jejího snu,

ale především skutečnost, že takový sen se jí vůbec může zdát. V mladších letech ji mučívaly všemožné noční můry.

Vytrvale stejné scény, které se objevovaly třeba dvakrát třikrát do týdne, ji předváděly spoutanou, s roubíkem v ústech, absolutně bezmocnou. Ve snech prožívala opakované ubodání dýkou, bití, skrčení, pád z obrovské výšky nebo na nekonečně hluboké mořské dno. Ale tvář svého trýznitele ve snu nikdy nespatřila. Jen velice vzácně ji ten muž - nikdy nepochybovala, že jde o muže - pálil cigaretou. Mnohokrát ji ty živé noční můry strašily tak strašně a natolik ovládly i její bdění, že prostě odmítala jít spát.

Na střední škole pak na radu starostlivé učitelky vyhledala psychologickou pomoc. Psycholožka považovala za jednoznačné, že zdrojem těchto nočních děsů musí být událost z jejího dětství. Udělala všechno možné, aby ji odhalila, ale Saražina matka byla tou dobou už tolik postižená nemocí, že nemohla poskytnout žádnou užitečnou informaci.

Psycholožka pak poslala Sarah opakovaně na hypnózu, jednou si dokonce udělala celý den volno, aby ji odvezla na konzultaci na lékařskou fakultu, ale nic nepomáhalo. Sarah si prostě nedokázala vybavit žádný zážitek, který by mohl vyústit v tak bizarní a ochromující fantazie.

Během studia na koleji se sny dostavovaly sice řidčeji, ale jejich hrůznost nijak nepolevovala. Sarah vyzkoušela

další psychoterapii a hypnózu a dokonce souhlasila, že bude brát nějaké prášky, které podle tvrzení jejího lékaře měly změnit neurologický vzorec jejího spánku. Namísto toho však během jediného semestru změnily její studijní prospěch o celý stupeň k horšímu.

Nakonec se přece jen dočkala klidu. Odpověď nalezla u těch prostých horských kmenů, k nimž putovala přes půl zeměkoule, aby jim nabídla svou pomoc. Ve vesnici pod úpatím Luang Chiang Dao, jen pár mil od barmských hranic, ji doktor Louis Han svěřil rukám léčitele, scvrklého sehnutého starce, kterému bylo podle Hana už víc než sto deset let.

Léčitel, který mluvil místním dialektem, jejž Sarah neznala a musela si tedy dát tlumočit Hanem, prohlásil, že ani v nejmenším nesejde na tom, jestli její noční můry mají své kořeny v události minulé či příští. Důležité je jen jedno, a sice, že v době spánku chybí Sarah vnitřní mír. Duch, který ji provází každým dnem, v ní na noc zůstává uzamčený. Ty děsivé sny nejsou nic jiného než onen denní duch, který zuří nad svým uvězněním a dožaduje se osvobození z jejího těla, aby i on mohl odpočívat a nabírat síly.

Sarah nemusí udělat nic složitějšího, sliboval stařec, než na konci každého dne strávit chviličku v poklidném rozjímání, v němž svého průvodce dnem nejprve obejme a poté propustí.

Dokonce ani Louis Han neznal přesné složení čaje, které jí tehdy na noc léčitel uvařil. Sarah však nápoj ochotně vypila a brzy sklouzla do spánku. Když se po dvou dnech probudila, poznala, že duch dne je zase s ní, ladná a sněžně bílá labuť.

Od té doby každý večer před spaním chvíli meditovala a mnohokrát přímo viděla, jak její labuť odlétá. Dokonce i ty nejnamáhavější dny teď pro ni končily mírem. A ty živé noční můry, které jí i spoustě lékařů tak dlouho vzdorovaly, se už nikdy nevrátily až dodneška.

Dodávka horké vody, která v jejich činžáku bývala dopoledne nedostatečná dokonce i na obyčejnou sprchu, byla v tak časných hodinách nezvykle štědrá. Sarah si do vany nechala přitékat vytrvalý horký pramínek, dokud neměla jistotu, že její třas už nadobro zmizel. Nic se neděje bez příčiny, připomněla si v duchu. Tahle zásada tvořila jeden z pilířů, na kterých si vystavěla celý život. Věci se stávají jen proto, aby nás poučily či nasměrovaly jiným, důležitějším směrem. Než se vydrbala ručníkem a oblékla znovu do županu, poselství jež byla ve skutečnosti hned dvě obsažené v její noční můře, jí připadalo jednoznačné.

Sice pochopitelně, ale neomluvitelně dopustila, aby pracovní zátěž ovládla celý její život. Její chvilky meditace a uvažování se zkrátily a staly se neúčinnými. Spojení s jejím duchovním druhým já se téměř vytratilo. Věnovala té Sarah stále menší pozornost na úkor práce a spoléhala, že její

obětování se ostatním postačí, aby ji vybavilo silou do každého dalšího dne. Dnešní noční můra ji z toho bludu ale vyvedla.

Ale sdělovala jí ještě něco: už příliš dlouho byla centrem pozornosti. Přednášet studentům a ostatním stážistům je jedna věc, a vystupovat v televizním zpravodajství je věc dočista jiná. Rozhodla se, že dnešním ránem počínaje se vrátí výhradně k pracovním záležitostem.

Konec s kamerami, konec s rozhovory pro tisk.

Odvlekla se k oknu. Přes kalné nízké nebe se táhly první čáry úsvitu a chvěly se v mživém dešti. Jediný klad té noční můry spočíval v tom, zejí nabídl nečekané volno před začátkem pracovní doby. Měla čas se soustředit a opět najít ztracenou duševní rovnováhu. Zítřkem počínaje, rozhodla se Sarah, si budu nařizovat budík o dvacet minut dřív, pokud ovšem nebudu mít noční. Pustila si na stereopřehrávači kazetu se šumem mořských vln, na podlahu položila veliký polštář a spustila se do polohy lotosového květu.

Prosím dej, ať dnes udělám tu správnou věc, opakovala si v duchu, když se několikrát zhluboka nadechla. Pro mé pacienty i pro mne, dej, ať udělám tu správnou věc.

Dech se jí zpomalil a byl stále mělčí. Napětí ve svalech se začínalo vytrácet. Myšlenky se jí rozostřily a současně se odpoutaly od vnímání jejího okolí.

Pak zazvonil telefon.

Po pátém zazvonění pochopila, že nemá zapnutý záznamník. Po desátém jí bylo jasné, že volající je buď odhodlaný dosáhnout svého nebo má potíže. Sama pro sebe se Sarah vsadila, že půjde jen o omyl nebo ještě hůř, nějaký blázen, nicméně se zvedla a odplazila se k telefonu vedle pohovky.

“Haló,” odkašlala si, protože spánkem jí ochraptělo hrdlo.

“Paní doktorka Baldwinová?”

“Ano.”

“Paní doktorko, tady je Rick Hochkiss. Jsem dopisovatel agentury Associated Press a byl jsem na vaší včerejší tiskovce.”

“A navíc jste neomalený a bezohledný sobec, když dokážete člověka vyburcovat takhle časně!” Zauvažovala nad tím, že zavěsí. “Co ode mne chcete?”

“No, pro začátek by mi stačil váš názor na obvinění, jež vůči vám vznesl Axel Devlin ve svém dnešním sloupku.”

Lisa Graysonová seděla před zrcadlem opřeným o jídelní stůl ve svém pokoji a snažila se upravit si vlasy do co nejpřijatelnější podoby. Za pár minut se její otec ukáže v nemocnici už potřetí a tentokrát je připravena se s ním setkat. Rozhodla se k tomu včera večer. Ani ne před hodinou

jí poslíček donesl zlatý náhrdelník s elegantně vyrytým jejím křestním jménem. Tečku nad i tvořil malý diamant.

Kdyby to bylo všechno, kdyby otec dál ukazoval, že vůbec nechápe, kdo je jeho dcera a jaké hodnoty vyznává, možná by se zas rozhodla poslat ho opět pryč, ale u dárku ležel kratičký dopis. Byl psaný na dopisním papíře, který si matka objednala už před lety. Nahoře v rohu byl vyrytý Stony Hill, jejich domov. Lisa odložila kartáč a vyrytý obrys si zamyšleně prohlédla. Zajímalo by ji, zda se její dívčí pokoj vůbec nějak změnil. Pak si opět přečetla otcův vzkaz.

Milovaná Liso,

uvědomuju si, že se na mě hněváš, protože mnohé z mých činů ti ublížily. Je mi líto, nesmírně líto, že jsem si nikdy nenašel čas, abych ti lépe porozuměl. Potřebuju tě.

Prosím tě, odpusť mi to a vrať se zas do mého života.

Slibuju, že tentokrát si podmínky můžeš určovat ty.

Miluju tě.

Taťka

Je mi líto. Pět let. Už pět let uběhlo od doby, kdy žili spolu. Kdyby tak tehdy dokázal pochopit, že jiná slova nepotřebovala! Je mi líto. Potřebuju tě. Lisa se dotkla obvazů na pahýlu své pravé ruky. Teď ho potřebuje ona stejně jako on ji. Možná ho potřebovala odjakživa.

Do myšlenek jí vtrhlo zařinčení telefonu.

“Haló?”

“Liso, tady Janine ze sesterny. Váš otec se opět vrátil.”

“Dobře. Teď se to hodí. Mohla byste ho ke mně poslat?”

Když Willis Grayson zaklepal a vstoupil, Lisa stála a hleděla přímo na něho. V jedné ruce držel růži a v druhé noviny. Chvíli postál na prahu, pak odhodil květinu i noviny na podlahu a vrhl se kupředu, aby dceru objal.

“Nemáš ponětí, jak strašně jsem bez tebe trpěl,”

vydechl.

“Tatínku, tys mi napsal, že lituješ způsobu, jakým jsi se mnou zacházel. Nic jiného jsem nikdy slyšet nechtěla.”

“Chtěl bych tě doma, u sebe. Hned dneska.”

“Myslím, že dřív jak zítra mě odtud nepustí.”

“Stačí, abys řekla slovo, a propustí tě dneska. Už jsem mluvil s doktorem Snyderem a doktorem Blankenshipem.

Krevní obraz se ti vrátil k normálu a stehy ti mohou vytáhnout v naší nemocnici.”

“Jak vypadá můj pokoj?”

“Ve Stony Hill?”

“Ano.”

“No, je…je pořád stejný. Stejný jako byl toho dne, cos…prostě stejný jako býval. Pojedeš dneska?”

“Musím si doma sbalit pár věcí a taky bych se ráda rozloučila se svými spolubydlícími.”

“Já a Tim ti pomůžeme,” nabídl se Grayson vzrušeně.

“A ta tvoje přítelkyně Heidi k nám může kdykoliv přijet a

zdržet se tak dlouho, jak sama bude chtít: Párkrát jsem s ní mluvil, je to moc milé děvče.”

“Takže můžeme odtud odejít okamžitě?”

“Oznámíme to sestrám a jakmile sem zaskočí tvoji doktoři, aby podepsali propouštěcí příkaz, ihned odtud vypadneme.”

“Ráda bych před odchodem viděla doktorku Baldwinovou.”

Grayson se zatvářil upjatě. “Liso, nemohli bychom se na pár minut posadit? Rád bych s tebou něco prohovořil.”

Podal dceři Herald přehnutý na sloupku Alexa Devlina.

“Už zemřely dvě ženy? Je to pravda?”

“Bohužel ano. Bralas ty bylinky?”

“Každý týden, ke konci těhotenství dokonce dvakrát týdně. Ty dvě ženy je užívaly také?”

Grayson pokývl. “Liso, na chodbě stojí dva muži. Přál bych si, aby sis s nimi promluvila. Jsou to právníci. Budou nás zastupovat.”

“Zastupovat nás?”

Grayson mávnutím ukázal na její obvaz. “Jestli je někdo, kdokoliv, skutečně zodpovědný za to, co se přihodilo tobě a…a mému vnukovi, tvému synkovi, pak chci, aby za to zaplatil stejně draze jako ty.”

“Ale paní doktorka Baldwinová…”

“Liso, já přece netvrdím, že to zavinila ona. Zatím neobviňuju vůbec nikoho, jen bych chtěl, aby sis s těmi právníky promluvila.”

“Ale…”

“Holčičko, ta věc už zabila dvě ženy i s jejich dětmi.

Potřebujeme se té věci dostat na kloub. Kvůli nim, kvůli tobě, a především kvůli těm, které by to ještě mohlo potkat po vás.”

“Jedině když mi slíbíš, že bez mého vědomí nepodnikneš jediný krok,” pravila opatrně.

“Máš moje slovo.”

“Tati, já to myslím vážně!”

“Bez tvého souhlasu se nepodnikne ani to nejmenší.

Mohu je tedy pozvat dál?”

“Jen pokud o to stojíš opravdu strašně moc.”

“Stojím.”

Grayson překročil práh a pokynul. Za okamžik vešli do pokoje dva muži s kufříky. Jeden z nich měl přes váhu.

Druhý byl vychrtlý, s ostře řezanými rysy, s tvrdýma šedýma očima.

“Slečno Liso Graysonová,” oznámil její otec pyšně a ukázal na obézního muže, “tohle je Gabe Priest. Jeho firma má na starosti většinu našich záležitostí na Long Islandu.”

Právník pokročil kupředu a chystal se Lise nabídnout pravou ruku. V poslední chvíli si svůj omyl uvědomil, ucouvl a pokývl.

“A tento muž převezme naše zastoupení v Bostonu,”

pokračoval Grayson a vybídl druhého muže, aby přistoupil.

“Liso, rád bych ti představil pana Jeremy Mallona.”

14.

Ve čtvrt na dvě odpoledne Sarah poprvé za celou svoji profesionální kariéru požádala, aby ji na operačním sále vystřídali. Případ laparoskopického odstranění srůstů ve vejcovodech byl prajednoduchý, obvykle by se na něj těšila.

Ale celé dopoledne bylo plné zasedání, vysvětlování a početných telefonátů. I když se snažila sebevíc, zaboha se nedokázala soustředit natolik, aby mohla s čistým svědomím přistoupit k operaci.

Jakmile má lékař potíže se soustředěním, ať už v osobní či pracovní oblasti, neexistuje pro něho nebezpečnější místo než nemocnice. Sarah toto prohlášení slyšela víc než jednou, povinný seminář o rizikových faktorech lékařské praxe jím byl doslova prošpikován. Nikdy však podobné problémy na vlastní kůži nezažila. I za těch nejlepších podmínek, varoval přednášející, hrozí možnost spáchání osudové chyby, neustále hřaduje každému lékaři na rameni jako havran a pase po sebeslabším náznaku únavy, časového presu, rutiny a ztráty koncentrace. Rozpadající se manželství, finanční problémy, alkohol, drogy, obvinění z jakékoliv nepatřičnosti pouze přispívají ke zváhnutí těch citlivých vážek na tu nesprávnou stranu.

Chvilková nepozornost, přehlédnutí desetinné čárky na lékařském receptu, nezaznamenání odchylky v některém z tuctu dalších laboratorních výsledků - možnosti omylu byly i při maximální obezřetnosti nesčíslné a přečasto dokonale nenápadné.

A teď si vezměte, že ten lékař je chirurg, říkala si právě v duchu Sarah, a přidejte stres z vědomí, že všechny ty potíže se staly veřejně přetřásanou záležitostí, a jeho havran se naráz promění v supa. Odnesla si šálek čaje do prázdného doktorského pokoje na oddělení a lehla si s nadějí, že tupá bolest v hlavě po chvilce povolí.

Telefonát v půl šesté ráno následovaly v těsném sledu tři další, výhradně od novinářů a všichni stáli o její názor na sloupek Axela Devlina. Po desáté odpovědi typu “No comment” a čtvrté prosbě “Už mi prosím vás znovu nevolejte” vypnula telefon.

Krátký pokus vrátit se k meditaci byl neúspěšný.

Nakonec si přes teplákovou soupravu natáhla žlutou pláštěnku a na kole odšlapala k malému obchodu na konci ulice. Stáli tam celkem tři zákazníci a Sarah s nepříjemným pocitem trapna platila za kávu a koblihu, aby si nakonec jakoby ledabyle ještě přihodila výtisk Heraldu. Pak se schoulila v podchodu zrušeného krámku hned v sousedství a nejprve zběžně prolétla a potom pozorně pročetla sloupek Axela Devlina.

Jeho dílo ji hluboce rozrušilo, ale víc než svým obsahem tou nezakrytou snahou ublížit a těmi neomalenými polopravdami. Protože všechno, co Devlin napsal, byla víceméně pravda. Všechny tři oběti DIK skutečně aspoň jednou navštívily Saražinu těhotenskou poradnu. Všechny tři skutečně daly přednost jejímu bylinnému preparátu před rozšířenějším syntetickým. Ale s tím výběrem neměla jejich porucha krevní srážlivosti pranic společného. Bylinná směs, kterou předepisovala, byla přesně navážená kombinace komponentů, u níž vědecké studie jednoznačně prokázaly jejich výhody oproti vitaminům syntetickým. Měla schované kopie článku otištěné v jednom z nejprestižnějších asijských lékařských časopisů. Stačí požádat a ráda kopii článku poskytne tisku.

Správnost složení a čistotu bylinné směsi měl na starosti Kwong TianWen, jeden z nejstarších, nejzkušenějších a nejuznávanějších odborníků přes léčivé byliny na celém Severovýchodě. Snadno by mohla argumentovat, že čistota jeho produktu splňuje a většinou zdaleka převyšuje všechny farmaceutické normy. Protože šlo i o smrtelně jedovaté drogy, byly normy nesmírně přísné a všechny bylinné přípravky, jimž byl udělen atest Státním ústavem pro výzkum léčiv, podléhaly pravidelné kontrole. Tresty v případě nedostatků by byly mnohem přísnější, než kdyby se jednalo o zaběhnutou farmaceutickou firmu vyrábějící léky syntetickou cestou.

Sarah si uvědomovala, že by své argumenty vytasila s obrovským potěšením, ovšem jen za předpokladu, že by Devlin jednal férově, kdyby se přišel zeptat na její názor.

Nyní musela čelit vyhlídce, že ji čeká svolání vlastní tiskové konference, aby se pojistila, že její odpovědi na jeho obvinění nebudou překrouceny a špatně vyloženy.

Během celého dopoledne ji obklopovala atmosféra, jež byla v příkrém protikladu k té, která plná blahopřání a provolávání slávy kolem ní vládla po jejím vyléčení Lisy Summerové. Než stačila dojít na gynekologickoporodnické oddělení na vizitu, byly už výtisky Heraldu všude na sesterně, na nočních stolcích pacientek a dokonce i v umývárně u doktorského pokoje.

Z mnoha ošetřovatelek čišel přímo hmatatelný chlad a za zády se jí ozýval šepot a kmitala gesta, která sejí koutkem očí bohužel dařilo zachytit. A jinak se o tom sloupku před ní nikdo otevřeně nezmínil, nikdo s výjimkou vedoucího lékaře gynekologického oddělení, ředitele nemocnice a šéfa oddělení pro styk s veřejností.

V poledne se jí z toho blázince podařilo na okamžik uniknout. Běžela se podívat na Lisu. Pokud si někdo zasloužil osobní vyvrácení Devlinových nesmyslů, byla to ona. Prázdný pokoj, lesklý čistotou a čekající na dalšího pacienta ji znepokojil, ale daleko víc ji rozrušila novinka, že před necelou čtvrthodinkou Lisa opustila nemocnici v doprovodu svého otce a ani jedinkrát se nepokusila Sarah

telefonicky zastihnout. Nenechala žádnou zprávu, pouze si od Randalla Snydera vyzvedla příkaz k propuštění a byla pryč. O hodinu později požádala Sarah kolegy, aby ji zastoupili při laparoskopické operaci.

Do půl třetí spánek spolu s dvěma aspiriny pomohl a trochu odstranil tlak v její hlavě. Položila svůj výtisk Heraldu na kovový stolek a ze zásuvky vytáhla linkovaný blok. Odjakživa patřila mezi bojovníky. V minulosti se sice už dvakrát rozhodla nepoctít narážky Axela Devlina svou vzácnou pozorností, ale tentokrát se obrátit zády k jeho lžím nebylo prostě možné. To by dávala v sázku postavení a zpochybnila by svou kvalifikaci. Tentokrát si Sarah nedá pokoj, dokud jeho destruktivním a nezodpovědným výpadům neučiní přítrž.

Ve Wellesley získala nejvyšší ocenění za svou diplomovou práci z antropologie jak pro její obsah, tak pro její formální styl. Neexistoval jediný důvod, proč by nemohla napsat do novin článek, který by současně zlikvidoval Devlina a poukázal na kladné stránky jistých bylinných terapií.

Ještě jednou si pečlivě přečetla Devlinův sloupek a podtrhala si přitom klíčová slova a věty. Nebylo to sice nezbytné, ale pomůže jí to odhalit zdroj Devlinových informací. Paris přece mluvil o neustálém a nebezpečném průsaku informací o všech nemocničních záležitostech a dokonce vyhrožoval, že pokud toho škůdce odhalí, skončí to

vyhazovem.

Bylinný prenatální přípravek. Devět rozličných bylin a kořínků. Sloní spánek, mandragora.

Je možné, aby s tím letáčkem zašla za Devlinem některá z jejích pacientek? To neznělo logicky. Navíc s tou směsí ani s jejím složením Sarah žádné tajnosti nikdy nedělala. A nikdo, dokonce ani Devlin se o ten přípravek blíž nezajímal.

Až doposud.

Nyní dvě z těch pacientek jsou po smrti a třetí je zmrzačená.

Sarah roztržitě črtala po okraji bloku. Kdo mohl vědět, že aspoň jedinkrát vyšetřovala všechny tři oběti DIK? Kdo by mohl mít přístup ke kartám jejích pacientek? Což by Devlin svému zdroji vůbec věřil, kdyby nešlo přímo o lékaře?

Odkud všechny ty bylinky a kořínky pocházejí? Kdo je kontroloval kvůli kontaminaci? Jejich složení?

Dokonce i tón Devlinových otázek zněl profesionálně.

Někdo ho přímo nakrmil frázemi. Ten někdo byl téměř stoprocentně lékař. Sarah na pár dlouhých minut zavřela oči a prohledávala svou paměť, pátrala ve vzpomínkách, třídila fakta a možnosti.

“Ne!” zašeptala nakonec. “Ale to ne!”

Mrštila perem proti zdi, drapla svůj bílý plášť a vyřítila se z místnosti.

“Andrew, proč?” křičela při běhu po schodech.

“Prokristapána, proč?”

“Pro peníze, pro co jiného,” odpověděl Truscott prostě.

Sarah praštila pěstí do Heraldu a trefila přímo doprostřed perokresby Devlinova obličeje.

“Andrew, já sice vím, že Glenna nemáš rád, že se ti to tady zajídá, ale my dva se přece přátelíme už celé dva roky!

Tys byl schopný mi takhle ublížit jen kvůli penězům!”

“Ne kvůli penězům kotě, ale kvůli obrovské spoustě peněz. A pokud jde o naše přátelení, poslední přítel, na kterého si pamatuju, mi ve čtvrté třídě ukradl kolo a daroval ho svému oblíbenému děvčeti.”

“Ale Andrew!”

“Však ty to zvládneš, kotě. Schopnější ženskou jsem v životě nepoznal. A hlavně nezapomínej, že něco jako špatná publicita neexistuje, je pouze publicita. Ten článek probudí u veřejnosti obrovský zájem o tvůj případ.”

“To jsou jen kecy a ty to moc dobře víš. Kdo ti za to platí? Devlin? Nebo Everwell?” Sarah se přes stůl vztekle podívala na chirurga.

“Po tom ti absolutně nic není,” odsekl Truscott. “Já přece neříkal žádné lži ani o tobě ani o tomhle špitále. Tys opravdu všechny tři pacienty vyšetřovala a tys jim opravdu dala tu svoji směs.”

“Andrew, než jsi útržky informací a jejich pokrouceniny předal do rukou člověka Devlinova typu, mohl sis aspoň

najít chvilku a promluvit si se mnou, případně si o složení toho přípravku přečíst odbornou studii. Uvědomuješ si přece, že to, cos udělal a jak jsi to udělal nebylo správné.

Nemůžeš přiznat aspoň to?”

“Něco ti povím,” obořil se na ni Truscott s nečekanou útočností. “Uznám, že jsem udělal špatnou věc, jakmile ty uznáš, že od svého příchodu sem štveš všechny lidi tím svým povýšeným přístupem doktora políbeného bohem, který opovržlivě sleduje neschopnost a upachtěnost nás ubohých a omezených doktorů medicíny. Obcházíš kolem a tváříš se jokdybystetakvědělijakývelkýtajemstvíjáznám. Ta tvoje povýšená víra, žes doktor nad všechny doktory, už tady leze každému krkem!”

“Ale…”

“Jen mě nech domluvit! Možná věříš, že nám všem nezištně pomáháš, abychom se stali úplnějšími lékaři, ale dokonce i v tomhle špitále, kde se dají dělat hotové psí kusy, na tebe koukají jako na čarodějnici. Ženské z personálu tvrdí, že nejsi dost schopná, a muži mají před tebou takový vítr, že se ti na hony vyhýbají, jako se lodní kapitáni vyhýbají ledovcům. Takže než začneš útočit na mě, podívej se nejdřív laskavě na sebe.”

Sarah se ocitla nebezpečně blízko slzám. Ten člověk jí křivdil a ubližoval, o tom nemohlo být sporu. A přitom měl tak nebetyčnou drzost, že ji zaháněl do defenzivy. Za celé roky svého působení v MCB cítila od místního osazenstva

jen respekt a přátelství, od mužů i od žen. Mnozí, jako třeba Alma Youngová, jí to svým způsobem dokonce sdělili přímo. Její pracovní hodnocení bývalo mezi stážisty jedno z nejlepších. Po dvou desítkách let sólové praxe Randall Snyder začal uvažovat o tom, že jí nabídne partnerství. Proč tedy dovoluje tomuhle, tomuhle dvojníkovi Petera Ettingera, aby ji takhle urážel??

Skousla si ret a svírala jej mezi zuby tak dlouho, až měla jistotu, že pláč potlačila. Pak popadla svůj Herald a zamířila ke dveřím.

“Kam jdeš?” dorážel Truscott.

“Vracím se ke své práci.”

“A co hodláš podniknout s tímhle?”

“Jestli máš na mysli, zda poběžím za Glennem, tak musím odpovědět, že sama nevím.”

“Však oni mi padáka nedají. Bez konkrétního důkazu těžko.”

“Milý Andrew,” zastavila se Sarah, ale ohlédnout se už neobtěžovala, “právě teď mám díky tomu cos nadrobil mnohem důležitější starosti, než si lámat hlavu nad tvým případným vyhazovem.”

15.

Cvičebna, což byla prostorná místnost s prosklenou střechou v zadní části Hlavní budovy, byla vybavená stejně dobře jako většina fitcenter. Annalee Ettingerová, která nebyla, co se pohybu týče, ani zdaleka takový fanatik jako její otec, sem přesto chodila cvičit téměř denně. Mezi nejrozličnějším nářadím a cvičebními pomůckami ležely poházené žíněnky. Z cvičebny vedly dveře přímo do sauny.

Dnešní týrání těla pod dohledem trenéra měl Peter už za sebou a teď z pilnosti ještě vzpíral činky. Annalee seděla nečinně na rotopedu a vyčkávala, až nastane ten správný okamžik k zahájení rozhovoru.

I když už před tím člověkem necítila takové obavy jako v předchozích letech, přesto se v jeho přítomnosti dvakrát klidně necítila. Ačkoliv ho znala natolik dobře, aby ve většině situací dokázala jeho reakci odhadnout, neměla sebemenší tušení, jak se postaví k novince, kterou se mu chystá prozradit.

Podívala se po něm a musela si přiznat, že jí imponuje. I v osmačtyřiceti měl tělo třicetiletého mladíka. Až posedle pěstoval sílu i pružnost svých svalů a každý den se čtyřicet minut věnoval Tai Či, aby si pěstoval rovnováhu a schopnost soustředění. Ve svém profesionálním i osobním

životě nebyl zvyklý na žádnou slabost či selhání. Jak přijme rozhodnutí, k němuž dospěla jeho dcera?

Annalee nebyla ještě ani dvouletá, když si ji přivezl domů z Mali. Při popisu okolností její adopce nenechal Peter nikoho na pochybách, že jí ve skutečnosti zachránil život.

Matka jí zemřela na úplavici a její vlastní naděje na přežití byla minimální.

“Tenkrát bych si domů nejraději přivezl všechny osiřelé děti z vesnice,” řekl jí mnohokrát. “Ale to samozřejmě bylo vyloučeno. Pečlivě jsem tedy hodnotil desítky důvodů pro a proti u desítek dětí. Nakonec jsem si vybral tebe, protože ses zaboha nechtěla pustit mé nohy.”

Od samého začátku požadoval od dcery stejnou úroveň a úspěšnost, jakou požadoval i sám od sebe. Spravedlivé to možná nebylo, ale jiný způsob jednání on neznal. V průběhu celé školní docházky mu její ustavičné problémy s nadváhou a omrzelostí působily hluboké starosti. I když dceru neustále kritizoval a shledával, že v mnoha jeho požadavcích selhává, nikdy nepochybovala, že mu na ní upřímně záleží.

Během těch dvaceti let jejich společného soužití se scházel s mnoha ženami, se dvěma žil déle a s jednou se oženil. Nikdy však nedopustil, aby si vedle nich připadala odstrčená. A nyní ji navzdory několika létům jejího rebelování a nečitelnosti vůči němu přivítal doma, živil ji a udělal z ní součást Xanadu, součást svého snu.

Holistická komuna zdraví Xanadu se rozkládala na sedmdesáti hektarech smíšené zemědělské půdy a lesa. Pole byla lemovaná víc než sto let starými zídkami. Hlavní budova, rozlehlé stavení s třinácti místnostmi, pocházela z roku osmnáct set třicet sedm. Když Peter pozemek kupoval, byl dům v takovém rozkladu, že několik architektů nezávisle na sobě vyslovilo přesvědčení, že oprava nepřichází v úvahu. Peter jim dokázal, že neměli pravdu. A nyní celý dům s tři metry vysokými pokoji a zrekonstruovaný téměř do podoby originálu, sloužil jako srdce komuny, jako její ústředí. Peter určil pro Annalee malou pracovnu v přízemí a jmenoval ji manažerkou pro veřejnoprávní vztahy. Dohodli se, vlastně šlo o jeho rozhodnutí, že po lednovém návratu do školy si jako hlavní obor vybere ekonomii. Za rok a půl bude připravená k obhajobě diplomové práce a mezitím během léta a dalších prázdnin bude pokračovat v budování své pozice v Xanadu.

A teď se tyto pečlivě propracované plány musejí od základu změnit.

“Ty, tati, vypadáš skvěle. Fakt skvěle,” řekla.

Peter dělal dřepy s pětikilovým závažím v každé ruce.

Čelo a kratičké stříbřité vlasy se mu leskly potem, který se podle Annalee objevil přesně v té správné dávce. Perfektní pocení, napadlo ji. To je ono. To je definice Petera Ettingera v kostce.

“Užij si mládí, dokud můžeš,” odpověděl, aniž by své cviky zpomalil. “Ale je to pořád těžší. Ty odcházíš?”

“Jo. Dneska na to nějak nemám náladu.”

Její poznámka Petera prudce zarazila uprostřed pohybu.

“Když už ses o tom zmínila, opravdu poslední dobou nevypadáš moc dobře,” řekl a začal se drhnout ručníkem.

Nesmysl, pomyslela si. Moc pochybovala, zda se během minulého týdne viděli déle než na pět minut. Na mě dojem dělat nemusíš, Petere. Na mě jsi ho už udělal.

“Vypadám unaveně, co?” zeptala se.

“Ano. Jo, přesně tak.” Podíval se na její jemnou ebenovou tvářičku. “Vypadáš nezvykle.”

Annalee si honem připomněla, že smysl pro humor je u jejího otce jednou z nejméně rozvinutých vlastností. A jí se během tohoto setkání docela dobře daří skrývat ten svůj.

Protáhla své dlouhé útlé tělo, jak nejvíc to šlo, a přitom pokukovala, jestli si otec všimne malé oblinky pod jejím pupíkem.

“Je mi trochu špatně od žaludku,” řekla.

“Třeba by to chtělo trochu čaje ginseng.”

Díval se oknem ven, na nákladní auto, které se k nim blížilo po břehu jezera.

“A připadám si jako nafouklá.”

“V tom případě můžeme do čaje přidat kus mleté jabloňové kůry a šafránu.”

“A pět měsíců jsem už nemenstruovala.”

Peter viditelně ztuhnul a otočil se k ní. “Jak dlouho?”

“Pět měsíců.”

Přivřel oči. “Mám tedy předpokládat, že jsi těhotná?”

Annalee ze sebe vymáčkla nepodařený úsměv.

“To bys trefil do černého,” přiznala.

“S Westem? S tím hudebníkem?”

“Ano. Křestním jménem se jmenuje Taylor, tati, pro případ, žes zapomněl.”

“Jsi si jistá?”

“Že se jmenuje Taylor?”

“Ne, tím těhotenstvím.”

Annalee se pátravě zahleděla do otcovy tváře a snažila se odhalit, co si asi tak myslí, co cítí. Na první pohled to nevypadalo povzbudivě.

“To jsem. Nechala jsem si udělat test. A Petere, než mi položíš další otázku, která se dá uhodnout předem, chtěla bych ti říct, že jsem z toho hrozně šťastná, že se moc těším.”

“To mě těší.”

“Prosím tě, nebuď jedovatý.”

Peter si natáhl plandavé bavlněné tričko. Annalee viděla, jak novou informaci postupně zpracovává včetně všech důsledků. Jeho nesouhlas byl zjevný, ale nebylo divu.

Nezamlouvalo se mu nic, co sám nevytvořil či aspoň neřídil.

“A co Taylor?” zajímal se.

“Zatím musí být na cestách s kapelou, ale dřív nebo později se chceme vzít.”

Peter popadl pětikilovou činku a roztržitě ji zvedl desetkrát jednou rukou a desetkrát druhou.

“Jsi do něho zamilovaná?” zazněla další otázka.

Annalee se jí však polekala především proto, že předcházela dotazům ohledně Taylorových příjmů či možných výdělků.

“Ano…ano, mám ho nesmírně ráda.”

“A on to s tou muzikou myslí vážně?”

“To ano. Velice vážně.”

Annalee bezmála nevěřila vlastním uším. Tohle byla stránka povahy jejího otce, o níž se dlouhá léta domýšlela, že je rezervovaná pouze pro platící zákazníky.

“Mám přítele, vlastně je to pacient, který dělá zástupce ředitele u společnosti Blue Note Records. Říká ti to něco?”

“Nejlepší jazzová produkce.”

“Mohl by Taylorovi dohodnout nahrávací zkoušku.”

“Petere, to by bylo úžasné!”

“Po svatbě.”

“To vypadá jako…”

“A pokud můj přítel potvrdí, že jsou opravdu dobří, budu dotovat vydání jejich alba.”

“Chápu.”

“Ovšem za předpokladu, že vy dva a dítě si za svůj domov vyberete Xanadu, aspoň do té doby, než budete finančně soběstační.”

“To je fakt velkorysá nabídka.”

“Annalee, jsi přece moje jediné dítě. Rád bych, aby ses měla co nejlíp.”

“Rozumím,” zašeptala, pořád ještě užaslá a trochu zaskočená jeho reakcí. “Nemůžu sice slíbit najisto, že Taylor bude s tvými podmínkami souhlasit, ale myslím, že spíš ano.”

“Taky myslím,” pokývl Peter. “A samozřejmě bych si přál, aby se děcko narodilo tady, v Xanadu. Seženu ty nejlepší porodní báby na světě, aby se o tebe postaraly.”

“Ale Petere, já…já se už rozhodla, že chci porodit v nemocnici pod vedením lékaře.”

“Prosím?”

Annalee najisto věděla, že otci je jasné, co bude následovat. “Už jsem tam byla. Souhlasila, že si mě vezme na starost.”

“Ona?” .

Annalee si povzdechla. “Sarah přece. Sarah Baldwinová. Zašla jsem za ní do nemocnice.”

Očekávaný výbuch se nedostavil.

“To vím,” prohlásil Peter prostě.

“Cože?”

“Viděl jsem tě mezi diváky v televizním zpravodajství.

Kdybych ti řekl, žes z obecenstva přímo trčela, nebylo by to ani zdaleka výstižné.”

“Tak proč jsi něco neřekl?”

“Teď přece něco říkám. Když konečně vím, jaký tvá návštěva měla účel, řeknu ti toho spoustu. Nedovolím, aby moje vnouče přišlo na svět v nějakém zárodky nemocí prolezlém, dezinfekcí páchnoucím špitále, který dělá jednu botu za druhou. A už vůbec k němu nepustím Sarah Baldwinovou!”

“Tati…”

“Annalee, támhle na lavici leží výtisk včerejšího Heraldu a dnešního Globe. V obou jsou články o Sarah.

Předpokládám, žes je nečetla a že jsi včera večer nesledovala televizi. Jinak by ses o tom určitě zmínila sama.”

Trpělivě počkal, než oba články přelétla.

“Nasadila ti ty bylinky taky?” zeptal se.

“Ano. Já…já myslela, že s takovým přístupem bys souhlasil.”

“V souvislosti se Sarah Baldwinovou neexistuje nic, s čím bych mohl kdykoliv souhlasit, pokud ovšem nepočítám její dobrovolné zřeknutí se těch vražedných pokusů kombinovat medicínu s léčitelstvím.”

“Ale tati…”

“Annalee, ve dvě hodiny odpoledne za mnou přijdou jistí lidé. Myslím, že by ses té schůzky měla zúčastnit.”

“Kdo to bude?”

“Ve dvě. V mé pracovně. A prosím tě, se Sarah Baldwinovou neztrať ani slovo aspoň do té doby, než

uslyšíš, co mi ti lidé přišli říct. Souhlasíš?”

Annalee se zadívala na otcovu tvář rozrytou hněvem a bolestí. Uvědomovala si, že Sarah ho svým odchodem krutě ranila. Ale teprve nyní dokázala odhadnout, jak strašlivá byla ta rána.

“Souhlasím,” přisvědčila tedy.

16.

Lydia Pendergastová se ohnula v pase a pomalu, pomaloučku se skláněla s pažemi napjatými směrem k podlaze. Z rohu vyšetřovací místnosti ji napjatě sledovala Sarah, chiropraktik Zachary Rimmer a jedna z rehabilitačních sester.

“Padala dolů volným pádem,” poznamenala Lydia rošťácky, “a nevíme, jak hluboko ji najdem.”

Byla to čilá žena něco po sedmdesátce, kterou přijali téměř úplně ochromenou bolestmi v kříži a sníženou pohyblivostí. Slušný počet ortopedů a neurochirurgů se shodoval v názoru, že její nepohyblivost zavinily degenerativní meziobratlové výrůstky. Všichni tvrdili, že korektivní operace by měla značně nejistý výsledek vzhledem k pacientčině věku i k pokročilosti choroby, takže se rozhodli neoperovat. Nakonec jí jeden z nich poslal do poradny na odstraňování bolestí v MCB, kterýžto ústav se jako víceoborová klinika začínal na Severovýchodě stále více prosazovat.

Brzy po svém nastoupení nabídla Sarah klinice své služby při léčbě pomocí akupunktury. Obvykle si na to vyšetřila jeden půlden v týdnu.

Lydia se špičkami prstů dotkla dlaždic na podlaze.

“Ta dá,” zazpívala. “To je fajn, paní doktorko. A tohle bude vám na počest.”

Nepatrně zavrtěla chodidly a pokračovala plynule ve shybu, až se dlaněmi naplocho dotýkala podlahy. Počkala, dokud si Sarah neudělala stařičkým nemocničním polaroidem snímek. Potom se za potlesku svého nepočetného obecenstva opět napřímila a vysekla pukrle.

“Bůh vám žehnej! Bůh vám všem žehnej.”

Slova Lydie Pendergastové zněla Sarah v uších i ve chvíli, kdy krabici s akupunkturními jehlami odnášela do své nemocniční skřínky. Úspěšná léčba a vděčný pacient: to je smysluplná práce. Den se zdál skorem normální, obzvlášť v porovnání s těmi dvěma předchozími. Mnozí z personálu se ještě nepřestali k Sarah chovat odtažitě, což bylo nepříjemné. Několikrát se však stalo, že ve chvíli, kdy se užuž zhroutila, poznamenal někdo něco povzbudivého či přátelského. Ovšem ten únavný, vytrvalý a neuvědoměle hrubý tisk se svým dorážením byl zas docela jiný problém.

Doma raději přestala zvedat telefon a poprosila telefonistku v nemocniční ústředně, aby k ní hovory přepojovala až po zralém uvážení.

Nebyla to žádná legrace, ale Sarah věděla, že jako všechno na světě pomine i tohle.

Sarah otevřela svou skřínku, takže byla částečně zakrytá dveřmi, když se tiše otevřel výtah a z něj vystoupil Andrew Truscott. Rozběhl se chodbou k pokoji číslo čtyři sta

jednadvacet, kde přespávali lékaři a často i Sarah. To je zvláštní, že si Andrew udělal přestávku právě v téhle době, říkala si v duchu, ale nakonec do oběda tolik času zase neschází. Možná doufá, že se trochu prospí z bolesti hlavy nebo tak něco.

Při té představě se usmála.

Jedno bolení hlavy, z kterého se vyspat nemusí, je strach, že ho Sarah prozradí Glennu Parisovi. Slíbila, že bezprostředně po jejich hádce v Andrewově pokoji to neudělá a že si to rozmyslí do druhého dne.

Nepředpokládala, že by jí za její rozhodnutí poděkoval a v tomto ohledu ji skutečně nezklamal.

“Dělej si, co chceš,” odbyl ji hrubě. “Bez důkazu a vzhledem k tvému vachrlatému postavení bych se moc divil, kdyby Paris nebo někdo jiný vůbec poslouchali, co jim vykládáš.”

Sarah věděla, že v tomhle má Andrew naprostou pravdu. Už takhle měla dost problémů i bez toho, že by se pouštěla do veřejného boje s doposud čistou pověstí služebně staršího stážisty na chirurgii. Ale i tak věděla, že pokud to bude nutné, je ochotná jít to ohlásit, to v případě, že by únik informací pokračoval.

Sarah se právě chystala svou skřínku zase zavřít, když se opět výtah otevřel a vyšla Maggie Yatesová, stážistka na pediatrii. Yatesová měla dvě malé děti a za muže milého mládence, který pracoval v nemocničním oddělení

sociálních služeb. Byla bystrá a přitažlivá, ale současně nespolehlivá a s obrovským sklonem k flirtování. Ukrytá za dvířky Sarah mimovolně sledovala, jak si Maggie uhladila bílý plášť na bocích, překontrolovala si v kapesním zrcátku nalíčení, tiše zaklepala na dveře čtyři sta jednadvacítky a protáhla se dovnitř.

Andrew a Maggie Yatesová! Ono to vlastně žádné velké překvapení není, usoudila Sarah, když tiše zamykala skřínku a pospíchala k nejbližšímu schodišti. O své ženě či dítěti se Andrew skoro nezmiňoval. A o Maggie se čas od času vykládalo v souvislosti s některým z lékařů v MCB. Oba dva byli neuvěřitelně sobečtí a strašně potřebovali obdiv.

Jejich vztah, ať už byl jakkoliv odsouzeníhodný, byl vcelku logický.

Sarah si v bufetu vybrala chlebíček s tuňákem, brambůrky a ananasový džus a odnesla si podnos ke stolu vyhrazenému pro lékaře. Nejdřív se přizná, že zradil nemocnici, a ke všemu je tu tahle Maggie Yatesová! V

průběhu posledních několika dní Andrewovy akcie u Sarah prudce spadly. Rychle se najedla a když se vrátila do budovy chirurgie, slyšela z reproduktorů na chodbách vyvolávat Andrewa. Nutně ho potřebovali v pokoji číslo dvě stě dvacet sedm. Bruce Lonegan, stážista prvním rokem, prosvištěl kolem Sarah a nahoru bral schody po třech.

“Bruce, co se děje?” zavolala.

“Nemám zdání,” křikl přes rameno. “Asi ruptura trojitýho A!”

Trojité A adbominální aortická aneurysma. Pokud se skutečně jednalo o tento případ, byl nutný okamžitý chirurgický zákrok. I kdyby sama měla naléhavé povinnosti, což na příští hodinu neměla, Sarah by na podobné naléhavé volání o pomoc ihned reagovala. Kromě toho, napadlo ji, právě v téhle chvíli Andrew Truscott nebude v nejvhodnějším rozpoložení, aby mohl zvládnout naléhavou vaskulární operaci.

Pokoj dvě stě dvacet sedm byl v tom zárodečném stavu chaosu, který doprovází krize na všech fakultních nemocnicích.

Bruce Lonegan s dalším stážistou z chirurgie vyšetřovali postaršího muže, který byl na první pohled ve vážném ohrožení života. Ležel téměř v bezvědomí, sténal a přitom se svíjel bolestí.

“Utíkejte připravit operační sál!” přikazoval Lonegan.

“Arte, zkus mu změřit tlak! Dejte ho ihned na kapačku!

Ksakru, kde se ten Andrew zase courá?”

“Můžu vám nějak pomoct?” zeptala se Sarah, když opět zaslechla reproduktor naléhavě volat Andrewovo jméno.

“Tenhle chlápek je pacient Andrewa,” vysvětloval Lonegan horečně. “Nastoupil asi před třemi čtyřmi dny kvůli korektivní operaci aneurysmy. Je po slabším infarktu, takže internisti nás donutili s operací počkat, dokud neudělají ještě

dodatečná vyšetření. Zítra měl jít na sál, ale sestřička ho před chvilkou našla v tomhle stavu. Tlak mu prudce klesá.

Břicho má celé napjaté. Všechno ukazuje na prasklé trojité A. Doprdele, shánějí Andrewa jenom tím reproduktorem, nebo ho taky nechávají vypípat?”

V tu chvíli si Sarah uvědomila, že na patře s lékařskými pokoji reproduktory na chodbách nejsou. A operátorce Andrew číslo pokoje určitě nenahlásil a bzučák měl vypnutý. Nikdo nezná způsob, jak ho sehnat. Nikdo až na mě. Sarah zvedla sluchátko na nočním stolku a telefonistce poradila, ať zkusí pokoj číslo dvě stě sedmadvacet.

“Pokud doktor Truscott neodpoví, zavolejte mi okamžitě zpátky!” přikázala. K Loneganovi a druhému stážistovi se přidal nějaký internista. Bylo jasné, že pacient bojuje o život. Lonegan byl na stáži přesně týden. Bez služebně staršího vaskulárního chirurga si nevěděl rady a bylo to na něm znát.

“Třeba se Andrewovi porouchal bzučák,” zkusila Sarah, která si uvědomila, že musí převzít iniciativu sama, dokud se nedostaví kdokoliv z chirurgů. “Dala jsem telefonistce instrukce, kde by ho pravděpodobně mohla najít. Zatím dejte pozor na kapačky, změřte mu pulz a připravte ho na sál.

Proč se takhle kroutí?”

“Krevní tlak mu klesl na šedesát,” vysvětlil stážista.

“Tak proto.”

Ačkoliv uznala, že by to mohla být pravda, Sarah se s tím vysvětlením nespokojila. Už viděla mnoho pacientů v šoku a u některých tak propukl nefalšovaný záchvat. Ale tento případ se od nich něčím odlišoval. Nenápadně přezkoumala starci akupunkturní pulzy. Některé byly slabé a nitkovité. Neměla tolik zkušenosti, aby z toho vyvodila jednoznačný závěr, ale vytušila, že nejde jen o prasklou tepnu, možná se k tomu připojila i nějaká metabolická porucha.

Laborantka právě dokončila odběr krve. Sarah ji odtáhla stranou.

“Projeďte kompletní biochemický test, buďte tak hodná,” požádala. “Jak to zvládnete nejrychleji. Zvlášť mi jde o elektrolyty, cukr, vápník, fosfor a hořčík.”

Telefon na nočním stolku se rozřinčel. Sarah ho drapla, chvíli poslouchala a rychle zavěsila.

“Doktor Truscott tu bude za minutu!” oznámila.

Než se Andrew konečně vřítil do dveří, uběhlo těch minut nejméně pět. Mezitím už pracoval u lůžka anesteziolog, pacient dostával krev a všechno bylo přichystáno k převozu na operační sál. Rovněž se spojili s pacientovou rodinou, kterou informovali o náhlém obratu k horšímu. Ruptura tepny namísto korektivní operace výrazně snížila pacientovy vyhlídky na přežití.

“Všem se strašně omlouvám!” vydechl Truscott a okamžitě převzal kontrolu nad pacientem. “Ten zatracenej bzučák mi vysadil.”

Sarah vůbec nevzal na vědomí. Bleskově odhadl starcův fyzický stav a nařídil převoz na sál. Pak se obrátil k stážistovi z interny, který mu trochu zajíkavě popsal průběh dění.

“Sál je v pohotovosti,” uzavřel Lonegan. “A krev už je v laboratoři.”

“Výborně, brachu,” štěkl Truscott, který už mezitím stetoskopem poslouchal pacientovo břicho. “Protože než řekneš razdvatři, začneme řezat.”

Do pokoje vtrhl tým sanitářů a nastal proces přenášení pacienta na vozík. Teprve potom se Truscott obrátil k Sarah.

“Copak vás sem přivádí, paní doktorko?” zeptal se. “Že by měl tenhle pán navrch ještě gynekologické potíže?”

Jedna ze sester se hlasitě rozřehtala. Sarah se udržela v klidu díky tomu, že si opět připomněla, že jí na tomhle člověku záleží tak málo, že se jím nemůže prostě nechat rozházet.

“Domnívala jsem se, žes třeba unavený a potřebuješ trochu pomoct,” odpověděla. “Věděla jsem totiž, že, echm, odpočíváš ve čtyři sta jednadvacítce. Byla jsem u své skříňky, když jsi vcházel dovnitř. Tak se taky telefonistka dozvěděla, kde tě má vlastně hledat.”

Truscott zbledl a v koutcích úst mu zaškubalo.

“Takže děkuju,” vzmohl se konečně. “Poslední dobou mi fakt děláš samou laskavost.”

“To nic není,” odpověděla Sarah s pohledem pevně zabořeným do jeho očí.

Sanitáři skončili s ukládáním starého muže na vozík.

Truscott jim mávnutím jedné ruky pokynul, ať se rozjedou do sálu. Za pár vteřin se místnost vyprázdnila. Zůstala tam jen Sarah a jedna sestra. Podlaha, pokrytá zkrvavenými kousky gázy, obvazy, chránítky injekčních jehel, gumovými rukavicemi, krabičkami od infuzních hadiček podobným odpadem vypadala jako opuštěné bojiště. Sarah si navlékla rukavice a začala smetí sbírat.

“Já se o to postarám,” zaháněla ji sestřička.

“A proč? Máte snad na to lepší školení než já?”

Sestřička se usmála. “Tak díky.”

V tu chvilku vtrhla do pokoje laborantka s tištěným výjezdem z počítače.

“Kam se všichni poděli?” sháněla se udýchaně.

“Odjeli na sál. Proč?”

Laborantka podala Sarah vytištěné výsledky krevních testů.

“Hladinu hořčíku má nula celá čtyři,” vysvětlovala.

“Náš hlavní to nechal pro jistotu sjet dvakrát, ale i tak “

Sarah už dále neposlouchala. Podívala se na telefon, ale nakonec si to rozmyslela a rozutíkala se ke dveřím. Hladina hořčíku nula celá čtyři, tedy hluboko pod normálem, plně

vysvětlovala pacientův klinický obraz. Tento stav by ohrožoval lidský život za všech okolností, ale během operace by se stal osudným, pokud by náprava nebyla provedena včas. Odhadovala, že důvodem toho stavu může být starcova citlivější reakce na silná diuretika, jimiž se snažili internisti urovnat jeho srdeční problémy.

IATROGENIKA:

CHOROBA

ČI

ZRANĚNÍ

ZPŮSOBENÉ SLOVY ČI JEDNÁNÍM LÉKAŘE.

Sarah si bleskově vzpomněla na nápis, který kdysi visel nad stolem Petera Ettingera. V tomto případě existovaly všechny důvody k předpokladu, že pacientův obrat k horšímu zavinila léčba, nikoliv jeho nemoc že za to mohla diuretika a ne aneurysma. Sarah doběhla na operační právě v okamžiku, kdy vozík s pacientem vjížděl do jednoho ze sálů.

“Andrew, počkej chvilku!” křikla.

Netrvalo ani půl hodiny a starý muž začal reagovat na infuzi hořčíku a začal nabývat vědomí. Až do svého loňského odchodu do důchodu byl Terence Cooper lodním tesařem v docích a byl považován za odborníka na slovo vzatého. Měl kdákavý smích a kouzelný bezzubý úsměv.

Sotva spatřil Sarah, ihned ji požádal o schůzku se slovy, že jeho ženě to nebude vadit ani v nejmenším.

“Paní Cooperová mi pořád říká, že mám poznávat nový věci,” chechtal se.

Sarah mu dovolila, aby jí škádlivě stiskl ruku, a pak se obrátila k odchodu. Až do toho okamžiku s ní Andrew téměř nepromluvil, ale teď si stoupl mezi ní a dveře.

“Chtěl bych ti vysvětlit tu záležitost s pokojem čtyřista jednadvacet,” řekl tiše.

“Ale mně na tom vůbec nezáleží,” odpověděla. “Snad jen žes mohl být po příchodu dolů trochu čilejší. Kdybys nebyl tak ospalý, určitě by sis nejdřív prohlédl výsledky krevních testů, než bys dal pacienta odvézt na sál.”

“To máš nejspíš pravdu.”

“Tak fajn,” pokývla Sarah a protáhla se kolem něho na chodbu. “Pravdu já mívám ráda.”

“Dík, žes mě z té kaše vytáhla!” křikl za ní. “Jsi zatraceně dobrá doktorka!”

Sarah sice chviličku uvažovala o nějaké odpovědi, ale nakonec jen potřásla hlavou a šla dál. Sotva se dostala na gynekologickoporodnické patro, rozezněl se jí bzučák.

Zvedla sluchátko s předpokladem, že to bude Andrew, který chce honem honem opravovat pobořené ploty, ale místo něho se ozval hlas Annalee Ettingerové.

Sarah se posadila na postel v malém pokoji pro stážisty a smutně poslouchala, jak jí Annalee líčí průběh hovoru se svým otcem.

“Těžko říct, co ho rozčílilo víc,” vykládala Annalee, “jestli skutečnost, že jsem vůbec šla za nějakým doktorem medicíny, nebo že právě za tebou.”

“Myslím, že v tomhle moje osoba hlavní roli nehraje.

Znám ve Worcesteru skvělého porodníka, který tě rád připraví k domácímu porodu.”

“Jenže Peter trvá na tom, že žádný porodník se konat nebude. Dokonce mluví o tom, že nechá letecky dopravit porodní bábu až z Mali.”

“A jak se na to díváš ty?”

“Je mi líto, co o tobě napsali v těch novinách. Jenže ty kecy mě ani v nejmenším neovlivnily.”

“To je fajn.”

“A dokonce mě neovlivnilo ani všechno to, co mi Peter nasliboval-peníze, nahrávací příležitost pro Taylora a podobně. Ať se ale snažím sebevíc, nemůžu zapomenout na všechno, co pro mě udělal od samého začátku.”

“Rozumím.”

“Já vím, že má svoje chyby, ale…”

“Annalee, vážně nemusíš nic vysvětlovat. Mně je to jasné. Kromě toho jsi mladá zdravá žena ve vynikající kondici, takže nemám žádný důvod k obavám, že by se měl objevit nějaký problém. Pošlu ti jméno toho porodníka z Worcesteru, čistě jen pro jistotu, kdybys od něho cokoliv potřebovala.”

“Jsi hodná, že mi to ještě neztěžuješ, Sarah. Díky.”

“Hlouposti.”

Následovalo dlouhé a rozpačité ticho.

“Sarah, ještě něco,” ozvala se konečně Annalee. “Peter trval na tom, že se odpoledne musím zúčastnit schůze v jeho pracovně.”

“Jen pokračuj.”

“Nějací čtyři lidé a Peter. Chtějí ho najmout, aby překontroloval složení tvého bylinného preparátu a aby se přeptal na člověka jménem Kwang nebo Kwok nebo tak nějak. Víš snad, o koho jde?”

Sarah se udělalo špatně od žaludku.

“Ano, vím to,” odpověděla. “A kdo jsou ti lidé?”

“Dva přijeli z New Yorku, právníci. Doprovázeli toho Willise Graysona, otce dívky, kterou jsi zachránila. Ten maník musí být veliké zvíře, protože Peter ho obíhal jako pejsek. Tvářil se, jako bych musela automaticky vědět, koho mám před sebou, ale mně to nic neříkalo.”

“A kdo byl ten poslední člověk?” zeptala se Sarah. Prsty svírající sluchátko jí připadaly jako kusy ledu.

“Další právník. Byl ještě olejovitější než ostatní, jestli chápeš, co tím myslím. Jmenoval se Mallon.”

“Tak toho znám naneštěstí taky.”

“Sarah, Peter o tobě navykládal spoustu nepěkného.

Mám dojem, že proto mě tam pozval, že chtěl, abych si to poslechla. Tvrdil, že znalosti bylinkářství a akupunktury jsi měla odjakživa nedostatečné, jenže sis to nikdy nepřiznala.

Už jsem se málem neudržela a skoro jsem řekla, ať drží

klapačku. A dokonce jsem uvažovala, že odejdu, ale netroufla jsem si. Je mi…stydím se za to.”

“Annalee, nemáš proč se omlouvat,” těšila ji Sarah.

“Udělej prostě jen to, co považuješ za správné, a zůstaň se mnou v kontaktu. Vážím si toho, žes mi zavolala.”

“Strašně se omlouvám,” opakovala Annalee.

Sarah bez dalšího přesvědčování zavěsila. Cítila, že kdyby se pokusila mluvit dál, byl by z toho jen výbuch pláče. A Annalee si další stresování nezasloužila. To je k zešílení. Když byli spolu jako spolupracovníci i jako milenci, Peter jí i každému, kdo byl ochotný naslouchat, do omrzení tvrdil, že Sarah je jedním z nejlepších amerických léčitelů a že s tak skvělými výsledky akupunktury se setkal jen zřídkakdy. A najednou je z ní neschopný podvodník.

Sarah si lehla, pod hlavu si shrnula polštář a civěla do stropu. Pravda byla taková, že vystudováním lékařské fakulty a snahou spojovat to nejlepší z východní i západní medicíny začala představovat hrozbu pro obě strany.

Skutečnost, že Andrew i Peter, kteří na ni útočí nejvíc, jsou oba muži, mohla i nemusela mít význam. Nemohla se však zbavit dojmu, že svou roli to hraje.

Chviličku, zahlcená pocitem osamění a beznaděje, dokonce plakala. Za chvíli však ucítila, že se v ní začíná z hněvu rodit odvaha. Ať si ti nechutní sobci tvrdí cokoliv, ona se žádné chyby nedopustila. Pokud chtějí boj, prosím,

mají ho mít. Zvedla sluchátko a zavolala Elimu Blankenshipovi. Za okamžik se ozval.

“Pane doktore,” řekla. “Nevím přesně, s kým bych o tom měla mluvit, ani co bych měla podniknout jako příští krok, ale ráda bych se s vámi co nejdříve setkala. Myslím, že na mě bude podána žaloba.”

17.

Sarah si byla jistá, že si už určitě někdy musela připadat stejně nápadně a trapně jako dnes večer, jenom se nemohla rozpomenout, kdy to mohlo být. Milsapův sál v MCB byla dlouhá a poměrně úzká místnost s plyšovým orientálním kobercem a okny od podlahy až ke stropu, z nichž byla vyhlídka na město. Stál tam masivní stůl z ořechového dřeva obklopený dvacítkou kožených křesel s vysokými opěradly.

Sarah tu místnost sice předtím nikdy neviděla, pouze o ní slyšela, většinou prostřednictvím nářků ostatních lékařů nad chybějícím vybavením, které Glenn Paris rozhodl nekoupit, aby měl prostředky na vybudování toho sálu.

Na jednom konci stolu sedělo pět lidí Paris, doktor Snyder a Blankenship, šéf finančního oddělení Colin Smith a upjatý právník jménem Arnold Hayden. Upíjeli drinky ze zrcadly obloženého baru a přátelsky klábosili. Na opačném konci místnosti nervózně přecházela Sarah a střídavě se dívala z oken na plachty větrem hnaného deště a zase na hodinky.

Před několika dny dorazil dopis od právníka Jeremy Mallona do Pojišťovací vzájemné lékařské společnosti, jež zastupovala Sarah. Tím se žaloba stala hotovou věcí. Sarah byla obviněna z nesprávného postupu při ošetřování Lisy

Graysonové. Dva dny poté PVLS určila Sarah jako obhájce Matthewa Danielse. Dnešní schůzka se konala na jeho výslovnou žádost.

Sarah se svým novým advokátem mluvila po telefonu sice téměř hodinu, ale neodnesla si příliš mnoho jiných dojmů než zjištění, že ten člověk pochází z Jihu a je skoupý na slovo. Mlhavá představa, kterou si o něm vytvořila, zřejmě kořenila spíš z hollywoodského stereotypu plešatého, břichatého a upoceného právníka než z toho, jak se podle řeči skutečně jevil.

“Sarah!” zavolal Paris. “Pojďte se posadit a dejte si sklenku toho Chablis! Všichni jsme nervózní jen z toho, jak tam neklidně pobíháte.”

Sarah zaváhala, ale pak zvolila cestu nejmenšího odporu a nabídku přijala. Paris a oba šéfové nemocničních oddělení se k ní od zprávy o jejím soudním stíhání chovali velice mile, ale ti dva zbývající měli očividně svoje pochyby.

“Rád bych věděl, proč ten Daniels chtěl přijít za námi do nemocnice a nepozval si nás do své kanceláře,” reptal Arnold Hayden. “To není běžné. To vůbec není běžné.”

“Arnolde, tys už o něm slyšel?” zeptal se Smith.

“Ne, ale začal jsem nějaké informace shánět. Moc daleko jsem se ovšem nedostal. Vystudoval práva na Essexu.”

“Takže přímo Harvard to není.”

“Ona to taky nebyla přímo práva,” ušklíbl se Hayden.

“Má firmu Daniels, Hannigan a Goldstein. Já o nich nevím ani ň, ale pověřím někoho, aby se na ně poptal.”

“Nevěřím, že pojišťovací společnost by na můj případ nasadila člověka, který by nebyl dobrý,” prohlásila Sarah.

“Jde přece o jejich peníze. A navíc si myslím, že nepotřebuju žádnou právnickou hvězdu, aby dokázala, že o zanedbání patřičné lékařské péče vůbec nešlo. Mallon postavil všechno pouze na tom faktu, že všechny tři pacientky náhodou braly můj přírodní prenatální přípravek.

Můžeme předvést celou řadu jiných pacientek, které braly stejné vitaminy a porodily zcela bez problémů.”

“To je pravda,” přisvědčil Blankenship. “My potřebujeme v tomhle případě ten kruh uzavřít s tím, že jde o stejné případy DIK jako u žen, které braly syntetické prenatální vitaminy.”

“Než aby to postihlo další rodičku, to radši ať jsem vinna,” povzdechla si Sarah.

“Samozřejmě. Samozřejmě. Nemusíme přece vykládat, co si o tom myslíme my ostatní. Ale kdyby k dalšímu případu došlo a občas se to stává, pak byste to nejdřív odskákala vy i se svými vitaminy.”

Sarah se podívala na hodinky a začala znovu přecházet před okny. Matthew Daniels měl už pět minut zpoždění. Po jeho příjezdu tu budou celkem dva právníci, dva profesoři z lékařské fakulty, dva nemocniční úředníci a ona. Skutečnost,

že v celé skupině je jedinou ženou, snad malinko zneutralizuje její titul doktora medicíny. Nic však nezamaskuje fakt, že je jediným obviněným. Vlastně by nemohlo jít o větší nepatřičnost, než kdyby náhodou vpadla na sezení nějakého tajného bratrstva. Celý večer by se dal zvládnout mnohem snáz, kdyby přišla i Rosa Suarezová, ale epidemioložka se omluvila s odůvodněním, že pro ni bude nejlepší, když se nebude seznamovat se zákulisní politikou v nemocnici ani s lidmi, kterých se ten případ bezprostředně týká.

Od příchodu Suarezové na scénu se zdálo, že ta v nemocnici doslova žije. Sarah ji potkávala v každé denní době, jak rázuje po chodbách s deskami v rukou, jak se ztrácí za stohy těžkých svazků v knihovně, vyhledává si články v časopiseckém oddělení nebo hovoří s personálem.

Na začátku svého výzkumu dlouze vyzpovídala Sarah a od té doby se přišla ještě několikrát kratičce na něco pozeptat. I když Suarezová nebyla příliš ochotná mluvit o tématech mimo svůj úkol, Sarah se stačila svěřit, že má v Georgii muže Alberta a tady v Bostonu že nežijí žádní její přátelé ani příbuzní. Sarah reagovala pozváním na večeři, ale byla zdvořile odmítnuta. Vědecká pracovnice se chovala rezervovaně a neútočně, ale Sarah bez potíží poznala její obrovskou inteligenci i zaujetí problémem.

“Sarah,” poznamenal Paris, “už jste sestavila seznam všech složek svých vitaminů?”

“Seznam ano, ale vysvětlivky ke každé složce ještě nemám. To má na starosti Rosa Suarezová. Až bude mít příležitost uskutečnit laboratorní testy, řekne nám, co zjistila.”

“Už aby to bylo. Ta ženská je skutečně nadšenec. Jen škoda, že mě o svých krocích a objevech neinformuje častěji. Mám dojem, že jsem jí do oka dvakrát nepadl, i když nechápu proč. Poskytl jsem jí v celé nemocnici neomezenou volnost. Něco bližšího o jejích krocích nevíte?”

“Vypůjčila si jednoho z mých laborantů a ve volné laboratoři se chystá vypěstovat pár kultur,” prozradil Blankenship. “Sarah, v tomhle s Glennem absolutně souhlasím. Paní Suarezová je neobyčejně schopná odbornice, ale i nesmírně tajnůstkářská. Ale něco mi napovídá, že dřív nebo později vyhmátne jádro věci.”

“Což ovšem znamená, že tahle schůzka i setkání s vaším zpožděným advokátem je úplně zbytečná,” dodal Paris.

“Opozdit se na schůzku, kterou sám domluvil!” zatvářil se Arnold Hayden pohoršené. “Nespolehlivý. Krajně nespole…”

V tomto okamžiku se dveře do Milsapovy síně otevřely a dovnitř vcouval Matt Daniels, setřásající do chodby vodu z deštníku i z pláště. Když se otočil, Sarah s potěšením zjistila, že její představa o advokátově vzhledu se nemohla víc minout cíle. Byl vysoký a svalnatý, s drsnou ošlehanou tváří. A navíc byl promočený skrznaskrz.

“Daniels, Matt Daniels,” oznámil a otíral si přitom čelo kapesníkem ještě mokřejším, než byl on sám. “Omlouvám se za zpoždění, ale píchnul jsem. Zatraceně, uznávám, že to je moje vina. Dneska jsem už vyvedl tolik blbostí, že jsem božímu trestu prostě nemohl uniknout.”

Jižanský přízvuk byl patrný, i když ne tolik, jak se rozpomínala Sarah. Počáteční vibrace z jejich setkání byly bezvýhradně pozitivní, zvláště ty, které jí prozrazovaly, že na podobném shromáždění se cítí stejně nejistě jako ona sama. Pokročil, aby si potřásl rukou s nejbližším člověkem, což byl náhodou Randal Snyder. Ihned nato, zřejmě mu došlo, že šéf zdejší gynekologie by radši zůstal suchý, jen ucouvl a pokývl.

Nespolehlivý, pomyslela si Sarah. Krajně nespolehlivý.

Daniels je obešel, aby se dostal k prázdnému místu, položil na desku stolu kufřík a otřel jej rukávem svého sportovního saka. Pokud si uvědomoval výraz pobavení a nedůvěřivosti v obličejích ostatních pěti lidí, nedával to ani v nejmenším najevo.

“Pane Danielsi, já jsem Sarah Baldwinová,” představila se a nabídla mu ruku, které se v jeho široké dlani téměř ztratila.

“Matt,” pravil. “Matt úplně stačí.”

Představila mu celou pětici, jen na jménu Arnolda Haydena klopýtla.

“Ještě jednou bych se vám chtěl omluvit a poděkovat, že jste se sešli i v tak hrozném počasí,” začal Daniels, když Hayden trochu podrážděně dopověděl za Sarah svoje jméno.

“Naším protivníkem v tomto případu je advokát Jeremy Mallon. Rozhodl jsem se svolat tuto schůzku poté, co jsem s ním dneska jednal. Jak uslyšíte, je celý žhavý vývoj věci řádně urychlit.”

Ke jménu jeho soupeře se nikdo z přítomných nevyjádřil. Sarah si však povšimla, jak si navzájem vyměňují pohledy a snadno uhodla směr jejich myšlenek.

Pokud jde o případy zanedbání lékařské péče, pak byl Mallon podle Parise hotovou legendou.

“Pane Danielsi, vy pana Jeremy Mallona znáte dobře?”

zeptal se Arnold Hayden.

Aha, pomyslela si Sarah. Už to začíná.

“Popravdě řečeno, pane, neznám.”

“V tom případě, pane Danielsi,” odkašlal si právník, “já echm já myslím, že než začneme, třeba by nám všem trochu pomohlo, kdybychom věděli něco o vašich zkušenostech z případů lékařského zanedbání péče. Na naši nemocnici ještě nebyla podána žaloba, ale určitě bude, pokud by něco svědčilo tomu, že tady Sarah prohraje a tu žalobu by nepodali pouze Graysonovi, ale i rodiny ostatních postižených žen. A co je horší, budou nás špinit v tisku.

Takže se nezlobte, pokud se vám můj dotaz bude zdát podezíravý.”

“Ale to vůbec ne, pane Haydene,” odvětil Daniels vyrovnaně. “Vy jako podezíravý člověk stejně nevypadáte.

Takže odpověď bude znít: prozatím jsem v podobném případě obhajoval pouze jednoho lékaře. Vlastně to byl zubař. Jeho pacientka prohlašovala, že trpí bolestmi hlavy, které jí vyvolal vytržením zubu moudrosti, při němž jí poškodil čelistní kloub. K soudu nakonec skutečně došlo a my jsme zvítězili.”

“To je skutečně uklidňující zvěst,” poznamenal Hayden nepříliš vlídně. “Máte potuchy, proč PVLS určila za obhájce v tomto případě právě vás?”

“Popravdě jsem si nad tím sám trochu lámal hlavu, i když na druhou stranu mě to potěšilo. Jsem na jejich seznamu advokátů už několik let a tohle je vůbec poprvé, co mi sami poslali případ.”

“No to je nádhera, to je vážně nádhera!” vybuchl Paris.

“Pane Danielsi, nerad bych vám připadal nezdvořilý, ale musíte pochopit, co všechno je v sázce! Váš protivník, jak Jeremy Mallona nazýváte, je odhodlaný srazit tuhle nemocnici nemilosrdně na kolena. A vede si v tom proklatě dobře a k jeho vrcholným číslům právě patří soudní žaloby na lékaře. Nemyslíte sám, že bychom měli co nejrychleji zatelefonovat do PVLS a požádat je, aby náš případ předali jiné firmě?”

Sarah při Parisově řeči pozorně studovala Danielsovu tvář. Pokud ho útok od Haydena a další od Parise nějak

vyvedly z míry, pak to výrazem obličeje neprozradil.

Připomínal jí vojevůdce, který se v duchu rozmýšlí, zda má pokračovat v obléhání města. Tvářil se sice vážně, ale v blankytně modrých očí se mu kmitla jiskra, vzdor který Sarah dokázala ocenit.

“No,” poznamenal nakonec. “Mám spoustu důvodů k tomu, aby se mi nelíbilo, co se tu všechno děje. Když už jste to nakousli, zřejmě se nad tou možností budeme muset zamyslet.”

“Výborně,” přikývl Paris.

“Ale přesto,” pokračoval Matt, “bych rád zdůraznil několik bodů. Tak za prvé, mým klientem je paní doktorka Baldwinová. Jestli zůstanu nebo ne, to ve skutečnosti záleží jedině na ní. Za druhé, od chvíle, kdy jsem s ní mluvil telefonem, jsem si něco prostudoval a promluvil si s pár lidmi. Mallon sem, Mallon tam, myslím, že při jejím zastupování jsem schopen odvést kvalitní práci.”

“Jak to můžete říct, když v téhle oblasti nemáte skoro žádné zkušenosti?” naléhal Hayden.

“Protože zákon je jen jeden, pane Haydene. A já jsem ještě pořád natolik naivní, že se domnívám, že soudní proces by se měl rovnat vypátrání pravdy. A pátrání po pravdě odjakživa patřilo k mým koníčkům.”

Glenn Paris se obrátil k Sarah. “Sarah, podle našeho názoru byste si měla obstarat lepšího právního zástupce a lepší

obhajobu

od

právníka,

řekněme,

mnohem

zkušenějšího, než je tady pan Daniels. Ale má pravdu v tom, že vy jste jeho klient. Rozhodnutí je tedy plně na vás.”

Sarah se podívala na Danielse, který její pohled nevzrušeně opětoval.

“Víte, pane Parisi,” řekla, “sice se v právničině moc nevyznám, ale přesto mám pocit, že pokud bude pan Daniels vystupovat před soudem stejně vyrovnaně jako tady, pak jsem v nesmírně dobrých rukách. Pane Danielsi, Matte nepochybuju, že pokud by bylo zapotřebí poradit se s panem Haydenem nebo jiným právníkem z MCB, že to zaručeně uděláte, nepletu se?”

“V tom případě, pane Parisi,” prohlásila Sarah, “se s klidným svědomím nechám zastupovat právě tímto člověkem!”

“Kristepane!” vykřikl náhle Eli Blankenship, “mám pocit, že už jsem vykoumal, kdo ten náš slavný pan Daniels ve skutečnosti je. Schválně, jestli mám pravdu, Matte. Tři nula v Torontu, žádný aut, nahazování bez jediné opravy.”

“Ale ano, ano,” odpovědět Matt trošičku netrpělivě. “To jsem byl skutečně já. Díky, že si to pamatujete. Ale dneska to už je jen stará historie.”

“Na co že si pamatuje?” zajímala se Sarah.

“Senzace!” pokračoval nadšeně Blankenship. “V životě jsem neviděl údernějšího hráče. Mně to jméno připadalo povědomé hned od začátku.”

“Asi vás zmátl ten “Matt” doplnil Daniels trochu vlídněji. “Jen málo lidí nezapomnělo, že mám i křestní jméno.”

“Hele, vysvětlí mi to někdo? Obhajuje přece mě, nebo ne?”

“Bohužel i já tápu v naprostých temnotách,” zavyčítal Paris.

“Černá kočka Daniels,” vysvětlil Blankenship. “Před deseti lety hrál za Red Sox.”

“Přesněji před dvanácti,” opravil Daniels. “A teď, pokud by vám to nevadilo, vrátili bychom se zpátky k našemu případu, ke kterému… “

“Proč Černá kočka?” divil se Paris.

Daniels si povzdechl. “Paní doktorko Sarah je mi to vážně líto,” řekl. “Dokážu si představit, že ta záležitost pro vás není nijak příjemná a že ve vás vzbuzuje víc než jen obyčejné obavy. Musíte poslouchat, jak je zpochybňována moje kvalifikace, a teď ještě řeči o baseballu, to vás přece nemůže uklidnit.”

“Ale já jsem vážně v pohodě,” ujistila ho Sarah. “Navíc by mě to taky zajímalo.”

“Tak dobře. Pane Parisi, moje přezdívka pocházela z toho, že jsem věřil několika pověrám, jež podle mne určovaly průběh hry.”

“Na hřiště vkročit vždycky pravou nohou,” odříkával Blankenship. “Nikdy se na hřišti neposazovat. Nikdy neházet bez červené stužky uvázané k opasku.”

“Modré,” opravil ho Matt. “Koukám, že jste přes baseball přeborník.”

“No ano, jasně že byla modrá. A jste pořád ještě takový?

Myslím pověrčivý?”

“Hm, já…pořád ještě mě baví rituály a šťastné pověry, jestli se ptáte na tohle. Ale můžete mi věřit, pane Blankenshipe, že v práci mi to nijak nepřekáží. Až budu v soudní síni, budu mít tu stužku uvázanou k pásku vzadu, kde ji sako zakryje. A teď už bychom se mohli věnovat našemu případu. Jak tady výmluvně vyjádřil pan Paris, v sázce je toho hodně. A naneštěstí všechno naznačuje, že náš protivník nás o hodně předběhl.”

“Jak to myslíte?” vyzvídal Paris.

Daniels vytáhl z kufříku papíry s poznámkami.

“Sarah, ten člověk, který vás zásobuje bylinkami a kořínky, se jmenuje pan Kwong?”

“Správně. Kwong TianWen.”

“Takže dnes odpoledne získal pan Mallon příkaz k soudnímu zapečetění obchodu pana Kwonga. Zítra ráno v osm se tam dostaví s lékárníkem, zástupcem z šerifovy kanceláře a bůhví s kým ještě. Chystá se odebrat z obchůdku vzorky a rozjet sled testů, kterými by dal ty vzorky analyzovat.”

“Vy s tím nemůžete udělat nic?” zatvářil se Paris ustaraně.

“Já bych odpověď přenechal tady panu Haydenovi, pane.”

“V tomhle okamžiku nemůžeme, Glenne,” řekl Hayden.

“Prostě nás přechytračili. Paní doktorko, nemáte tušení, jak se Mallon mohl dozvědět o vašem dodavateli tak rychle?”

“Několik možností mě skutečně napadá,” přiznala.

“A?” pobídl ji Paris.

“A myslím, že bych se měla nejdřív na pár místech přeptat, než vyslovím jakékoliv jméno. Navíc v pana Kwonga chovám neomezenou důvěru. Ve svém oboru patří k nejlepším. Čím dříve Mallon tohle vyřídí, tím dříve se dozví, že vlastně nemá v ruce žádný důkaz.”

“Podle mého názoru by u toho měl být i někdo z vaší nemocnice,” řekl Daniels. “Zítra ráno se sejdeme na téhle adrese.” Přes stůl odšoupl k Haydenovi kopii soudního příkazu.

“To nestihnu,” namítl advokát. “Mám stání.”

“A co ty, Eli?” zeptal se Paris. “Ty bys byl jako zástupce přímo perfektní.”

“Myslím, že to zvládnu,” slíbil Blankenship.

“Vynikající. Máš u mě skleničku. Musíme doufat, že Sarah má v tomhle pravdu, Danielsi. Ale pochopil jste už, co jsem vám chtěl říct o Mallonovi? Má za sebou desítky

možná stovky případů zanedbání lékařské péče. Má hromadu spolupracovníků a nenechá kámen na kameni.”

“Ano, ani mě nepřipadá jako úlovek, který jen zaseknete a vytáhnete,” připustil Daniel. “V tom s vámi plně souhlasím.”

“Třeba by nebylo špatné,” vytasil se Hayden s návrhem, “abyste do toho zapojil i svoje partnery. Má pan Hannigan nebo pan Goldstein nějaké zkušenosti na tomto poli?”

Zatraceně, pomyslela si Sarah. Copak oni toho nikdy nenechají?

“Abych se přiznal,” povzdechl si Daniels, “jsem rád, že se o tom zmiňujete.”

“Takže nějaké zkušenosti mají” zaradoval se Hayden.

“To je vynikající. V tomhle případě je spolupráce klíčem k úspěchu.”

“No, pane, ani ne. Víte, on Billy Hannigan nikdy o právničinu nestál, ale žena mu nedala pokoj a musel u ní vydržet. Když mu ale loni manželka utekla s jiným advokátem, vykašlal se na to. Když se mi ozval posledně, pracoval jako diskžokej v rozhlasové stanici v Lake Placid.”

“A co Goldstein?”

Daniels si zamnul bradu a zatvářil se ještě sklíčeněji.

“No,” řekl, “popravdě on si Billy Goldsteina vymyslel.

Než jsem k němu vstoupil do firmy, pracoval sólo, ale svou firmu nazval Hannigan a Goldstein. Asi chtěl přilákat židovské klienty. Už jsem si nechal vytisknout dopisní

papíry s jinou hlavičkou, ale ve Zlatých stránkách jsem tu změnu zapomněl ohlásit.”

“To je krajní nespolehlivost,” reptal Hayden. “Krajní nespolehlivost.”

“Sarah,” obrátil se k ní Paris. “Podle mne vám tento klam dává příležitost znovu přehodnotit svoje rozhodnutí.”

“Pane Parisi, klam je snad trochu silné slovo,”

odpověděla. “Já jsem nezaznamenala jediný pokus o ukrývání pravdy. Podle mne to s panem Danielsem zvládneme dobře i bez pomoci pana Goldsteina.”

“Vřelé díky,” usmál se Matt Daniels. “A teď, pokud jsme všichni stejného mínění, měli bychom odstartovat práci na našem případu. První kolo se koná zítra v osm ráno. Tak se na to připravte.”

“Krajně nespolehlivý,” zaslechla Sarah čísi huhlání.

18.

S výjimkou noční služby byla Rosa Suarezová jediným člověkem v nemocniční kartotéce. Blížilo se půl jedenácté a ona neměla od oběda v ústech. Záda a šíje ji bolely od dlouhého hrbení se nad pracovním stolem. Svým způsobem ji však to nepohodlí těšilo. Už celé dva roky se nemusela věnovat svému úkolu takhle dlouho do noci, už celé dva roky neměla před sebou hozenou rukavici.

Dnes večer dokončí první fázi svého výzkumu. Jak Alberto, tak šéf jejího oddělení už netrpělivě čekají, až se vrátí do Atlanty. Ani jednoho svou zprávou nepotěší.

Prozatím pro ty prapodivné případy DIK nemá totiž žádné vysvětlení. Nicméně jasné jsou dvě věci: z čistě statistického hlediska není pochyb, že všechny tři případy spolu souvisejí.

A s téměř stejnou jistotou lze tvrdit, že pokud příčina těch tragédií nebude určena, budou následovat další.

Ještě jí zbývalo vyhledat si v databance svého ústavu několik údajů a překontrolovat pár předběžných výsledků laboratorních kultur. Pak se pravděpodobně vrátí opět do Bostonu. Prozatím vyhrabala desítky demografických a tělesných shodných rysů mezi trojicí postižených žen, některé možná důležité, jiné příliš obskurní, než aby bylo možné brát je vážně. Všechny měly krevní skupinu A plus a

bydlely do vzdálenosti tří mil od nemocnice. Všechny byly vedeny jako klientky MCB už déle než čtyři roky. U každé z nich šlo o druhé těhotenství. Nejprapodivnější byla skutečnost, že se všechny narodily v dubnu, všechny byly prvorozenci a všechny byly hnědooké pravačky.

Ještě pořád zbývalo ověřit pár údajů, ale prozatím tím nejproblémovějším aspektem jejího zkoumání byla ta prenatální směs přírodních vitaminů, kterou každá z žen dostala od Sarah Baldwinové. Botanička ze Smithsonianu a Rosin přítel z fakulty na univerzitě v Emory už poskytli o jednotlivých složkách předběžná data, ovšem stejně bude zapotřebí podrobnější biochemická zpráva. Rose však instinkt napovídal, že přestože některá ze složek přírodní směsi mohla sloužit jako spolufaktor při rozvíjení oné sebevražedné reakce organismu, celá směs je sama o sobě neškodná. Ovšem nástroji jejího řemesla jsou čísla a pravděpodobnosti, nikoliv instinkt.

“Promiňte, Ramono,” zavolala na noční službu, jejíž stolek stál na opačném konci široké hradby svazků. “Chtěla bych se jen naposledy přesvědčit, že o té skupině, na které pracujeme, už neexistuje víc údajů.”

“Dokumentaci všech pacientek z posledních sedmi let, které sem přišly porodit a potřebovaly transfuzi jste už viděla opravdu už všechny. Paní Suarezová, jestlipak víte, že od svého příchodu sem do MCB trávíte v knihovně víc času než všichni doktoři dohromady?”

“Tomu klidně věřím. No, tohle je prozatím moje poslední noc nad prací. Zítra zamířím do…”

Rosa se uprostřed věty zarazila a zůstala zírat na kartu před sebou. Patřila Alethee Worthingtonové, druhé oběti případu DIK. Rosa její kartu rozpitvala slovo od slova stejně jako karty Constanzy Hidalgové a Lisy Summerové. Ovšem teď její pozornost neupoutalo něco na papíře, ale mezi listy.

Zvedla kartu a pozorně si ji prohlédla z různých úhlů.

“Paní Suarezová, neděje se něco?” zavolala knihovnice.

“Ach. Ano. Všechno je v naprostém pořádku, moje milá. Ramonko, nemáte u sebe náhodou kapesní nůž nebo pilníček na nehty?”

“V kabelce mám nůž švýcarské armády, takže bych měla mít oboje.”

“Výborně. A mohla byste mi ještě jednou přinést ty dvě karty…”

“Summerové a Hidalgové. Já vím. Už vím.”

“Děkuju, Ramonko.”

Rosa použila čočky svých bifokálních brýlí jako lupu a pečlivě prozkoumala roztržené místo v kartě, kde byly stránky navzájem spojeny kovovou sponou. V místě, kde stránkami procházela ramínka spony, trčely nepatrně otrhané kraje papíru. Rosa si ty stránky po obou stranách označila a pak o kousek uvolnila sponu. Poté nejdelší čepelí na švýcarském armádním noži projela pod jedním kovovým ramínkem. Na stůl sletěly dva miniaturní útržky papíru.

Rosa opatrně sebrala kousíčky papíru do obálky a pak se přesvědčila, že stejné útržky jsou i pod druhou polovinou spony. Ty nechala na místě a sponu stáhla tak, jak původně byla. Z karty byly vytrženy stránky pravděpodobně dvě. Za deset minut objevila stejný jev i v kartě Constanzy Hidalgové. I tady nepatrné papírové útržky svědčily o chybějících stránkách.

Karta Lisy Summerové byla ze všech tří zdaleka ta nejtlustší. Než se Rosa přesvědčila, že tady o chybějících stránkách nevypovídá nic, bylo už skoro jedenáct. Položila kartu na hraničku ostatních a poprvé po dvou hodinách se zvedla a protáhla. Význam toho objevu jí ani zdaleka nebyl jasný. Ale i když se karta Summerové zdála netknutá, skutečnost, že nejméně ve dvou ze tří případů DIK někdo změnil zápisy do pacientčiných karet, hrála značnou roli. O

tom nemohlo být pochyb.

Venku zatím ustal liják. Na černém sametovém nebi vykukovalo pár pobledlých hvězd. Rosa cítila, že tímhle náhlým zvratem v událostech do ní vjela nová energie. To její nadšené já by nejraději prosedělo celou noc jako už mnohokrát předtím a prokousávalo se hádankami, dokud se nevynoří ta správná odpověď. Ale teď už jí bylo šedesát a cena za takový výstřelek by mohla být neúměrná. Čekal ji rušný den v Atlantě a navíc si před časným ranním odletem potřebovala sbalit a ukrást aspoň pár hodin spánku.

Zoufale toužila se svým objevem se někomu svěřit, vlastně komukoliv, kdo by posloužil jako vrba a pochválil by ji. Probírat se spolužáky na fakultě své nápady a příval myšlenek, to pro ni na studiích bývalo přímo potřebou.

Ovšem zranění z případu BART zůstávala ještě pořád živá, i když už uběhly víc než dva roky. A právě ta neodbytná bolest Rose nepřestávala připomínat, aby svému okolí nedůvěřovala víc, než je nezbytně nutné. Rosa posbírala své věci, poděkovala knihovnici a slíbila, že co nevidět se do MCB zase vrátí. Pak vyšla z budovy na nádvoří. Dvě ženy zemřely vinou záhadných komplikací a oběma někdo provedl změny v kartě. Rosa pátrala v mysli po jakémkoliv nevinném vysvětlení, ale na žádné nedokázala přijít.

Zajímavá epidemiologická hádanka dostala najednou zlověstný přídech.

Sarah si potřásla rukou s pěti zástupci MCB a každému zvlášť poděkovala za jejich ochotu pomoci jí s obhajobou.

Schůzka, která odstartovala s takovým napjatým a kontroverzním začátkem, nakonec skončila docela uspokojivou dohodou. Všechno nasvědčovalo tomu, že rychlé řešení Graysonovy soudní žaloby spočívá v odhalení dalšího případu DIK u pacientky v závěrečné porodní fázi ať už v MCB nebo v jiné nemocnici který však nebude mít se Sarah nic společného.

Na návrh Matta Danielse se Paris a Snyder pokusí spojit se svými kolegy v celém státě a Blankenship se hluboce

ponoří do studia lékařské literatury. Arnold Hayden přislíbil, že s Danielsem zůstane v kontaktu a Colin Smith vyslovil příslib, že všechny výdaje, které Hayden či jeho lidé budou mít, zaplatí nemocnice. Nakonec se celá skupina dohodla, že proti Jeremy Mallonovi a tisku budou vystupovat jako jednotná fronta. Dokud se nevyvratitelně nedokáže, že Sarah Baldwinová se něčím provinila, bude dál považována za nevinnou. Zítra ráno jako demonstrace jednoty se zapečetění obchodu čínského bylinkáře zúčastní kromě Sarah a Matta i Eli Blankenship.

“Vedl jste si skvěle,” poznamenala Sarah, když Matt sahal po plášti a deštníku. “Podle mého názoru jste tu obtížnou situaci zvládl s klidem a noblesou.”

“Hloupost. Kdybyste mi nepřihrála, už bych byl ze hry.”

“Já na baseball moc nejsem,” usmála se Sarah, “ale neplatí náhodou i tam, že i po přihrání můžete vypadnout?”

Mattův úsměv byl vůbec poprvé spontánní a široký. A Sarah jej připojila k prodlužujícímu se seznamu bodů, jež se jí na tom člověku zamlouvaly.

“Sice pořád ještě netuším, proč pro ten případ vybrala pojišťovna právě mě,” řekl, “ale jsem rád, že to udělala.

Nejsem sice tak kluzký jako většina advokátů, proti kterým jsem zatím vystupoval, ale věřte mi, že jsem bojovník a dokážu vítězit. Pečlivě dělám domácí úkoly a naštěstí jsem mazanější než na první pohled vypadám.”

“Já si starosti nedělám. Namouduši. A kromě toho doufám, že po zítřku budeme moct jít rovnou oslavovat konec vašeho nejkratšího soudního případu. Prozraďte mi ale, jak jste dokázal současně hrát baseball a navíc studovat práva?”

“Víte,” vysvětloval Matt, “byl jsem házeč. Dokázal jsem se soustředit, ale bleskové reakce mi chyběly. Po druhém roce studia na fakultě začali v tisku psát, že nemám sportovní budoucnost, že mi chybí švih a postřeh, a že Red Sox nemají v plánu nechat si mě dál a že další rok už nevydržím. Nakonec jsem těch hanlivých výstřižků měl už takovou hromadu, že mě to donutilo k rozhodnutí otevřít si zadní vrátka. Mimo sezónu jsem tedy začal studovat práva a za osm sezón jsem byl hotový. Celou tu dobu jsem zůstal u Red Sox a dostali jsme se až do Národní ligy a potom i do Mezinárodní, a i po dostudování jsem měl ještě dost páry na další rok plného sportovního nasazení.”

“To je úžasné.”

“Opravím vás, to jsou dvě králičí pacičky, dva tisíce let starý egyptský amulet a ta proslavená modrá stužka, o které se zmínil doktor Blankenship. Plus desítky dalších malých rituálů.”

“Vy těm věcem vážně věříte?”

“Abych parafrázoval větu, kterou Mark Twain kdysi pronesl o Bohu, rozhodl jsem se tomu věřit pro případ, že by na tom přece jen něco bylo.”

“Pověrčivý advokát, který cituje Marka Twaina a hrál v celonárodní lize baseball,” povzdechla si Sarah. “Vás tedy ze všednosti hned tak někdo neobviní.”

“To vás také ne,” upozornil ji Matt. “Páni, už je skoro jedenáct. Slíbil jsem hlídačce dětí, že do té doby budu určitě doma.”

“Prosím?”

Jejich známost byla sice striktně profesionální a Sarah věděla, že Matt je morálně zavázán k tomu, aby to tak zůstalo, ale přesto ji zjištění, že je ženatý, dost zklamalo.

“Mám dvanáctiletého syna Harryho. Většinou bydlí u své matky.”

“Ach tak, chápu.”

“Takže se zítra uvidíme u pana Kwonga?”

“Pokud si troufáte ten obchůdek najít.”

“Už jsem kolem něho projížděl. Říkal jsem vám už přece, že domácí úkoly si připravuju pečlivě. Jedu na Brookline, nechcete svézt?”

“Díky, ale já bydlím na North End a mám tady kolo.

Pršet už stejně přestalo a jízda těsně po bouřce odjakživa patřila k mým obzvláštním potěšením.”

Matt natáhl paži, aby jí potřásl rukou. Pohledy se jim setkaly a na kratičký moment zůstaly do sebe zaklesnuté.

Ale stejně tak rychle oči zas odvrátili.

“Nedělejte si starosti,” prohlásil. “Zvládneme to v pohodě.”

“To já vím. Ale ještě jednu otázku, ano? Před vaším příjezdem naznačil náš právník Arnold Hayden, že většina advokátů by si podobnou předběžnou schůzku domluvila ve své kanceláři. Proč jste to neudělal?”

Matt vklouzl do pláště, do jedné ruky uchopil kufr a do druhé deštník.

“Popravdě řečeno jsem chtěl zapůsobit slušným dojmem na Glenna Parise a jeho lidi, ale především na vás. A moje současná kancelář k těm největším a nejpřepychovějším ve městě rozhodně nepatří.”

“Ach tak, chápu,” řekla znovu.

“A aby to bylo ještě horší, ten můj zatracený partner pan Goldstein tam zaboha nedokáže udržet pořádek. Příště vám možná dám příležitost si tu díru prohlédnout, ale teď se raději běžte trochu prospat. Máme před sebou obtížný den.”

Sarah sledovala, jak Matt odchází k výtahu. Ať už měla obavy ze zítřejšího dění před Kwongovým obchůdkem sebevětší, všechny vybledly před vyhlídkou, že za devět a půl hodiny se opět uvidí se svým právníkem.

“Už jste tady skončili?”

Sehnutá uklízečka trpělivě luxovala a oprašovala chodbu už víc než hodinu a vyčkávala, kdy se Milsapův sál konečně uvolní.

“Ano. Promiňte,” omlouvala se Sarah.

“Ale to je v pořádku, nic se neděje. To je moc pěknej člověk, tohleto. Moc pěknej člověk.” Staré ženě zajiskřilo v očích.

“Abyste věděla,” usmála se Sarah, “přesně to si říkám i já. Ale to jste asi poznala.”

“No ano, děvče, však já nekoukala jen na něj,” pokývla ji stará paní. “Koukala jsem i na vás, jen si nemyslete.”

Sarah se blaženě nadechla sladkého, deštěm pročištěného vzduchu a přešla po nádvoří k místu, kde měla řetězem připevněné kolo. Nádvoří bylo jasně osvětlené a obcházel tam hlídač. Ačkoliv čas od času se vyskytla hláška, že někdo v noci na nádvoří obtěžoval ženu, jednou dokonce i znásilnil, Sarah se to široké prostranství příliš zlověstné nezdálo.

Zahradníci pravidelně vylepovali na bránu plakáty žádající, aby si zaměstnanci nechávali kola pouze na vyznačených místech, ale jelikož ta místa byla od budov příliš daleko, pracovníci a ošetřovatelky, kteří se chystali zdržet v nemocnici až do setmění, si i nadále zamykali kola k železnému zábradlí, lemující schody u většiny budov.

Sarah si své kolo připevnila k nízkému trubkovému zábradlí před budovou chirurgie. Měla to hezky při ruce a to místo bez problémů využívala velice často. Když teď zabočila za roh, překvapila ji neproniknutelná tma. Světlo nad vchodem nesvítilo, což nikdy předtím nezažila.

Zahleděla se do temnoty a učinila jeden opatrný krůček

kupředu a potom druhý. Ke zdi po její levici se tiskl nějaký muž.

Sotva Sarah vytušila jeho přítomnost, ztuhla. Přivřela oči a zamrkala, protože oči si na okolní temnotu ještě nenavykly. Nikde nebylo slyšet ani hlásku. Natáhla uši, jestli zaslechne dech nebo pohyb. Někdo tam byl a blízko.

Přenesla váhu na pravou nohu připravená se odrazit a utíkat pryč.

“Já o vás vím. Co ode mne chcete?” zaslechla náhle vlastní hlas.

Minulo pět nekonečných vteřin…deset.

“Pppprosím, nnnneutíkejte,” zakoktal muž šeptem.

Sarah podvědomě uskočila před hlasem, i když původně mířila směrem k němu. Ze tmy se odloupl muž, černá silueta. Nebyl o moc vyšší než ona a byl velice hubený.

Obrysy jeho hubené tváře rozeznávala Sarah jen stěží.

“Paní ddddoktorko Bbbbaldwinová, já vás hhhhoním už celé dny. Musím s vámi mmmmluvit “

“Sarah, jste to vy?”

Sarah se prudce otočila. Ani ne čtyři metry od ní stála Rosa Suarezová, ale přes roh mohla vidět jen ji a ne muže.

Při zaslechnutí cizího hlasu sebou muž prudce škubl. S

hlavou skloněnou vystřelil podél Rosy a strčil do ní tak prudce, že ztratila rovnováhu a málem upadla.

“Počkejte, prosím!” křikla Sarah.

Jenže to už muž přebíhal trávník na nádvoří a v plné rychlosti se řítil k hlavní bráně. S divoce bušícím srdcem se Sarah vrhla k Rose. “Nestalo se vám nic?”

“Myslím, že ne.” Rosa ztěžka oddechovala a přes prázdné nádvoří se ohlédla ve směru, kterým ten muž zmizel. Zalapala po dechu. “Kdo to vlastně byl?”

“Vůbec nevím. Zavolal mě jménem a tvrdil, že se mnou musí mluvit. Když jste se ozvala vy, okamžitě utekl.”

“To je zvláštní.”

“Strašně koktal, nepamatuju se, že bych podobné koktání už někde slyšela. A tvrdil, že za mnou chodí už několik dní. Víte, když tak o tom přemýšlím, mám dojem, že jsem ho skutečně už několikrát zahlédla. Jezdí v modrém voze, zahraničním, nejspíš to bude honda. Propána, to ale bylo šeredné! Nechápu, proč jsem ihned nevzala nohy na ramena. Ještě teď se celá třesu.”

Rosa uchopila Saražiny dlaně do svých. Téměř okamžitě se jejich třas zmírnil. Sarah odemkla kolo a obě ženy pak pomalu zamířily k hlavní bráně. Sarah kolo vedla.

“Omlouvám se, že jsem vás na večerní schůzce nemohla podpořit,” ozvala se Rosa. “Jak to dopadlo?”

“Podle mě docela slušně. Lisin advokát si sehnal soudní příkaz k prohlídce obchodu mého bylinkáře a k odebrání vzorků.”

“Dělá vám to starosti?”

“Vlastně jsem ráda, že k tomu dojde. Čím dřív se provede analýza těch vzorků, tím dřív ten právník pochopí, že já na tom všem vinu nenesu.”

Rosa se zastavila a zadívala se na ni. Sarah bylo jasné, že jí něco vrtá hlavou něco, o čem by si se Sarah ráda promluvila.

“Sarah, já…já bych byla moc ráda, kdybyste mě mohla doprovodit domů,” řekla nakonec. “Přespávám jen pár bloků odtud. Chtěla bych vám vysvětlit, proč jsem své názory a pocity nechtěla na vaší schůzce ventilovat.”

“To ale není zapotřebí.”

“Nelíbí se mi, že vás sledují. Myslím, že jsem objevila něco velice důležitého, obzvlášť jestli tahle příhoda má skutečně něco společného s celým případem.”

“Pokračujte.”

“Nejdřív bych vám snad měla říct, že ve své vlasti, na Kubě, jsem pracovala jako lékařka.”

Sarah uchváceně poslouchala stručnému a přitom barvitému líčení životního osudu Rosy Suarezové. Jako politický emigrant z Kuby prošla několika uprchlickými tábory s pouze minimální znalostí angličtiny a s bolestným vědomím, že neexistuje způsob, jak doložit svoje vzdělání a lékařský titul. Po řadě podřadných zaměstnání se jí podařilo projít konkursem a získat úřednické místo ve SKN. Její manžel, doma básník a profesor, pracoval až do svého nedávného odchodu do důchodu jako knihvazač.

Během několika let vynesla Rose její inteligence i lékařské zkušenosti místo epidemiologa. Několik jejích úspěchů, hlavní role při objevení původce epidemie legionářské nemoci ve Filadelfii a nalezení souvislosti mezi zvýšeným počtem smrtelných případů leukémie a řekou v Texasu kontaminovanou radioaktivním odpadem bylo známo i Sarah. Potom, na vrcholu její kariéry, poslali Rosu vyšetřit příčiny neobvyklé bakteriální infekce, která se rozšířila v jistých čtvrtích San Franciska. Zárodky stačily zahubit značný počet lidí s oslabeným imunitním systémem nebo trpících jinou chorobou.

Údaje, které sbírala déle než rok, včetně tisícovek rozhovorů a stovek laboratorních kultur, napřáhly obviňující ukazovák přímo na vojenské kruhy Spojených států. Rosa tvrdila, že armáda používá k testování vzdušných proudů pro případ biologické války bakteriální materiál, který je podle vojenských odborníků biologicky neaktivní, ale není dostatečně ověřen. Jelikož šlo o obvinění poměrně delikátní povahy, Rosa se o svém podezření nezmínila nikomu, dokud neměla v ruce skálopevné důkazy. Jenže někdy během jejich shromažďování se zřejmě uřekla před nesprávnou osobou.

Kongres jmenoval tým epidemiologů a výzkumných pracovníků se zaměřením na infekční choroby, jenž měl zhodnotit její práci a závěry. Tým však zjistil, že Rose scházejí základní údaje a výsledky základních a nezbytných testů. Počítačový program, který Rosa sama sestavila,

fungoval chybně, případně vůbec ne. Pravděpodobnostní výpočty nepodpořily její hypotézy. Laboratorní technici popřeli, že by kdy jen okem zahlédli vzorky, o kterých se zapřísahala, že jim je poslala. Nakonec došlo k nejhoršímu, protože jeden z odborníků docela snadninko a bleskově vystopoval původce bakteriální epidemie v jedné skládce na okraji města. Šéfové soukromé laboratoře zodpovědní za chybu v likvidaci odpadu svou chybu bez odkladu přiznali.

Dostali sice soudem uloženou pokutu, ale zanedlouho se Rosa dozvěděla, že armáda jim zadala rozsáhlé zakázky.

“Takže,” dokončila, “skládku vyklidili a pochopitelně začal klesat i počet onemocnění. Mě uložili takříkajíc do naftalínu a pro tenhle úkol mě vytáhli jedině proto, že nikdo jiný nebyl náhodou po ruce.”

“Takže oni sabotovali vaši práci! To je k nevíře!” žasla Sarah. “Promiňte, samozřejmě, že tomu věřím.”

“No, aspoň už chápete, proč si od všech, kdo jsou zapleteni do tohoto případu, udržuju odstup včetně vás.”

“Prosím vás, Roso, kvůli tomu se netrapte. Prostě jen pokračujte ve své práci.”

“Zítra ráno se na nějakou dobu vrátím do Atlanty.

Všechen výzkum je teprve v počáteční fázi. Narazila jsem však na pár věcí, které mě znepokojily, a chtěla bych vás varovat.”

“Mě?”

“Ne, tohle nemám na mysli,” popleskala ji Rosa konejšivě po rameni. “Popravdě se vám už několik dní chystám říct, že všechno ukazuje spíš na infekci než na toxin či jed. Jenže…jenže já nerada předem mluvím o své práci s kýmkoliv.”

Došli ke dveřím starého domu ve viktoriánském stylu, kde Rosa bydlela.

“Tak před čím mě varujete?”

“Sarah, vy jste laskavý a obětavý člověk a svému povolání děláte čest. Chápu, kolik bolesti vám ty útoky na vás působí. Nerada bych zacházela do podrobností, ale mám důvody věřit, že někdo se mi snaží zabránit odhalit v tomto případě pravdu. Za předpokladu, že tím člověkem nejste vy a já se rozhodla věřit, že ne, pak musíte být nesmírně opatrná, komu můžete důvěřovat a komu se smíte s čím svěřit.”

“Ale to…”

“Prosím vás, Sarah. Tohle všechno vám vypovědět nebyl pro mne lehký úkol. Až uznám za vhodné, povím vám toho ještě víc. Mezitím mě čeká ještě hromada práce a vy se musíte připravit na svoji obhajobu.”

Sarah si povzdechla. “Asi budete mít pravdu. Já jsem to určitě nezavinila.”

Rosa ji opět pohladila po paži. “Tohle já vím, moje milá. Mějte se mnou trpělivost a buďte na sebe hodně, hodně opatrná.”

Sarah počkala, dokud epidemioložka nezmizela v domě.

Pak se pomalu rozjela směrem k centru. Chvíli se usilovně snažila pročistit si hlavu, ale když se jí to nepodařilo, snažila se soustředěně přemýšlet o novém advokátovi a tom zvláštním koktajícím mužíkovi. Ale přes všechno úsilí se jí myšlenky nepřestávaly vracet k podivnému varování Rosy Suarezové.

Mějte se mnou trpělivost a buďte na sebe hodně opatrná.

Sarah si nakonec přiznala, že pokud ji ta žena hodlala vyděsit, pak se jí to podařilo přímo dokonale.

19.

Obchůdek bylinkáře Kwong TianWena zabíral přízemí a suterén rozpadajícího se cihlového činžáku. Sarah věnovala svému vzhledu i výběru oblečení netypickou péči a v sedm patnáct vyšla z bytu, aby těch pár kilometrů mezi North End a čínskou čtvrtí urazila pěšky. Z jednání s Jeremy Mallonem měla trochu strach a ještě pořád se nestačila úplně vzpamatovat z toho děsivého setkání s koktajícím mužem a z podivného varování Rosy Suarezové. Ale ráno bylo svěží a neobvykle jasné a Sarah cítila, jak se jí nálada vylepšuje díky vyhlídce, že připravovaný krok zbaví její bylinný přípravek všeho podezření a že se navíc uvidí opět s Mattem Danielsem.

Kwonga znala ještě z dob svého působení v Ettingerově institutu a po svém návratu z lékařské fakulty se na něho přeptala u pár členů bostonské holistické společnosti. Pořád ještě byl uznávaný za skvělého odborníka. I tak si s ním nejprve dvakrát sama promluvila a teprve potom se definitivně rozhodla vybrat ho za svého dodavatele. Kwong sice anglicky téměř nemluvil, ale Saražina kdysi plynná čínština byla ještě pořád natolik slušná, aby jí umožnila domlouvání jejích požadavků. Když bylo náhodou přece jen zapotřebí tlumočníka, zaťukal Kwong hůlkou na strop,

případně jí zabušil do určité trubky ústředního topení, a do jedné či dvou minut se objevilo jedno z jeho v Americe narozených vnoučat.

Na Sarah učinily starcovy znalosti úžasný dojem a navíc ji přitahoval jeho nezdolný optimismus. Pochopitelně nacházela i nepřehlédnutelné podobnosti jak fyzické tak i metafyzické mezi ním a Louisem Hanem. Všechno ji nutilo k přesvědčení, že v Kwongovi vidí aspoň část svého učitele, který se však bohužel takového věku nedožil.

Zpočátku si chodila Sarah vyzvedávat své objednávky osobně, ale jak se její povinnosti stážisty rozrůstaly, nechala si je donášet. Teď si zřejmě poprvé uvědomila, jak moc jí ty návštěvy v obchůdku chyběly. Smutně si pomyslela, že to zesláblé pouto s Kwongem byl další bod na seznamu ztrát zaviněných její stáží.

Obchůdek byl za Kneelandem v úzké uličce, která téměř připomínala obyčejný průchod. Když Sarah zahnula za roh, uviděla před domem stát starce a Debbie, jednu z jeho vnuček. Podivila se, proč ti dva nejsou uvnitř, ale pak si povšimla žluté stužky křížem krážem natažené ve dveřích a v oknech. S bolestí si představila Kwongovo ponížení a údiv, když se nějaký šerifův zástupce či policista vytasil se soudním příkazem zapečetit obchod.

“Dobrý den pane Kwongu,” pozdravila v kantonštině.

“Dobrý den, Debbie. Je mi to strašně líto.” Ukázala na žluté stužky.

Kwong nad její omluvou jen mávl sukovitou rukou, ale Sarah poznala, že je rozrušený. Náhle jí došlo, že se navzájem neviděli nejmíň rok. Šedobílou bradku měl nepěstěnou a pod spodním rtem potřísněnou od nikotinu.

Župan z modrého hedvábí zřejmě jediný oděv, v němž ho kdy viděla byl prodřený a vybledlý. Že by tolik zestárl, nebo se na něho předtím prostě dívala mladšíma a naivnějšíma očima?

“Co sem dali ty pásky, stojí před obchodem policajt,”

stěžovala si Debbie. “Je schovaný v téhle uličce a přišel nám říct, že chtějí mít jistotu, že na ty stužky nikdo ani nesáhne.

Co to má znamenat?”

“Ale nic, Debbie,” uklidňovala dívku Sarah. “Než se naděješ, bude zas všechno v pořádku. Jen mě mrzí, že si to s dědečkem musíte protrpět.”

Stařec byl křehounký, až z toho běhal mráz po zádech.

Sarah se v duchu modlila, aby si Malion se svými lidmi prostě nabral všechny vzorky, které potřebují, a ihned odešel. Jakmile by chtěli Kwonga nějakým způsobem dráždit, musí ho Matt za každou cenu ochránit. Právě se s pomocí Debbie chystala Kwongovi celou situaci objasnit, když se na vzdálenějším konci uličky vynořil Matt. Vedle něho si to rázoval Eli Blankenship a zuřivě gestikuloval rukama, jako by řešil obtížný problém. Sarah se při pohledu na něho ulevilo. V celé MCB neexistoval bystřejší mozek

ani víc imponující fyzický vzhled. Matt byl slušně urostlý a statný, ale vedle profesora vypadal útlý jako chlapec.

S Debbiinou pomocí představila oba muže Kwongovi.

Bylo jasné, že bylinkáře ani trochu nezajímají, že si přeje jediné, aby ho všichni nechali na pokoji.

Matt starci ihned Sarah, Blankenshipa i sebe omluvil a odvedl je na opačný chodník

“Ví ten strejda vůbec, co se děje?” zeptal se.

Sarah pokrčila rameny.

“Je strašně chytrý,” odpověděla. “Mám podezření, že má proklatě dobré ponětí, co to má znamenat. Nejsem si však jistá, jestli pochopil, že to má co dělat se mnou a ne s ním.”

“Podle mne vypadá, jako by cucal opiovou dýmku častěji než je zdrávo.”

“No a co? Opium je součást jejich kultury. Máte tušení, kde se zdržel Mallon?”

“To nemám, ale počítal jsem předem, že se opozdí. Je to starý právnický trik, kterým tu druhou stranu vynervujete a naštvete. Přetrval v právnické praxi celá staletí, protože skutečně funguje.” Odkormidloval je nazpět ke Kwongovi a děvčeti.

“Debbie,” řekl vlídně, “prosím vás, omluvte nás dědečkovi, že jsme se mu takhle vnutili a vyřiďte mu od nás, že mu všechny nepříjemnosti a případnou škodu vykompenzujeme.”

Děvčeti, oblečenému do pytlovitých džínsů a trička, mohlo být tak třináct. Mělo nezajímavou tvářičku a vlasy ostříhané na ježka. Sarah užuž chtěla Mattovi doporučit, aby volil prostší slovní zásobu a vyhnul se slovům typu kompenzovat, když dívenka spustila střelhbitou čínštinou překlad Kwongovi. Starý muž reagoval pouze odfrknutím a zamítavým mávnutím ruky.

“Říká, že je mu potěšením posloužit vám a že není vaší povinností mu cokoliv platit,” vyložila starcova gesta Debbie.

V té chvíli přibrzdil u obrubníku lincoln. Sarah se obrátila ke Kwongovi, aby ho uklidnila ohledně nově příchozích.

“Ten obtloustlý chlápek je šerif Mooney,” slyšela Matta vykládat Elimu, “a ten vysoký chlápek není to náhodou ten z televize, jak inzeruje přípravek na hubnutí?”

Sarah tichounce zasténala a podívala se k autu. Peter Ettinger, urostlý a rovný, trčel nad Mallonem a šerifem a úzkou uličkou hleděl přímo na ni. Dokonce i v tom bledém nepřímém ranním světle vypadaly jeho vlasy jako stříbrné.

“Ty hajzle,” zašeptala si tiše. To je tedy ten Mallonův svědek na expertizu.

Kwong se nyní tvářil trochu zmateně. Sarah se ho lehce dotkla. Pak ucouvla a sledovala, jak se obě dvojice mužů k sobě blíží k vzájemnému představení jako sokové se

sekundanty před soubojem. Okamžik, kdy Matt vztáhl paži, aby potřásl Peterovou rukou, si uložila do paměti navždy.

Městský šerif, šéflékař z MCB, Peter, Matt, nic nechápající stařičký Číňan, předčasně zmoudřelá dospívající dívenka. Celá ta záležitost náhle získala téměř karnevalovou atmosféru. Za pár minut, až se jich všech osm probojuje do Kwongova krámku, začne být všechno ještě absurdnější.

Obchůdek byl nacpaný k prasknutí, nikde žádné oficiální uličky. Osm lidí bude hodně nad kritickou mez.

Matt odvedl soupeře k místu, kde stála Sarah. Peter si dopřál ten luxus nechat se jí představit. Nabídl jí ruku, ale ona ji odmítla stisknout.

“Vida,” poznamenal. “Jak se zdá, zavařili jsme si krapet kaše.” Jeho chytrácký výraz se velice podobal výrazu, s jakým jednal se Sarah ten poslední společný hrůzyplný den ve své kanceláři.

“A jak se zdá, jsme ještě namyšlenější a protivnější, než jsme bývali předtím,” odsekla.

Tohle už není to vyjevené dítě, které sis tehdy přivedl z džungle, Petere, pomyslela si. Pokud takhle usiluješ o boj, pak tě nezklamu.

“Vy dva se znáte?” podivil se Matt.

“Paní doktorka pro mě kdysi pracovala,” vymluvil se rychle Peter.

“Dřela, to by byl mnohem výstižnější výraz, Matte. Ne snad, že bych se tím chlubila, ale my dva spolu žili celé tři roky, než se mi konečně otevřely oči a já s tím praštila.”

“Spolu žili!” vykřikl Matt. “Mallone, co to má kčertu znamenat?”

Na vteřinku či dvě, které uběhly před Mallonovou odpovědí, Sarah spatřila v jeho očích nedozírný úžas. Takže Peter mu to neprozradil! Ten hajzl se jí tak zoufale chtěl pomstít, že o jejich minulém vztahu neřekl ani slůvko!

“On…echm pan Ettinger nám pomůže s naším případem,” zajíkl se Mallon. “My…my jsme opravdu neměli v úmyslu, aby vystoupil před soudem. Slouží nám čistě jen jako poradenský odborník.”

“No, to jsem si myslel, že za autora odborné expertizy si dokážete najít někoho jiného než odkopnutého nápadníka,”

ušklíbl se Matt. “Nemám rád, když mi někdo tak usnadňuje práci. Půjdeme tedy dovnitř a odbydem si to co nejrychleji, nemyslíte?”

Mallon neodpověděl. Z jeho kamenného výrazu však bylo zřejmé, že Matt trefil hřebíček na hlavičku.

“No to je skvělé,” zašeptala Mattovi Sarah. “A teď se, moc vás prosím, postarejte, ať si Mallon nevylije vztek na panu Kwongovi.”

Žluté stužky byly přestřiženy a soci, vedení Kwong TianWenem a jeho vnučkou vpochodovali postupně do bylinkářova krámku. Jako maškaráda, říkala si v duchu

Sarah. Každému z přítomných by bylo možné přisoudit klasickou operetní roli a sehrát tak nenáročné černobílé představení, kde zlo křičí o svých sklonech už na dálku a dobro tiše a ohleduplně čeká, až přijde na řadu, protože ví, že se dočká. Uvnitř si Sarah se škodolibým zadostiučiněním povšimla, že nízký trámový strop nutí Zlosyna k trvalému předklonu.

Obchod byl ještě přecpanější a voňavější, než jak Sarah pamatovala. Odevšad visely svazky sušeného rákosu a suché květy, a mezi nimi stály soudky plné kořínků, nejrůznějších mletých směsí, rýže a listí. Prosklená stará skříň a police vzadu u stěny byly přecpané sklenicemi nejrozmanitějších velikostí, tvarů a obsahů. V jedné z nich byli sušení štíři, v druhé obrovští brouci. Ve vedlejší úhoř v konzervační tekutině. Několik sklenic mělo čínsky nadepsané nálepky, ale většina byla zcela bez označení.

Dvě poněkud pocuchané dlouhosrsté kočky, jedna čistě bílá a druhá černá jak saze z komína, se ospale choulily v koutě. A jako totem, či možná jako vykřičník, stál uprostřed toho chaosu drátěný stojan plný sáčků a lahviček s hotovými bylinnými přípravky.

“Mám dojem, že kdyby sem napochodovali od soudu, moc by to naší věci neprospělo,” zašeptal Blankenship.

“Doufejme tedy, že k tomu nedojde,” odpověděla Sarah.

“Nuže, pane odborný poradce, jaký teď zvolíte postup?”

zeptal se Matt.

Mallon, který si zřejmě vůbec neuvědomil, že jeho světlý oblek se otírá o tlustý a zaprášený snop sušených slunečnicových stvolů, se rozhlédl po obchůdku pohledem, který byl divadelně pomalý a pohrdavý. Očividně byl zas ve své kůži.

“Máme s sebou seznam ingrediencí preparátu doktorky Baldwinové,” oznámil konečně. “Postupně si je vyžádáme.

Když bude třeba, může nám tlumočit vnučka tady pana Kwonga. Každý vzorek bude rozdělen do dvou označených sáčků. První zapečetí šerif Mooney a pečeť podepíšete svými iniciálami vy nebo doktorka Baldwinová. Druhá část vzorku bude vyhodnocena panem Ettingerem, který si výsledky svého pozorování zapíše. Ještě v průběhu dneška pověříme tým botaniků a chemiků, aby každý vzorek určili a charakterizovali vědecky. Máte snad proti tomuto postupu námitky, kolego?”

“Sarah, Eli, máte nějakou námitku?” zeptal se Matt.

“Jako zástupce Medical Center of Boston bych ty vzorky rád prozkoumal také,” prohlásil Blankenship.

“Vyznáte se v léčivých bylinách?” zeptala se Sarah.

“No, trochu ano.”

Jeho poloúsměv naznačoval, že stejně jako v mnoha jiných oblastech jeho trochu znamená tolik, co z jiných činí odborníky.

Kývnutím k sobě přivolala Blankenshipa i Matta.

“Něco bych měla vysvětlit,” zašeptala.

“Nám nebo všem?”

“Raději všem.” Neklidně si odkašlala.

“Ale buďte opatrná,” varoval ji Blankenship.

“Nezapomínejte, že to jsou nepřátelé.”

“To je mi jasné. Pane Mallone, než s těmi testy začnete, ráda bych vysvětlila, že recept na svou vitaminovou bylinnou směs jsem s sebou přivezla z jihovýchodní Asie.

Byl napsán čínsky vynikajícím léčitelem a bylinkářem. Mám tady kopii jeho verze. Podle toho receptu pan Kwong připravoval byliny, které jsem pak rozdávala. Některé z názvů rostlin na vašem seznamu tedy na tom, který dostávaly moje pacientky jsou moje nejpřesnější odhady anglických ekvivalentů kořínků a bylin, které používá.”

“Pokud jsou oba seznamy řazeny stejně a pokud vy i pan Kwong prohlásíte, že pacientkám jste skutečně rozdávala jenom to, co jste si objednávala u něho, v odlišnosti názvů nevidím žádný problém. Až to bude nutné, tak nás pan Ettinger se svými spolupracovníky seznámí s vědeckými názvy a chemickým složením jednotlivých bylin.

Ale přesto bych si kopii toho čínského receptu také vzal.”

Debbie to všechno překládala panu Kwongovi a podala mu seznam. Sarah si byla jistá, že stařec umí všechny složky vitaminové směsi nazpaměť, ale kdyby Mallonovi poskytla právě tuhle informaci, neposloužila by si tím ani v nejmenším.

“Tak dobře,” přikývl Mallon. “První je na řadě

orientální ginseng.”

“Panax pseudoginseng,” zaslechla Sarah, jak si pro sebe šeptá Blankenship.

Debbie dědečka požádala, ať pokračuje dál. Bylinkář trochu netrpělivě přikývl a potom s jediným zběžným pohledem na Sarah vytáhl zpod pultu velikou sklenici hnědých úlomků jakési rostliny. S pomocí odřené kovové naběračky naplnil dva igelitové sáčky. Sarah se podepsala na pečeti jednoho z nich a podala ho Mattovi, který sáček předal šerifovi. Druhý sáček putoval nejprve k Blankenshipovi a poté k Peterovi. Blankenship zkontroloval obsah pouze bleskově, ale Peter k němu čichal, ochutnal kousek a promnul jej i mezi prsty. Potom po několikerém hm, které podle Sarah nemělo jiný smysl než ji rozčílit, uložil vzorek jedna do svého kufříku.

Druhým bodem seznamu byl jakýsi kořen, s nímž se uskutečnila tatáž procedura, stejně jako s bodem tři, jejž Sarah ve svém letáčku vedla pod názvem měsíční drak.

“Jde ve skutečnosti o hoblinky z kůry medarového stromu,” vysvětlila Sarah. “Endemicky se vyskytuje na Jávě, ale občas i v jižní Číně. Je skvělý pro zažívací a žaludeční potíže. Úžasně potlačuje ranní nevolnost.”

Při řeči si Sarah povšimla, že šerif Mooney začíná soustředěně nakukovat do jedné ze skleněných nádob. Byla na nejvyšší polici za několika většími sklenicemi. Sarah se natáhla, aby spatřila, co muže zákona tak zaujalo, a právě se

na tu skutečnost chystala upozornit Matta, když tu Kwong začal divoce mávat rukama a zběsile křičet.

“Ne, ne, ne!” řval a ve tváři měl výraz hněvu i nevíry.

“Ne, ne, ne!”

Téměř hystericky se obrátil na svou vnučku a zuřivě ukazoval na dvaapůlitrovou sklenici se vzorkem, který právě nabíral, na seznamu to byl bod číslo čtyři. Sarah od starce ještě nikdy neslyšela takový křik, ovšem ten zděšený a zoufalý pohled v jeho očích znala důvěrně. Často jej vídala v očích své matky, když krutá Alzheimerova choroba nezadržitelně postupovala. Něco tu bylo v nepořádku, v zatraceném nepořádku!

20.

“Debbie, co se vlastně děje?”

Děvče, které se bez úspěchu pokoušelo starce uklidnit, jen bezmocně potřáslo hlavou.

Sarah popadla malou židli s opěradlem z bambusu a pomohla starce usadit. Kwong nepřestával na Debbie a na všechny přítomné křičet kulometně rychlou kantonštinou.

Sarah k němu přiklekla a hladila ho po hlavě tak dlouho, dokud se opět nezačal uklidňovat.

“Vůbec netuším, co to má znamenat,” stěžovala si Debbie. “Nabíral bylinky a sypal je do sáčků a všechno bylo fajn. Pak najednou z té sklenice kousek ochutnal, přičichl k ní a začal takhle křičet. Mám o něho strašný strach. Určitě mu není dobře.”

Kwongova pleť, která byla sama o sobě zsinalá, se Sarah zdála ještě bledší. Podvědomě mu zkontrolovala pulz na zápěstí. Na okamžik myslela, že srdce mu zdivočele buší, ale pak si uvědomila, že to cítí vlastní tep v konečcích prstů.

Bylo jasné, že význam tohoto zvratu v událostech už zaregistrovala její autonomní nervová soustava, a to dříve než její vědomí. Údiv…zjevný omyl…hysterická reakce.

Tohle bylo poslední, co by od svého bylinkáře čekala. Ale

opět si musela připomenout, že Kwong už není tím člověkem, na jakého se rozpomínala.

“Pane doktore, myslíte, že je v pořádku?” obrátila se na Blankenshipa,

“A co si myslíte vy?” opáčil.

Sarah si skousla spodní ret a přikývla.

“Prostě nedokážu pochopit něco, co se tady děje.”

“No a co se tady děje?” naléhal Mallon. Sarah se k němu otočila jako vylekaná kočka. “Začíná se mu dělat špatně, to se děje!” utrhla se. Pak se zhluboka nadechla a mocí se snažila uklidnit. “Promiňte, nechtěla jsem na vás být nezdvořilá. Poslyšte, potřebovala bych si promluvit s panem Danielsem a pan doktor Blankenship by měl pana Kwonga raději vyšetřit.”

Mallon se vzdálil, zatímco Sarah se šeptem radila se svým advokátem. Mezitím Eli Blankenship změřil Kwongovi tep, zkontroloval reakci zorniček a barvu nehtů a poslechl si jeho křečovitý dech.

“Tak fajn,” souhlasil Matt, když Sarah domluvila. “Věc se má tedy takhle: čtvrtá bylinka na seznamu má být odrůdou heřmánku. Pan Kwong je zřejmě rozrušený, protože ve sklenici nenašel obsah podle svého očekávání.”

“No tak, co je?” zeptal se Mallon s dravčí dychtivostí.

“Je ta věc vůbec na seznamu? Debbie, zeptejte se ho, oč vlastně jde. Zeptejte se ho, jestli to přidával do směsi pro doktorku Baldwinovou!”

“Debbie, ne abyste se na něco podobného ptala!”

zakázal Matt. “Proboha, Mallone! Co to vyvádíte? Eli, jak to s ním vypadá?”

“Potřeboval bych stetoskop,” postěžoval si Blankenship.

“Podle mě je v pořádku, ale jistý si nejsem.”

Kwong se mezitím trochu uklidnil, ale byl zřejmě ještě v šoku. Seděl s dlaněmi opřenými o kolena, civěl na sklenici a potřásal přitom hlavou.

“Debbie, máte doma maminku?” zeptala se Sarah.

“Možná bychom ho měli odvést nahoru a uložit do postele.”

“Doma není vůbec nikdo,” odpovědělo děvče, “ale já na něj můžu dohlídnout sama. Možná bych mu měla přinést kapku čínského vína, to má strašně rád.”

“Ještě chvíli!” vložil se do hovoru Mallon. “Rád bych na svoje otázky konečně dostal odpovědi.”

“Běžte se vycpat, kolego!” okřikl ho Matt. “Tenhle mejdan je u konce!”

Peter, který si bylinu prohlížel, si teď odkašlal, aby k sobě upoutal pozornost.

“Možná se pletu,” prohlásil tónem, který prozrazoval, že si je stoprocentně jistý opakem, “ale podle mého soudu jde o bylinku jménem noni. Latinsky se jmenuje Morinda citrifolia. Obklady z ní se na tichomořských ostrovech dávají na nadměrně krvácející rány, odvar se pije při regulování menstruačního krvácení a abnormálního krvácení vnitřního. Je nesmírně účinná, nesmírně silná.”

Význam Ettingerova tvrzení, pokud bylo správné, došel z přítomných každému. Účinná bylina podporující krevní srážlivost byla Kwongem TianWenem omylem použita místo heřmánku. Mallon si na Peterovi vyžádal co nejrychlejší biologickou a chemickou zprávu. Matt Mallona okřikl, ať se krotí. Blankenship uklidňoval Kwonga a vyptával se ho, jestli se cítí dostatečně silný na to, aby pokračovali. Sarah se ptala Debbie, jestli by jim nemohla donést dědečkovy léky, aby podle nich odhadli, jaké má asi zdravotní potíže.

Zmatku a hluku učinil rázně přítrž šerif Mooney.

“Omlouvám se vám, lidi!” řekl hlasitě. “Mám v kanceláři schůzku, kvůli které se musím vrátit. Ale ještě před mým odchodem nám tady pan Kwong bude muset vysvětlit ještě něco.” Obrátil se k Blankenshipovi. “Pane doktore, je panu Kwongovi natolik dobře, aby se mohl natáhnout a podat mi tu sklenici? Tu s tím hnědým práškem.

Tam vzadu. Úplně na konci police.”

“Pokud to je skutečně důležité, tak…”

“Počkejte,” zasáhl Matt. “Šerife, co tím sledujete?

Nemáte právo takhle toho starce šikanovat!”

Mooney, kterému přes opasek viselo tlusté břicho, namířil na advokáta tučný ukazováček.

“My jsme se v životě nepotkali, Matte,” pravil, “i když mám dojem, že vás znám. Házet jste uměl dobře. Abyste věděl, při tom slavném zápase v Torontu jsem seděl na

tribuně. Ale i tak si od vás nenechám kázat, na co mám a nemám právo!”

“Jenže…”

“Zvlášť když nemáte pravdu.” Šerif vytáhl z náprsní kapsy kus papíru a podal jej Mattovi. “Tenhle příkaz vydal soudce John OBrien včera odpoledne. Na jeho základě mám povolen přístup do tohodle krámku a odebrání všech vzorků podle vlastního uvážení.”

“Na jakém základě ten příkaz vydali?” zeptal se Matt.

“Na základě anonymního telefonátu, který na protidrogové lince toho Číňana označil za překupníka s drogami. Ten příkaz jsem si nechal vystavit jen tak pro jistotu. Nechtěl jsem ho vytahovat, dokud si toho bylinkáře krapet nepřeklepnu. Ale dřív jsem dělal v protidrogovém a opium poznám na první pohled. Podle mého soudu je v té schované sklenici přesně ono.”

Kwongova angličtina, jakkoliv omezená, zřejmě slovo opium obsahovala. Starcovo rozčilení začalo znovu narůstat.

“Opium ne! Moje ne!” křičel do stakatových vět v kantonštině.

Sarah v jeho tváři nečetla jen údiv a zmatek, ale i ryzí děs.

“Kčertu, Mooney!” vybuchl Matt. “Copak nevidíte, že starý pán není ve stavu překousnout něco takového?”

“Slečno, mohla byste dědečka požádat, aby mi tu sklenici podal?” trval na svém šerif.

Matt vztekle drapl skleněnou nádobu z horní police a s prásknutím ji postavil na stůl.

“To ji vážně potřebujete tak nutně? Tak tady ji máte! Co vy jste proboha za policajta, když dokážete takhle jednat se starým člověkem před očima jeho vnoučete?”

“Jsem policajt, co nesnáší kšeftaře s drogami, ať už jim je kolik chce.”

V tu chvíli se Kwong, který až dosud nepřestával křičet a máchat hůlkovitýma rukama, naráz utišil. Dech měl najednou namáhavý a chrčivý a obličej se mu zabarvil do nachova.

“Dědečku!” vykřiklo děvče.

Sarah a Eli pochopili situaci téměř současně. Akutní pulmonární edém selhání srdce. Bleskově uložili Kwonga na podlahu. Křečovitě lapal po dechu, slyšitelně sípal a dýchal nejméně dvakrát rychleji, než je normální. Bránil se každému pokusu uložit ho na záda.

“Sežeňte sanitku!” přikázal Blankenship, ale neobracel se tím na nikoho konkrétně. “Sarah, vy se s ním dorozumíte?”

“Trochu.”

“Klekněte si k jeho hlavě a ze všech sil se ho snažte uklidnit. Musíme získat čas, než sem dorazí záchranka s kyslíkem a morfiem.”

Sarah otřela starému bylinkáři ručníkem čelo a tváře zalité potem. Šeptala mu přitom konejšivě do ucha a třela

mu šíji. Kyslík a morfium, říkala si v duchu. Kyslík a morfium.

“Pane doktore,” oslovila Blankenshipa. “Opium.”

Profesor to okamžitě pochopil. Náhlá srdeční slabost i kdyby šlo přímo o infarkt často dramaticky reagovala na narkotické přípravky. Morfium byla jen jedna možnost z několika. A morfium je chemický derivát opia.

“Máme jistotu, že v té lahvi je to skutečně opium?”

zeptal se.

Sarah Kwongovi opět otřela mokré čelo. Barva jeho obličeje byla jedním slovem příšerná. Bylo docela možné, že ještě před příjezdem záchranky u něho dojde k úplné srdeční zástavě.

“Debbie, pojď sem, rychle,” požádala. “Nesmíš se bát.

Potřebujeme, abys nám pomohla. Zeptej se svého dědečka, jestli v té sklenici je skutečně opium. Je to strašlivě důležité.”

Děvče se nepohnulo.

“Prosím tě, Debbie,” žadonila Sarah. “Může mu to zachránit život. Zeptej se ho, buď tak hodná.”

“To nemusím,” odpověděla dívenka nečekaně. “Je to opium. Jeho opium. To ví v naší rodině každý, kouřívá ho se svými přáteli, ale poslední dobou už skoro nikdy. A vždycky ho mívá zamčené ve sklepě. Vůbec nechápu, jak se dostalo na polici.”

“Děkuju, Debbie,” řekla Sarah. “Udělalas správně, žes nám to pověděla. A nedělej si kvůli tomu starosti.”

Eli Blankenship už sypal několik krystalků starci pod jazyk. Sarah se opět začala věnovat Kwongovi a otírala mu pot. Po minutce mu Blankenship podal další dávku.

“Vy máte praxi z džungle,” poznamenal, “ale pro starého nemocničního vlka, jako jsem já, je tenhle způsob léčby dost hrůzný.”

Ale Kwongovo pocení začínalo ustupovat a vylepšila se i jeho barva. Ještě pořád musel zápasit o každý lok vzduchu, ale smrtelný děs už z jeho pohledu viditelně mizel.

“Pulz se mu zpomalil a je silnější!” oznámila Sarah vzrušeně.

Poprvé od vypuknutí krize se ohlédla po Mattovi.

“Skvělá práce,” naznačil ústy.

Než dorazila záchranka s lékaři, Eli podal pacientovi třetí dávku opia a Kwong se definitivně dostal z bezprostředního ohrožení života. Během pár minut zatímco oba advokáti fascinovaně přihlíželi, lékaři a sanitáři měli svůj nový přírůstek připoutaný k nosítkům, na kyslíku, s infuzí a zahájenou medikamentózní léčbou, kterou nařídil Eli Blankenship jako ošetřující lékař. I když se zdálo, že pacientův stav je pod kontrolou, přesto si prosadil, že Kwonga doprovodí do nemocnice. Naposledy kývl na Sarah, ukázal jí zdvižený palec a byl pryč.

Jeremy Mallon zamumlal na Mattovu adresu něco v tom smyslu, že zůstanou spolu ve styku, a vyvedl své dva ohromené společníky z obchůdku. Debbie vyběhla do patra, aby matce zanechala vzkaz, ať se vydá za nimi do nemocnice White Memoriál. Sarah náhle zbledla tak, že se jen o odstín lišila od Kwongovy zsinalosti. Padla na židli s bambusovým opěradlem. Matt jí honem donesl sklenici vody.

“Předvedla jste parádní kus práce,” pochválil ji.

“Jsem moc ráda, že tu byl doktor Blankenship. Byl lepší.”

“Jenže vy jste si přece vzpomněla na to opium. Bude ten děda v pořádku?”

“Nemám zdání. Je…je strašně křehký. Od doby, co jsem ho viděla naposled, strašlivě zestárnul.”

“Předtím vypadal jinak?”

“To je nepředstavitelný rozdíl. Jsem v pěkném průšvihu, je to tak?”

“No, to záleží na víc věcech. Vážně věříte, že vám celou tu dobu dával Kwong špatnou směs?”

“To netuším. Nevím, čemu mám věřit.”

“Přiznám se, že já v tom cítím podraz. Co by opium dělalo vystavené na polici mezi bylinkami?”

“TienWen už může senilnět. V tom případě by ho klidně mohl postavit i do výkladu.”

“To se mi nezdá. Aspoň ne prozatím. A anonymní telefonát na protidrogovou linku? To mě podržte!”

“A co s tou bylinkou noni? Pokud má Peter pravdu a já si myslím, že má, jak vysvětlíte tohle?”

“Nevím. Možná se to dědovi už vážně plete. Možná že v tomhle se vážně spletl, ale to opium se mi tam nezdá. Nějak je toho moc najednou.”

“Ale nemáte ponětí, jak dokázat, že na TianWena to byla past, pokud to tak je?”

“Nenapadá mě vůbec nic.”

“Takže v průšvihu zůstávám tak jako tak.”

“No, beru na vědomí, že mé čeká pořádná dřina,”

prohlásil Matt zachmuřeně. “Ale co, dřiny já se nikdy nebál.

Však ono to bude v pořádku.”

V tom okamžiku se zvedla Kwongova černá dlouhosrstá kočka, protáhla se a odťapkala k Mattovi. Spokojeně se mu uvelebila na špičkách střevíců.

21.

Koule vyrazila rovně a rachotivě si to hnala dráhou, trošičku rychleji, než si Leo Durbansky původně přál. Deset mužů, pět z jeho stálého týmu a pět z Dorcesteru při finále každoročního krajského kuželkářského přeboru policejních sborů zatajilo současně dech. Koule se odrazila od první kuželky a začala řádit. Leo měl dojem, že se zastavil čas.

“No tak, malá,” slyšel vedle sebe šeptat Macka Peeblese. “No tak malá. No tak, malá!”

Určitě se dostaneme na titulní stránku Sportovního světa, těšil se Leo celý zápas. Poslední hod v posledním turnaji letošní sezóny. Mistrovství se nečekaně zvrtlo a Věčněprohrávající tým najednou drtil Odajkživavítězícího soupeře. A teď je na řadě on, Leo Durbansky, který prolomil svou příslovečnou celoživotní smůlu a stal se hvězdou dnešního večera. A možná že dneska večer jejich tým možná, možná…

Leova koule se zastavila a nechala za sebou osm padlých kuželek, jen devátá zůstala stát a vrávorala na místě jako opilec. Několik jeho spolubojovníků zasténalo. Jeden z nich natáhl paži a pochvalně i konejšivě zároveň popleskal Lea po rameni. Pak se zčistajasna kuželka naklonila a

mučivě pomalým a nenápadným pádem jako by se pokládala k zemi.

Oba týmy ztuhly. Rozhodující bod. Panebože, rozhodující bod! Kuželka se pozvolna, jako přidržovaná neviditelnou strunou, pokládala a nakonec s cvaknutím dopadla. Takže horoskop nelhal! Nepředstavitelný zvrat v životě! Ta neochotně spadlá kuželka naráz změnila celé Leovo hodnocení jeho dosavadního života.

Tolik jásotu a provolávání slávy Leo ještě nikdy a nikde nepoznal. Měl za sebou jednadvacet let strážničiny na ulicích a za celé ty dvě desítky let neudělal nic, zač by si vysloužil kritiku, ale také vlastně nic, čím by na sebe upozornil v dobrém. Po dnešním večeru však jeho jméno i sláva získají nesmrtelnost. Mack Peebles slíbil, že pošle vylíčení průběhu zápasu do Sportu v ilustracích do kolonky “Tváře v davu”. Joey Kerrigan se zmínil, že zavolá svému bratranci, který dělal sportovního reportéra u Heraldu. A dokonce i ten poražený dorchesterský tým mu společně koupil pivo.

Bylo už něco po jedenácté, když se Leo konečně rozhodl, že zamíří k domovu. Už předtím zavolal Jo a svěřil se jí s neuvěřitelným průběhem večera a dodal, že na něho nemusí čekat. Ale možná, i když jen možná, na něho přece jen čekat bude. Noc byla chladná a bezměsíčná. Leo si uvědomoval, že má v sobě pár piv, takže řídil s ještě větší obezřetností než obvykle. Kdyby jel rychleji, určitě by si

nevšiml pohybu ve vchodu do ztemnělého přízemí na pravé straně ulice.

Leo šlápl na brzdy a instinktivně zhasl světla. Po krátkém schodišti vrávoral muž, do kterého strkala jiná osoba. Ten útočník byl plavovlasý a dobře o půl hlavy vyšší než jeho oběť. Jednu ruku měl zabořenou v kapse bundy a loket ohnutý v typickém úhlu, který Leovi prozrazoval, že stoprocentně drží střelnou zbraň. Leo vypnul motor, odemkl přihrádku na rukavice a vylovil služební revolver.

Kdyby seděl v policejním autě, musel by podle předpisů okamžitě ohlásit ústředně, co se děje a požádat o posilu. Ale ve svém voze vysílačku neměl. V takovém případě předpisy nařizovaly zachovat se tak, jak se mu v dané situaci bude zdát přiměřené. Kdyby se to stalo kterýkoliv jiný večer, Leo by vůbec neváhal, k čemu se rozhodne. Dnešní noc ale, okouzlen vlastním vítězstvím, bral všechno jinak.

Zkontroloval revolver a sledoval, jak menší muž je dostrkáván s hlavou sehnutou k zemi na sedadlo černomodrého volva zastaralého typu. To byla pozice, v níž je každá oběť absolutně bezmocná a snadno ovladatelná. Její použití napovídalo, že útočník je profesionál. Leo si nervózně olízl rty.

V duchu si opakoval číslo volva, když ho sledoval přes South End na výpadovku. V ústech měl sucho a dlaně mu zvlhly potem. Přesto však si navzdory celé situaci v hlavě pořád promítal chvíle vítězství v klubu Beantown Lanes. V

duchu mu rachocení valící se koule znělo jako crescendo tympánů před mohutným výbuchem nástrojů celého orchestru.

Když přejížděli Neponsetský most, zahlédl v zadním okně auta před sebou nějaký pohyb a zauvažoval, jestli to snad ten chlápek na podlaze právě nekoupil. Při té představě jen pokrčil rameny. Pokud k tomu skutečně došlo, nemohl s tím dělat vůbec nic. Pokud ale ne, je možné, že dnešní kouzelná noc v sobě skrývá pro Lea Durbanskyho ještě větší vítězství než je to ve finále kuželkářů.

Leo si zrovna představoval, jak by byla jeho žena pyšná, kdyby dostal pochvalu od svých nadřízených, když tu volvo zabočilo od mostu do temné ulice, kterou lemovaly daleko od sebe postavené domy. Nebylo by to poprvé, co se někdo zbavil mrtvoly právě v téhle čtvrti. Ale tentokrát to nebude tak jednoduché. Na zadním sedadle ležela Leova složená uniforma. Aniž by odtrhl zrak od své kořisti, zašátral Leo po poutech a strčil si je do kapsy.

Volvo mezitím zhaslo reflektory, ale Leo snadno rozeznal obrysy auta proti vzdálené záři městských ulic.

Auto parkovalo u zdi vedle vyhořelého domu. Leo viděl hned několik cest, jimiž by se mohl nepozorovaně přiblížit až na doslech. Světlo ve volvu kratičce zablikalo, když řidič otevíral dveře na straně pro spolujezdce, vyhodil svého zajatce ven a vystoupil za ním.

Možná to tak velký profesionál přece jen nebude, napadlo Lea. Jinak by nedovolil, aby automatické rozsvěcování vnitřního světla zůstalo nevypnuté. Natáhl ruku a sám svoje automatické osvětlení posunul do polohy “vypnuto”. Pak potichu otevřel dvířka, vyklouzl ven a bleskově padl na jedno koleno. Slyšel sice hlasy obou mužů, ale byl příliš daleko, než aby porozuměl jedinému slovu.

Neměl představu, jak rychle se útočník bude snažit svou oběť vyřídit, takže se rozhodl raději neotálet. Žaludek se mu bouřil. Do krku mu vyšplíchla nechutná směs piva a žluči.

Dávej si pozor, varoval sám sebe. Zůstaň klidný, jako jsi byl při tom posledním hodu a zvládneš toho hajzla malíčkem. Potěžkal revolver, položil ukazováček na spoušť a rychle přeběhl k oběma mužům. Dostal se k nim tak na šestimetrovou vzdálenost.

“Pppprosím vás, nnnnedělejte to. Jjjá přece nikomu nnnneubližuju!”

“Máš přesně jednu minutu na to, abys vyklopil, komu všemu jsi to vykecal. Šedesát vteřin…padesát.”

“Pppprosím. Pprosím vás!”

Oběť, zakoktávající se bezmála při každém slově, teď klečela na kolenou a sténavě vzlykala. Leo se připlížil k rohu rozpadlého dřevěného plotu. Nebyl od té dvojice dál než šest metrů. Zoufale litoval, že v autě zapomněl baterku.

Měl sice i takhle slušnou výhodu, ale silný paprsek světla

blonďákovi do očí by mu zaručil skoro stoprocentní převahu. Posunul se blíž o metr a pak ještě o jeden.

“Konec!” ohlásil muž se zbraní.

“Ani hnout!” vyštěkl Leo. “Ani jeden! Nikdo z vás se ani… “

Blonďák pootočil hlavu jen o trochu, a Leo okamžitě pochopil, že nejde o typ, který se vzdává bez boje. Leo stiskl spoušť v okamžiku, kdy ozbrojený muž uskočil do strany a obrátil se k němu. Leo vystřelil těsně předtím, než od uhýbající postavy vyšlehl plamenný jazyk. Soupeřovu zbraň zaslechl cvaknout téměř současně s jeho bolestným zaječením.

Mám tě! pomyslel si Leo. Mám tě!

Střelec ztěžka dopadl k zemi, držel si nohu a zběsile se svíjel. Jeho koktající oběť mezitím vyskočila a teď pelášila pryč. Nejspíš nějaký překupníček, říkal si v duchu Leo, když mužík zmizel ve tmě. Ta cena, po které bažil titulky v novinách a zařazení do policejního hlášení se mu přímo servírovala na tácku. Určitě je na něho vydaný zatykač, těšil se. Možná že celostátní!

“Tak, ty hajzle! Zůstaň ležet na místě a ani hnout! Tady policie!”

Leo ta slova přímo vyštěkl, ale kupodivu nezaslechl žádný zvuk. Zčistajasna ucítil závrať….jako by se vznášel…mdlo. Teprve teď si uvědomil, že ho něco pálí na pravé straně krku, těsně pod uchem. Nešikovně tam vztáhl

prst. Přes ruku a loket se mu převalila vlna teplé lepkavé krve. Pocit závrati a nevolnosti sílil. Klesl na jedno koleno.

A potom pořád tak pomalu se převalil na bok.

Poslední zvuk, který Leo Durbansky zaslechl, bylo mohutné rachocení stovky koulí valících se po stovce drah a mířících do tisíců rozestavěných kuželek.

Těsně po dvanácté přešla Sarah křižovatku u parku a vešla mezi stromy, aby se dostala k budově Boston Common, kde měla domluvenou schůzku s Mattem. Ačkoliv ráno začalo žhavým slunečním svitem, teď bylo zataženo.

Pod stínem širokých korun stromů posedávali na lavičkách úředníci a byznysmeni v košilích s krátkými rukávy a s povolenými vázankami jedli oběd. Pečlivě složená saka měli přehozená přes opěradla vedle sebe. Kolem louky postávaly hloučky švitořících matek v kraťasech a horních dílech opalovaček a kolem nich se v husté letní trávě proháněly malé děti.

Sarah se nejraději jen tak natáhla a odpočívala. Litovala, že si s Mattem nemůžou v pohodě zajít na chlebíček s krůtím masem k Nicole a potom se pomaloučku courat po parku. Vlastně ono by bylo přijatelnější cokoliv než to, co právě má před sebou. V jednu hodinu bude i s Mattem ve druhém patře soudní budovy v Suffolku, kde bude zasedat lékařský tribunál kvůli žalobě, vinící ji z poškození pacientů s následkem smrti a zmrzačení.

Matt, který v posledních letech byl svědkem tří takových procesů, jí nadcházející událost vysvětlil dost podrobně, včetně možnosti, že se tam Sarah nemusí vůbec dostavit. Zdůraznil, že stíhaní lékaři se při podobném projednávání objevují jen zřídkakdy, obzvlášť, což byl i její případ, když bude výrok znít pravděpodobně v jejich neprospěch. Vzhledem k pružnému rozpisu služeb v nemocniční ambulanci a k Saražině téměř morbidní potřebě získat své bojové zkušenosti z první ruky, nepřicházelo však skoro v úvahu, že by se mohla nezúčastnit.

Systém tribunálů, původně zavedený v Indianě a posléze přejatý i státem Massachusetts, byl zřízen ve snaze nepřetěžovat soudy malichernými stížnostmi hysterických pacientů na ošetřující lékaře. Panovala víra, že tato předběžná soudní procedura jednou sníží hrůzné pojišťovací poplatky, které nepřestávaly vyhánět spoustu lékařů z jejich klinické praxe. Pojištění a další poplatky mohly u některých specialistů dosahovat roční výše až kolem sto tisíc dolarů a byly hlavní příčinou strmě narůstajících plateb za lékařské úkony. Podobnou sumu bylo nutno vynaložit i kvůli získání licence. Ti lékaři, kteří se rozhodli dál provozovat svou praxi, neměli skutečně jinou možnost než zatížit pacienty vysokými cenami a objednávat pořád větší počet “obranných” laboratorních vyšetření.

Tribunál sestavený ze soudce, advokáta a lékaře stejné specializace jako obviněný, neměl za úkol vynést rozsudek

“vinen nevinen”, vysvětloval Matt. Jediná otázka, na kterou měl dnes odpovědět, zněla takto: Za předpokladu, že je tvrzení Lisy Graysonová pravdivé, došlo k zanedbání povinné lékařské péče a poškození pacienta?, neboli jinými slovy: Má žalovaná se svými právníky naději o zahájení regulérního soudního řízení? “Tribunály častěji rozhodnou ve prospěch žalobce než žalovaného,” prozradil Matt. “Ale dokonce i v případech, kdy žalobce u tribunálu neuspěje, je oprávněn požadovat soudní líčení, pokud je ochoten složit záruku, v Massachusetts je to suma šesti tisíc dolarů, které pokryjí soudní výlohy a výlohy, jež bude mít žalovaný s právníkem. Ale i tu sumu může soudce prominout, pokud si její zaplacení podle jeho zjištění nemůže žalobce dovolit. To ovšem v případě Graysonových nepřichází v úvahu.”

Od trávníku vedle cesty se odrazil otřískaný a trávou potřísněný baseballový míč a kutálel se na chodník Sarah přímo do cesty. Zvedla ho a hodila chlapci, který pro něj přibíhal. Mladíček, pravděpodobně Hispánec, drapl míč s natrénovanou lehkostí a zpod své čapky se znakem Red Sox jí věnoval plachý úsměv.

“Na ženskou to nebylo špatné, co říkáš, Ricky?”

zaslechla Mattův hlas.

Zamával na ni přes pruh trávníku a pak odběhl od skupinky chlapců, s nimiž právě hrál baseball, a rozběhl se jí vstříc. Měl tenisky, tričko s emblémem Greenpeace a

kalhoty od obleku. Při řeči mával rukou. Odřená rukavice jako by s ní srostla.

“Ricky, dík za hru,” křikl, když míjeli hochy. “To tvoje družstvo se začíná předvádět docela pěkně. Hej, možná se tu stavím i zítra!”

“Je moc milý,” poznamenala Sarah.

“Je to zločinec,” odpověděl Matt. “Ne, dělám si legraci…trochu. Ti kluci jsou celý gang. Los Muchachos.

Před pár lety mi dali soudní příkaz k jejich obhajobě.

Naštěstí nešlo o nic vážného. Ale ukázal jsem jim pár svých novinových výstřižků, samozřejmě jen ty pochvalné a svým způsobem jsme se skamarádili. Teď celý gang namísto páchání zločinů hraje baseball a trénuje i mladší děti. Tady Ricky se dokonce probojoval do středoškolského týmu.

Talent opravdu má.”

“Takže to jste dokázal vy?”

“Hergot, to ne. Oni to dokázali. Já jim jenom vysvětlil, že mlátit do míčku místo do něčí hlavy není žádné slabošství. Příští týden vyprší Rickymu podmínka. Sehnal jsem dva lístky do lóže na zápas Sox versus Baltimore.

Původně měly být pro mne a Harryho, to je můj syn, ale musel se vrátit domů kvůli nějaké letní škole. Vezmu tedy místo toho Rickyho. Mělo to být překvapení, ale už jsem se stačil podřeknout. V tomhle moc šikovný nejsem.”

“Kde Harry žije?” zeptala se Sarah.

Mattovu tvář zastínil mráček smutku. “V Kalifornii.”

Tón jeho hlasu ji odradil od dalších otázek na toto téma.

Po několika okamžicích trapného mlčení se lehce pousmál a kývl směrem k oknům Boston Common. “Cestou půjdeme kolem mé kanceláře.”

Sarah s úlevou přivítala možnost odvrátit se od jeho bolesti. Pustili se do chůze.

Oblečení si Matt nechal ve své kanceláři, která byla v pátém patře přestavěného domu z hnědého kamene. Sarah poukázala na to, že třípokojové apartmá nebylo ani zdaleka v takovém chaosu, jak se snažil vylíčit.

“Všechno je relativní,” namítl Matt. “Naneštěstí se v právnické branži vyskytuje všude obrovská konkurence, takže lidi dají už na první dojem. Občas, čistě jen pro legraci, mám chuť navštívit doupě Jeremy Mallona.”

“Toho mě ušetřte,” odpověděla Sarah.

Představil ji své sekretářce, příjemné mateřsky vyhlížející ženě, která se jmenovala Ruth. Sarah poznala, že paní dychtí po hovoru, ještě dřív, než stačilo padnout první slovo.

“Pan Daniels je úžasný člověk!” spustila Ruth v tom okamžiku, kdy Matt zmizel ve vedlejší kanceláři, aby se převlékl.

“Taky se mi zdá.”

“A taky je vynikající právník. A obětavý. Tvrdí, že vy jste nejdůležitější klient, jakého prozatím měl. Odjakživa byl

zvyklý se dřít, ale ještě jsem nezažila, aby se štval tolik, jako ve vašem případě.”

“To je potěšující.”

Sarah se maličko rozpačitě usmála a zapátrala pohledem na malém konferenčním stolku po časopise, který by ji mohl aspoň vzdáleně zajímat. Nakonec skončila u otřepaného, čtyři měsíce starého výtisku Rádce pro spotřebitele.

Doufala, že tím Ruth naznačí, že má taktně odejít.

“Je tady ještě, když večer odcházím,” drmolila Ruth dál, “A je tu, když se ukážu ráno. Ta dáma, se kterou se scházel, zaboha nedokázala pochopit, jak důležité je pro něho vybudovat si praxi, zvlášť po tom, co se stalo s Harrym a tak. Proto ho asi nechala plavat, že si připadala zanedbávaná. Ostatně, já si na ni moc nepotrpěla. Dost nafrněná, jestli víte, jak to myslím. Pan Daniels má na lepší.”

Náhle Sarah zjistila, že se zmítá mezi touhou říct té ženské, ať o svém šéfovi okamžitě přestane vykládat tak důvěrné informace, a chutí vyždímat z ní všecičko, co ví.

Rozhodla se pro zlatou střední cestu.

“A co se vlastně s Harrym stalo?” zeptala se. Vybavila si Mattovu smutnou tvář a napadla ji ta nejhorší možná verze.

“Ale co Harry, tady jde o tu jeho bývalou. Před pár lety malého doslova unesla a odstěhovala se do Kalifornie, až do Los Angeles. Pan Daniels se s ní proto soudil, ale marně, i

když všichni věděli, že ona pije víc než je zdrávo a on že by pro dítě byl rozhodně mnohem lepší rodič.”

“To je hrozně smutné.”

“Mně to povídejte! A navíc mu na Harrym strašně záleží, takže nedokáže odepřít nic, oč si ta ženská řekne.

Soukromá škola. Letní škola. Extra peníze na extra šaty.

Plus výdaje na letenku sem a zpátky, když to ona dovolí.

Šeky vypisuju já, takže vím, nač ty návštěvy přijdou jeho.

Mám dojem, že proto mu na vašem případě tolik záleží.

Kdyby se mu to povedlo, lékařská pojišťovna by mu nejspíš zadala další případy. Ale nemluvím trochu moc? Pan Daniels mě často napomíná, že prý jsem před klienty příšerně upovídaná. Ale popravdě řečeno, kdyby těch klientů bylo víc, asi bych tolik nepovídala, jestli mi rozumíte.”

Sarah si v duchu položila otázku, jak dlouho a jak dobře by svého málomluvného právního zástupce musela znát, aby se o něm dozvěděla tolik, co v posledních dvou či třech minutách ve společnosti jeho sekretářky. V tom okamžiku zapraskal stařičký interkom na Ruthině stole.

“Sarah, moc se omlouvám, že mi to trvá tak dlouho,”

pravil Mattův hlas, “ale zavolal jsem kvůli jedné maličkosti klientovi a ten mě strašně zdržel. Za chviličku budu hotový.

Ruth, dejte si pohov od práce a trochu ji bavte. Přece nechceme, aby si Sarah myslela, že se dostala do spárů nějaké namyšlené snobské firmy.”

Budova soudu, obložená žulovými deskami, byla asi pět minut chůze od Mattovy kanceláře.

“Chtěl bych se naposledy ujistit, že výstup á la Perry Mason ode mne skutečně nečekáte,” poznamenal, když spolu čekali u semaforu na Washington Street. “Dneska si Mallon navlékne boxerské rukavice a bude do nás nemilosrdně a po libosti bušit lékařské zprávy, vyjádření expertů, nedbalost. Až skončí, milostivě obdaříme tribunál argumenty, které mají přibližně stejnou váhu jako tvrzení, že Mallonova matka nosila celý život kanady. Tohle je náš první boj, ale zbraně mají jenom oni. Nebude to tedy nic příjemného. Celou tu dobu ale mějte na paměti, že jde o bezvýznamnou šarvátku.”

“Zní to dost děsivě.”

“Nedělejte si starosti, naše chvíle ještě přijde. Nenechte se ale otrávit ničím, co bude dneska řečeno. Jak jste slyšela už tenkrát v Kwongově krámku, ti lidé rozhodně nejsou vaši kamarádi. Mimochodem, včera jsem ho viděl.”

“TianWana?”

“Ano. Párkrát jsem za ním zaskočil. Nemůžu si ho vzít jako klienta kvůli konfliktu zájmů, když už mám váš případ, ale obstaral jsem mu Angelu Cordovou. Jako obhájce je vynikající. Ten děda se mi vážně zamlouvá. Zmiňoval se mimo jiné i o tom, že co ho propustili z nemocnice, vůbec jste se u něho neukázala.”

“Se všemi těmi starostmi jsem prostě neměla chuť. Je to

milý stařík, je mi líto, že onemocněl a že bude mít soud kvůli držení opia. Ale pravda je taková, že navíc se zlobím.

To přece bylo jeho opium, to nepopírá.”

“Ano,” přikývl Matt. “Ale jestli si vzpomínáte, byla jste to právě vy, kdo mi vysvětlil, že kouření opia je u Číňanů věc kultury a ne zločinnosti. Kromě toho nepřestává popírat, že by to opium kdy měl přímo v obchodě. A ke všemu tvrdí, že i kdyby vykouřil padesát svých obvyklých dýmek najednou, nikdy by si nespletl bylinku noni s heřmánkem “

“Ale on to udělal a popírání vlastní zodpovědnosti skutečnost nezmění. Matte, já taky kouřila opium. Když jsem byla v Thajsku, tak dokonce mnohokrát. Moc dobře vím, co to s člověkem dokáže udělat. Je tedy docela dobře možné, že vinou nedbalosti, stáří, opia, nebo kombinací všech tří faktorů došlo k tomu, že TianWen udělal kopanec.

A právě ten jeho omyl, jeho chyba při přípravě mé vitaminové směsi způsobil smrt několika lidí.”

“Mně se to nezdá.”

“To víte, že bych přivítala opak. Jste přece můj advokát.

Ale dokud nedokážeme, že někdo tu boudu na Kwonga nastrojil, včetně toho kdo a proč, musím bohužel uvěřit tomu, že je zodpovědný za osudy těch žen. A já mám stejnou zodpovědnost, protože recepty jsem u něho objednávala já.”

Obešli roh betonové a žulou obložené budovy pošty, která stála přímo naproti soudu. Před nimi vřel hlouček asi

dvaceti demonstrantů. Jeden uniformovaný policista je zaháněl z hlavního schodiště. Skupinka byla filmována a reportér dělal interview s jedním z demonstrantů, což byl vychrtlý vousatý muž v nachové róbě, jež měla kapuci a sahala až k zemi.

“Mně se to nezamlouvá!” prohlásil Matt a zastavil se, aby zhodnotil situaci.

“Co se děje?”

“Jestli se nepletu, je to kvůli vám. Četla jste dnešní Herald?”

Sarah zavrtěla hlavou. “Od sedmi jsem dělala na klinice.

Málem jsem si neurvala chvilku ani na šálek kávy.

Nevykládejte, že jsem zas na titulní stránce!”

“No, vy i vaše nemocnice. Na čtvrté stránce je článek o jakési dotaci, kterou MCB právě obdržela, aby vybudovala nové obrovské centrum pro vědecký výzkum jistých oblastí alternativní medicíny. Máte tam Charltonovu budovu?”

“Myslíte Chiltonovu,” opravila ho Sarah. “Momentálně je prázdná a nepoužívaná. Za pár měsíců ji hodlají zbourat a začít se stavbou toho centra. Ale to je stará vesta. V MCB se o tom ví už kolik týdnů.”

“No, pro Herald to byla novinka. A přímo na protější straně bylo oznámení, že dnes předstupujete před lékařský tribunál. A nezapomněl na to ani Axel Devlin. Mám dojem, že dnešní sloupek nadepsal Začátek konce doktorky šarlatánky. Něco na ten způsob. Do kanceláře mi volalo

hned pár lidí a chtělo po mně podrobnosti. S nikým jsem sám nemluvil, ale Ruth tvrdila, že má dojem, jako by někdo chtěl uspořádat demonstraci na vaši podporu. Určitě je to tahle sešlost.”

“Ale ne!” zasténala Sarah.

“Do té budovy se bez předchozího ujednání jiným vchodem nedostaneme. Myslím, že nám nezbývá nic jiného, než tu hozenou rukavici přijmout. Jako váš právní zástupce bych vám doporučoval, abyste svoji slovní zásobu dočasně zredukovala na pouhá tři slova: Děkuji a No comment.

Jasné?”

“No comment. děkuji,” zopakovala Sarah.

Účastníky

malé

demonstrace

byli

především

provozovatelé nejrůznějších podob alternativní medicíny.

Sarah dokonce několik z nich znala, včetně nesmírně talentovaného chiropraktika a akupunkturisty, který kdysi působil jako řádný profesor v Beijingu. Navíc tu stály i tři ženy, které braly její vitaminový přípravek, měly normální porod a děti porodily bez potíží. Dvě z žen nesly na zádech svoje mimina.

Když se Sarah s Mattem přiblížili, skupinka se rozestoupila a začala tleskat.

“Nedejte se!” křikl kdosi.

“Hodně štěstí, paní doktorko,” popřála jí jedna z žen.

“Stojíme za vámi.”

V ruce držela podomácku vyrobený transparent, na kterém stálo:

ALTERNATIVNÍ

MEDICÍNĚ

NA

LIDECH

OPRAVDU ZÁLEŽÍ

Zjev v nachovém županu přerušil svůj rozhovor a s napřaženou kostnatou rukou se vrhl kupředu.

“Doktor Miša Korkopovič, šaman a energoléčitel,”

představil se. “Bezvýhradně vás podporujeme, paní doktorko. Stmelila jste nás jako ještě nikdo před vámi.”

“Děkuju,” vzchopila se Sarah, zatímco Matt ji odvlékal po schodišti do budovy soudu. “Matte, tohle je strašně zvláštní a dost nepochopitelné. Někteří z těch lidí jsou známí léčitelé, ale ostatní, ten Miša, určitě jsou pěkní podvodníci.”

Matt se před vstupem do budovy po té skupince naposledy ohlédl. “Je to skoro stejné, jako kdyby tam stál houf doktorů medicíny, co?” zeptal se.

22.

“Nejprve vysvětlíme znění žaloby a předložíme vám naše dosavadní důkazy.”

Jeremy Mallon nahlédl krátce do svých poznámek a pak se začal před tribunálem pomalu procházet. Od místa žalobce ho bedlivě sledovali další dva advokáti, jeden asi v jeho věku a druhý mnohem starší.

“To jsou Graysonovi právníci,” zašeptal Matt.

Kývl směrem k soudní síni, jež byla v okamžiku jejich příchodu téměř prázdná. Usadilo se tam několik demonstrantů a nyní si uličkou razil cestu Willis Grayson s družinou čtyř lidí. Nad hněvem, který z nich vyzařoval, se Sarah až otřásla. Když opět obrátila pozornost k Mallonovi, vzpomněla si na Lisu, jak se jí vede a jestli dostala možnost volby sem také dneska přijít.

Lékař zastoupený v tribunálu byla žena, gynekoložka z Harvardu jménem Rita Dunleavyová, a právníky reprezentoval plešatý neupravený muž s příjmením Keefe, který se tísnil na lavici vedle soudce Judy Landa. Podle Matta šlo o zarputilého veterána s více než pětadvacetiletou praxí v soudních lavicích.

Mallonovy úvodní věty obsahovaly slova jako nebezpečný, nezodpovědný, nedbalý, nesoustředěný,

podřadný, osudný a smrtelný. Prohlásil, že Sarah předepsala potenciálně silnou směs drog pacientkám, které byly v tom nejcitlivějším a nejzranitelnějším stavu, neboť jejich organismus se chystal k porodu.

“Vzhledem k současné nedostatečné kontrole léků na bylinném základě,” pokračoval Mallon, “existuje velká pravděpodobnost, že se v krevním řečišti bostonských žen může objevit nesnášenlivost vůči produktům půdy v jihovýchodní Asii. Dnešní námi předkládané důkazy sestávají z dopisů gynekologa a porodníka doktora Raymonda Gorfinklea a od odborníka na bylinnou medicínu, pana Harolda Linga. Dopisy těchto dvou specialistů dávají zcela jasně najevo, že předepsáním bylinných náhražek syntetických vitaminů těhotným pacientkám jednala doktorka Baldwinová v rozporu s platným standardem současné medicíny a způsobem jejich přípravy a rozšiřování jednala proti standardním zásadám holistické praxe. Zvláště pan Ling zpochybňuje kompetenci bylinkáře, který jednotlivé komponenty objednával a poté míchal bylinnou směs podle receptu doktorky Baldwinové.”

Mallon pak přečetl oba odsuzující dopisy nahlas.

Gorfinkle, porodník pracující ve West Roxbury, zdůraznil, že za více než třicet let své praxe zažil u svých pacientek všemožné pověry a rituály. Některé považoval za zdraví škodlivé, jiné za nevinné. Nikdy se však nesetkal s tak výraznou odchylkou od normy na doporučení lékaře. Podle

jeho názoru znamená bostonský případ, kdy prenatální vitaminy, schválené Státním ústavem léčiv byly nahrazeny bylinkovou směsí, nezodpovědné šarlatánství a úpadek lékařské etiky.

Ling, bylinkář z čínské čtvrti v New Yorku, se k tomu stavěl stejně zamítavě. Bylinné náhražky mají samozřejmě své místo v navracení poškozeného zdraví, psal, ale jen v menším měřítku a jen tehdy, když je připravuje přezkoušený a zodpovědný lékárník. Podle jeho názoru Kwong TianWen, který je známý jako notorický poživač opia, není ani přezkoušený ani zodpovědný. Dále Ling vyjádřil jistotu, že noni, bylinka ve sklenici, kterou si Kwong pletl s heřmánkem, pravděpodobně mohla ty potíže s krevní srážlivostí vyvolat.

“Ling patří k Peterovým nejstarším přátelům,” zašeptala Sarah. “A Gorfinkle je uplacený. Ze svědectví proti jiným lékařům si nasekal hotové jmění.”

“To mě nepřekvapuje,” pokývl Matt. “Vím najisto, že moje exmanželka by uvítala možnost smlsnout si na mně, jako to udělal Ettinger ve vašem případě.”

“Pane Danielsi,” pravil soudce Land unaveným hlasem, který naznačoval, že Matt může rovnou mlčet, “máte přibližně pět minut na uvedení svých argumentů. Jistě víte, že při této příležitosti se nemůžete hájit dopisy od odborníků ani jinými důkazy.”

“To je mi známo, vaše ctihodnosti, ano. Děkuji. Sarah, poslyšte,” zašeptal chvatně. “Nerad bych teď Mallonovi prozrazoval, na jakou část jeho obžaloby hodláme zaútočit.

Za daných okolností tu dneska stejně nemáme šanci. Mohli bychom jedině poškodit sami sebe.”

“Rozumím.” Ale Sarah si nebyla ani zdaleka jistá, že skutečně rozumí.

“Vaše Ctihodnosti, pane doktore Dunleavy, pane Keefe,” prohlásil Matt a dával si pozor, aby se vystříhal chodící taktiky svého soupeře a aby maximálně potlačil svůj jižanský přízvuk. “Dnes jsme čekali, že nám můj kolega pan Mallon přednese zdůvodnění oprávněnosti žaloby na moji klientku. Namísto toho jsme byli obšťastněni velice působivou kouřovou clonou. Co tady chybí? Jaký chybějící článek se pan Mallon snaží za tím kouřem skrýt? Mám dojem, že odpověď znám stejně dobře jako vy. Snaží se ukrýt skutečnost, že nemá jediný důkaz o tom, že by doktorka Sarah Baldwinová měla cokoliv společného s vypuknutím DIK u Lisy Graysonové.

Upřímně řečeno, vzhledem k tomu, jak málo konkrétního materiálu nám dnes předvedl, nestačím žasnout, že pan Mallon má tu odvahu přivést tento případ až před váš tribunál. Od pana doktora Gorfinklea i od pana Linga jsme slyšeli pouze hypotézy, ale ty nepřekračují hranici spekulací.

Postrádám vědecký přístup, není tu žádný specialista, který by potvrdil, že tato pečlivá a svému poslání oddaná lékařka

se v tomto ohledu dopustila chyby a z toho důvodu, z důvodu jejího nezodpovědného jednání se dítě narodilo mrtvé a jeho matka utrpěla vážnou újmu na zdraví. Bez takového odborníka nemůže pan Mallon dokázat, že žaloba je oprávněná. Na základě toho požaduji, aby žaloba proti mé klientce nebyla vůbec podána.”

“Bravo!” šeptla Sarah Mattovi. “Bravo!”

“Kecy,” odvětil šeptem.

“Proč?”

“Kouřovou clonu tady vypouštím já. A podle výrazu tváří našeho tribunálu to všichni moc dobře vědí. Mallon se na dnešní vítězství ani nemusel tolik namáhat.”

Soudce všem zúčastněným stranám poděkoval, slíbil, že do hodiny oznámí rozhodnutí tribunálu, a rozpustil slyšení.

Vyšli ze soudní budovy a zamířili zpět k Mattově kanceláři. Matt mlčel.

“Takže?” zeptala se Sarah konečně.

“Takže co?”

“Takže co si o tom myslíte?”

“Co si myslím o čem?” Vypadal roztržitě a nechápavě.

“O tom, co se právě odehrálo tam uvnitř, pochopitelně,”

vysvětlila podrážděně.

“Myslím si, že jsme to projeli.”

“No a co? Přece jste mě na to připravil ještě předtím, než jsme tam vůbec přišli.” ””

“To ale neznamená, že z toho mám nějak lepší pocit.

Dostali jsme tam parádně na frak. A Mallon se přitom ani nezapotil.” Otráveně padl na lavičku u chodníku. “Poslyšte, Sarah,” pokračoval, “mrtvé děti a zmrzačené dívky dokážou porotu rozzlobit. Občas ji dokonce rozzlobí až neúměrně.

Netuším sice, jak silný článek řetězu Mallon hodlá ukout mezi bylinkami pana Kwonga a DIK u Lisy Graysonové, ani jestli mu soudce dovolí uvést oba dva předchozí DIK

případy. Ale podle mého soudu po Kwongově uvěznění za přechovávání drog a po svědectví křehké, líbezné jednoruké Lisy naladí porotu na tak rozcitlivělou strunu, že na ní utáhne porotu i bez skálopevného důkazu. A to je postavení, o které žádný obhájce nestojí.”

Vyzařovala z něho nervozita. V očích a kolem čelistí mu sedělo napětí, které u něho Lisy ještě nikdy nespatřila.

“Možná že bychom měli počítat rovnou s nejhorším,”

poznamenala.

Matt vzhlédl s údivem nad tím, jak rychle a přesně přečetla jeho myšlenky.

“V případě nejhoršího nám zbývá ještě jedna možnost, kterou jsem s vámi ještě nepřebíral, ale o které bychom měli možná vážně uvažovat.”

“Konkrétně.”

Černá kočka Daniels si skousl spodní ret a špičkou boty rozdrtil cigaretového špačka.

“Konkrétně to vzdát,” odpověděl.

V rozpadající se čtvrti Dorchesteru na konci slepé uličky stál nájemní dům se třemi byty. Zoufale potřeboval novou střechu, nové okapy a nový nátěr. Rosa Suarezová vlekoucí těžký kufr se plahočila po chodníku směrem ke vchodu. Ve sbírání údajů už hodně pokročila, ale zatím se nevynořilo nic, co by vysvětlovalo tři případy DIK v Medical Center of Boston.

Na její naléhání rozeslalo SKN žádosti do stovek jiných nemocnic ve snaze vypátrat další podobné případy. Ale pokud se přece jen nějaké vyskytly, doprovázelo je logické a dokonale doložené zdůvodnění typu abruptio placentae, toxemie či celkové infekce. Nyní v naději, že najde, co předtím přehlédla, se Rosa vracela k některým stopám.

Začala rozhovory s rodinami obou zemřelých pacientek a později v týdnu i s Lisou Graysonovou. Současně nepřestávala kontrolovat obrovské množství kultur, které se snažila vypěstovat.

Ačkoliv její šéf jí osobně neřekl skoro ani slovo, už dal najevo první známky netrpělivosti v kratičkém oznámení.

Doktor Wayne Werner, zkušený epidemiolog; se blíží ke konci svého současného projektu a do tří čtyř týdnů bude volný k pověření dalším úkolem. Každý z oddělení, kdo bude potřebovat Wernerovu pomoc při svém současném výzkumu, má podat do dvou týdnů písemnou žádost. Rosa si uvědomovala, že tento vzkaz znamená v nejlepším případě výzvu

k

tomu,

aby

předložila

aspoň

nějakou

pravděpodobnou hypotézu, v nejhorším případě výhrůžku, že bude co nejdříve vystřídána.

Jméno namalované hrubými písmeny těsně nad otvorem schránky pro přízemní byt znělo BARAHONA. Frady Barahona, dělník, byl doma celý den, každý den, pobíral invalidní důchod kvůli onemocnění páteře. Jeho žena Maria pracovala na noční směny v továrně na výrobu sportovní obuvi. Marianina dcera z předchozího manželství a jediné dítě, které kdy bude mít, byla právě Constanza Hidalgová.

Na Rosu začalo doléhat vypětí z dlouhého, nyní už téměř sedmitýdenního výzkumu. Zhubla, poprvé po letech se pohádala s manželem a v koutku jednoho oka se jí objevil neurotický tik. Byla však natolik ctižádostivá a odhodlaná, že se dál štvala až po samu mez únosnosti. Zoufale toužila opustit svoje zaměstnání jako vítěz. A co bylo ještě důležitější, chtěla odvrátit hrozbu blížící se katastrofy, v jejíž existenci pevně věřila.

Kdosi záměrně vytrhl listy z karet nejméně dvou obětí DIK, jejichž případy vyšetřovala. Sarah Baldwinovou sledovali a jednou i ohrožovali. A ta poctivá výzkumná metoda, která Rose tak věrně sloužila spoustu let, najednou nepřinášela ovoce. Měla dojem, jako by po špičkách obcházela tikající bombu a neměla přitom jasnou představu, jak by ji mohla nejlépe zlikvidovat. Jediné, co se jí v tom okamžiku zdálo jisté, bylo přesvědčení, že pokud nenajde

odpovědi na ty otázky, budou umírat další ženy a jejich děti se budou rodit mrtvé.

Maria Barahona byla buclatá sedřená žena, která kdysi musela být nesmírně přitažlivá. Nepřestávala se tvářit vesele, ale bolest nad ztrátou jediného dítěte se jí přitom zrcadlila v očích. Jednou se během rozhovoru s Rosou dokonce rozplakala. Okamžitě se však zase uklidnila, omluvila se a pokračovala v odpovědích na otázky. Na druhém konci pokoje dřímal na odrbané pohovce její manžel. Maria nalila Rose čaj a opět se rozpovídala o Connie. Angličtinu sice měla slušnou, ale stejně se jí ulevilo, že může hovořit španělsky.

“Víte, v tom autě našli drogy,” vykládala. “Tvrdili nám, že v krvi měla Connie marihuanu, ale já tomu nevěřím. Byla to taková veselá holčička. A hodná, namouduši. Jediná chyba, kterou kdy udělala, bylo to, jak se hloupě pobláznila do toho parchanta Billyho Molinaro. Prosím vás, paní Suarezová, nezlobte se. Odpusťte, že mluvím takhle vulgárně.”

“Ale paní Marie, nevím, zač byste se měla omlouvat.”

“Byla tak krásná! Kdybyste ji jen viděla! Mužští nechávali rozdělanou práci a jen civěli, když šla kolem. Pro chlapečka jsme už vybrali i jméno. Quillermo. I kdyby mu říkali Billy, Connie to chtěla vyslovovat španělsky.”

Stejně jako při jejich prvním rozhovoru začínala paní Barahona odbíhat od tématu. Opět měla slzy na krajíčku.

Rosa ji poněkud zoufale přerušila.

“Paní Marie,” řekla, “asi tak před třemi až pěti lety vaši dceru kvůli něčemu léčili v Medical Center od Boston. Máte ponětí, oč se mohlo jednat?”

Žena se soustředila na odpověď a část úzkosti se jí vytratila z tváře.

“Já…já si na nic nevzpomínám. Bolívala ji hlava a měla potíže s břichem víte, s měsíčky. Ale nešlo o nic vážného, po lécích se to upravilo. Odjakživa těm doktorům v Medical Center úžasně věřila. Kdyby jí nařídili brát prášky tři minuty po čtvrté, moje Constanza by seděla s očima přilepenýma na hodinky, aby nepropásla ani minutu.”

Další slepá ulička. Rosa zírala na podlahu a snažila se představit si děs, který v Connie Hidalgové pomalu narůstal v posledních přízračných hodinách jejího života. Přehlédla snad něco? Existuje cesta, kterou by se ještě mohla vydat?

“Paní Marie, vím, že Connie žila s tím Billy Molinaro,”

řekla nakonec. “Kdy se z domova odstěhovala nadobro?”

“Chystali svatbu,” pravila Maria v očividných rozpacích. “A často tady přespávala. Hodně často, věřte mi.”

“Nezlobte se, paní Marie, moc se omlouvám. To neměla být narážka. Jen bych se ráda dozvěděla, jestli v Conniině pokoji ještě zůstaly její věci. To je všechno. Pokud ano, pak bych ho s vaším laskavým svolením ráda prohledala.”

“Aha. No, když myslíte, že vám to bude něco platné, podívejte se, na co se vám zachce. Ten pokoj vpravo na konci chodby. Nesáhla jsem tam na nic. A pokud by vám to nevadilo, pustila bych se do přípravy večeře. Za chvíli odcházím na noční, víte?”

“To vím,” přisvědčila Rosa a ohlédla se po Fredym Barahonovi, který potřeboval oholit a jenž od jejího příchodu se téměř nepohnul. Zauvažovala, jestli si někdy byl ochotný aspoň ohřát jídlo, a na vteřinku jí blesklo hlavou, jaké má ona sama štěstí, že směla strávit čtyřicet let manželství po boku Alberta Suareze. “Děkuju, paní Marie.

Já už se o sebe postarám.”

Ložnice Connie Hidalgové prozrazovala o své majitelce, že nikdy nepřestala být malou holčičkou.

Prádelník a postel, které si Connie nejspíš natírala sama, byly bílorůžové. Peřiňák byl rovněž růžový, samá ozdůbka a pomalovaný byl medvídky a balónky. A všude seděla spousta plyšových zvířátek, musela jich být nejméně stovka.

Zebry a sloni, medvědi a orangutani, koťata a všemožné druhy pejsků. Na zdech visely romantické plakáty se vzdálenými ostrovy a ozářenými nočními městy. Rosa musela samým smutkem až polknout. Navzdory marihuaně v krvi by se z Connie stala milující a oddaná matka.

Rosa sebrala z prádelníku zarámovanou fotografii a přidržela si ji u okna, aby ji viděla v lepším světle. Connie, ještě rozzářenější, ještě vitálnější než na té fotografii z

novin, kterou si Rosa vystřihla, stála ruku v ruce se snědým, pohledným a sebevědomě se zubícím mládencem, který byl určitě Billy Molinaro. Snímek byl z paluby nějaké lodi, zřejmě se dali vyfotografovat při vyhlídkové jízdě. Za zády měli zřetelný obrys Manhattanu. Connie se zlatavou pletí, útlounká, s plnými ňadry, byla jedním slovem rozkošná.

Bez určitého cíle prohledala Rosa nejprve zásuvky prádelníku a potom poličky malé knihovny. Knihy v ní sestávaly většinou z brožovaných milostných románů a knížek z veřejné knihovny, které se nikdo neobtěžoval vrátit.

Nenašla žádné album ani deník, ale narazila na ročenku ze střední školy Sv. Cecilie. Ročenka byla na první pohled laciňoučká do barevné publikace na křídovém papíře, kterou Rosa znala z jiných středních škol, včetně těch, jež navštěvovaly její dcery, měla nebetyčně daleko.

Prolistovala stránky s černobílými fotografiemi a hledala na nich Connie. Nikde ji tam však aspoň na první pohled nenašla. A vzkazů od spolužáků tam bylo taky pořídku a těch několik velkým přátelstvím nesálalo: Všechno nejlepší prima holce. Moc jsme se navzájem neznaly, ale i tak ti přeju hodně štěstí. Palce ti drží kamarádka z hodin latiny.

Rosa se opět podívala na obrázek zářící smyslné ženy, která si užívala projížďku lodí s pohledným mladíkem, který se měl stát jejím mužem. Vlažné a formální poznámky od Conniiných spolužáků jí s touto ženou vůbec neladily.

Rosa se přes snímky celé třídy dostala v ročence až na konec, kde její dcery měly čtyři celostránkové a zřetelné fotografie. Ročenka školy sv. Cecilie jich na stejnou plochu nacpala deset a všechny černobílé. Drobným písmem bylo vedle fotografií uvedeno shrnutí studentových aktivit během let středoškolského studia. Constanza Hidalgová pomáhala v kavárně a byla členkou kroužku vaření. Nic víc. Žádná hudba, žádné divadlo, žádný sport. Rosa se překvapeně zadívala na Conniinu fotografii. I za předpokladu, že obrázek byl mírně rozostřen, Rosa velice pochybovala, že by Connie bez nápovědy poznala.

Ještě jednou zvedla zarámovanou fotografii. Děvče v ročence bylo určitě totožné s ženou ve společnosti Billyho Molinaro a přesto nebylo. Ústa byla stejná, i oči, ačkoliv v ročence postrádaly tu jiskru, kterou Rosa viděla na pozdějších fotografiích. Ale tvář v ročence byla mnohem oblejší a naprosto nezajímavá. Jako by v pozdějších letech někdo vzal nůž a odkrájel z Conniina obličeje všechnu všednost.

Rosa položila ročenku na postel a dokončila prohlídku pokoje. V knihovně ani na podlaze nenašla nic zajímavého.

Otevřela malou komoru. Vedle dvojích mateřských šatů tam visela spousta módního oblečení a na dně skříně stálo víc než deset párů bot. Pokud se Rosa dívala na oblečení, které se Connie rozhodla neodstěhovat k Billymu Molinaro, pak se bývalá pomocnice v kavárně a členka kroužku vaření

proměnila na právoplatnou kandidátku soutěže o nejlíp oblékanou ženu roku.

I podlaha komory byla stejně jako v pokoji pokrytá plyšovými zvířátky. Rosa sama netušila, co zahlédla či jaký instinkt ji přiměl sehnout se a odhrnout několik hraček stranou. Ale pod záplavou medvídků, sněžných levhartů a tukanů ležela krabice od bot převázaná gumovou páskou.

A uvnitř té krabice byl deník.

23.

Matt svou sekretářku potěšil tím, že ji na zbytek odpoledne poslal domů. Pak si se Sarah rozdělili chlebíčky s hovězím a hranolky, které si koupili cestou, a chvíli se bavili o absolutně bezvýznamných věcech.

“Musíte se vrátit do nemocnice brzy?” zeptal se Matt, když jim naléval kávu z konvice značně opotřebovaného kávovaru.

“Mám objednaných několik pacientů na odpolední ambulanci, musím něco nadiktovat na diktafon a taky si musím vyzvednout kolo. Ale chvíli se ještě zdržet můžu.”

“Výborně. Pár věcí bychom totiž měli spolu probrat.”

“Jako třeba že to vzdáme?”

“Jako třeba že si uvědomíme, proti čemu se budeme bránit a jak to při podobných soudech s lékaři chodívá.”

Napětí, které Sarah sledovala hromadit se u právníka v průběhu minulých šesti týdnů, jako by mu trvale brázdilo čelo. Když se setkali poprvé, zdála se její nevina a vůbec celý její případ tak nepochybná, tak jasná. Ale teď? Upila kávy a požádala ho, ať pokračuje.

“Ze všeho nejdřív,” prohlásil, “bych rád, abyste věděla, že mi celá ta záležitost připadá nějak špinavá. Já vím, že tomu moc nevěříte, ale já jsem přesvědčený, že někdo to

všechno nastražil, aby Kwong TianWen společně s vámi nesl zodpovědnost za ty tři případy DIK.”

“Ale za daných okolností my nemáme jediný důkaz, že zodpovědní nejsme. Jedině snad TianWenovo slovo.”

“A slovo jeho rodiny. Můžeme postavit vaši obhajobu na tvrzení, že kdosi se snaží svalit na vás vinu, ale bez určení kdo a proč to neobstojí.”

“Což znamená, že pokud to vytáhneme u soudu, stejně prohrajeme.”

“Sarah, my to máme vážně projeté.” Hlas mu vyzněl do ztracena. Zaťal pěst.

“Ale počkat,” usmála se, “nebyl jste to snad přímo vy, kdo mi vykládal, že právní systém většinou dokáže rozlišit, co je pravda a co není?”

“Většinou ale není vždycky. V tomhle případě se objevuje příliš mnoho komplikací. TianWen má křehké zdraví. Hodně se mu to plete. Možná bych sehnal lékařský zákaz postavit ho před soud, ale to by taky nemuselo vyjít, protože tak špatně na tom zas není. Ale i kdyby se to povedlo, Mallon by ho prostě odchytil doma a možná by navíc použil skrytou kameru. Tak nebo tak, porota by se s ním stejně důvěrně seznámila, proti tomu nenaděláme vůbec nic.”

“Ale jak chce Mallon vysvětlit, že tolik žen, které můj preparát braly, porodilo zcela bez obtíží?”

“Myslím, že na to znáte odpověď sama.”

“Chcete říct, že bude tvrdit, že TianWen popletl jen některé dávky a jiné že byly v pořádku?”

“Nebo že ta nesprávná bylinka či bylinky reagují jen u někoho a u jiných lidí ne, ať už je důvod jakýkoliv. V této situaci mu postačí každá odpověď, která dává smysl, bez ohledu na její správnost. Má na své straně Lisu Graysonovou a my bohužel jen Kwong TienWena, a navíc je bude podporovat spousta zdravotních pojišťoven z obav před průšvihy, které by je přišly na hodně peněz. Obávám se, že naše role u soudu se smrskne na pouhopouhou obhajobu, že to nebyla naše vina. Jako bych Mallona viděl.”

Zvedl baseballový míček a rukavici a začal přecházet po kanceláři.

“Tato krásná mladá umělkyně se dvěma šikovnýma silnýma rukama a zdravým zárodkem v těle se s důvěrou a vírou svěřila do rukou doktorky Sarah Baldwinové. Paní doktorka pro tu líbeznou těhotnou umělkyni udělala něco víc, než jí přikazovaly platné normy povinné lékařské péče a zčistajasna přichází ta krásná mladičká umělkyně o dítě i o svou pravou ruku. Jelikož v průběhu celého těhotenství té mladé ženy nedošlo k ničemu mimořádnému, musí paní doktorka Baldwinová soudu dokázat, že příčinou té strašné tragédie skutečně není ona.”

“To zní zlověstně.”

“Právnicky se ta malá klička na konci projevu nazývá res ipse loquitor, věc nebo čin hovoří sám za sebe. Jde o

právnické dělo, které žádný z advokátů nevidí rád namířené na sebe. Ale stává se to obzvlášť, aspoň podle toho, co jsem vyčetl, při soudních řízeních s lékaři”

“Ale já myslela, že dokud mi nedokážou vinu, nesmí mou nevinu nikdo zpochybnit!”

“Pokud Mallon soudce přiměje, aby mu na res ipse loquitor skočili, a pokud my nebudeme schopni dokázat, že vinu skutečně nenesete, můžeme to zabalit. A co víc, pokud to projedeme tady, začnou po vás pást i zbývající dvě rodiny a vás to doslova ožebračí. Přijdete nejen o to, co máte, ale i o to, co byste mít mohla.” Přestal rázovat po místnosti a zničeně padl do křesla.

“A co bych podle vás měla dělat?” zeptala se Sarah.

“Než vám na to odpovím, měla byste vědět ještě něco.

Týká se to Willise Graysona. Vrtalo mi to v hlavě hned od počátku toho případu. Ale dneska, když jsem ho i s tou jeho armádou právníků viděl dnes u tribunálu, mi to konečně došlo. Sarah, on se nespokojí jen s tím, že tenhle soudní případ prohrajete. On vás chce zahrabat.”

“Já…já tomu moc nerozumím,” zajektala náhle zimomřivě zuby.

“Co já vím, tak Grayson má víc prachů než sám pánbůh, je to tak?”

“Vypadá to tak.”

“Vsadil bych se, že na vaši hlavu vypsal obrovskou odměnu, ale že mu jde především o osobní pomstu. Řekl

bych to prostě tak, že Mallon to dělá pro peníze a aby podrazil vaši nemocnici, zatímco Grayson baží po krvi, ať vaší nebo kohokoliv jiného, kdo Lisinu tragédii zavinil, a postará se, abyste byla na hodně, ale skutečně hodně dlouhou dobu postavena mimo profesi.”

“To se mi nechce věřit. Že by Willis Grayson chtěl zničit právě mě! To je šílenství, absolutní šílenství. Ale chcete slyšet něco ještě mnohem šílenějšího, Matte?

Absolutní šílenost? Já totiž sama nevím, jestli je v právu nebo ne.”

“Jen jsem vám chtěl vysvětlit, jak se na to dívám já.”

“Já vím. Tak co bychom podle vás měli podniknout?”

“Hm, můžeme se pokusit o nějakou dohodu bez toho, že bychom přiznali svou vinu. Nejsem si jistý, že by na to Mallon, lékařská pojišťovna nebo Grayson přistoupili, ale člověk nikdy neví. Jde o přebíjení pomyslnými trumfy. Naše strana oznámí, že si je jistá svým vítězstvím, ale že poplatky by byly vyšší než vyrovnání. Druhá strana prohlásí, že přestože žádnou vinu nepřiznáváme, skutečnost, že vám lékařská pojišťovna platí právníka, znamená, že vás žalují právem. Pak řečnění postupně utichne a každý se vrátí ke své práci. Než se nadějete, vlnky se uklidní a hladina je opět klidná.”

“A to můžeme dokázat?”

“To můžeme zkusit.”

“A vy byste radil, abychom to zkusili.”

Matt si přitiskl konečky prstů ke spánkům a zadíval se z okna. Vrásky na čele se mu prohloubily.

“Pokud by souhlasili, pak bychom to zkusit měli,”

odpověděl konečně. “Ano, měli bychom to zkusit.”

“Musím si to promyslet. Kolik mám času?”

“Tak týden. V případě nutnosti trochu víc.”

“Díky.”

Sarah byla rozrušená a najednou i nesmírně unavená.

Kwong

TianWen…Mallon…Lisa…Willis

Grayson…nemocnice…ten

proklatý

Peter…soudní

žaloba…další soudní stání. Jak jen se ten případ mohl někdy jevit tak nekomplikovaně? Postavila prázdný šálek na stůl a zvedla se k odchodu.

“Já vás do nemocnice zavezu,” nabídl se Matt.

“Ale to je v pořádku.”

“Ne. Já…já to chci. Strašně o to stojím.”

Sarah se k němu otočila, ale Matt se rychle odvrátil a začal si rovnat papíry do kufříku.

Já to chci. Strašně o to stojím. Vážně to řekl?

“Nabídka se přijímá,” usmála se.

Matt upíral pohled na auto jedoucí před nimi, zatímco si razil cestu k předměstí, a mlčel. Sarah si v životě nedokázala představit, že by mohla mít radost z dopravní zácpy, ale dnes tomu tak bylo. Jízda z Mattovy kanceláře v centru města do MCB, která by jindy trvala tak patnáct minut, zabrala tentokrát těch minut čtyřicet. Až na řídké poznámky

nevztahující se vůbec k případu jeli v tichu. Při řeči mu hleděla zpříma do tváře, ale i když mlčela, nepřestávala ho pozorně sledovat koutkem oka. To sis fakt nemohla načasovat hůř, vyčítala si v duchu. Pobláznit se do vlastního obhájce uprostřed soudního řízení pro poškození pacienta určitě nepatří k těm nejmoudřejším věcem na světě. Ale stalo se to a ona proti tomu nemohla vůbec nic podniknout.

I když to nikdy nevyslovil, cítila, že Matta to k ní přitahuje podobně. Etické zábrany mu však znemožňovaly ty city projevit nebo se o nich třeba jen zmínit. Možná až budou mít ten případ za sebou, společně odhodí ty ohledy za hlavu a budou se moci začít vzájemně poznávat a možná se do sebe i zamilovat.

Ale než dá Sarah souhlas, aby se Matt pokusil o urovnání případu smírnou cestou, musí si zjistit ještě něco.

“Matte, povězte mi: pokud byste mohl ten případ vyřešit způsobem, o který stojíte, který by vám vynesl co nejvíc, jak by to dopadlo?”

Udiveně se po ní ohlédl. “To je zvláštní otázka. Jak to myslíte, aby mi to vyneslo co nejvíc?”

“No, pokud jde o peníze i kariéru. Však víte.”

Zauvažovala, zda se mu má zmínit o tom, co jí prozradila Ruth, ale hned ten nápad zavrhla. Ta ženská byla moc upovídaná a pravděpodobně mu v profesionálním

směru tímhle zavinila lecjakou potíž, ale proč jí dělat problémy?

Chvíli se bála, že Matt uhodne, že o jeho situaci tuší víc, než s čím se jí svěřil on sám.

“Víte,” pronesl konečně, “předpokládám, že kdyby se za sebou seřadily všechny hypotetické výhody, pak v čele by jednoznačně stál pořádný boj v soudní síni proti Jeremy Malloneovi, který by mi vynesl tuny publicity a peněz, korunovaný výrokem soudu, že jste se žádnou nedbalostí neprovinila.”

“A možnost přijatelná nejmíň?”

“Řekl bych, že scénář stejný až na to, že bychom prohráli. To by mě navždycky vyřadilo ze hry, pokud jde o případy zanedbání povinné lékařské péče, a to už nemluvím o dopadu na ty ostatní. V téhle hře je nakonec jasné, kdo je vítěz a kdo poražený. A nikdo nesvěří svůj osud do rukou známého poražence.”

“To proto jste doporučil, abychom zkusili to vyrovnání?”

Dupl na brzdy a prudce se k ní obrátil, bez ohledu na auto troubící těsně za jejich vozidlem.

“Tak tohle si myslíte?” vydechl.

“Já omlouvám se. Ne, nemyslím si to a taky jsem to nechtěla ani naznačit. Ksakru, Matte, asi se neumím vyjadřovat dost jasně, ale tolik bych chtěla, aby ta zatracená věc už byla u konce!”

Jeho tvář bleskově zněžněla. Natáhl se a stiskl jí ruku.

Pak zastavil u obrubníku.

“Sarah, já bych si nechal vrážet špendlíky pod nehty, jen kdybych věděl, že nám to u soudu pomůže. Ale dřel jsem se jak šílenec na každičkém bodě, který mě jen napadl, a v jednom kuse jsem se dostával jen do slepých uliček. Pokud jsem na vás s tím vyrovnáním naléhal moc tvrdě, bude to asi tím, že dnes jsem poprvé ochutnal, co nás jinak čeká.

Ale pokud o to stojíte, nebo pokud naši nabídku odmítnou, jsem odhodlaný se do toho pustit a bojovat jak lev. Vy toho o baseballistech nejspíš moc nevíte, ale jsou známí tím, že jim bez výjimky chybí ta část mozku, která člověku prozradí, že teď smí plným právem cítit před něčím strach. Návrh na vyrovnání jsem přednesl proto, že jsem ho považoval za nejlepší pro vás. Pokud by náhodou byl nejlepší i pro mě, pak je to shoda okolností. Ale stejně o tom zkuste přemýšlet. Tenhle případ už na sebe přitáhl víc pozornosti, než jakou podobným případům veřejnost věnuje jindy, a to vlastně ještě nezačal. Pokud dojde k soudu, budete hlavní atrakcí neuvěřitelného cirkusu, jaký si nedokážete představit ani ve snu. Axel Devlin bude jen jedním problémem z mnoha.”

“Rozumím. Matte, moc se omlouvám za to, co jsem řekla předtím. Jakmile se rozhodnu, okamžitě se ozvu.”

Přikývl a zařadil se zpátky do proudu vozidel.

“Nedělejte si starosti,” uklidňoval ji. “Tak či onak, nějak se to vyřeší. A ať už to dopadne jak chce.”

“Ano?” Pokračuj, Matte, naléhala v duchu. Řekni mi, že ať to dopadne jak chce, budeme tomu čelit společně. Pověz mi, žes šťastný, že jsme se setkali.

“Já…echm, jen jsem vám chtěl říct, že za vámi stoprocentně stojím.”

Po dalších dvou minutách ticha zastavil před hlavním vchodem do MCB. Sarah mu poděkovala a chviličku přemýšlela, jestli se mu nemá svěřit se svými city, ale nakonec se odvrátila. Už takhle toho má Matt nad hlavu.

Kdyby si jeho přístup vykládala špatně, jenom by věci uškodila.

Vešla na nádvoří brankou vedle hlavního vjezdu a zamířila k budově chirurgie, kde si nechala kolo. Krátká projížďka ke gynekologii jí trochu provětrá hlavu před dlouhým sezením u diktafonu. Vyrovnání nebo boj?

Myšlenky se jí v hlavě honily jak zběsilé. V zamyšlení došla skoro až k chirurgii, než si uvědomila, na co se vlastně dívá.

Na kolo jí někdo vylil plechovku barvy krvavě rudého emailu. Na sedle byla přivázaná hadrová panenka, rovněž promočená lesklou rudou tekutinou. Jednu ruku měla utrženou a odhozenou na zem, břicho měla rozříznuté. Na prsou měla připíchnutý lísteček s načmáranými tiskacími písmeny, která hlásala:

VRAŽDÍCÍ DRYÁČNICE

Sarah se neúspěšně pokusila zachovat klid. Na tváře se jí vyvalily slzy. Vřítila se do budovy chirurgie. První telefonát byl na číslo nemocniční bezpečnostní služby.

Druhý byl Mattovi.

“Prosím vás, zavolejte mi do nemocnice, Matte,” řekla jeho záznamníku. “Strašně nutně se s vámi potřebuju vidět, co nejdříve! Už jsem se rozhodla, jak budem postupovat dál.”

24.

“Tkáňové kultury jsou všechny zničené! Všechny! To se mi ještě nikdy nestalo! V životě ne!”

Zoufalý laborant z mikrobiologie, bystrý mládenec jménem Chris Hall, jen nevěřícně potřásal hlavou. Rosa ho útěšlivě popleskala po rameni, i když popravdě z těch dvou byla nešťastnější ona.

“Kdy jste je kontroloval naposledy?” zeptala se.

“Včera odpoledne. Každé odpoledne prohlížím všechny inkubátory. Nejsou pryč jen ty vaše věci, ale všechno. Přišli jsme o desítky a desítky experimentů a kultur. Panebože, já tomu pořád nemůžu uvěřit. Paní doktorka Wheelocková, pan doktor Caro a doktor Blankenship, ti budou příšerně zuřit.

Včera jsem měnil živný roztok a ten starý byl bezvadný křišťálově čistý. Nejspíš ten nový roztok byl kontaminovaný nějakým druhem cytotoxinu.”

“Jen klid, Chrisi,” uklidňovala ho Rosa. “Podobné věci se stávají. To pochopí každý, kdo měl kdy něco společného s mikrobiologií a zvlášť když jde o tkáňové kultury.” Na rozdíl od bakterií, které se v laboratoři pěstovaly na pevném výživném agaru, mohly viry růst jen uvnitř živých a množících se buněk uvnitř tkáňových kultur. “Ukažte mi laboranta, který nikdy nezažil potíže s kontaminací tkáňové

kultury,” pokračovala, “a já vám ukážu laboranta, který v životě nesáhl na práci. Máte schované nějaké zmrazené vzorky?”

“Některé ano.”

“A ty, co jste dostal ode mne?”

“Asi ne. Paní Suarezová, moc se vám omlouvám.

Myslím to vážně.”

Rozhodla se, že k zoufalství utrápeného laboranta nebude ještě přispívat tím, že by ho seřvávala, ale pulzující bolest v hlavě, vyvolaná únavou a beznadějí, ji každou vteřinu dráždila pořád víc. Ve skutečnosti, i když Chrisi Hallovi by to neprozradila za nic na světě, zničené tkáňové kultury nebyly takovým neštěstím, jak by se mohlo zdát, aspoň prozatím ne. Od případu, kdy narazila, byla téměř posedlá potřebou pojišťovat se dokonce i při práci na těch nejtriviálnějších úkolech. Duplikáty všech vzorků poslala Kenu Mulhollandovi, starému příteli v atlantském SKN. Při poslední kontrole, což bylo asi před týdnem nezpozoroval nic významného.

“Jenom doufám, že ostatní budou stejně chápaví jako vy,” povzdechl si Chris.

“Ale to určitě budou. Máte tady záznamy o těch kulturách, které jste pro mě pěstoval?”

Mládenec jí podal sešit s kartónovými deskami, na kterých bylo napsáno Rosa Suarezová. Rosa otevřela kufřík a položila sešit na deník Connie Hidalgové. Vezme si prášek

proti bolení hlavy, trochu se prospí a pak se hned pustí do toho deníku,

“Říkal jsem vám, že se v několika vašich kulturách začínalo něco ukazovat?” zeptal se Chris.

“Ne. Ne, to jste neříkal.”

“Udělal jsem si vedle jejich záznamů v sešitě hvězdičku, abych je nezapomněl kontrolovat trochu častěji. Víte, nešlo o nic určitého, jen mírné nerovnosti na tkáni, se kterou se občas setkáváme v raném stadiu infekce. Podobné změny se ukazují, když tkáňovým buňkám dojdou živiny. Podle toho se pozná, že potřebují novou várku.”

“Děkuju, Chrisi. Na ty záznamy se podívám až u sebe a zjistím, které vzorky v těch konkrétních láhvích byly.”

“Pokud tam skutečně začínalo něco růst, o čemž dost pochybuju, tak to byl ten nejpomaleji se rozrůstající virus, jaký jsem kdy viděl.”

“Nejspíš to opravdu nic nebylo. Jste hodný, že jste na to nezapomněl, Chrisi. Skutečně jste se mnou spolupracoval výborně. Nechám vzkaz doktoru Blankenshipovi a zmíním se mu o vaší ochotě.”

“Dík. Po tom průšvihu to budu moc potřebovat.”

Rosa vylovila z kabelky dva tylenoly, zapila je vlažnou vodou z nemocniční fontánky a vyšla z nemocnice. Vodní páry zdvihající se v odpoledním žáru z chodníku a mezi kmeny stromů jí připomněly domov. Rovněž jí připomněly, že nikdo, ani její šéf, ani její děti či manžel si nepřál, aby se

vracela sem do Bostonu. Nepřál si to nikdo s výjimkou Rosy samé. A nyní, přestože tkáňové kultury byly beze zbytku zničené, začínala mít dojem, že se jí ta dřina začíná vyplácet.

Dosud nečtený deník a záznamy o tkáňových kulturách, které možná byly pozitivní. Moc to není, ale rozhodně víc, než měla před pár hodinami.

Než dorazila do svého podnájmu, měla podpaždí a límeček promočené skrznaskrz. Povinnou konverzaci s paní Frumanianovou a hlášení o postupu práce si odbyla ještě úsečněji než obvykle. Pak se odvlekla po schodech nahoru, vděčná, že její bytná z pokoje ještě neodstranila malý okenní ventilátor.

Když se Rosa převlékla do kraťasů a trička, prohlédla si záznamy o těch dvou kulturách, které si Chris Halí ohvězdičkoval. Byly celkem dvě označené jako 172A a 172B a obě rostly na fibrocytových buňkách tkáňové kultury. Podle kódového klíče, který si schovávala v jedné ze svých odborných knih, Rosa identifikovala jako zdroj obou vzorků sérum odebrané z Lisiny unikající krve. Rosa zběžně přelétla i záznamy o ostatních kulturách a potom zavolala Kenu Mulhollandovi do Atlanty. Virolog jí oznámil, že na žádném ze vzorků, které mu poslal, nepozoroval žádný růst, ani na fibrocytech, ani na jiných typech buněk. Zase slepá ulička.

Rosa si lehla, podložila si nohy a snažila se usnout, jak si předem naplánovala. Za pár minut to ale vzdala. Na spaní bude mít dost času až potom, co tuhle záležitost jednou provždy vyřeší. Připravila si vedle postele notes s propisovačkou, na ještě zrudlý kořen nosu si nasadila velké brýle a otevřela deník Constanzy Hidalgové.

Zachycoval údobí pěti let a zápisy byly téměř každodenní. Některé sestávaly jen z pár slov, jindy šlo o stránky psané na stroji a vlepené k určitému datu. Několik jmen bylo uvedeno jen v iniciálách nebo symbolem z těsnopisu. A celým deníkem se táhly kresby, většinou lidských tváří, drobné črty, které napovídaly o slušném talentu.

Zápisy začínaly Conniinými sedmnáctými narozeninami a končily před jejími dvaadvacátými. Podle tónu prvního zápisu bylo jasné, že deníku předcházel již podobný svazek.

Rosa byla naráz vtažena do smutného života a bolestného snění plaché a špatně vzdělané dívky, která žila s matkou, jež na ni měla příliš málo času, a s nevlastním otcem, jenž se jí příliš často a příliš důvěrně dotýkal. Při čtení se Rosa zapřísahala, že deník musí za každou cenu zatajit před Marií Barahonovou. Kdovíjak se Connie dařilo odrazit většinu z pokusů Fredyho Barahony. Od jejích dvacátých narozenin se o nich neobjevuje už ani zmínka. Pokud se o tom Maria nedozvěděla, dokud byla Connie naživu, neexistoval jediný

důvod, proč by takovému trápení měla být vystavena dodatečně.

Čas od času se objevovaly zmínky o návštěvách na různých klinikách Medical Center of Boston. Jak se zmínila už Maria, dívka trpívala bolestmi v krku a migrénou. V

osmnácti tu byla také kratičká epizoda s kapavkou, kterou jí léčili ambulantně. Connie ji chytla od muže označeného jako T.G., “který mi lhal, že mě miluje, ale já stejně celou tu dobu věděla, že lže. No jo,” napsala Connie na konec toho zápisu, “dokud to trvalo, byla to psina. Žebrák si těžko může vybírat.”

Rosu začínala zmáhat únava a právě se chystala deník odložit, když si povšimla další zmínky o návštěvě MCB.

Tentokrát už byla Connie devatenáctiletá.

3. dubna

Dneska na klinice v MBC kvůli bolení hlavy. Přišel tam ke mně takovej divnej človíček, doktor S. Asi je Arab nebo tak. Ptal se, jestli nechci tu tloušťku shodit. Povídám, že diety na mě nezabírají, ale on prohlásil, že dietu bych musela držet jen trochu. Chce mě za týden vidět, ale asi tam nepůjdu. Nebo možná jo. Byl docela milej.

Najednou byla Rosa zcela bdělá. Následovaly popisy dalších návštěv na klinice a všechny u doktora S. Několikrát padla zmínka o jakémsi prášku. A co bylo nejpodivnější, Connie ztrácela kila. Během pouhých čtyř měsíců Connie Hidalgová shodila skoro pětadvacet kilogramů! Během šesti

měsíců šlo o kilogramů pětatřicet a konečná váha se jí ustálila na padesáti čtyřech kilogramech. Ta pozoruhodná proměna byla sama o sobě zázračná. Ještě zajímavější však Rose připadala skutečnost, že datum Coniiny první návštěvy u doktora S. a všech následujících, se překrývá s daty chybějících stránek v Conniině nemocniční kartě. Nic kromě těch vytržených stránek také nespojovalo doktora S., ať už to byl kdokoliv, s Conniinou násilnou smrtí. Pokud však další souvislosti existovaly, Rosa si byla jistá, že je objeví.

Právě se prokousávala zbytkem deníku, když z Atlanty zavolal Ken Mullholland.

“Roso, doufám, že jsem tě nevzbudil,” řekl. “Prve tvůj hlas zněl dost utahaně.”

“Taky jsem utahaná byla, Keně, ale už jsem to ze sebe setřásla. Jednu chvíli na dně a druhou chvíli zas nahoře.

Však víš, jak to u nás babiček chodívá.”

“My všichni bychom byli moc rádi tak vitální jako ty.

Poslyš, Roso, potom, co jsme si promluvili, jsem si zašel bleskově překontrolovat spektrografem těch pár vzorků, o kterých ses zmiňovala. Jeden z nich ale jenom jeden vyvádí něco legračního s DNA. Teď si to prohlíží můj laborant.

Myslím, že by mohlo jít o virus, ale tkáňová kultura se zdá čistá a navíc nemám toho materiálu dost, abych to mohl říct s jistotou. Existuje nějaký způsob, jak mi obstarat větší množství toho vzorku?”

“Nejspíš od téže pacientky,” zamyslela se Rosa. “Jenže sérum bylo získáno, když byla nemocná, a teď už je zase zdravá.”

“Rozumím.”

“Poslyš, snad se mi podaří sehnat sérum z období rekonvalescence, ale nejsem si tím úplně jistá. Dotyčná pacientka totiž žaluje lékaře v téhle nemocnici pro zanedbání povinné lékařské péče. Třeba nebude dvakrát ochotná s námi spolupracovat.”

“A co pacienti s obdobnými problémy?”

“Obě pacientky zemřely.”

“A jiné případy nebyly?”

“Nebyly,” odpověděla Rosa. Zaváhala a dodala: “Aspoň prozatím.”

Než se jí Matt ozval, stačila Sarah dorazit domů, navléknout si své nejpohodlnější a nejodrbanější džíny a propracovávat se druhou sklenicí Chardonnay. Věc s kolem nahlásila nemocniční bezpečnostní službě i policii a Glennu Parisovi, který byl na nějaké poradě, nechala vzkaz. Pak předala službu stážistovi, který měl pohotovost, a nechala se dovézt domů sekretářkou z gynekologie. Usoudila, že diktování prozatím počká.

“Máte ponětí, kdo to mohl udělat?” zeptal se Matt, když mu nastínila události několika posledních hodin.

“Nikdo a každý. Ty tři dívky měly přátele a příbuzné. A to nemluvím o té spoustě cvoků, kteří zahlédnou půlminutový klip v televizním zpravodajství a vydají se na soukromou křížovou výpravu. Nechci vypadat jako cynik, Matte, ale je mi jasné, že od lidí se dá čekat naprosto cokoli.”

“Tak tohle teď nechte. Říkala jste, že v našem případě jste dospěla k nějakému rozhodnutí. Chcete mi to říct po telefonu nebo raději osobně?”

Sarah doufala, že podobná otázka padne, a už měla připravenou odpověď.

“Nechtěl byste přijet ke mně?” zeptala se. “Moc ráda vařím a teď už k tomu nemám příležitost. Pokud nejste moc vybíravý, dokázala bych ze zásob připravit obstojné jídlo.

Vy byste si to mohl odpracovat tím, že byste mi nedovolil dopít celou tu láhev Chardonnay najednou.”

“Platí. Budu u vás za půl hodiny. Nechtěla byste mi aspoň naznačit, jak jste se rozhodla?”

“Myslím, že vám to řeknu naplno,” odpověděla Sarah.

“Rozhodla jsem se totiž, že za žádných okolností nepřistoupím v tomhle případě na smírné vyrovnání.”

“Abyste věděl, Matte, když jsme se dnes odpoledne rozešli, jen jsem si myslela, že vím, jak bych se měla zachovat,” vysvětlovala Sarah. “Ale v tu chvíli, kdy jsem uviděla, co mi provedli s kolem, byla jsem si jistá.”

Seděli na pohovce, pili kávu bez kofeinu a jedli zbytek piškotového dortu, který Sarah objevila v hlubinách svého mrazáku. Večeře kuře na houbách a smažená zelenina proběhla docela příjemně, ale Sarah se přesto necítila tak uvolněně, jak by si přála. Samozřejmě, že jedním z důvodů byla ta příhoda v nemocnici. Dalším faktorem však byla skutečnost, že Matt byl první muž, který se v jejím bytě objevil po téměř dvou letech.

“Zařídíme se pochopitelně podle toho, co řeknete,” kývl hlavou.

Pokud mu její rozhodnutí nejednat podle toho, co jí doporučil sám, nesedělo, nedával to na sobě znát.

“Děsím se toho, co se může seběhnout u soudu, Matte,”

pokračovala Sarah. “Ale smír a vyrovnání bez zjištění konkrétního viníka by ty cvoky s červenou barvou nezarazilo. A já nemíním strávit zbytek života tím, že před nimi budu utíkat a že se jimi nechám obtěžovat. Pokud jsem nevinná, tak to soud zjistí. A pokud jsem to zavinila, chci to vědět. Můžete mi věřit, že se nerozsypu, i kdyby došlo k nejhoršímu, i kdyby si Willis Grayson nakonec prosadil svou a já putovala do vězení. Věřím ve Vyšší moc a věřím, že má se mnou svoje plány. Na tom už nic nezměníte.”

“Tak takhle to je,” poznamenal. “No, abyste věděla, měl jsem podezření, že se rozhodnete do toho jít. Dokonce jsem po našem rozchodu začal sestavovat rozvrh výpovědi svědků a co nejdřív začneme s vaším starým kámošem

Ettingerem. Můžu vám ale zaručit jedno: Mallon je ďábelský protivník.”

“A já jsem ráda, že mě zastupujete právě vy,” usmála se Sarah.

“Je v tom ale jeden háček. Potřeboval bych, abyste mi v něčem pomohla.”

“Stačí říct.”

Matt se neklidně zavrtěl. Pak se k ní prudce obrátil a uchopil ji za obě ruce.

“Sarah, my si nemůžeme dovolit, aby mezi námi k něčemu došlo aspoň do doby, dokud ten případ neskončí.

Já…ksakru, já ani sám nevím, co se vám to snažím vysvětlit.

Musíte na mě přestat koukat takhle!”

Sarah si propletla jeho prsty se svými. Jeho tvář laskavá, přenádherná tvář jí prozrazovala všechno, co o jeho pocitech vůči sobě potřebovala vědět.

“Pomůžu vám v tom ráda,” vymáčkla ze sebe. “Těžko ale dokážu ovlivnit, co k někomu cítím a jak se na něho dívám. Stejně jako vy neovlivníte ten pohled, který na mě právě teď upíráte.”

Pomalu si olízla rty. Matt si uvolnil límeček.

“Hele, s tím musíte přestat, než se rozpustím jak zmrzlina na sluníčku!” napomenul ji. “Sarah, pochopte, že pracuju devadesát hodin týdně, že jsem strašlivě osamělý a popravdě řečeno, začínám na vás myslet ve dne v noci. Jestli ale mám zůstat vaším advokátem, tak by to nebylo moc

rozumné jednání. Právníci jsou zcela vážně varováni před tím, aby se zaplétali se svými klienty. Mohlo by jim to pěkně zamíchat profesionálně objektivním přístupem. V

některých státech je na to dokonce zákon a co nevidět ho mohou zavést i tady v Massachusetts.”

“Je mi to jasné.”

“Tak mi pomozte! Aspoň pro teď! Tak silnou vůli zase nemám!”

“Budu o tom uvažovat. Ale Matte, já už jsem velká holka a umím se o sebe docela dobře postarat sama.

Právnické komoře vás neohlásím, i kdyby trakaře padaly. A co si klientka vlastně může přát víc, než aby ji obhajoval právník, který jí má plnou hlavu?”

“Sarah, ale já to myslím vážně. V případě, jako je ten váš, existuje spousta možností, jak se rozhodnout, spousta zodpovědnosti. Dnešní rozhodnutí jste udělala víceméně sama. Pro ty ostatní však budete potřebovat objektivního a citově nezainteresovaného advokáta. Kdyby se mi začalo zdát, že jsem vámi příliš zaujatý, než abych vás mohl správně obhajovat, musel bych to složit.”

“Zaujatý mnou,” opakovala Sarah. “To zní hezky.

Matte, promiňte. Nezlobte se na mě, prosím vás. Já už tomu rozumím. Opravdu. Nechci vám působit problémy. Pokud budete potřebovat dalšího advokáta, aby vám poradil, určitě si za ním zajdete. V tom důvěřuju vašemu úsudku a svému taky. Jistě, můj případ je důležitý. Ale z pohledu člověka,

který v posledních letech strávil příliš mnoho času za stetoskopem, je důležitá i tahle záležitost.”

Uchopila ho za ruce. Oči se jim střetly. Tentokrát se Matt o únik pokusil jen chabě. Sarah cítila, jak jí vysychá v ústech. Jak dlouho už nezažila to, co pociťuje v přítomnosti tohoto muže? Pomalu spustila víčka. Mattovy dlaně jí sklouzly po loktech vzhůru a přitáhly ji těsně k němu. Cítila, jak se k ní přibližuje rty. V tu chvíli zazvonil telefon.

V mžiku to křehké pouto mezi nimi prasklo. Matt se rozpačitě usmál, pustil ji a odtáhl se.

“Mám zapojený záznamník,” poznamenala s touhou vyrvat telefon pomstychtivě ze zdi.

“Ale to nevadí. Jen k němu běžte,” odpověděl. “Prosím vás. Klidně si to vemte.”

Hlas ve sluchátku nezaslechla v posledních šesti týdnech ani jedinkrát.

“Sarah, tady je Andrew Truscott. Jestli chceš zavěsit, nedělej to, buď tak hodná.”

Ksakru, pomyslela si Sarah. Přiklopila sluchátko dlaní.

“Volá Andrew Truscott,” zašeptala. “Ten chirurg, co jsem vám o něm vyprávěla. Ano, Andrew,” pokračovala s okázalým chladem. “Co ode mne chceš?”

“V tom, jaks mě ušetřila potíží s Parisem, ses ke mě zachovala fakt slušně,” řekl Andrew. “A navíc skvěle zvládáš i tu…tu druhou věc.”

“Kvůli tomu voláš?”

“Paris mi právě nabídl proklatě dobré místo v MCB, definitivu spolu s učitelským úvazkem na fakultě a vlastní laboratoř v tom novém středisku v tom, co budou stavět vedle Chiltonovy budovy. Sestavil vážně senzační program.

Jak se zdá, ty jeho podivné metody nakonec vážně špitál vytáhly z finančních průšvihů.”

“Tobě za to děkovat nemůže.”

“No, ale kdyby sis mu na mě stěžovala, ta nabídka učitelského úvazku by se nejspíš neuskutečnila.”

“To voláš jenom kvůli tomu?”

“Ale ne. Ne. Sarah, prosím tě, poslouchej. Netuším, jak dlouho tu ten chlápek ještě bude okounět. Právě teď se děje něco, co se týká tebe. A já bych ti chtěl pomoct, namouduši bych to chtěl.”

“Nerozumím.”

“Momentálně jsem v čínské čtvrti. Vyšel jsem si na večeři se starým kamarádem z Austrálie do podniku Sečuánská terasa na Hudson Street. Můj přítel už musel odjet zpátky do hotelu.. Po jeho odchodu jsem se rozhodl zdržet se a vypít si poslední skleničku. V tu chvíli jsem zaslechl, že někdo ve vedlejším boxu vyslovil tvoje jméno.

Vykládal něco o tom, žes dneska byla u soudu a jak že bylo snadné vyměnit ty věci v krámku tvého bylinkáře. Prohlásil, že má strašnou radost, když může tobě i Kwongovi takhle nadělat do ksichtu.”

Sarah ucítila, jak se jí rozbušilo srdce. Tělo jí ztuhlo.

“Kde je teď?” zeptala se.

“Přímo tady, na druhé straně místnosti. Právě jsem uplatil vrchního dvaceti dolarama, aby mi řekl jeho jméno.

Je to Tommy Szeto.” Andrew jméno zopakoval. “Znáš ho?”

“Ne. V životě jsem o něm neslyšela.”

“No, a je tady se dvěma dalšími. Servírka je z nich trochu vyděšená. Tvrdí, že nemá potuchy, kde ten maník bydlí a doprdele, poslouchej, Sarah, vypadá to, že odtud chtějí vypadnout. Zkusím je sledovat. Dáme si tady sraz přesně za tři čtvrtě hodiny. Sečuánská terasa na Hudson Street. Zatím ahoj a prosím tě, věř mi. Prosím tě, přijď.”

Sarah deset či více vteřin poslouchala vyzváněcí tón a teprve potom zavěsila. Takže Andrew s ní nepromluvil skoro dva měsíce, natož aby se omluvil. A teď tohle. Matt na pohovce se na ni zvědavě zadíval.

Neexistoval jediný důvod, proč by Andrew Truscottovi měla v čemkoliv věřit, ale přesto nedokázala nijak vysvětlit, proč tomu tak teď je. Pokud jí Andrew právě říkal pravdu a pokud se to podaří dokázat, pak v jejím životě přeskočí výhybka na tu lepší kolej.

“Tvrdil, že volal z restaurace v čínské čtvrti a že ve vedlejším boxu mluvil nějaký člověk o tom, jak u Kwonga prohodil bylinky. Chtěl by si dát se mnou sraz přesně za tři čtvrtě hodiny. Půjdete také?”

“Pochopitelně. Věříte mu?”

“Záleží na tom? Chtěla bych to mít všechno z krku, Matle. Tak strašně moc bych to chtěla mít za sebou.”

Objal ji a pevně k sobě přitiskl.

“Totéž já,” zašeptal.

25.

“Tady musejí servírovat fakt úžasné jídlo,” poznamenal Matt, “protože do téhle atmosféry by jinak nikoho nepřilákali.”

Jediný výraz, které by vystačil při popisu Sečuánské terasy, byl tento: umělá hmota. Umělohmotné lucerničky na stropě. Umělohmotné ubrusy na stolech. Na stěnách umělohmotné basreliéfy zobrazující čínskou krajinu.

Dokonce i jednotlivé boxy z rudé umělé hmoty byly navzájem odděleny plastikovými závěsy.

Sarah s Mattem došli do čínské čtvrti pěšky. Vzduch se znatelně ochladil a na východě se začínalo blýskat. Vanul však příjemný větřík a město kolem nich vřelo životem.

Blížila se půl desátá. Podnik Sečuánská terasa byl pořád ještě tak ze tří čtvrtin plný. Většina zákazníků byli Asiati.

“Myslíte si, že měřítkem kvality čínské restaurace je počet čínských návštěvníků?” zašeptala Sarah.

“Jak jinak. Aspoň si to všichni myslí.”

“Já si to taky myslívala, než jsem prožila těch pár let na Dálném východě. Vyšlo najevo, že existuje přinejmenším stejný počet Asiatů libujících si ve špatné čínské kuchyni jako je Američanů, kteří nedají dopustit na špatné západní

jídlo. Je jen otázkou času, kdy někdo otevře v Beijingu podnik nabízející párek v rohlíku.”

Matt se zastavil u dlouhého mahagonového baru. Sarah nedbale prošla kolem kójí a zas nazpátek.

“Po Andrewovi není ani stopy,” ohlásila, když se usadila vedle Matta na barovou židličku s červeným vinylovým potahem.

“Podle toho, jak jste Truscotta popisovala, se mi to náhlé polepšení zdá dost zvláštní.”

“Mně moc ne. Andrew si dobře uvědomuje, že jsem mu v nemocnici mohla zavařit pořádný průšvih a že jsem té příležitosti nevyužila. Navíc jsem narazila na abnormální laboratorní výsledek, který nedávno přehlédl. Pacient by mu nejspíš zemřel přímo na operačním stole. Kromě toho, Matte, máme snad jinou možnost? Ten Tommy Szeto může představovat klíč k celému případu.”

Deset minut před desátou zašla Sarah za vrchním. Ten se kratičce přeptal svých kolegů a prohlásil, že v restauraci neviděli nikoho, kdo by odpovídal Andrewovu popisu.

Dodal však, že noc byla velice rušná. V mužových temných očích při zaslechnutí jména Tommy Szeto bleskla jiskřička poznání, nicméně nepřestával popírat, že by podobného člověka znal.

“Nikdo si na Andrewa nevzpomíná,” sdělila Sarah šeptem Mattovi. “Ale podle mne tenhle chlápek moc dobře ví, kdo je to Szeto. Tvrdí, že ne, ale je to jasná lež.”

“Kde ale Andrew kčertu vězí?”

“To nevím, ale mám takový divný pocit. Počkáme ještě deset minut.”

“To já mám lepší nápad.”

Matt odešel do telefonní budky, která stála těsně za dveřmi, a začal hledat v telefonním seznamu. Sarah si povšimla, že díky postavení budky mohl Andrew sledovat téměř všechny boxy a tedy i Tommyho odchod. Intuice jí napovídala, že Andrew zaslechl přesně ten rozhovor, o kterém se jí zmiňoval. Pokud ano, uvažovala horečně, kam se tedy poděl?”

“To jméno je Szeto s pomlčkou, viďte?” vrátil se Matt k barovému pultu.

“Tak mi to Andrew říkal.”

“Pár Szetů v seznamu je, ale Tommy ani jediný.”

“To mě nepřekvapuje.”

“Našel jsem ale číslo na chlapíka, kterého tady v čínské čtvrti znám já, nějaký Benny Hsing.”

“Co s tím?”

“Benny pracoval v klubu Soxů, ale pak dostal vyhazov.

Odjakživa se pletl do cizích záležitostí a navíc každému vyžvanil, co věděl o všech ostatních. Pokud je ten Szeto trochu hmotnější než pouhopouhá Truscottova fantazie, pak ho Benny bude znát.”

“A kde bydlí?”

“V Regal Street, jen pár bloků odtud.”

“Myslíte, že s vámi bude mluvit?”

“Možná ano. Na mě si docela potrpěl. Vedl jsem totiž natolik nezajímavý život, že Benny se kvůli pomluvám o mně do žádných trablů dostat ani nemohl. Stejně by nikdo nevěřil, že bych nějak vybočil ze šedivého průměru, takže se s tím ani neobtěžoval. A za další, když ho Steve Matz obvinil z krádeže svého zlatého řetízku a nakonec si prosadil jeho vyhazov, poukazoval jsem na to, že podle zákona by Matz s tím obviněním před soudem neuspěl, protože mu chybí očitý svědek.”

“Tak proč vůbec k tomu vyhazovu došlo?”

“No, tenkrát jsem studoval práva teprve druhým rokem a nebyl jsem v nich ještě nijak honěný. A kromě toho Matz vedl družstvo od vítězství k vítězství, takže si mohl dupnout, aby bylo po jeho. Dokud si zachovával takovou formu, mohl nechat z klubu vyrazit kohokoliv.”

“Neměli bychom Bennymu nejdřív zatelefonovat?”

“Benny nepatří k typům, kteří jsou pro jiného ochotni riskovat vlastní krk. Myslím, že když se mu objevíme na prahu neohlášeni, bude mít menší příležitost k výmluvám.”

V deset hodin z restaurace odešli. Nejprve však Sarah zkusila zavolat Andrewovi domů. S Claire, Andrewovou manželkou, se několikrát setkala, a vždycky ji navzdory její neuvěřitelné plachosti považovala za moc milé děvče.

Každopádně bylo jasné, že pro svého společenského a

sarkastického manžela není tou nejvhodnější životní družkou.

“Já…hm…já myslela, že to víte,” zajíkla se Claire.

“Když jste s Andrewem přátelé a kolegové a tak.”

“Co že vím?”

“Žijeme každý zvlášť. Andrew se asi před šesti týdny odstěhoval. Najal si nový byt poblíž nemocnice. Jestli chcete, dám vám jeho telefonní číslo.”

“Claire, to je mi vážně moc líto.”

“Díky, ale já to zvládám fajn. Stejně jsem měla v posledních létech dojem, že jsem se nevdala za chlapa, ale za nemocnici. A teď mi prozradil, že se zapletl s někým jiným a že už to chvíli trvá. Neřekl ale, o koho jde. Věřte nevěřte, měla jsem dojem, že si třeba začal s vámi.”

“Ani náhodou, Claire. Popravdě jsme s Andrewem spolu nemluvili už kolik týdnů.”

Sarah si zapsala Andrewovo nové číslo a přeď návratem k Mattovi na ně zkusila zavolat. Žádná odpověď.

Regal Street byla blízko kdysi vzkvétající zóny podniků s červenými lucerničkami. Sarah a Mattem ušli tři a půl bloku v jemném deštíku a za rachocení vzdáleného hromu.

Benny Hsing bydlel v nehostinném cihlovém baráku s pachem lidské moči ve vstupní chodbě a sloupcem domovních zvonků, kterých se na jednu nevelkou budovu zdálo přehnaně moc. Na jednom stálo Bennyho jméno. Po

dvou zazvoněních se objevil nahoře na schodech, koukl dolů a tryskem se rozběhl k proskleným dveřím.

“Kočka!” povykoval. “No tys ale fakt balzám na bolavý voči!”

Mluvil rychle a úsečně. Vedle Mattovy protahované výslovnosti to vynikalo ještě víc.

“Nazdar, Benny. Jak se vede?” zeptal se Matt. “Benny, tohle je Sarah Baldwinová. Měl bys pro nás minutku?”

“Pro tebe? Pro Černou kočku? No, jasně. Pojďte nahoru, pojďte.”

Byl to břichatý plešatící mužík, ukazující zkažené zuby v úsměvu, kterému chyběla upřímnost. Kalhoty a tričko měl celé flekaté, páchl tabákem, potem a pivem. Sarah uznávala, že za ta léta, co uplynula od jeho zaměstnání v klubu Red Sox, se mohl hodně změnit, nicméně člověk si nemusel příliš namáhat fantazii, pokud si chtěl představit, jak Benny Hsing krade něčí zlatý řetízek.

“Manželka spí,” ukázal Benny na dveře ložnice.

Kývnutím je vybídl k pohovce, přes niž byla přehozená hnědá vojenská deka. “Dáte si něco? Pivo? Kolu? Páni, Kočko, to je ale náhoda! Nedávno jsem koukal na Soxy postavený proti Detroitu a vzpomínal jsem, však víš na starý časy. Tenhle pán, to byl nějakej hráč, slečno. To byl proklatě dobrej hráč!”

“Už jsem o tom slyšela,” usmála se Sarah.

“A chytrej byl. Řeknu vám, slečno, tak chytrý hráči už nejsou. Tak ty teď děláš advokáta, co, Kočko?”

“No jo. Benny, potřebujeme, abys nám pomohl,” šel Matt rovnou k věci.

“Cože! Já?”

“Hledáme jednoho člověka. Jmenuje, se Szeto. Tommy Szeto.”

Benny se prudce otočil a namířil buclatým ukazovákem na Sarah.

“Ta doktorka! Vy jste přeci ta doktorka! Jak nakupovala u Kwong TianWena! Jistě mi prominete, dámo, ale živá vypadáte vo moc líp, než na tý fotce, co ji votiskli v novinách.”

“Děkuju,” podařilo se Sarah vymáčknout.

“Kwong tvrdí, že to na něho někdo nastrojil,”

pokračoval Matt. “Zapřísahal se, že s bylinkami si v jeho krámku zaručeně někdo hrál a navíc že donesl ze suterénu opium a vystavil ho na polici. Neslyšels o tom něco?”

“Černá kočko Danielsi, slyšel. Přímo tady v tom kvartýru. Jsem ti dlužnej, Kočko, páč tys byl jedinej, kdo se mě zastal proti tomu parchantovi Matzovi. Jedinej. Když mě vykopli, bylo to pro mě těžký, Kočko. Zatraceně těžký.”

Mávl rukou po mrňavém pokoji. Matt zareagoval tím, že vytáhl peněženku a položil na stolek dvě dvacetidolarovky.

“Je to důležité, Benny.”

Benny si měřil peníze s neskrývaným pohrdáním.

“Já moc nevím,” vymlouval se. “Nevím vlastně nic.”

“Benny, víc peněz s sebou nemám. Věř mi. Ale počkej!”

Sáhl ještě jednou do peněženky a vytáhl dvě vstupenky.

Držel je opatrně, jako by byly z drahocenného křišťálu.

“Tady jsou dva lístky do přední řady v lóži na příští týden, až Sox budou hrát proti Oriolům. První řada, Benny.

Prozraď nám všechno, co potřebujeme o Tommy Szetovi vědět, a těch čtyřicet dolarů plus ty lístky budou tvoje.”

Sarah začala namítat, že Ricky přece kvůli ní nezaplatí takovou cenu, ale Matt ji bleskovým pohledem zarazil.

Benny se chtivě zadíval na vstupenky.

“Víš, jak dlouho už jsem neviděl živou hru?”

“Příští týden bys viděl, Benny. Stačí, když nám řekneš, co víš o Szetovi a kde ho můžeme najít.”

“Já vím jen to, co se kolem povídá, Kočko. Jen povídačky. Szeto není slušnej kluk. Ani za mák. Jakmile se domákne, že jsem o něm mluvil, udělá ze mě sekanou. Je tong. Víš, co to znamená?”

“Člen gangu, je to tak?”

“Tong je horší než každej gang, Kočko. Gangy tu smějí provádět svý kejkle jen tenkrát, když jim to tong milostivě dovolí.”

“Pokračuj.”

“Říká se, ale jen říká, nezapomeň že Szeto za potopení Kwonga dostal velkej balík. Velkej, velikánskej.”

“Já to tušil,” zašeptal Matt.

“Od koho?” zajímala se Sarah, kterou to zjištění současně překvapilo i vyděsilo.

Benny Hsing pokrčil rameny a potřásl hlavou.

“Kde ho najdeme?” zeptal se Matt.

“Každou chvíli někde jinde. Často v New Yorku. Víš, v místech, kde přistávají lodě. Buď je u nějaký ženský, nebo hraje poker u Maurice Fanga.”

“Kde je ten zapadák Maurice Fanga?”

“Prosím tě, Kočko. Jakmile se Szeto dozví, že jsem ti to prásknul, jsem mrtvej člověk.”

“Nedozví se vůbec nic. Kde to je?”

Benny zaváhal a potom načmáral adresu na zadní stránku staré obálky.

“Druhý patro. Zelený dveře. Poker každou noc až do pěti ráno. Znovu se začíná v deset dopoledne. Maurice je v pořádku, ale holt je to Szetův kámoš. Szeto je had. Měli byste si dávat majzla.”

“Budeme, neboj se. Jak toho Szeta poznáme?”

Benny prstem nakreslil pomyslnou čáru od oka až ke koutku úst.

“Velká jizva, Kočko,” oznámil. “Hádám, že od nože.”

Matt nechal na stole peníze i vstupenky a zvedl se.

Benny to všechno chňapl. Potom odklusal do ložnice a vrátil se s baseballovým míčkem.

“Tumáš, Kočko,” řekl. “Byls na mě hodnej. Tenkrát i

teď. Tohle je míček, kterým jsi při nadhazování urval těsný vítězství proti Torontu. Pamatuješ? Už jsem ho moh kolikrát prodat, ale dycky jsem si připomněl: Ne. Tohle je Kočkův míč a jednou určitě dostanu příležitost, abych mu ho dal.”

“To je od tebe moc pěkné, Benny. Děkuju.”

Matt míček několikrát nadhodil a potom si ho vsunul do kapsy saka.

“A dávejte si před Szetem bacha!” nepřestával napomínat Benny. “A jméno Bennyho Hsinga z celý tý záležitosti laskavě vynechte. Hodně štěstí, slečinko.”

Sarah tlusťochovi poděkovala a sešla za Mattem po kalně osvětleném schodišti ke vchodu páchnoucímu močí.

Za prosklenými vchodovými dveřmi padal hustý déšť a honil se silný vítr. “Zaběhneme támhle do té jídelničky na rohu a rozhodneme se, co podnikneme dál,” navrhl Matt.

Sarah se nad okolím zatvářila zhnuseně a stiskla si dvěma prsty nos. “Cokoliv, jen ať už odtud vypadneme. Ale stejně to bylo od Bennyho milé, nemyslíte?”

“A co?”

“Že vám dal ten baseballový míček.”

“A jo,” pokývl Matt. “To od něho bylo skutečně milé, ale má to jeden háček. Míč ze zápasu s Torontem mám totiž doma ve své pracovně.”

Dál vytrvale pršelo, ale přece jen to nebyla opravdová bouřka. Po kávě a jablkovém koláči vyšel Matt se Sarah z restaurace a běželi ulicí, přičemž se před deštěm chvílemi

pokoušeli schovat v domovních vchodech. Přitom spolu probrali a zavrhli všechny možnosti, které se jim nabízely, až se nakonec vrátili k té první, najít Tommyho Szeta a nějak ho přinutit, aby vyklopil, kdo a proč si ho najal. Zkusí to všemi možnými způsoby: prosbami, úplatky, vyhrožováním a pokud bude nutné, zkroutí mu Matt ruku za záda.

Sarah už nadále vůbec nepochybovala, že někdo si Tommyho Szeta zaplatil a poslal ho mezi Kwongovy bylinky. Kdosi chtěl toho starého Číňana zlikvidovat nebo zničit Saražinu kariéru. Případně obojí. Ovšem vyhlídky na to, že by ganster Szetova formátu zůstal v Bostonu dost dlouho, aby ho mohli vyslechnout zákonným způsobem, byly mizivé, vlastně bez šance. Z toho důvodu je nutno konfrontovat Szeta ještě dřív, než se dozví, že po něm pasou, protože jinak by zmizel. Bylo to vlastně nesmírně jednoduché. Dorazili k bankomatu Bostonské banky, kde Matt vybral dvěstě padesát dolarů. Pak se procachtali o čtyři bloky dál, až na adresu, kterou dostali od Bennyho k pokerovému doupěti Maurice Fanga. I když to nevyslovili nahlas, otázka, co se mohlo Andrew Truscottovi přihodit, na ně neodbytně dotírala.

Jejich plánem, pokud se to vůbec plánem dalo nazývat, bylo předstírat, že chtějí uzavřít se Szetem obchod, který by ho mohl zajímat finančně.

“Ale co když nám na to neskočí?” starala se Sarah.

“Pak pojedeme podle plánu B, pokud nás vůbec nějaký napadne. Třeba se to nakonec vyvrbí do přetahování, kdo z nás dvou má větší sílu.”

“Nebo kdo je víc ozbrojený.”

26.

Třípatrový neopravený činžák trčel v úzké uličce sotva blok od Kwongova krámku. Vchodové dveře se otvíraly do chodby, která byla přecpaná starou poštou a nebyla osvětlena o nic líp, než domovní chodba na Regal Street.

Avokádově zelené dveře, natřené zrcadlově lesklým lakem, bylo vidět hned nad prvním schodištěm. Sarah a Matt slyšeli vydrnkávanou melodii a vysoký ženský hlas, který k doprovodu prozpěvoval.

“Nesmíte zapomenout tvářit se hodně sebevědomě,”

zašeptal Matt a zaklepal.

Dveře se na škvírku pootevřely jen natolik, aby se ukázala výseč tváře a jedno krví podlité oko. Zpěv, který nyní zesílil, byl v čínštině. Zřejmě šlo o nějakou nahrávku.

“Co chcete?”

Hlas byl chraptivý a netrpělivý.

“Jmenuju se Matt Daniels,” blýskl Matt právnickým průkazem a zase ho stejně rychle schoval. “Pracuju jako advokát u firmy Hannigan, Daniels a Chung. Pokud jste Maurice Fang, rád bych s vámi mluvil.”

“A o čem?”

“Popravdě o jisté finanční částce, kterou můj klient dluží jednomu z vašich zákazníků. Je to spousta peněz. Pane

Fangu prosím vás. Moc dobře vím, že se uvnitř hrajou karty, ale tahle věc jde úplně mimo mě. Těžko však můžu jednat obchodně mezi dveřmi. Byl byste tedy tak laskav a pustil nás dál? Je už pozdě a já bych měl rád celou záležitost z krku, abych se sem nemusel zítra vracet.”

Koutkem oka zahlédl, jak mu Sarah přikývnutím naznačuje, jak na ni jeho vystoupení dělá dojem. Po chvilkovém zaváhání muž uvolnil řetízek a avokádově zelené dveře se otevřely. Byt Maurice Fanga byl podstatně lépe zařízený než byt Bennyho Hsinga, ale taky byl víc zakouřený. Do předsíně se z jedněch dveří táhl mrak dýmu.

“Koho hledáte?” zajímal se Fang.

Byl šlachovitý, tak kolem šedesátky, na sobě měl černou košili a širokou bílou vázanku. Jako když si děda hraje na světáka, to byl Saražin dojem. Matt obratně zakormidloval tak, aby stál mezi Fangem a místností zaplněnou kouřem.

“Už jsem řekl, že jsem právník. Tohle je moje společnice, slečna Sharpová. Jedná se o finanční vyrovnání.

Snažíme se nalézt muže jménem Szeto. Křestní jméno Tommy. Jsem oprávněn zaplatit padesát dolarů za informaci, která povede k jeho vyhledání, abychom mohli tu záležitost dát do pořádku. Pátráme po něm už celý den.

Nakonec jsme dostali radu, abychom to zkusili i tady.”

“Od koho?”

“Pane Fangu, jsem právník. Všechno, co se dozvím, musím považovat za přísně důvěrné. Tak si leckdo ušetří starosti a to včetně vás.”

“Ukažte mi tu padesátku,” požádal Maurice Fang.

Sbalil bankovky a nařídil Mattovi a Sarah, ať počkají v obývacím pokoji. Pak je obešel a zamířil do karetní místnosti. Matt zůstal stát a Sarah si stoupla vedle něho. Za minutku se Fang vrátil a podával Mattovi jeho padesát dolarů.

“Nikdo o Szetovi neví,” ohlásil. “Hej! Kam to jdete?”

Matt se kolem něho protáhl ke dveřím.

“Zeptám se sám,” řekl. “Hledali jsme celý den.”

Sarah se natáhla a přes Mattova ramena naráz uviděla, že jeden ze šesti pokuřujících Číňanů nad kartami je Tommy Szeto.

Byl drobný a jakoby těstovitý, měl opičí rysy, teninký knírek a nápadnou jizvu přesně v místě, kde Benny ukázal.

Maurice Fang se snažil odtáhnout Matta na chodbu, ale ten ho snadno odstrčil.

“Nevím, jestli některý z vás není náhodou Tommy Szeto,” lhal plynně. “Potřebuju s ním však mluvit o penězích, které má dostat a jde o velkou částku.”

Muži kolem stolu na něho pouze civěli. Nepohnul se ani jediný.

“Vidíte!” dorážel Fang. “Vidíte? A teď odtud ksakru vypadněte!”

Matt se ohlédl po Sarah. Oběma bylo jasné, že druhou příležitost možná nikdy nedostanou. Szeto na Mattovu povídačku očividně neskočil.

“Mám dojem, že musíme přejít na plán B,” šeptl Matt přes rameno.

Chvíli se rozhlížel po místnosti, načež skočil kupředu a drapl polekaného Tommy Szeta za pravou paži.

“Těší mě, že vás poznávám, pane Szeto. Moc mě těší,”

vychrlil ze sebe.

Než stačil Szeto zareagovat, Matt ho vytáhl do stoje, zkroutil mu pravici za záda a levou paži mu ovinul kolem krku.

“Doprdele, co je?” dusil se Szeto.

“Neboj se, neublížím ti, Tommy,” odpověděl Matt a vyvlekl ho do úzké předsíně. “Jenom si s tebou potřebuju popovídat.” Zesílil stisk. “Rozuměls?”

Szeto přikývl. Matt ho nepřestával pevně svírat. Obrátil mužíka obličejem k Sarah.

“Víš, kdo to je?” vybuchl. “Tak víš?”

Szeto se chvilku bránil, ale rychle to vzdal. Byl nejmíň o patnáct centimetrů menší než Matt a určitě o pětadvacet kilo lehčí.

“Pusťte,” vyrazil ze sebe namáhavě.

“Tak znáš ji?”

“Znám.”

“A proč jsme tady, to taky víš?”

“Vím! Vím! Pusťte!”

Matt uvolnil sevření. S nečekanou a překvapivou rychlostí Szeto jeho paži srazil, udeřil Matta pěstí do tváře a vší silou ho kopl do rozkroku. Matt zachrčel bolestí a ztěžka se opřel zády o zeď. Szeto se na něho chystal vrhnout, ale všiml si, že Matt se už stačil vzpamatovat. Po vteřinovém váhání křikl gangster na Maurice Fanga cosi čínsky, rozběhl se k oknu na konci chodby a skočil na požární žebřík. Matt se skelnýma očima a krvácejícím koutkem úst se vrhl za ním se Sarah v patách. Zahlédli, jak Szeto mizí z plošinky a z dolní uličky k nim doletěl výkřik bolesti.

“Poranil se,” vykřikl Matt, zatímco vyhlížel otvorem v rozbitém oknu do deštivé temnoty. “Dohoníme ho.”

Ani nepočkal, co mu Sarah odpoví, a skočil na kluzkou kovovou plošinku. V mžiku byla u něho.

“Do prdele s tebou, ty hajzle!” řval za nimi Maurice Fang.

Szeto, jemuž se očividně nepodařilo spustit požární žebřík, prostě seskočil. Teď byl tak deset metrů od domu a v hustém dešti se kulhavě vzdaloval k další uličce.

“Musíme si pospíšit,” přiklekl Matt a odvazoval žebřík.

“Jste v pořádku?” strachovala se Sarah, když začal spěšně sestupovat do blátivé a špatně vydlážděné uličky.

“Později!” vyštěkl. “Honem!”

Sarah po žebříku napůl sestoupila a napůl sjela.

Rozběhla se za Mattem a v běhu dupala do cákajících

kaluží. Dohonila ho na rohu postranní uličky, která byla lemována popelnicemi a přeplněnými kartónovými krabicemi. Všechny lampy byly rozbité.

“Co to Szeto křikl při útěku na Maurice?” vyptával se Matt a kradmo poodešel pár kroků do uličky. “Rozuměla jste mu?”

“Nejsem si úplně jistá. Zavolej GuoMinga, nebo tak něco.”

Opatrně postupovali do hlubin uličky. Před nimi bylo nesčíslně úkrytů, v nichž se mohl krčit Tommy Szeto a číhat, aby na ně vyskočil ze zálohy. Náhle uličku zalilo pronikavé světlo blesku a hned nato zaburácel hrom.

Následovalo další zablýsknutí.

“Támhle!” křikl Matt a ukázal před sebe.

Szeto byl pouhý stín klouzající podél zdí. Mířil k opačnému konci uličky. Jakmile zaslechl Mattův hlas, rozběhl se ze všech sil. Rychle se za ním tou opuštěnou ulicí rozběhli ve směru tramvajových kolejí u konečné stanice.

Před nimi Szeto dokulhal k řadě tramvajových vozů a skočil mezi dva z nich. V tom těžkém vlhkém vzduchu celý bez dechu se Matt rozběhl za ním. Sarah, která byla zřetelně v lepší kondici, za ním zůstávala vzadu jen o pár kroků.

Proběhli mezi dvěma vozy odstavené tramvajové soupravy a pak ztuhli.

Szeto od nich mohl být tak pětadvacet metrů. Teď se však zastavil a obrátil se tváří k nim. V lijáku stáli vedle

něho tři další muži. Dva byli Asiati jeden držel pistoli. Ten třetí byl Andrew Truscott.

“Ježíši!” zamumlal Matt.

“Matte, to je Andrew,” zašeptala Sarah a v té tmě napínala oči ze všech sil.

“To mi došlo,” odpověděl jízlivě.

“Co tam děláš, Andrew?” křikla. “Co se tam děje?”

“Pojďte sem!” překřikl Szeto burácení deště na plechové střechy vozů. “Pomaleji. Tady Guo Ming je skvělej střelec.

Nenuťte ho, aby vám to musel dokazovat.”

“Slyšíš, co to má znamenat, Andrew?” prosila Sarah.

“Sarah, copak to nevidíte?” zašeptal Matt naléhavě.

“Stoupněte si za mě a rozběhněte se nazpátek k těm tramvajím. Honem!”

Sarah sice nechápala, co tím myslí, ale přesto poslechla.

“Ještě krok a jste oba po smrti!” varoval je Szeto.

“Přesně jako tady váš kámoš.”

Oba muži stojící po Andrewových bocích ustoupili a jeho bezduché tělo se zhroutilo na koleje.

“GuoMingu, zab je,” požádal Szeto nevzrušeně.

“Utíkejte, Sarah!” zařval Matt, když je Szeto začal spolu s ostatními muži namáhavě pronásledovat. “Utíkejte!”

Mattova pravice mezitím vjela do kapsy jeho sportovního saka a prsty pevně sevřel baseballový míč.

Plavným a mrštným pohybem vytáhl míček ven, nakročil a hodil. Střelec, který od nich nemohl být dál než pět metrů,

ztratil vteřinku pokusem rozeznat, co se děje. Ta vteřina se mu stala osudnou. Tvrdě hozený míček ho trefil přímo do krku, těsně nad klíční kost. Revolver vystřelil pánubohu do oken, vypadl Mingovi z ruky a zarachotil na štěrku. Střelec padl kupředu jak podťatý, ztěžka žuchl na zem a zůstal ležet.

Hlasitě sténal. Sarah se už protahovala mezerou mezi dvěma vozy.

“Honem, Sarah!” volal Matt. “Zpátky do uličky!”

Přeběhli silnici. Když se dostali do temné ulice, ohlédli se a spatřili, jak přes nárazníky tramvají přelézá Szeto se zbývajícím mužem. Revolver nyní v Szetově ruce zablýskl.

Těsně vedle nich se rozprskla cihla. Matt chytil Sarah za ruku a stáhl ji dolů. Pak se společně obrátili a bleskově prchali uličkou pryč.

“Vidíš je?” zeptala se Sarah.

V temné a opuštěné ulici se choulili za zaparkovaným autem. Blížila se půlnoc. Nelítostný bičující déšť nepolevoval. Matt se podíval přes okna auta.

“Jsou na protější straně ulice,” zašeptal. “Mám dojem, že tomu druhému chlápkovi se bez Szeta moc daleko nechce, a Szeto s tou nohou chodí jen s obtížemi. Myslím, že nakonec jim utečeme.”

“Znáš to tady?”

“Moc ne, ale do centra se dostaneme tímhle směrem.”

Sarah se po centimetrech přesunula, takže na oba muže teď viděla i ona. Nezdálo se, že by spěchali za určitým cílem.

“Jsou to šílenci! Vždyť zavraždili Andrewa! Matte, já se strašně bojím. Hrůzou se celá třesu.”

“To znamená, že velíš ty, protože já jsem na tom ještě hůř než ty. Dám ti návrh, ano? Szeto sotva leze.” obezřetně se rozhlédl ulicí. “Ta ulička támhle. Doběhneme tam a pak se budeme snažit dostat se do Stuart Street nebo aspoň někam, kde budou lidé. Co ty na to?”

“Matte, podívej!”

Kde před pár minutami stáli dva muži, byli najednou čtyři. Druzí dva se vynořili z temnoty a nyní po Szetově boku pozorně obhlíželi ulici. Jeden z nově příchozích držel revolver. Druhý hovořil do jakési vysílačky. Oba vypadali odpočinutě a oba byli sportovní typy.

“Ježíši, oni mají hotovou armádu!”

“Tong. Pamatuješ, co o nich říkal Benny?”

“Musíme se dostat odtud.”

“Ach Bože můj, Matte. Támhle vepředu jsou nejspíš další.”

Ve skutečnosti byli přesně tři a právě uzavřeli ulici na jejím vzdálenějším konci.

“To tedy znamená, že ta ulička pro nás představuje jedinou únikovou cestu. Musíme se k ní dostat za každou

cenu. Drž se při zemi, dokud se nedostaneme na roh toho domu, a potom utíkej, co jen máš síly. Připravená?”

“Jasně.”

“Sarah, mně na tobě fakt moc záleží. Tak do toho! Však my to dokážeme!”

Přikrčení za auta se plížili dozadu. Pro jistotu se rukama opírali o chodník, aby udrželi rovnováhu.

“Teď!” sykl Matt.

Prudce se obrátili a vletěli do uličky. Za nimi se ozval křik jednoho z pronásledovatelů. Okamžik nato zaslechli práskání dvou revolverů.

“Nenarovnávej se!” varoval Matt. “Utíkej dál!”

Ulička byla úzká a plná harampádí a poházených odpadků. Matt v běhu porazil jednu z popelnic a při dalším skoku druhou.

“Zahni doprava!” ukázala Sarah před sebe.

Na vzdálenějším konci uličky se objevili další dva muži.

Náhle jim čínská čtvrť, která jinak nezabírala víc jak dvanáct patnáct bloků, připadala nekonečná. Matt poslechl Saražin příkaz a vřítil se do škvíry mezi dvěma domy.

Uklouzl a upadl, ale hned se zas vyškrábal na nohy a pokračoval v běhu.

“Množí se jako králíci,” lapal po dechu. “Sarah, nejsem si jistý, jestli se tudy dostaneme ven. Radši bychom si měli najít nějaký úkryt.”

Sarah byla jednoznačně rychlejší než on. Držela se o tři metry vpředu. Před nimi se ukázala příčná ulička. Zpomalila a ohlédla se vpravo. Těsně u nich byl vchod do starého kina, které už zřejmě nebylo dlouho v provozu. Opršelé a orvané plakáty lákaly na čínské filmy a jeden z nich představoval Humphreye Bogarta a Katharine Hepburnovou v hlavních rolích Africké královny.

“Matte!” zašeptala Sarah a ukázala na dveře. “Mohl bys je otevřít?”

Rozběhl se a vrazil do nich ramenem. Když to nezabralo, rozrazil je jediným zuřivým kopancem. Vklouzli dovnitř a rychle za sebou zavřeli. Dvěma malými okny umístěnými až u stropu dopadalo dovnitř matné světlo. Až na prošlapaný koberec byla budova kina prázdná a holá.

Přesto, že se tu určitě nehrálo už kolik let, Sarah pořád ještě cítila ve vzduchu pach pražené kukuřice, kterou tu kdysi připravovali a prodávali. Ruku v ruce vstoupili do promítacího sálu. Stejně jako hala za dveřmi, i tady bylo pod stropem jen několik úzkých okének, jež během promítání bývala zatažena závěsy. Teď jejich světlo stačilo sotva na to, aby rozeznali pódium v místech, kde kdysi viselo plátno. Až na pár trosek byla odstěhována i všechna sedadla. Na zemi se povalovaly kusy látky, které zřejmě byly ochrannými potahy na nábytek.

“Nejspíš to bude hezky staré,” poznamenal Matt.

“Musíme tady najít úkryt nebo postranní východ a to hezky rychle.”

Sarah vyskočila na pódium a hlasitým šeptem zavolala: “Matte, tady! Podívej!”

Těsně za pódiem byl volně zavěšený železný žebřík, který vedl k úzké lávce připevněné ke stropu. Lávka byla asi osm metrů vysoko a v šeru byla sotva vidět. Sarah ani nečekala na Mattův souhlas či nesouhlas, z hromady u dveří popadla jeden z těch látkových potahů a začala šplhat.

“Drží pevně, Matte!” vybídla ho. “Poběž!”

Za okamžik zaslechli otevírání venkovních dveří.

Ozvaly se hlasy. Matt se podíval nahoru, ale v přítmí Sarah vůbec neuviděl. Bleskově si přes rameno přehodil další dva kusy látky a spěšně začal vylézat po žebříku. Kovová lávka, Široká skoro metr a upevněná ke stropu železnými traverzami, vypadala docela solidně. Matt na ni shodil jeden z látkových potahů a poskládal ho na způsob polštáře. Látky byly vlhké a páchly plísní. Oba však byli natolik mokří, že jim tak nepatrné nepohodlí ani nevadilo. Matt nahmatal Sarah a vytáhl se k ní. Přesně v tom okamžiku vběhli pronásledovatelé do sálu.

“Vidíš něco?” zašeptala s ústy přitisknutými těsně k jeho uchu.

Matt zavrtěl hlavou a pak se položil na záda. V duchu se modlil, ať proboha nejsou zdola vidět. Muži - zdálo se, že

jsou jen dva - si povídali čínsky, ale nezdálo se, že by z jejich řeči zaznívala bezprostřední hrozba. Po minutce či dvou obešli kolem stěn promítacího sálu a zase zmizeli. Že by vážně oba odešli?

Sarah začala něco povídat, ale Matt ji umlčel prstem položeným přes ústa, a přitáhl ji k sobě blíž. Minulo dalších pět minut, když tu si ve tmě pod nimi odkašlal zbylý muž a tiše kýchl.

“To jsem tušil,” šeptl jí Matt.

V tom okamžiku se s prásknutím rozletěly dveře. S

mužem, který tu zůstal hlídat, teď hovořilo víc hlasů najednou. Zatuchlou temnotu náhle zaplavilo ostré světlo.

“Doprdele!”

Matt to spíš naznačil než vyslovil.

Sarah se k němu přitiskla ještě pevněji. Zoufale se snažila pochytit smysl čínského hovoru, který k nim doléhal zdola, ale rozuměla jen jednotlivým slovům, větám jen zřídkakdy. Jasné ovšem bylo to, že Tommy Szeto dává najevo jak strach, tak vztek. Zdálo se, že kdosi, jeho jméno ovšem nepadlo, by nebyl ani trochu rád, kdyby Sarah s Mattem vyvázli a začali mluvit. Kdo je najde, dostane odměnu.

Snažili se ani nedýchat. Dívali se, jak kužel světla olizuje strop i lávku a možná ozařuje i spodní stranu těch hadrů, na kterých oba leží. Matt si v duchu říkal, že vzít je, to byl od Sarah skutečně geniální nápad. Zkoušel si

představit, jak jejich úkryt vypadá zdola. Nejspíš nesmírně nenápadně. Jestli se z toho dostanou se zdravým krkem, tak musí vymyslet nějaký hodně zvláštní způsob, jak jí poděkovat.

Hlasy i světla pod nimi se přiblížily k pódiu. Přes visutou lávku blesklo světlo a ještě jednou. Reflektor se zakomíhal tam a zpátky. Sarah cítila, že se začíná chvět.

Matt to možná vytušil, obrátil hlavu a přitiskl rty na její čelo. Lávka se roztřásla, když jeden z pronásledovatelů uchopil žebřík, a pak se naklonila, to jak vystoupil na první příčku. Mattovy rty se k Saražině pleti přisály ještě pevněji.

Krok. Další. Viděli, jak mužova baterka vrhá kužel světla nad místem, kde se choulili do dek. Další krok a pak se náhle lávka naklonila a zhoupla, jak se muž odrazil a seskočil k zemi.

“Nic,” zaslechli jeho hlášení.

Světla baterek, aspoň ta, jež se jim podařilo zahlédnout, se začala přesouvat do dalších částí kina. Přikrčení na visuté lávce, promočení a vyčerpaní, potlačovali oba touhu protáhnout se. V končetinách cítili ztuhlost a mravenčení.

Tiskli se k sobě bez možnosti slova či pohybu, spolu, ale přitom nekonečně si vzdálení.

Prohledávání budovy kina pokračovalo ještě půl hodiny.

Tommy Szeto odešel dřív, ale ostatní hledali dál. Matt se Sarah celkem dvakrát zaslechli, jak se venkovní dveře otvírají a zase zavírají. Pak budova kina ztichla.

Sarah se začala hýbat, ale Matt ji zarazil.

“Ještě pořád jsou dole,” šeptl. “Zůstaň tiše.”

Lehce obrátil hlavu a náhle se rty opíral o její ústa.

Kdesi zdola se ve tmě ozvalo tiché zašustění a odkašlávání.

Sarah nechtěla, či se neodvažovala odtáhnout ústa od jeho rtů, naopak volnou rukou klouzala vzhůru, dokud nenarazila na jeho šíji. Takhle proleželi následující dvě hodiny, s očima zavřenýma a ve stejném rytmu dechu. Přibližně po každých patnácti minutách se zdola ozýval pohyb či téměř neslyšitelný kašel číhajícího muže. Nakonec po věčnosti, která je doslova fyzicky bolela, zapojil vysílačku a začal mluvit čínsky.

“Chtěl by odejít!” zašeptala Sarah vzrušeně.

Slyšeli, jak se muž protahuje a ospale zívá. Pak zamířil k zadní stěně promítacího sálu, dveře do chodby se opět otevřely a zavřely. Kolem se rozhostilo ticho.

“Na co myslíš?” riskoval Matt otázku.

“Myslím na to, že nás nenašli.”

“Podle mě tentokrát odešel už určitě.”

“Matte, když já před sebou pořád vidím Andrewa!

Prosím tě, ještě se radši nehýbej.”

Matt opět otočil hlavu tak, aby se setkal s jejími rty.

“Když na tom trváš,” zašeptal.

V půl šesté začalo promítací sál rozjasňovat matné světlo nového dne. Vleže na zrezivělé kovové lávce zavěšené nad prázdným promítacím sálem se Sarah s

Mattem hýbali jen tolik, aby jim těla úplně nezdřevěněla, svoje objetí však nepřerušili a celou tu dobu nepronesli ani slovo. Občas jeden z nich a chvílemi možná i oba současně zadříml, ale najisto to nevěděl žádný. Matt pomaloučku vytáhl ruce až k jejímu obličeji a něžně ji líbal na víčka.

“Chovala ses neuvěřitelně statečně,” šeptal. “A ode mě to byla neuvěřitelná blbost, když jsem si s tím grázlem chtěl hrát na Zelené barety.”

“Jsou vážně pryč?”

Matt se pomalu a opatrně posadil. Vykoukl skrz zábradlí.

“Pokud jde o chodbu, tak se zaručit nemůžu, ale promítací sál je prázdný. Ale stejně bych radil, počkat s odchodem tak do devíti až desíti hodin. Čím bude na ulici víc lidí, tím větší šanci dorazit domů se zdravou kůží budeme mít. Ovšem upřímně, kdybych já byl v roli Tommyho Szeta, už bych byl na cestě někam hodně daleko.”

“Chudák Andrew. Tak se mi vážně snažil pomoct.”

“Možná to stihnul tak akorát, aby si zajistil místo v nebi,” zaryl Matt. “Když vezmeme v úvahu, jak dopadl, musel to být proklatě ušlechtilý čin. Jen škoda, že předtím nestačil zjistit, kdo to Szeta uplatil. Nemáš potuchy, o koho by mohlo jít?”

“To nemám,” odpověděla Sarah. “Ani o koho, ani proč.

Ale aspoň víme jednu důležitou věc.”

“Konkrétně tu, že někdo je ochotný sáhnout k jakýmkoliv

prostředkům,

jen

abys

obviněná

za

zodpovědnost v případech DIK byla právě ty.”

“To se ovšem nedá považovat za jednoznačný důkaz, že já a TienWen jsme bez viny. Podle všech známek si to však někdo myslí. Až odtud konečně vypadneme, zaměříme se na zjišťování, co by to mohlo být. Jako první ze všeho si půjdu promluvit s Claire Truscottovou.”

“Říkalas přece, že ji Andrew opustil.”

“Pořád ještě zůstává otcem jejího děcka. Navíc hodlám Claire pomáhat ze všech sil teď i v budoucnu.”

Matt se podíval na hodinky.

“Ještě dvě hodiny,” poznamenal. “Možná dvě a půl. Asi bychom měli zůstat tady nahoře a chovat se zticha jako myšky.”

“Souhlasím.”

Sarah se usmála a zlehýnka ho políbila. Vklouzl jí dlaní dozadu za halenku a jemně jí masíroval záda.

“Víš,” řekl, “tohle není přesně ta situace pod přikrývkou, o jaké jsem fantazíroval.”

“Vidíš, a já myslela, že celá ta noc byla důsledkem geniálního manévru, protože si dobře uvědomuješ, jak si potrpím na neobvyklé věci a na exotično vůbec.”

“Slibuješ, že mě nepráskneš právnické komoře?”

“A slibuješ ty, že mě nenecháš plavat jako klienta?”

Opět ho políbila, tentokrát zkoumavěji. Jazykem mu ochutnávala ústa. Pak se shýbla, rozepnula mu kalhoty a něžně ho laskala.

“Včera večer ses choval jak tvrdý chlap,” šeptala.

“Ublížil ti ten podrazák?”

“Už ani nevím,” vydechl s očima doširoka rozevřenýma.

“Trošku možná. Páni, tohle mi ale doopravdy pomáhá.

Myslím doopravdy.”

Sarah se blaženě pousmála. Hrůza právě prožité noci téměř ustoupila před myšlenkami na budoucnost a na muže, který teď na ni upíral láskyplný pohled.

“A to je teprve začátek,” šeptala mu horce. “Pamatuj, že jsem doktorka. Když usoudím, že to bude lékařsky vhodné, políbím to místečko a všechno se naráz uzdraví.”

27.

“Skalpel. Pozor, krvácení. Připravte endoskop, prosím.

Jak to zvládáte, Kristen? Cítíte něco? Výborně, tak to je výborně. Chtěla byste tu operaci sledovat na monitoru? Tak dobře, hned to bude.”

Mladá žena na operačním stole, matka tří maličkých dětí, prosila o místní, ne o celkovou anestezi. Ačkoliv běžnější

byla

celková,

Sarah

souhlasila.

První

laparoskopické podvazování vaječníků uskutečnila koncem prvního roku stáže. Ta procedura proběhla bez komplikací stejně jako dvacítka či pětadvacítka dalších, které postupně následovaly a tři z nich byly jen při místním umrtvení a s podáním silných sedativ. Sarah byla zatraceně dobrý chirurg, technicky i vědomostmi patřila k nejlepším - pokud nebyla nejlepší - stážistům, jací se v jejím oboru v MCB

vůbec vyskytli. Tak proč jen se jí život v nemocnici musel proměnit na takové peklo?

“Tak, Kristen. Teď vidíte svoje vnitřnosti. Na konci laparoskopu je malý, ale výkonný zdroj světla a hned vedle něho je optické vlákno, které dokáže světelné paprsky stáčet třeba i za roh. Optické vlákno přenáší obrazy jak do laparoskopu, tak i na televizní monitor. Právě v téhle chvíli

si svítíme na váš levý vaječník, to je ta růžová věcička uprostřed obrazovky. Je to úžasné, viďte?”

Optické vlákno. Sarah na vteřinku zauvažovala, který z vědců vlastně dospěl k tomuto pozoruhodnému revolučnímu objevu. Způsoby komunikace napříč celým světem se naráz změnily. Chirurgické lékařství uskutečnilo největší skok snad od dob objevení anesteze. Dočkal se její vynálezce odměny? Zbohatl? Vedl spokojený život? Nebo snad naopak trpěl chorobami, či mu machinace a úskoky okolí ztrpčily existenci?

Sarah nepatrnou incizí těsně nad Kristeniným pubickým ochlupením vsunula kauter. Pozorně sledovala v laparoskopu, jak špička kauteru putuje podél uzoučkého vejcovodu od jeho ústí do dělohy až k jeho zvrásněnému konci u vaječníků.

“Výborně, Kristen, dostali jsme se až k vaječníkům.

Teď vejcovod kauterem vlastně tepelně zatavím. Jestli se chcete dívat, možná si všimnete, jak tukové buňky praskají a syčí. A potom, jen abychom si byly stoprocentně jisté, že vás v budoucnosti nečeká nějaké překvapení, zopakujeme celý proces ještě na jednom místě, trochu blíž děloze. Ty zataveninky znecitliví nervové buňky v tkáni vejcovodů, takže až skončíme, nebudete cítit skoro žádnou bolest pokud vůbec bude nějaká.”

Zopakujeme….až skončíme. Ty fráze, vyslovované naprosto podvědomě, teď zněly stejně trapně, jako si trapně

připadala Sarah. Podívala se po sestrách. Vždycky s ní operovaly moc rády a během práce si s ní povídaly a žertovaly. Nyní však ať záměrně či neúmyslně si udržovaly odstup.

Spolu s Mattem oznámili Andrewovu vraždu na policii, ale ten jediný detektiv, kterého na případ nasadili, nenašel v těch uličkách ani Andrewovo tělo, ani stopy po jakékoliv nekalé činnosti. Nedokázal vystopovat Tommyho Szeta ani jediného svědka, který by byl ochoten podpořit jejich verzi celé události. Soudní řízení pro zanedbání lékařské péče proti Sarah se vleklo dál a ta pořád ještě zůstávala v centru pozornosti sdělovacích prostředků, zvlášť když z policie pronikla informace o ničím nedoložené dobrodružné noci v čínské čtvrti. Po nemocnici kolovala spousta drbů. Dokonce se tvrdilo, že Andrew opustil manželku kvůli Sarah, a když ta si našla jiného, emigroval do Austrálie. V jiném podání Sarah Andrewa zavraždila po předchozí milenecké hádce a potom si vymyslela povídačku o čínském gangu pro případ, že by přece jen objevili jeho tělo.

Sarah prožívala úděsnou frustraci z vědomí, že bez konkrétního důkazu nemá žádnou šanci přesvědčit pochybovače o své pravdě.

V tisku se útoky proti Sarah a Medical Center of Boston změnily od nepříjemných ve vyloženě brutální. V Globe otiskli rozzlobený dopis od prezidenta Asociace bostonských Číňanů, který její líčení o působení tongy a

nekontrolovaném násilí v čínské čtvrti nazval záměrným poškozením své komunity. V nejrůznějších tiskovinách a v nejrůznějších rozhlasových a televizních stanicích nepřestávali přetřásat její motivy, její morální stránky a dokonce i její příčetnost. Co ale bylo nejhorší, nezměnilo se vůbec nic. Absolutně nic.

Matt, celý zoufalý marným úsilím očistit její jméno i svoji dost pošramocenou pověst, najal soukromého detektiva. Po téměř třech týdnech a dvou tisícovkách dolarů odevzdal ten člověk hlášení, jež v podstatě shrnovalo pouze konstatování, že Tommy Szeto už není Bostonu a pravděpodobně ani v zemi. A v čínské čtvrti nikdo, s kým detektiv hovořil, neví o Andrewovi Truscottovi ani to nejmenší.

“A je to, Kristen. Ještě pár náplastí a můžete na pokoj a zotavovat se,” oznámila Sarah. “A vám všem děkuju.

Děkuju mnohokrát.”

Dostala pár mumlavých odpovědí, ale tentokrát se žádné chvály za svůj výkon, mimochodem odvedený skutečně skvěle, nedočkala. Sarah si svlékla rukavice a utekla do převlékárny. Připadala si nesmírně osamělá a pláč měla nebezpečně na krajíčku. Pořád ještě brala jako svou povinnost, že musí pokračovat v práci a pomáhat všechno vyřešit, od Andrewovy smrti dokonce ještě víc než předtím.

Přesto se dalo pochybovat o tom, že se v MCB bude ještě někdy cítit dobře. V každé nemocnici byli lékaři tím

nejsnadnějším terčem útoků. V životě by Sarah nevěřila, jak křehká je pověst lékaře a jeho profesionální vážnost. S

neuvěřitelnou bolestí si uvědomila, že více než dva roky bezchybné práce, věčné přesčasy, ochota pomoci kdykoliv to bylo zapotřebí, nepředstavují žádného soka pro nepodložené fámy a pomluvy.

Převlékla se do čistého pláště a kalhot a šla překontrolovat svou poštovní přihrádku. Vedle zpráv z patologie a kopií různých hlášení a oběžníků našla vzkaz od Rosy Suarezové datovaný téhož rána, jímž ji mikrobioložka žádala o kontakt. Další dopis byl od předsedy správní rady nemocnice. Obálka byla totožná s těmi, v nichž dostávala pozvání na pracovní porady správní rady a zaměstnanců nemocnice či žádosti o přehled její vzdělávací aktivity.

Tentokrát se však obsah obálky běžným vzkazům vymykal.

V dopise jakási sekretářka jménem předsedy správní rady Sarah zdvořile oznamovala, že vzhledem k rozruchu a nejasnostem kolem její praxe i její budoucnosti požádala správní rada vedoucího lékaře gynekologickoporodnického oddělení doktora Randalla Snydera, aby na obsazení jejího místa vypsal na příští rok konkurs.

“Kčertu!” Sarah nacpala dopis do kapsy lékařského pláště a vztekle praštila pěstí do stolu.

“Kčertu s čím?”

Na Sarah se ze své výšky usmíval Eli Blankenship. Holá lebka se mu pod světlem zářivky leskla. Ten pohled odplavil

okamžitě Saražin hněv. Po celou dobu jejího utrpení představoval šéflékař jeden z mála pilířů, jež jí v nemocnici zbývaly, vždycky optimisticky naladěný a vždycky povzbudivý. Otevřeně jí řekl, že o pravdivosti jejího a Mattova příběhu o osudu Andrewa Truscotta vůbec nepochybuje, každému musí být na první pohled jasné, že jejich líčení je natolik přitažené za vlasy, že to jednoduše musí být pravda.

“Dobré ráno, pane doktore,” pozdravil úředník za pultem s nemocniční poštou a podal mu mohutný balík různých oznámení, odborných časopisů, pozvánek a laboratorních zpráv.

“Brýtro, Tate. Jak se vede paničce?”

“Pořád dobře, díky pane doktore.”

Blankenship se potěšeně usmál a odvedl Sarah stranou k oknu.

“Tak co se děje?” zeptal se.

Vytáhla dopis od členů správní rady nemocnice a mlčky mu ho podala.

Blankenship ho za pár vteřin přelétl.

“To je směšné,” podivil se. “Koukám, že Rob McCormick a ti další náfukové ve správní radě dají tolik na pověst nemocnice, že dočista zapomínají na zásluhy ostatních. Takže to tak nenecháme. Sarah, nemáme náhodou v programu schůzku s vámi a s vaším advokátem?”

“Ano, pane. Zítra večer.”

“Máte můj slib, že do té doby s McCormickem promluvím. Nemůžu zaručit, že svůj postoj změní, ale když je zapotřebí, umím jednat nesmírně přesvědčivě. Navíc se těšte na dlouhou spolupráci ve výzkumu DIK, začínám v tom směru být slušný odborník. Nemůžu se zbavit silného dojmu, že tady hraje roli něco jiného než ten váš prenatální přípravek či něco spolu s ním. A přísahám, že na to přijdeme.” V očích Sarah zahlédl hněv a zoufalství. “Děvče, musíte držet bradu hezky vzhůru. V nemocnici máte víc podpory, než se vám zdá, včetně pokud smím soudit doktora Snydera. Moc bych se divil, kdyby v tom dopise měl prsty právě on.”

“Copak to jde?” namítla Sarah. “Ještě před pár měsíci mi nabízel místo partnera. Teď se chová studeně a formálně, že to víc nejde. Nemůžu se zbavit dojmu, že většina lidí v nemocnici a doktor Snyder jakbysmet by byli nejraději, kdybych se jednoduše sebrala a navždycky odtud vypadla.”

“Ale to vy neuděláte, viďte?”

“Ne, pane doktore, to neudělám. Ne snad, že by mi nevadilo, co si o mně lidi povídají, co si o mně myslí, ale jsem přesvědčená, že jsem se žádné chyby nedopustila ani pokud jde o ty tři ženy, ani pokud jde o Andrewa.”

Blankenship jí konejšivě položil paži kolem ramen.

“Však my ten oříšek rozlouskneme,” prohlásil s pevným přesvědčením. “Zjistíme, co vlastně ty ženy postihlo, a zjistíme také, kdo má na svědomí smrt Andrewa Truscotta.

Něco se co nejdřív stane, Sarah, cítím to tady.” Pohladil se po břiše, za které by se nemusel stydět zápasník v sumo.

“Náhodou jde o moji nejcitlivější část těla. Ale mezitím mám v úmyslu udělat všechno, co je v mých silách, aby proti vám nemocnice nepodnikala žádné kroky jen na základě dohadů.”

“Děkuju,” povzdechla si Sarah. “Díky za všechno.”

“Tak domluveno,” ukončil Blankenship hovor.

“Uvidíme se zítra večer, doufejme, že budu mít od té proklaté správní rady nějakou dobrou zprávu. Kam teď máte namířeno?”

“Zavolat Rose Suarezové. Nejspíš zjistila něco, o čem by si ráda promluvila.”

“No, to mi můžete prozradit zítra večer,” řekl Blankenship. “Ale možná by bylo nejlepší, kdybyste tu naši tajnůstkářskou epidemioložku přemluvila, aby nám přišla sama podat hlášení o postupu prací.”

“Třeba se mi to povede,” zamyslela se Sarah a po mnoha týdnech se cítila trochu klidněji. “Třeba to zvládnu.”

“Cože? Chcete mi říct, Roso, že vám ten výzkumný úkol sebrali?”

Sarah sedící v houpacím křesle v pokoji Rosy Suarezové se na starší ženu užasle zadívala.

“Už jsem se vám přece svěřila, že můj nadřízený a já jsme spolu dost na kordy.”

“Kvůli té studii, kterou jste dělala v San Francisku?”

“Přesně tak.”

“Ale to vám výsledky někdo záměrně vyměnil a poškodil!”

“Jenže tomu on nevěří. Navíc využil toho, že jsem momentálně na nic nepřišla a další případ DIK se neobjevil.

Poslal mě na zbytek doby, než půjdu do důchodu, zpátky do knihovny. Prozatím za mne neurčil ani náhradu.”

“To je hrůza.” Sarah ucítila, jak jí prsa svírá panika.

Doufala, věřila, že ta chytrá a pilná stará paní nějakým způsobem rozřeší záhadu, která ohrožuje její kariéru. “Po tom, co všechno jste mi naznačila, jsem hrozně doufala, že díky vám dojde k zásadnímu obratu ve vyšetřování. A teď mi odjíždíte. Já prostě…”

Rosa Suarezová ji zarazila pokynem ruky. Pak se posadila na pelest, takže oči měla ve stejné úrovni jako Sarah.

“Ono ale k zásadnímu obratu skutečně došlo, Sarah,”

prohlásila. “A já zaručeně neodjíždím.”

“Ale…”

“Mám před sebou asi šest týdnů nemocenské dovolené.

Dneškem počínaje jsem na neschopence, protože se zotavuju z uskříplé plotýnky. Můj známý ortoped, který mi dluží laskavost, o tom zranění ochotně vyplnil potřebné formuláře.”

Sarah ucítila, že se v ní vzdouvá nová vlna naděje.

“Děkuju,” pronesla ochraptěle, “moc vám děkuju, že se nevzdáváte. Nedokážu to ale pochopit. Jak může váš vedoucí zastavit výzkum, když jste dospěla k novému poznatku?”

“Protože,” zazubila se Rosa, “o tom neví. A taky se o tom nedozví, dokud to nebude stoprocentní a dvakrát ověřené. Mám takové tušení, že americká armáda sem sice nestrká prsty jako v San Francisku, ale že to může dělat někdo stejně silný a prachatý.”

“Mně to povídejte.”

“Ten problém, který musíte vyřešit, má dvě stránky. Za prvé se nevyskytl jediný případ DIK, který by neměl spojitost s vámi. A za druhé, všechny tři případy DIK z vaší nemocnice nemají mezi sebou žádné jiné společné vazby než váš bylinný preparát.”

“Ano. To je mi jasné.”

“No, ale po mnoha slepých uličkách jsem objevila další, mnohem významnější faktor, který spojuje všechny tři vaše případy DIK.”

“Konkrétně?” ožila Sarah.

“Konkrétně jde o jejich váhu.”

Za necelých patnáct minut Rosa popsala svoje úsilí, jež bylo korunováno objevem deníku Constanzy Hidalgové a odhalením dívčina zázračného zhubnutí, k němuž došlo zásluhou jakéhosi prášku od “cizince”, který v MCB působil jako lékař a v deníku byl označován pouze jako “dr. S”.

“Vyzbrojená touhle informací,” vysvětlovala Rosa, “jsem

podnikla

výpravu

do

minulosti

Alethey

Worthingtonové a pak i Lisy Summerové. Zabralo mi to víc času, než se mi zamlouvalo, protože Aletheina rodina téměř neexistuje. A Lisa s otcem byli v průběhu minulého měsíce většinou v zahraničí. Zjistila jsem však nanejvýš zajímavé věci. Alethea mívala taky problémy s váhou. Jedna z jejích sousedek mi tvrdila, že vážila hodně přes metrák. Tady je pár fotografií, které jsem si okopírovala z ročenky její střední školy. Tohle je Alethea, sama vidíte, že je jí pěkný kus.”

“Víme určitě, že brala stejný dietní prášek jako Connie Hidalgová?” zeptala se Sarah.

“Najisto ne. Podařilo se mi však určit, že k tomu radikálnímu úbytku její váhy došlo asi před čtyřmi roky a šesti měsíci tedy přibližně v téže době jako u Connie. A stránky zachycující tohle časové období chyběly i v její kartě.”

“A nikomu jste o tom ještě nepověděla?”

Rosa jen zavrtěla hlavou.

“Po těch událostech v San Francisku není pro mě snadné svěřovat se i vám,” odpověděla. “Jenže vím, co jste si už musela protrpět. Ačkoliv se jen těžko můžu považovat za odborníka v psychologii, vám kupodivu důvěřuju.”

“Děkuju,” usmála se Sarah. “Panebože, strašlivě moc vám děkuju.”

Blankenship měl pravdu. Situace se skutečně obracela.

“To ještě není všechno,” prohlásila Rosa, jako by jí četla myšlenky. “Zdaleka to není všechno.”

“Lisa?”

“Přesně tak. S ní osobně jsem nemluvila, ale párkrát jsem si zašla do toho domu, ve kterém v Bostonu bydlela.

Její spolubydlící se nejdřív chovali nesmírně podezíravě, ale nakonec trochu roztáli. Ty fotografie jsem dostala od nich.

Horní jsou z doby, kdy se do toho společného domu Lisa nastěhovala. Dolní jsou ty nejnovější.”

“Na těch posledních fotografiích váží nejmíň o pětadvacet kilo míň!”

“Přesně o pětatřicet,” opravila ji Rosa. “V tom domě si ji z těch počátků pamatuje jen jedno děvče, ale to si je stoprocentně jisté, že brala nějaké prášky na zhubnutí.

Odpovídá tedy doba a pravděpodobně i ten prášek. Sarah, tady nemůže jít o náhodu. Na to jsem schopná přísahat.”

“Hledala jste i v Lisině kartě stopy po vytržených stránkách?”

“Sice tam není znát nic, ale to ještě nic neznamená. Celý rok před otěhotněním nemá záznam ani o jediné návštěvě.”

“Roso, tohle je zásadní objev! Máte ponětí, kdo by ten či ta dr. S. mohl být?”

“Snad ano. Podle náznaků v deníku Constanzy Hidalgové jde o muže, pravděpodobně cizince. K tomu máme přesně určení období, kdy se onen zázračný prášek

rozdával, a iniciálu S. S těmi poznatky jsem si prohlédla záznamy na osobním oddělení.” Chvíli hrabala v kufříku a vytáhla notes s kroužkovým hřbetem. “Za předpokladu, že sesbírané údaje jsou správné, vycházejí nám tři pravděpodobní kandidáti. Nebyla jsem si jistá, jak se stavět k tomu faktu, že zmíněný lékař je zřejmě cizinec. Connie si tím úplně jistá nebyla. První jméno z té trojice patří lékaři, který je pořád ještě v MCB. Ty druzí dva tam už pár let nepracují.”

Rosa podala notes Sarah.

“Gilberto Santiago, MUDr. Sun Soon, MUDr, PhDr.

Pramod Singh, Dr, med ayurv.,” četla Sarah. “Nic mi to neříká. Ani ten Santiago.”

“Co znamená tohle?” zajímala se Rosa. “Titul toho posledního?”

“Nejspíš doktor ayurvédské medicíny. To je prastará indická léčitelská věda ” Hlas se jí postupně vytratil.

“Co se děje, Sarah? Vypadáte, jako byste spatřila strašidlo.”

Sarah k ní pomalu stočila pohled. “Spíš jsem, milá Roso, uviděla pravdu. Potřebuju si zavolat.”

“Klidně můžete odtud. Pokud jde o meziměstský hovor, půjčím vám kreditní kartu. Než někdo zjistí, že jsem v době nemocenské dovolené místo z Atlanty volala z Bostonu, budu už dávno v důchodu.”

Sarah nepřišla na nic lepšího, než nechat u telefonistky v Xanadu naléhavý vzkaz pro Annalee Ettingerovou.

Nechala u ní raději Rosino jméno a opakovaně zdůraznila, že se jedná o nesmírně důležitou záležitost.

“A teď,” řekla Rosa, když Sarah zavěsila, “mám dojem, že s vysvětlováním je řada na vás.”

Sarah se svěřila s tím málem, co věděla o Pramodu Singhovi a Ayurvédské bylinkové odtučňovací kúře.

Vykreslila Petera Ettingera jak nejobjektivněji dokázala, ale Rosa rychle prokoukla, jak napjatě se při vyslovování jeho jména tváří.

“Mně připadá jak učebnicový případ megalomana,”

poznamenala Rosa.

“Odjakživa jsem věděla, že je strašně pyšný, ale současně jsem ho považovala za jistý druh vizionáře.”

“Podle mé zkušenosti jsou právě tohle rysy typického megalomana.”

Zazvonil telefon. Sarah nedočkavě sáhla po sluchátku.

“Paní doktorka Rosa Suarezová?”

Sarah rozeznala Annaleein sytý alt. “Annalee, tady Sarah. Jak se ti daří?”

“Páni, to je ale fajn překvapení! Nám se daří skvěle, děkuju. Mrňous se chystá k velikému skoku.”

“Kolik ti zbývá?”

“Tak šest sedm týdnů. Pokud jde o mě, nejlepší by byl zítřek. Peter sem dopravil dvě porodní báby z Mali a ty mě v

jednom kuse obskakujou. Protože nemám žádné problémy, celé dny jen stojí u plotny nebo uklízejí a ryjí do sebe navzájem.”

“Annalee, mám z tebe obrovskou radost.”

“Jasně. Tentokrát Peter zabodoval na jedničku. A teď, co máš tak důležitého? Kdo je vlastně ta Rosa Suarezová?”

“Ve skutečnosti je paní Suarezová lékařka a je tady se mnou. Ona… ona píše vládní studii o léčebných odtučňovacích programech. Vyprávěla jsem jí o Peterovi a doktoru Singhovi.”

“Ti dva na tom tedy hrabou, to ti povím,” poznamenala Annalee. “Peter tu nechal vybudovat opravdový přístav!

Nejmíň dvacítka lidí tu balí ten prášek a rozesílá zákazníkům. Jak se zdá, polovina Američanů trpí nadváhou a sleduje noční reklamy v televizi. A každý z nich plane touhou kráčet po cestě k andělské štíhlosti, jak to vzletně vyjádřil Peter.”

“Annalee, znáš způsob, jak bychom se mohly zkontaktovat s doktorem Singhem?”

“Neznám. Objevuje se každých pár týdnů s novou zásobou vitaminových tobolek, které přidáváme ke každé objednávce. Ale stejně ho skoro nikdy nezahlédnu. Můžu to ale zjistit u Petera, když mu neprozradím, že to je pro tebe.

Nezná se vzteky, protože tvůj advokát ho nechal předvolat jako svědka.”

“To je síla,” uznala Sarah. “Poslyš, Annalee, radši to nech, ať si nezavaříš problémy. Ale jinak by nám rozhovor s doktorem Singhem úžasně pomohl.”

“Uvidím, co se dá dělat. Věříš mi?”

“A nemohla bys mi poslat trochu toho jeho prášku?”

“Chceš říct, že odmítáš platit čtyřicet devět dolarů devadesát pět centů šekem nebo kreditní kartou a vyčkat šest týdnů na doručení, expres objednávky s lítostí nepřijímáme?

Jasně, tohle zvládnu.”

Sarah nadiktovala Annalee Rosinu adresu a opět ji poprosila, ať se kvůli ní nedostane do konfliktu s otcem. Pak zůstala sedět a mlčky hleděla oknem do zlatavého podzimního odpoledne.

“Roso, vážně si myslíte, že by ta odtučňovací prášková směs mohla mít souvislost s našimi případy DIK?” zeptala se po chvíli.

“Ano, pokud námi shromážděné údaje říkají pravdu,”

odvětila Rosa. “Je tam stejná pravděpodobnost jako u vašich prenatálních vitaminů.”

“To ale nedává smysl.”

“To proto, že naše údaje nejsou ještě kompletní. Moc ráda bych se podívala na jednu z těch televizních reklam, o kterých jste mi vyprávěla.”

“Zkusím je sehnat. Můj advokát má pár známých v televizi. Přeptá se, jestli by nám pár videokazet s nimi nepůjčili na zítřejší schůzku. Mimochodem, přijdete také?”

“Původně jsem nechtěla, ale když mi ten výzkum oficiálně odebrali, možná se tam ukážu. Zvlášť když tam jako jedno z lákadel budou ty kazety. Ostatně, podle toho, co jsem právě zaslechla při vašem telefonátu, mám dojem, že je hodně v sázce.”

“Nerozumím.”

“Vaše přítelkyně Annalee brala ten odtučňovací prášek také, viďte?”

“No ano.”

“A za pár týdnů má rodit?”

“Proboha, na to jsem nepomyslela!”

“Vzhledem k vypětí té poslední hodiny na tom není vůbec nic divného. Navíc je ještě čas. Není ho moc, ale je.

Takže nashledanou zítra v kanceláři vašeho advokáta.”

Sarah dlouze a vděčně Rosu objala a slíbila, že prozatím si všechno nechá pro sebe. Pak se rozběhla zpátky do MCB.

Nálada se jí trochu vylepšila. Po mnoha týdnech si připadala plná energie a vzrušení.

Rosa Suarezová v pokoji osaměla. Se zkříženýma nohama se usadila na posteli a snažila se spojit nové informace s těmi starými. Sarah měla pravdu. Vysvětlovat DIK krátkodobým požíváním bylinného prášku skutečně nedávalo moc smyslu…zatím. Navíc chyběl konkrétní důkaz o spojitosti diety s chybějícími stránkami v pacientských

kartách. Rosa črtala po zápisníku a zuřivě se snažila najít mezi tou změtí údajů nějaký řád. Po chvíli zjistila, že to nemá cenu. Nic konkrétního nenacházela. Nic. Jako kdyby se snažila sestavit skládačku z kousku rosolu. Ze všeho nejraději by všechno hodila za hlavu a šla spát, ale místo toho zavolala Kenu Mullhollandovi do laboratoře v Atlantě.

“Nazdar, Roso! Co dělají záda?” zažertoval.

Už jeho hlas u ní vyvolal úsměv. Ze všech spolupracovníků jediný Ken věděl, kde Rosa je a jakým způsobem si vybojovala volno.

“Každým dnem je to horší, zaplaťpánbůh,” poděkovala.

“Máš pro mě něco?”

“Ano i ne. Nevím sice, jaké vztahy vládnou mezi tebou a tvým šéfem, ale přišlo mi oznámení, že tvůj výzkum je oficiálně uzavřen. Nikdo z oddělení na tom nemá tratit čas.

Sotva jsem to dočetl, ukázal se můj vlastní šéf, protože věděl, že ti pomáhám. Byl jsem…echm… nekompromisně instruován.”

“Chceš říct varován. Koukám, že můj šéf potřebuje, abych za žádnou cenu neuspěla. Moc se ti omlouvám.

Poslyš, radši neriskuj. Jenže na tvoji pomoc jsem spoléhala.”

“Máš ji mít. Abys věděla, nemusíš být jediná, kdo si dokáže nemoc načasovat. Pokud to nepůjde jinak, padnu se chřipkou a přiletím k tobě. Říkalas, že k laboratornímu vybavení máš volný přístup.”

“Tvému se nevyrovná, ale jinak je to pravda. Mám tu laboratoř i s laborantem. A cos vlastně zjistil?”

“Máme toho dost, abychom mohli prohlásit, že ta tvoje pacientka v době, kdy jí odebírali krev, tedy loni v červenci, měla v krvi nějaký virus napadající DNA. Nemáme ale dost velký vzorek, abychom virus klasifikovali. Taky to nemůžeme udělat z toho jednoduchého důvodu, že náš poslední vzorek včera shořel. Pokud chceme popojít o kus dál, potřebujeme další sérum.”

“V tom případě musíme přijít na způsob, jak ho sehnat.”

“Taky potřebuju jméno a telefon na toho tvého laboranta. Třeba ho přesvědčím, aby ty kultury pro mě vypěstoval.”

“Máš mít všechno, co je v mých silách, kamaráde.”

“Je to důležité, co?”

“Sedím doslova na sopce, Kene. Přísahám, že je to tak.

A podle mne vybuchne brzy, zatraceně brzy.”

28.

“Mluví k vám Johnny Norman ze stanice Television City. A ptám se vás, jak diváků v našem studiu, tak i miliónů dalších doma u televize: Jste připraveni změnit svůj život k lepšímu?”

“Ano!”

“Jste připraveni chytit štěstí do hrsti a nepustit?”

“Ano!”

“Jste připraveni kráčet přímou cestou vstříc Štíhlosti a Zdraví?”

“Ano!”

“Trochu hlasitěji, prosím. Neslyšel jsem vás dobře.”

“ANO!!!”

“Tak dobře. Přišli jste tedy na správné místo. Můžeme začít. Nastal čas přivítat svého průvodce na té cestě, člověka, který ukočíruje svoje mužstvo k dvojnásobnému vítězství v celostátním poháru, ale už neukočíruje svoji chuť na mísu plnou tučné šlehačky. Dopřejme tedy velké přivítání našemu Bylinkově hubnoucímu příteli, trenéru Tomu Griswoldovi zvanému Medvěd!”

Urostlý, s hranatou čelistí a štíhlý jak mladý kmínek skočil na jeviště trenér Tom Griswold a tleskal přitom rukama, jako když povzbuzuje svoje mužstvo na hřišti.

Diváci nacpaní do Mattovy malé kanceláře sledovali reklamní pořad s téměř zrůdným okouzlením. Griswold zatím odříkával svůj životní příběh včetně své stále se rozrůstající kariéry, věhlasu a objemu v pase.

“Měl jsem v bance víc peněz, než bych jich do smrti dokázal utratit, rodina mě zbožňovala a kariéru jsem měl přímo hvězdnou, ale váhu skoro sto padesát kilo a vyhlídku na infarkt, který doktoři považovali za moji jasnou životní vyhlídku. Nejdřív mi zhubnutí radili přátelsky, postupně začali přecházet k výhrůžkám a tvrdili, že pokud okamžitě neshodím to sádlo, nemusím plánovat na příští rok dovolenou.” Výbuch smíchu. “No, a podívejte se na mě dneska!”

Zavířil v plavné piruetě za doprovodu jásavého provolávání slávy uchváceného obecenstva.

“Obdivuhodné,” zamumlal Glenn Paris. Zřejmě mu to imponovalo.

“Ach Bože, Amerika,” povzdechl si Eli Blankenship.

“To je země, kde člověku nedovolí být ani přehnaně hubený ani moc tlustý.”

“A teď, Johnny,” pokračoval trenér, “než tu přivítáme člověka, který ten přeúžasný vynález rozšiřuje po celé Americe, ukaž nám celkový počet k dnešnímu dni.”

Obrazovku vyplnila obrovská, ostře osvětlená tabule.

Její prázdná plocha vyčkávala velkolepé ohlášení Johnnyho Normana.

“Tak bezva, trenére, pustíme se do toho. K dnešku počet lidí, kteří běží s námi po dálnici směrem k Štíhlosti a Zdraví, dělá plných PĚT SET SEDMDESÁT JEDNA TISÍC ŠEST

SET DEVATENÁCT!” Zaburácel potlesk.

“Za devětačtyřicet dolarů pětadevadesát centů kus,”

dodal právník Arnold Hayden.

“To je neuvěřitelné. Jak dlouho ten prostředek prodávají?”

“Asi šest měsíců,” odpověděl Matt.

“Ale nezapomínej, Arnolde,” připomněl Colin Smith, “že podle všech známek ten preparát skutečně funguje. O

tom nemůže být pochyb. Copak vy byste nezaplatili padesát babek, abyste se zbavili svého obézního já, zvlášť když zaboha nedokážete držet dietu?”

“Díky, Johnny Normane,” usmíval se právě trenér Griswold. “A teď bych vám rád představil toho člověka, který vrátil mému životu všechny jeho budoucí roky včetně tenisu a jak vám za chvilku řekne moje krásná manželka Sherry, milostného života.” Následovalo pár vzrušených povzdechů z obecenstva. “Nejdřív si ale poslechneme píseň od jedné z pravých dcer Ayurvédské bylinné odtučňovací kúry. Betty Wilsonová bývala broadwayská superhvězda o superváze stopatnáct kilogramů. Ta by vám mohla navyprávět, jak se děsívala pohledu do zrcadla! Dneska je pořád ještě superhvězda, ale sami se mrkněte, co pro změnu v tom zrcadle vidí!” Hvízdání a nadšené pozdravy na adresu

zpěvačky, jejíž namodrale stříbřitý trikot představoval na jejím útlém těle doslova druhou kůži. “Dámy a pánové, titulní píseň z nové broadwayské show, zpívá slečna Betty Wilsonová!”

Matt přetočil pásek dopředu, zatímco diváci v jeho kanceláři nevěřícně mumlali nebo dávali najevo obdiv.

Potom trenér po medovém dvouminutovém kázání uvedl Petera Ettingera, zatímco diváci ve studiu stáli a bouřlivě aplaudovali. Při pouhém pohledu na něho Sarah cítila, jak se jí zatínají čelisti. I tak si však musela přiznat, že tento muž, který za normálních okolností oslňoval svou vitalitou, působí v televizi ještě impozantnějším dojmem.

Peter přecházel z jednoho konce pódia na druhý s ušlechtilou plavností žirafí chůze a přitom odříkával puntičkářsky dokumentovaný příběh svého setkání s doktorem Pramodem Singhem z New Delhi v Indii a seznámení s jeho pozoruhodným odtučňovacím bylinným práškem. Pak následovala série svědectví od pečlivě vybraných klientů, kteří bez výjimky selhali při všech předchozích pokusech o zhubnutí. Jejich pohnuté příběhy byly protkány stručným úvodem do podstaty ayurvédské medicíny, jejího několikatisíciletého vývoje až k nejmodernějším objevům, přes její opakované zavržení a rehabilitaci až k neuvěřitelné konjunktuře let osmdesátých a devadesátých.

Nakonec, za zvuků hudby, jež byla nepochybně indická, zazněla nahrávka poselství samotného Pramoda Singha.

Záhadné bylinky tvořící směs ayurvédského odtučňovacího prášku jsou pouze jednou z částí jeho úspěšného působení, tvrdil ačkoliv jde samozřejmě o část hlavní.

“Užívejte náš prášek přesně podle návodu, jezte střídmě a vyhýbejte se pěti zakázaným potravinám,” radil doktor Singh melodickým přízvukem, “a dosáhnete vytoužené ideální váhy bez toho, že byste jinak museli hnout prstem.

Každý den pět minut meditujte a řiďte se dalšími zásadními principy Ayurvédské moudrosti, jež máte vysvětleny v příručce, a kromě štíhlé postavy poznáte i mnoho dalších svobod. Poznáte svobodu ducha. Lituji, že s vámi nemohu hovořit osobně, ale musím dohlížet na sklizeň dvanácti nejdůležitějších bylinných složek naší práškové diety. Těším se, že za pár týdnů se s vámi opět setkám. A teď se opět věnujte doktoru Peteru Ettingerovi.”

“Doktoru čeho?” zastavil Matt video.

“Peter Ettinger má spoustu titulů ze spousty různých institucí,” vysvětlila Sarah. “Ale popravdě sama nevím, jestli je v té sbírce i PhDr. z tradiční univerzity.”

“Člověk by řekl, že vám ten člověk není dvakrát sympatický,” poznamenal Colin Smith.

“Pokud chcete znát můj osobní názor, je to nafoukaný osel,” ozval se Glenn Paris.

Sarah se v duchu usmála, protože si uvědomila, že Peter by k popisu ředitele nemocnice zvolil naprosto stejná slova.

“Takže,” odkašlal si Matt, “podle mě bychom měli začít.

Už jsem vám všem zdůraznil, že události, které jsem se Sarah zažil v čínské čtvrti, jsou absolutně pravdivé, a to navzdory pomluvám a skutečnosti, že mrtvola Andrewa Truscotta se ještě nenašla. Policie od té doby na nic nového nenarazila. Stejně dopadl i soukromý detektiv, kterého jsem najal a že byl vynikající! Přesto jsme se však nevzdali pokusů dokázat pravdivost našeho příběhu, ovšem na druhou stranu jsme na rozpacích, jak budem postupovat potom. Nějaké návrhy? V případě, že nemáte žádné otázky, bych doporučil, abychom postoupili o krok dál.

V tomhle zápase sbírá zatím všechny body Jeremy Mallon a my na svoji obranu moc důkazů nemáme. Zítra, po soudním svědectví Petera Ettingera se snad situace změní.

Než ale opět pustím video, řekne nám paní doktorka Suarezová pár informací o tom, jakou na něho šijeme boudu.

Doufám, že nám to vysvětlí poněkud podrobněji. Nejdřív bych ale slyšel novinky od doktora Snydera a Blankenshipa.

Na pořadí nezáleží, pánové.” Sarah na zlomek vteřiny zachytila Mattův pohled. Schůzku vedl sebevědomě a skvěle. Od prvního setkání se zástupci MCB v Milsapově sále urazil dlouhou cestu. Tajně doufala, že se co nejdřív dočká dne, kdy ho bude smět na veřejnosti otevřeně představit jako svého milence a přítele, dne, kdy se Willis

Grayson, jeho hněv i jeho právníci stanou součástí její minulosti.

“Tak třeba začnu já, jestli dovolíš, Eli,” nabídl se Snyder. “Nemám v plánu dlouhé proslovy.” Odkašlal si.

“Požádal jsem gynekologickoporodnickou katedru fakulty na Bostonské univerzitě, aby rozeslala dotazníky po všech porodnicích, ve státě a snažila se objevit ještě další případy DIK během těhotenství či porodu. Prozatím se neobjevil jediný případ, který by nedoprovázela nějaká predispozice abruptio placentae, infekce, toxémie, srpovité erytrocyty, odumření plodu in utero. Prostě ani jediný. Musím přiznat, Sarah, že po odeslání dopisů a desítkách následujících telefonátů je skutečnost, že neexistuje žádná další pacientka s DIK, která nebrala váš vitaminový přípravek, skutečně alarmující a pokud to mohu vyslovit i nanejvýš výmluvná.”

“Děkuji,” prohlásil chladně Matt. “Říkejte si co chcete, ale někdo si dal náramně velkou práci a způsobil hodně lidské bolesti, jen aby dosáhl zdání, že za ty případy může Saražin bylinkový přípravek. Už tohle samo mě víc než co jiného přesvědčuje o opaku, pane doktore Blankenshipe.”

Šéflékař si chvíli zamyšleně ťukal tužkou do dlaně, načež sebral hromádku poznámek, které si připravil na stůl vedle svého kufříku.

“Mým úkolem, přátelé,” začal konečně, “bylo stát se světově uznávaným odborníkem na intravaskulární koagulopathii. Ukázalo se, že nejde o malý úkol, jak se snad

zpočátku zdálo. Zjistil jsem, že každý, kdo má s DIK něco společného, přesně ví, kdy se ty případy objevují, ale zásadně neví proč. Pro tento stav se častěji užívá termín zhoubná koagulopathie, jelikož během jeho trvání se všechny koagulační faktory daného těla spotřebují, přemění se na ty mrňavé abnormální krevní sraženiny. Ve své nejhorší formě je DIK téměř bez výjimky smrtelná. Tento fakt činí úspěch Žalované strany Sarah při záchraně života Žalující strany Lisy ještě pozoruhodnějším. Lidé, kteří trpěli tak těžkou formou DIK jako Žalující strana, prostě nepřežili.

Zda bych to dosvědčil i před soudem? Na to vemte jed, pane Danielsi!”

Lékařův tón i způsob vystupování, doposud věcný, se náhle stal dramatičtějším.

“Udělal bych cokoliv, jen abych vám přispěl k vítězství.

Nesmírně mě trápí jak tenhle případ, tak i celkový nedostatek podpory, který se Sarah dostává z naší strany. Při našem prvním setkání před několika měsíci jsme jí slíbili pomoc, slibovali jsme, jakou vytvoříme jednotnou frontu a že Sarah bude až do okamžiku prokázání, opakuju, prokázání viny považována za nevinnou. Randalle, Glenne, mluvil jsem s Robem McCormickem o jeho úmyslu přeobsadit v příštím roce Saražino místo. Prohlásil, že to udělá s největší radostí, ovšem za předpokladu, že s tím budete souhlasit i vy.”

“Eli,” spustil Paris, “teď není vhodný čas i doba na…”

“Prosím tě, Glenne. Nerad bych tu začínal hádku nebo zahanboval Sarah. Pokud však chceme dostát svému slibu jednotné fronty, musíme McCormicka přinutit, aby své rozhodnutí stáhl zpět. Nemám pravdu?”

Parisův vztek byl očividný. Ať už s Blankenshipovým návrhem souhlasil nebo ne, vadil mu už pouhý fakt, že mu někdo něco předpisuje.

Nakonec po dlouhé pauze, během níž se snažil najít ztracenou rovnováhu, se usmál a přikývl.

“Máš pravdu, Eli. Nevím, kde Rob na ten nápad přišel, ale hned zítra mu brnknu a domluvím to s ním.”

“Výborně. Randalle?”

“To není problém,” prohlásil Snyder bez nadšení.

“V tom případě pokračujem dál,” řekl Blankenship.

“Ještě existuje jedna kategorie příčin vzniku DIK, o které bych se mohl zmínit, a sice jedy. Injekce přirozeně srážející látky trombinu může vyvolat příznaky DIK. Podobnou schopnost mají i některé hadí jedy. Toxin nalezený u nejméně pěti různých druhů plazů je schopen vyvolat smrtelný průběh DIK.”

“Jakých plazů?” zeptal se Matt.

“Promiňte, Matte. Konkrétně jde o chřestýše.”

“Ale podle mého názoru nemůžou vámi zmíněné jedy působit při orálním podání,” namítla Sarah. “A Lisa byla přece doma, když u ní DIK propuklo. Nedokážu si představit, kde by mohla dostat nějakou injekci.”

“Nebo kde by přišla k rachtálkovu kousnutí,” odfrkl si Arnold Hayden. Nikdo se nezasmál.

“Jak jsem uvedl,” pokračoval Blankenship, “uvádím tyto jedy jen pro úplnost. Je možné, že existuje dosud neznámý toxin, který po orálním podání může DIK vyvolat. Možná takovou látku někdo má a chce se pomstít celé nemocnici nebo přímo porodnickému oddělení. V tomto stadiu vyšetřování těžko říct.”

“Tohle nám ještě scházelo,” zasténal Glenn Paris.

“Psychopat!” “Nějaké otázky pro Eliho?” zeptal se Matt. “V

tom případě děkuju. Roso, vy jste nám laskavě svěřila, že jste ve své práci došla k významným zjištěním. Mohla byste nám je prozradit?”

Téhož dopoledne Sarah mluvila s Rosou více než hodinu. Epidemioložka se zmítala mezi zoufalou touhou pomoci všem zúčastněným tak, že jim svěří údaje teorie týkající se celého případu, ale na druhou stranu trpěla při pomyšlení, že by prozradila dílčí výsledky ještě neukončeného výzkumu. Dokud své výsledky neověří a ještě jednou nezkontroluje a pečlivě je nezamkne do trezoru, odmítá se smířit s představou, že by komukoliv, řekla víc než několik rámcových shrnutí. Nakonec se Sarah nedospěly k žádnému závěru s výjimkou toho, že Rosa schůzku navštíví a ohlásí tam ze svého výzkumu jen tolik, kolik bude považovat za bezpečné. Nic víc.

“Nejprve musím zdůraznit to, o čem se tady zmiňoval

už doktor Snyder,” začala Rosa. “Mezi všemi třemi případy DIK skutečně existuje společný rys, a sice užívání Saražina prenatálního vitaminového přípravku a těžko říct, zda je to důležité či bezvýznamné. Měla bych však ještě dodat, že moje laboratorní výsledky a studium odborných prací zatím nenaznačují, že by existovala přímá vazba mezi vypuknutím DIK a požitím jakýchkoliv bylinek. Spíš bych hádala na alergii na jednu ze složek přípravku či na její kontaminaci toxinem. Přesto mám silné pochybnosti i o těchto možnostech. Navíc tu padlo i oprávněné tvrzení, že objevení rodičky s DIK bez předchozího užívání prenatálních bylinkových vitaminů by doktorku Baldwinovou zbavilo veškeré zodpovědnosti za případy v MCB.”

“Co jste vykoumala z toho bylinného odtučňujícího prášku?” zajímal se Paris.

“Doufala jsem, že tady nám pomůžete právě vy, pane Parisi,” odpověděla Rosa. “Co nám můžete povědět o tom Pramodu Singhovi?”

“Vlastně toho moc nevím. Když jsem před šesti lety nastoupil do MCB, rozhodl jsem se zapojit do léčebného procesu i různé aspekty takzvané holistické medicíny. Chtěl jsem MCB vtisknout znak výjimečnosti, něco, kvůli čemu by nás veřejnost ráda a záměrně vyhledávala.

Pramod Singh je vysoce vážený ayurvédský lékař, který se o mých snahách doslechl a pokusil se mě zkontaktovat.

Nabídl jsem mu plat a on téměř dva roky pracoval v jedné

naší ambulanci. Pak najednou odešel. Bez výpovědi.

Dokonce i bez vysvětlujícího dopisu, pouze s jedinou větou, že končí. Příště jsem se o něm doslechl až potom, co začal vystupovat v těch ohlupujících televizních pořadech.

Původně jsem doufal, že se Singh stane součástí většího holistického oddělení naší nemocnice, ovšem až do získání přislíbené částky od McGrathovy nadace jsme o vybudování něčeho podobného nemohli vůbec uvažovat. Mimochodem, když už jsem se o tom zmínil, pak vás ke konci měsíce pozvu na sledování demolice Chiltonovy budovy.

Odstartujeme tím největší stavební projekt v celé historii MCB. Před tím velkým třeskem pořádám recepci se šampaňským. Navíc bych byl rád, kdybyste si koupili lístky do tomboly, v níž jako hlavní výhra bude možnost stisknutí tlačítka, kterým se demolice zahájí. Pokud smím soudit, taková příležitost se naskytne tak jednou za život.”

“Víte někdo o tom, že by doktor Singh používal svůj odtučňující prášek i během svého působení v MCB?”

zeptala se Rosa a okázale ignorovala Parisovo chvástání.

“Zkuste se pozeptat ještě u kolegů.”

“Vážně se domníváte, že mezi tímto přípravkem a případy DIK existuje souvislost?” zajímal se Snyder.

“Nesmíte, pane doktore, zapomínat,” odpověděla Rosa, “že zatím operuju jen s pravděpodobnostmi. Čím je výskyt nějakého jevu častější, tím významnější se jeví. Mezi mnoha dalšími údaji jsem odhalila spojení mezi našimi třemi

případy a doktorem Singhem. Došlo k nim asi před čtyřmi až pěti lety. Pořád bychom však měli mít na paměti, jak pan Paris právě objasnil, že v MCB bylo záměrně budováno jedinečné zařízení, jež mohlo nabízet právě takové přírodní produkty, jako jsou přípravky doktora Singha a doktorky Baldwinové. Takže nakonec se možná ukáže, že jediným důležitým shodným rysem mezi našimi třemi případy bude záměrné rozhodnutí se pro MCB.”

“Panebože, tohle nám ještě scházelo!” vykřikl Paris.

“Roso, ale před novináři o tom mluvit nebudete, viďte?”

Rosa se jeho strachu pousmála.

“Mluvit i s vámi je pro mě totéž jako trhání zubů. Dělám to jen pro doktorku Baldwinovou,” prohlásila. “Rozhodně nemám chuť svěřovat se širší veřejnosti, aspoň ne prozatím.”

“Tak výborně,” vložil se do hovoru Matt. “Pokud je to všechno, schůzku rozpustíme a já dokončím přípravu pro naši první obhajobu. Arnolde výslech svědka Ettingera se koná zítra v jedenáct v Mallonově kanceláři. Jste tam vítán.”

“To stihnu,” slíbil právník.

“A pořádně jim zatopte, Danielsi,” vyzval advokáta Paris.

Zaměstnanci MCB postupně odcházeli, až v kanceláři zůstali jen Rosa, Sarah a Matt.

“Podle mě ta schůzka proběhla velice dobře, Matte,”

řekla Sarah.

“Ale jdi. Nemáme skoro žádný prostor k manévrování a ty to víš.” Matt přistoupil k oknu. Pěsti měl zaťaté zoufalstvím. “Část nemocenských karet chybí. Někdo zaplatí čínskou tongu, aby nastražila důkazy proti tobě a bezmocnému starci. Tebe pronásleduje nějaký pošahaný koktavý mrňous. Někdo někde zatraceně dobře ví, co se tady děje. A mně je na zvracení z toho, že to nevím taky.” “

“Třeba bych vám mohla trochu pomoct,” nabídla Rosa tiše.

“Co jste říkala?” přestal Matt přecházet po místnosti.

“Vím ještě něco, ale nezmínila jsem o tom. Rozhodla jsem se, že prozatím budu důvěřovat jenom vám dvěma, ale prosím vás, nikomu to neprozraďte.”

Matt se podíval na Sarah.

“Máte naše slovo,” slíbil.

“Výborně. Lisa Graysonová měla v době krize v krvi jakýsi virus napadající DNA. Můj laborant sice neví přesně, oč jde, ale poznal, že to není v pořádku. Potřeboval by od Lisy další sérum.”

“I když nemá příznaky DIK?” zeptala se Sarah.

“Vezme to, co seženeme. Pokud nezjistí přítomnost viru, bude hledat protilátky a zkusí virus identifikovat podle nich. Je to vynikající odborník, jeden z nejlepších. Obávám se však, že přes toho advokáta se k Lise ani nedostaneme.”

“V tom případě bychom ho o to měli požádat ještě předtím, než začneme pitvat Ettingera,” prohlásil Matt.

“Je to nesmírně důležité,” připomněla mu Rosa.

“Nevěřím totiž, že by Saražin vitaminový přípravek či odtučňovací prášek doktora Singha samy o sobě hrály v té situaci hlavní role. Mohou se samozřejmě uplatnit, ale pravděpodobnější se mi zdá, že jde o infekci. A mám strašný, opravdu strašný pocit, že pokud se té záhadě nedostaneme na kloub co nejdřív, budou umírat další ženy.”

Padesát mil západně ležela v náruči svého snoubence Taylora Annalee Ettingerová.

“Tayi,” řekla, “už zase. Tady, sáhni si sem! Přísahala bych, že to je kontrakce.”

29.

Žádné zdvořilé představování a žádné potřásání rukou se nekonalo. Jakmile se soupeři sešli a usadili kolem mohutného konferenčního stolu v Mallonově firemní knihovně a zapisovatelka si připravila stroj a protřepala prsty, bitva okamžitě vypukla naplno. Protože je nemohl usměrňovat žádný soudce, Sarah si v duchu položila otázku, jak daleko to může dojít.

“Uveďte svoje celé jméno, prosím,” požádal Matt po nadiktování času, data, místa a seznamu přítomných včetně účelu tohoto setkání.

“Peter David Ettinger.”

“Povolání?”

“Antropolog a léčitel.”

“Vzdělání?”

“Mám bakalářský titul z Reed College a další titul z Michiganské univerzity, oba z antropologie a oba s vyznamenáním.”

“V televizním reklamním pořadu vás často oslovují jako doktora. Máte titul na této úrovni?”

“Dostal jsem čestný doktorát z rostlinného lékařství a chiropraxe na Holbrook College a k tomu několik dalších čestných doktorátů od podobných institucí.”

“Máte titul doktora filozofie?”

“Ne.”

“A doktora lékařských věd?”

“Pochopitelně ne.”

“Kde jste nyní zaměstnán?”

“Pracuju jako výkonný ředitel Holistického centra zdraví Xanadu a působím jako prezident Společnosti Xanadu.”

“Co přesně má Společnost Xanadu v programu?”

“Vyrábíme a distribuujeme ayurvédský bylinný odtučňovací přípravek.”

Klíč úspěšného výslechu, jak Matt předem vysvětlil Sarah, je stejný jako u křížového výslechu v soudní síni, nepokládat otázky, na které už předem nezná odpověď.

Rychle však dodal, že naneštěstí jediné důležité otázky, které hodlá Peteru Ettingerovi položit, jsou ty, na které odpověď zatím neznají.

Sarah se zadívala na své ruce pevně sepjaté na stole před sebou. Doufala, že Peter si nepovšimne, jak pevně.

Když se po studiích opět vrátila do Bostonu, ve skutečnosti zamýšlela obnovit se svým bývalým druhem profesionální, samozřejmě platonické vztahy. Nyní na něho nedokázala téměř pohlédnout. V životě mu neprovedla nic, než že svůj život nasměrovala jinam, než on ten svůj. Žádné veřejné ostouzení, žádné urážlivé dopisy, žádné články s intimními podrobnostmi, žádné vymáhání finančních závazků. A

přesto tu seděl a pomáhal dirigovat orchestr žalobců v soudním případě, který ji mohl dostat do profesionální klatby a možná i do vězení.

“Zmínil jste se, pane Ettingere, že působíte jako léčitel, promiňte, dáváte přednost oslovení Mistře či Pane doktore?”

“Obojímu. Mistr postačí.”

“Nedrážděte svědka, kolego!” vybuchl Mallon. “Ani slovně, ani tónem hlasu! Jakmile v tom budete pokračovat, ukončíme výslech dřív než řeknete švec.”

“Pane Mallone, laskavě mi přestaňte vyhrožovat!”

odsekl Matt. Sarah měla dojem, že záměrně zesílil svůj jižanský přízvuk. “Na tuhle mulu jste nasedl už před pár měsíci v krámku nemocného starce. Teď byste se měl se svými pohůnky připravit, že odpovědnost na jejím ukočírování leží právě na vás!”

V rohu místnosti zapisovatelka soustředěně pořizovala záznam rozhovoru. Arnold Hayden usazený po Mattově pravici přikývnutím uznal, že Mattova odpověď byla jak správná, tak i nezbytná. Proti Haydenovi seděl Mallonův společník, který teď Mallonovi něco šeptal do ucha. Sarah se kradmo podívala na Petera, ale spatřila pouze bezvýraznou masku. Kruhy uvnitř kruhů uvnitř kruhů. Celá ta záležitost by jí připadala neuvěřitelně zajímavá, kdyby v sázce nebyla její budoucnost.

To ráno ve skutečnosti začalo hodinu před zahájením výslechu. Mallon důrazně odmítl dovolit, aby si jeho

klientka Lisa Graysonová dala odebrat krev a aby byla jakkoliv kontaktována jak Mattem, tak i Sarah a Rosou Suarezovou a vůbec každým, kdo mu předem nesdělí skutečný důvod setkání a nenechá si ho schválit. Matt si zachoval rozvahu a včas se zarazil, aby se nezmínil o ayurvédské odtučňovací kúře. Sarah však bylo jasné, že než dospěje výslech do konce, Matt tvrdě zaútočí právě na tenhle Peterův zlatý důl.

Od samého rána je také doprovázel Arnold Hayden.

Sarah příjemně překvapilo, když poznala, že její počáteční dojem o jeho odtažité škrobenosti nebyl správný. Jeho praktické připomínky i teoretické úvahy se Mattovi velmi hodily a navíc působil uklidňujícím dojmem, který jí zabraňoval vyletět z kůže. Nyní během slovní přestřelky pomáhala jeho přítomnost i chování dodat Mattovu výslechu důvěryhodnosti a důrazu.

Navíc mohlo Haydenovo zapojení pomoci v případě, že by Matt přestával být objektivní. Matt uvítal právníkovu přítomnost právě proto, že odmítal vzdát se Sarah i jejího případu, a jeho pomoc se mohla ukázat jako nezbytně nutná.

Přestože právnímu zástupci MCB neprozradil, jak hluboký je jejich vzájemný vztah, Sarah měla podezření, že Hayden to stejně tuší.

“Tak výborně, pane Ettingere,” poznamenal Matt. “Teď se zas vrátíme k věci. Mohl byste mi říct definici léčitelství?”

Téměř jedenapůl hodiny se Matt vyptával, opakoval Peterovy odpovědi a pokládal otázky, které měly spíš jen zabít čas než přinést skutečné poznatky. Hlavnímu předmětu soudního sporu se pečlivě vyhýbal. Strategie, na které se s Haydenem a Sarah dohodli, měla za úkol přimět Petera k přiznání, že metoda, jíž Sarah předepisuje a rozšiřuje bylinné léky, je ve skutečnosti totožná s jeho vlastní.

Jakmile by k tomu došlo, stal by se Peter de facto jejich svědkem pokud jde o odborné zhodnocení problému. Tím by se začala rozpadat pevná vazba mezi Ettingerem, systémem ayurvédské odtučňovací kúry a Pramodem Singhem.

“Když se dostanu až tak daleko,” vykládal Matt, “tak po té příležitosti skočím.” Zamával svým egyptským amuletem.

“Pochopte, že proti dva tisíce let staré černé magii je úplně bez šancí!”

Po devadesáti minutách udělali přestávku a Mallon přivolal jednu ze sekretářek, aby jim naservírovala kávu.

“Hej, Matte, možná by sis měl prohodit šálek s Jeremym,” zašeptala Sarah. “Pánbůhví, co do toho tvého nasypali.”

“Nesmysl,” protáhl silným přízvukem Matt. “Ten má ze mě asi takový strach jako hladový horský lev před velikonočním zajíčkem. Poslední, oč v tomhle stadiu stojí, je vyšachovat mě. Hrát si se mnou je totiž děsná legrace. A momentálně se toho bylinkového odborníka chystám

skřípnout. Otázka, jak se mi to povede, závisí na tom, jak často a jak hlasitě bude Mallon vznášet námitky proti mým otázkám. Arnolde, máte nějaký nápad?”

“Nemám,” odpověděl Hayden. “Jen snad že je nejvyšší čas vybalit tu záležitost s doktorem Singhem. Jinak mi prozatím vaše schopnost zvládat situaci nesmírně imponuje.”

“Díky. To je od vás hezké, snad jsem skutečně zatím neudělal žádnou botu.”

“Byly to údery na tělo,” přikývl starší právník. “Nikdo si jich moc nevšímal, ale teď je vystřídají údery na hlavu.

Vedete si opravdu dobře.” Povzbudivě Matta popleskal po rameni. Výslech pokračoval.

“Takže teď, pane Ettingere,” začal Matt, “bych si s vámi rád popovídal o té ayurvédské bylinné odtučňovací kúře.”

“Proč?” zeptal se Mallon.

“To vy jste mi představil tohoto muže jako experta,”

nedal se Matt. “Já jenom prověřuju jeho kvalifikaci.”

“Petere, mně se nezdá tento okruh otázek relevantní.

Pokud na ně nebudeš chtít odpovídat, neexistuje důvod, proč bys měl.”

“Jen namátkou vám vyjmenuju důvody hned dva,”

prohlásil Matt klidně, ale důrazně. “Nejprve tedy: pokud odmítnete, slibuju, že se to ještě dneska dostane k soudci a že si vymůžu soudní příkaz, podle kterého odpovídat musíte.

A za druhé ” Podíval se nejprve na Sarah a pak na Mallona,

načež pomalu sklopil oči k Peterovi “za druhé mám dobrý důvod věřit, ale hergot, mám důkaz, že stejně jako Lisa Graysonová před svým nešťastným porodem užívala bylinný preparát Sarah Baldwinové, užívala i váš bylinný odtučňovací přípravek!”

“Ale…”

“Řekl jsem, že mám důkaz.”

“Počkejte!”

vyštěkl

Mallon.

“Petere,

zadrž!

Neodpovídej! Pane Danielsi, nerad bych vám rozházel hračky, ale jelikož pro mě to je novinka, rád bych si nejprve promluvil s panem Ettingerem v soukromí.”

“Jen si poslužte,” usmál se Matt.

Arnold Haynes se odvrátil od Mallona a přitiskl si pěst na čelist. Mattův první výpad vyšel na jedničku jak načasováním, tak účinkem.

Sarah sledovala, jak její bývalý milenec zvedá své předlouhé atletické tělo. Pohlédl na ni a obličej se mu zkřivil vzteky. Na okamžik měla dojem, že na ni udělá neslušný posunek.

Chovej se jako dospělý, naznačila mu ústy.

Byla ráda, že jeho odpovědi nerozuměla.

“Dobře,” řekl Mallon, když se s Ettingerem vrátili.

“Nejenom že souhlasím, aby pan Ettinger na tento okruh otázek odpovídal, ale dokonce to vítám.” Tvářil se mazaně a opět se choval sebevědomě, možná až příliš.

Sarah by moc ráda věděla proč.

“Pane Ettingere, jak jste se seznámil s Pramodem Singhem?” navázal Matt na předchozí výslech.

“Před několika lety, když ještě působil v MCB, jsme spolu uspořádali sérii seminářů. Zmínil se mi o stařičkých ayurvédských dietních zásadách a podpůrných bylinkách, které s neuvěřitelným úspěchem ověřil na svých pacientech.

“Byla mezi těmi pacienty i Lisa Summerová?”

“To nevím.”

“A Constanza Hidalgová?”

“Já…”

“Stop, Petere!” utrhl se Mallon. “Pane Danielsi, držte se tématu a případu naší konkrétní pacientky.”

“Pane Ettingere, chtěl Tramod Singh rozprodávat svůj přípravek široké veřejnosti?”

“Ano, chtěl.”

“A vy jste měl dělat mluvčího kampaně, hrát hlavní roli?”

“Mezi jiným ano.”

“Takže vy dva vyznavači ayurvéd jste spolu uzavřeli jistou formu dohody?”

“Námitka proti nepřátelskému tónu otázky,” zasáhl Mallon. “Neodpovídej, Petere.”

“Pane Ettingere, z čeho se váš přípravek skládá konkrétně?”

“Z různých sušených bylin, květů a kořínků. Přesně jich je dvanáct. Doktor Singh je obstarává v Indii a na Dálném

východě a loděmi je dopravuje až ke mně. My máme výrobní linku, kde bylinný prášek smísíme s proteinovým práškem a kombinací vyrovnaných výživových náhražek a látek potlačujících chuť k jídlu.”

“Ale na složení toho preparátu nemáte vědecké ověření, viďte?”

Ettinger se ohlédl po Mallonovi. Když se opět obrátil k Mattovi, sebejistě se usmíval.

“Ve skutečnosti,” prohlásil, “na rozdíl od preparátu doktorky Baldwinové my vlastníme nevyvratitelné vědecké ověření, analýzu z Federálního ústavu léčiv a navíc ještě schválení způsobu jeho využití. Na tom jsem trval, než jsem dovolil, aby se v souvislosti s přípravkem použilo jméno Xanadu. Navíc necháváme provádět průběžné analýzy.”

Další rána do hlavy, ale tentokrát ze strany žalující strany. Matt se chvíli hrabal v poznámkách a Sarah cítila, s jakým úsilím se snaží navenek zachovat zdání klidu a vyrovnanosti.

“Ta vaše výrobní a balicí jednotka,” zeptal se posléze, “je přímo na pozemcích Xanadu?”

“Ano.”

“A přistávají tam lodě?”

“V odděleném doku ano. V Xanadu probíhá i vykládka zboží.”

“Pane Ettingere, kolik peněz vám ten prášek vlastně sype?”

“Námitka!” zařval Mallon. “Petere, neodpovídej! Pane Danielsi, forma i obsah této otázky jsou vrcholně amatérské v terminologii baseballu, kterou jistě ovládáte, se tomu říká trefit šípkový keř. Až do této chvíle jsem činil řadu ústupků především proto, že s výjimkou vyraženého zubu to je váš první případ zanedbání povinné lékařské péče. Ale podobné otázky si vyprošuju!”

Matt krvavě zrudl. Sarah ho pod stolem chlácholivě pohladila po noze.

“Jen klid,” zašeptala.

Matt se uklidnil pomalými hlubokými vdechy.

“Pane Ettingere, mohl byste nám stručně popsat proces zpracování bylinných složek vašeho přípravku?”

“Je to nesmírně jednoduché,” začal Ettinger vysvětlovat, jako by mluvil s žáčkem třetí třídy. “Loď doveze syrové rostliny a kořínky, my je důkladně promyjeme, roztřídíme a sterilizujeme horkem nebo ultrafialovými paprsky. Následně je rozemeleme nebo rozdrtíme, smícháme v poměru, který určuje starý ayurvédský předpis a přidáme do směsi průmyslově připravený proteinový základ. Nakonec směs znovu sterilizujeme a balíme.”

“A jak se ten přípravek užívá?”

“Prodáváme balení postačující na čtyřměsíční dietu, s přiloženým letáčkem s ayurvédskými dietními zásadami a zásobu vitaminů.”

“Vitaminů?”

Matt při tom slově viditelně ožil.

“Ano.”

“Bylinných vitaminů? Jako doktorka Baldwinová?”

Peter se lišácky usmál.

“To těžko.” Znělo to nesmírně jedovatě. “Přípravek doktorky Baldwinové je, hm, přípravek doktorky Baldwinové. Naše vitaminy jsou pravé standardní, Ústavem léčiv schválené multivitaminy, jež pro nás vyrábí firma Huron Pharmaceuticals.”

Mattovo nadšení naráz povadlo.

“Pilulky?” zeptal se. “

“Popravdě jde o želatinové kapsle. Pacient si denně jednu rozpustí v každodenní dávce prášku smíchaného s tekutinou.”

Jeremy Mallon okázale zazíval.

“Prosím vás pěkně, pane Danielsi,” poznamenal, “vaše rybářská výprava nic nechytila a jen se točí na jednom místě. Sám to víte nejlíp. Pan Ettinger se vám věnoval s větší trpělivostí, než jakou zasluhujete. Rozhodně se choval mnohem tolerantněji, než bych se na jeho místě choval já.”

“Pane Ettingere, vy jste s doktorem Singhem partneři?”

nebral Matt Mallonův protest na vědomí.

“To jsme.”

“Jak bych měl postupovat, abych toho vašeho ayurvédského přítele odchytil?”

“Stačí!” štěkl Mallon.

“Ale to nevadí,” mávl rukou Ettinger. “Popravdě Pramod teď tráví většinu času v Indii. Většinou je na cestách. Vzkazy mu nechávám v kanceláři American Express v New Delhi. Pokud o tu adresu stojíte, s největší radostí pověřím svoji sekretářku, aby vám ji poskytla.”

“Ale teď už dost!” zuřil Mallon. “Najděte si jiný okruh otázek, jinak je s výslechem konec.”

“Ale já už stejně skončil. Přesto bych vám i panu Ettingerovi něco rád pověděl, ale to by se nemělo zapisovat.”

“Evelyn, hotovo. Děkuju.” Mallon si s Ettingerem něco šeptal, dokud sekretářka neodešla. “Výborně, tak do toho,”

vyzval Matta,

“Ještě jsme se o tom sice nezmínili a já nehodlám dělat z nich součást soudního řízení, ale před Lisou Graysonovou postihla DIK ještě dvě další ženy.”

“No a?”

“Už jsem řekl, že máme důkaz, že Lisu Graysonovou léčil před několika lety doktor Singh preparátem, který je nyní známý jako ayurvédská odtučňovací kúra. Navíc máme důkaz, že i obě ženy postihnuté DIK v minulosti díky němu naráz neuvěřitelně zhubly.”

“Cože!” vykřikl Ettinger.

Sarah předvídala, co jim Matt sdělí, proto se mohla nerušeně soustředit na muže usazeného na opačné straně stolu. Jeho překvapení bylo zřejmě upřímné. Ale pozor,

připomněla si, Peterem Ettingerem ses nechala oklamat už mnohokrát!

“Jen klid, Petere,” zklidňoval ho Mallon. “Tenhle maník hraje už od rána prohranou partii. Tohle je jenom blufování.

Chce nás naštvat, víc v tom není.”

“Žádný bluf,” namítla Sarah.

“Ten váš takzvaný důkaz bych moc rád viděl,” zasyčel Mallon.

“A my zase potřebujeme vzorek krve od Lisy Graysonové,” odsekla Sarah vztekle.

“V tom případě jsme spolu skončili,” prohlásil Mallon.

Naházel svoje papíry do kufříku, Petera Ettingera doslova vytáhl ze židle a nasměroval ho ke dveřím.

“To není legrace,” upozornil Matt. “Tady jde o lidské životy. Copak vám na tom nezáleží?”

“Trhněte si nohou!” odsekl Mallon.

“Petere,” zkusila to Sarah naposledy, “tohle je důležitá věc. Nezapomeň, že tvůj prášek brala i Annalee.”

“Ale ty tvoje šarlatánské bylinky nebrala. Drž se od ní dál a nestane se jí ani ň.”

Ten jedovatý výpad ji bezmála přiměl vyskočit a plivnout mu do tváře.

“Petere?” řekla místo toho líbezně.

“Ano?”

“Nepoučuj mě, buď tak laskav.”

30.

Podzim na Long Island byl přenádherný. Oblečená do šusťákové soupravy Běžela Lisa Graysonová po koberci spadaného listí do kopce dlouhého skoro míli, který končil na ploché štěrkovité planině za Stony Hill. Byla zpocená, ale ne přehnaně zvlášť, když se vezme do úvahy skutečnost, že po návratu domů bude mít za sebou svůj první maratón!

Fantazie! pomyslela si. Dvacet kilometrů uběhnutých ženou, která ještě nedávno považovala rychlou chůzi k obchůdku na rohu za horní limit svých fyzických sil.

“Je to samá záplata. Je to samá záplata.”

Prozpěvovala si ta slova jako dětskou říkanku v rytmu svých skoků. Bostonský maratón se poběží v polovině dubna a do té doby musí být připravená. Její rehabilitační lékař se znal s organizátory závodu. Pokud Lisa zvládne celý maratón pod čtyři a půl hodiny, obstarají přihlášku a zajistí možnost jejího startu. “Koukni, jak běží. Koukni, jak běží.”

Kapka potu jí stekla z čela do očí. Lisa nepatrně zvolnila a sáhla pravou rukou do kapsy šusťákové bundy. Pěst, pomyslela si naléhavě. Pěst.

Myoelektrická protéza firmy Otto Boch byla skutečným technickým zázrakem, ale neměla zabudované nervy. Lisa musela příkazy protéze sdělovat jinými prostředky.

Zpočátku cítila kolem lokte napětí, na které si časem navykla.

V

přerušených

svalech

předloktí

měla

implantované elektrody. Nyní ucítila tvrdou bouli zaťaté pěsti tisknoucí se k vnitřní straně její kapsy. “No tak, umělá ruko,” řekla v rytmu dechu. “Ukaž, co umíš!” Vytáhla ruku z kapsy a dokonce i bez kontroly vycítila, že neživé prsty svírají zmuchlaný kapesník.

“Zvedni se, ruko,” požádala a otřela si pot, aniž by zvolnila tempo. “Musíš se zvednout.”

Od chvíle, kdy před dvěma měsíci dostala novou protézu, učinila Lisa obrovský pokrok. Rehabilitační lékař a protetik v jedné osobě jí sliboval, že časem bude schopná sebrat hromádku cigaretového popela a nerozsypat ho.

Navíc prý dokáže držet libovolné předměty, chytit se jich a nedovolit nikomu, aby ji od nich odtrhl. Robožena!

Samozřejmě že všechno má svoje hranice. Lisa se rozhodla pro méně nápadnou “kosmetickou” kůži místo funkčnějších a lépe ovladatelných kovových kleští. Celkově však nová ruka daleko předčila její očekávání, pokud jde o život bez jedné končetiny. A soustředěnost na ovládnutí všech jejích funkcí pomáhala Lise bojovat s depresí. Pořád se jí ještě nepřestalo zoufale stýskat po dítěti a stokrát za den si představovala, jak jiný by byl život s ním. Zároveň si však uvědomovala, že díky svému utrpení urazila dlouhou cestu.

Překonáváním své tragédie, přemáháním bolesti a žalu

vyrostla a dospěla i v těch vlastnostech, o kterých si myslela, že jsou už definitivní.

A pak tady byl, pochopitelně, její otec. Změna, jíž Willis Grayson prošel za ty měsíce jejího pobytu ve Stony Hill, byla ještě úžasnější než ta, jíž prošla sama. Byl tak přizpůsobivý, jak ho vůbec neznala, zdaleka ne tak panovačný jako dřív a navíc přístupný diskusi. V životě by nevěřila, že právě tento člověk bude schopný změny, ale bylo tomu tak.

Přeběhla přes můstek a pustila se po dlouhé, štěrkem vysypané příjezdové cestě domů. Vrata hlídaná kamerou byla sice zavřená, ale úzký průchod vedle nich ne. Ještě jí zbývá uběhnout čtyři pětiny míle. Svaly na nohách jí začínaly křečovitě tuhnout, ale Lisa věděla, že to zvládne.

Že na to má.

“Slečno Graysonová,” ozval se za ní mužský hlas.

Lisa se zastavila a obrátila. Nepřestávala klusat na místě. Zpoza úkrytu za stromem vystoupil mladý muž v šedé uniformě a pod paží držel obálku pošty Federal Express.

“Zajděte za mnou do domu,” vyzvala ho. “Ráda bych dokončila tenhle běh.”

“To nejde,” namítl naléhavě. “Zaplatili mi, abych vám tohle předal osobně. Už třetí den se vás snažím zastihnout.

Ochranka vašeho pana otce mě nesmí chytit, jinak mi dá pěknou nakládačku. Každou chvíli se tu můžou ukázat.

Musíme si pospíšit, prosím vás!”

Užaslá Lisa se podívala na hodinky, chviličku přemýšlela a pak zůstala stát.

“Tak dobře, co to je?” zeptala se. Pořád přitom mezi sebou a mladíkem obezřetně udržovala asi šestimetrový odstup.

“Nevím. Zaplatili mi, abych vykoumal způsob, jak vám to předat. To je všechno. Prosím vás! Jede sem auto!”

“Položte tu obálku na zem,” přikázala Lisa. “A honem utíkejte pryč.”

Mládenec zaváhal a pak položil obálku do trávy u cesty.

“Nedovolte, aby vám ji sebrali,” řekl, bleskově se otočil a sprintoval ke stromům.

V tichém ranním vzduchu Lisa skutečně zaslechla hluk auta přijíždějícího k domu. Honem drapla obálku a řítila se dolů po cestě tak dlouho, dokud nenarazila na husté mlází, které ji dokázalo skrýt. Skrčila se do něj, lapala po dechu a sledovala, jak kolem pomalu jede vůz se dvěma členy otcovy ochranky. Ještě než motor utichl v dálce, zotavila se natolik, že zvládla roztrhnout bílou neosobní obálku, která na sobě měla ženským písmem pečlivě nadepsané její jméno. Dopis byl psaný na stroji.

Milá Liso,

muž, který vám obálku doručí, nemá s poštou Federal Expres pranic společného. Najala jsem ho v naději, že se mu podaří vám ten dopis předat osobně. Jmenuji se Rosa

Suarezová. Možná si na mě pamatujete. Jsem epidemioložka pověřená Střediskem pro kontrolu nemocí prostudovat všechny tři případy DIK, jež se vyskytly v Medical Center of Boston. Potřebuju vaši pomoc, ale nejsem schopná sehnat vás telefonem ani pomocí pošty. Poslala jsem vám už několik dopisů, telefonovala jsem, ale prý vám změnili číslo a to nové se nesmí prozradit veřejnosti či přinejmenším mně.

Dva z mých doporučených dopisů jste prý sama převzala proti podpisu. Možná jste je skutečně dostala, ale já mám o tom svoje pochybnosti. Nemyslím, že by váš otec či advokát stáli o to, abyste se dozvěděla, oč se jedná, oč vás chci požádat.

“Pan Daniels?”

“Ano.”

“Tady Phelps, Roger Phelps. Jsem rád, že jsem vás chytil.”

Ale já nejsem, pomyslel si Matt. Tenhle pracovník lékařské pojišťovny mu sice zadal Saražin případ, ale vyzařoval cosi, jestli to bylo v jeho pohledu či způsobu řeči, to nebylo úplně jasné, co Matta značně znervózňovalo.

“Ano, pane Phelpsi. Co pro vás můžu udělat?” Mattův stůl se ztrácel pod pyramidami odborných prací, právnických svazků a xeroxovaných nemocničních karet. V

následujících dvou týdnech má na programu výslech dvou Mallonových expertů i samotné Lisy Graysonové. Z moci žalobce bude Mallon pro změnu drtit Sarah a Kwong TianWena. Po tom nesmiřitelném rozchodu na závěr výslechu Petera Ettingera je Mallon rozhodně šetřit nebude.

Zatím se neozval jediným slovem. Matt napůl doufal, že jeho soupeř navrhne aspoň udržet tu záležitost v tajnosti, dokud Matt nesebere dost důkazů, aby obvinění vůči Ettingerovu odtučňovacímu prášku znělo věrohodně. Ale nestalo se nic. Podle všech známek se Mallon nedal zastrašit žádnými fakty, žádným odhalením.

“Pane Danielsi,” začal Phelps, “nejprve bych vám chtěl poděkovat za to, jak skvěle jste mě průběžně informoval o vývoji případu doktorky Baldwinové. Velice nám to usnadnilo zhodnocení situace a celé rozhodnutí, jak se k té věci stavět dál.”

“Jaké rozhodnutí?”

“Víte, pane Danielsi, po zvážení všech pro a proti jsme se v tomhle případě rozhodli přistoupit na vyrovnání.”

“Cože!”

“Odvedl jste skvělou práci a já vás mohu ujistit, že v budoucnosti se na vás obrátíme s mnoha dalšími…”

“Pane Phelpsi, promiňte, ale já vám nerozumím.”

“Čemu nerozumíte, pane Danielsi? Posoudili jsme dosavadní náklady, zhodnotili výhledové soudní výlohy a míru pravděpodobnosti, že prohrajeme. Pak jsme dospěli k

názoru, že se pokusíme dohodnout…vyrovnání, určili jsme částku, sdělili ji panu Mallonovi a on jménem svého klienta souhlasil. Je pochopitelné, že vyrovnání neobsahuje žádné přiznání viny ze strany doktorky Baldwinové.”

Matt jen nevěřícně zíral na telefon.

“Pane Phelpsi,” řekl pak s takovým klidem, jakého byl v té chvíli vůbec schopný, “Sarah Baldwinová se zanedbáním povinné lékařské péče neprovinila! Ve vyšetřování došlo k novému pokroku a to velice významnému. My ten případ zaručeně vyhrajeme.”

“Aha, myslíte tu povídačku o Číňanech a té jejich tonze.

Je mi líto, pane Danielsi, ale tohle jsme vzali do úvahy také.

Rozhodně nepotřebujeme, aby porota vyslýchala toho chudáka starce, a…”

“Na jaké částce jste se dohodli?”

“Pane Danielsi, neexistuje důvod, proč byste se měl chovat podrážděně.”

“Tak na jaké?”

“Na dvou stech tisících dolarů.”

“A Willis Grayson s tím souhlasil?”

“Zjevně ano.”

“Pane Phelpsi, takovou částku má Willis Grayson v každé cukřence. Chce vidět doktorku Baldwinovou za mřížemi. Jde mu o její krk. Proč by kčertu souhlasil s vyrovnáním, kdyby si byl jistý vítězstvím?”

“Ale prosím vás, pane Danielsi. Nezavolal jsem vám proto, abychom se spolu hádali. Rozhodnutí už padlo.”

“A co ty druhé dvě ženy? Co se stane, až se tohle doslechnou jejich rodiny?”

“Až k tomu dojde, vypořádáme se s nimi. Pokud už nemáte další otázky “

“Doktorka Baldwinová stažení případu odmítne.”

“V tom případě bude osobně zodpovědná za všechny soudní výlohy. Proč by ale o to u všech všudy stála?”

“Protože je nevinná, proto, krucinál!”

“Pane Danielsi, vím o vašem vztahu s doktorkou Baldwinovou. Pokud ji přemluvíte, aby dál v případu pokračovala a vybírala si od nás poplatky, budu to považovat za hrubé porušení profesionální etiky.”

“Copak vy o profesionální etice vlastně víte?”

“Jsem právník a člen právnické komory, pane. To aby bylo jasno. Doufám, že je vám vaše postavení dostatečně jasné. Pokud jde o lékařskou pojišťovnu, je tento případ definitivně uzavřen.”

Během své třiadvacetileté působnosti jako vládní epidemiolog se Rosa setkala s množstvím ministerských tajemníků, guvernérů a dokonce se dvěma viceprezidenty.

Vzdorovala šéfovi, který by ji nejraději ukřižoval, a během vyšetřování jejího zkrachovalého sanfranciského případu

stála před vládní vyšetřovací komisí. Nikdy však necítila tak ryzí strach a nikdy nevážila svá slova tak pečlivě jako dnes večer v přítomnosti Willise Graysona.

Jeho osobní helikoptéra vyzvedla Rosu na střeše budovy chirurgie v MCB a ladným obloukem ji přehoupla nad třpytivě ozářeným městským centrem, načež zamířila jihozápadně směrem k Long Islandu. Vrtulník byl přepychovější a tišší, než si Rosa původně představovala.

Oba piloti byli od zadní kabiny odděleni přepážkou z průhledné plastické hmoty, která byla zřejmě zvukotěsná.

Jediným dalším cestujícím byl v tom sametem vyčalouněném oddělení Grayson. Jeho mrazivé chování a neustálé mračení naznačovalo, že doprava Rosy Suarezové z Bostonu do New Yorku a zas nazpátek čistě jen proto, aby jeho dceři odebrala krev, nebyl ani zdaleka jeho nápad.

Když jí pilot pomáhal nasednout do kabiny, pokývl na pozdrav a potom jí naznačil, aby si zapnula bezpečnostní pás. Uplynulo hezkých pár minut, než konečně promluvil.

“Nechápu, proč jste si prosadila, že Lisinu krev odeberete sama, když u nás máme spoustu lidí, kteří to taky dokážou,” zavrčel po pár předchozích frázích.

“V situacích, které pro moji práci mají kritický význam, jsem se už naučila nedůvěřovat ničemu, co jsem neudělala vlastníma rukama.”

Grayson se ironicky usmál. “V tomhle se lišíte od devadesáti procent mých advokátů. Vypadáte dost

rozrušeně. Máte strach z létání?”

“To ne.”

“Tak ze mě?”

Pokrčila rameny. “Jste hodně bohatý a máte obrovskou moc, ale uklidňujícím dojmem nepůsobíte.”

“Nejsem zvyklý, aby mi někdo diktoval, co mám dělat, milá paní Suarezová. Teď vinou vašeho dopisu a toho falešného pošťáka mi dcera rozkazuje jak brigádní generál.

Musím dělat přesně to, oč mě požádá, jinak riskuju, že ji znovu ztratím.”

“Milý pane Graysone, váš přístup mi jinou možnost neponechal. Podepisoval jste příjem dopisů adresovaných Lise. Nechal jste jí změnit telefonní číslo, jen abych se s ní nemohla zkontaktovat.”

“No dobře, ale teď jsem vám dal to nové číslo a slíbil jsem, že s vámi budu spolupracovat, co mi stačí síly.”

“Lisa vaše rozhodnutí určitě oceňuje.”

“To doufám. Máte děti, paní Suarezová?”

“Tři dcery.”

“A kdyby jedné z vašich děvčat někdo ublížil, taky byste viníka chtěla potrestat, nemám pravdu?”

“Postarala bych se, aby zákonnou cestou neušel adekvátnímu trestu, pokud máte na mysli tohle.”

“Moje metody jsou občas přímější,” poznamenal Grayson. “Dneska mi volal můj advokát a doporučil mi, abych přistoupil na nabídku lékařské pojišťovací společnosti

a žádal vyrovnání bez vynesení rozsudku. Vzhledem k objevení skutečnosti, že Lisa držela bylinnou odtučňovací kúru, dospěl můj advokát k názoru, že bychom porotu o vině doktorky Baldwinové nemuseli jednoznačně přesvědčit. Já osobně si myslím dál, že za zmrzačení mé dcery a smrt mého vnuka je osobně zodpovědná ona a výhradně ona.”

“Na takový názor máte plné právo, pane.”

“Ovšem moje dcera moji jistotu nesdílí.”

“Na základě toho, co se nám až doposud podařilo zjistit, se nedomnívám, že by ji sdílet měla a že byste ji měl mít vy.”

“Paní Suarezová, co přesně víte?”

Teď byla s úsměvem řada na Rose. Zahleděla se na řetízky světel klouzající sedm set metrů hluboko.

“Pane Graysone,” řekla. “Trpká zkušenost mě poučila, že je nemoudré probírat průběžné objevy probíhajícího výzkumu s kýmkoliv, pokud to není skutečně nevyhnutelné.”

“Ach ano, váš pád v San Francisku.”

Rosa se k němu prudce otočila. “Vy, milý pane, jste přesně ten typ, před kterým jsem se naučila mít se na pozoru! Nemám ráda, když mě někdo kontroluje, pane Graysone! Už pouhý fakt, že to děláte, bezmála znehodnotil celou moji práci!”

“Ujišťuji vás, že moji lidé jsou stoprocentně diskrétní.

Mají v tom směru spoustu praxe.”

“O tom nepochybuju. Pokud jsou ale tak dobří, pak vám musí být jasné, že tento rozhovor je naprosto bezpředmětný.”

“Vím jen tolik, že šéf vašeho oddělení by neměl dvakrát velkou radost, kdyby se dozvěděl, jak zázračně se vám uzdravila vyhřezlá plotýnka, ale náhodou jsem ho zapomněl informovat.”

Rosa se mu s hořícími tvářemi zadívala pevně do očí.

“Pane Graysone,” řekla, “vidím, že si svou pověst plně zasluhujete. Takže, milý pane, pokud vážně chcete své všemocné impérium otloukat o hlavu šedesátileté ženské, jen si poslužte. Můžu vás ujistit, že mám tolik problémů, že ten, co mi zavaříte vy nebude mezi nimi ani vidět. Neměl byste ale zapomínat, že jisté problémy vám můžu způsobit i já!”

Willis Grayson se na Rosu chvíli pozorně díval a pak se náhle bujaře rozchechtal, naklonil se a poplácal Rosu po rameni.

“Víte, milá paní Suarezová,” prohlásil, “vy byste po ukončení toho výzkumu a po odchodu do důchodu měla uvažovat o tom, že nastoupíte ke mně.”

31.

Ve čtvrt na devět ráno zabočila Sarah s vypůjčeným hnědým volvem na výpadovku z města a pomalu se plazila dopravní zácpou v tunelu.

“Ovejas,” řekla Rosa a ukázala na zachmuřené řidiče bojující o možnost předjetí ve frontě aut.

“To je hrůza, a přitom hlavní nápor vozidel má jít v protisměru,” postěžovala si Sarah.

Mířila s Rosou na Loganovo letiště vyzvednout Kena Mullhollanda. Virolog zpracoval krevní sérum Lisy Graysonové a skutečně něco objevil. Mezitím zesílil tlak nutící ho, aby všechny informace týkající se případu Rosy Suarezové předal šéfovi jejího oddělení a nepomáhal jí jakýmkoliv způsobem.

“Jede v tom příliš mnoho osobních zájmů,” vysvětlila Rosa Lise už dávno. “Můj šéf umře s přesvědčením, že jsem mu zničila kariéru. Upřímně si myslím, že by dal přednost tomu, aby ta záhada zůstala nerozluštěná, než abych s jejím řešením přišla právě já. Ken je vůči nátlaku nadřízených nádherně imunní, ale já bych mu nerada způsobila potíže.

Má manželku a dvě malé děti. Taky proto jsem ho prosila, aby větší díl práce dovolil udělat ve zdejší laboratoři. Podílel se se mnou na vyšetřování sanfranciského případu a několik

pozměněných hlášení o růstu kultur vyšlo právě z jeho oddělení. Od té doby důvěřuje nestrannosti našich spolupracovníků stejně jako já. Na tenhle výlet do Bostonu si tedy vzal osobní dovolenou. Domluvil se v Atlantě s jedním přítelem, který dělá u terminálu. Tam ho modemem napojí na databanku a elektroniku v atlantské laboratoři.

Ken tak bude pracovat na počítačích svého oddělení, ale takhle nepřímo.”

“A od nás chce tedy jen prázdnou místnost s terminálem kompatibilním s IBM?”

“A modem.”

“V tom případě je všechno zařízeno,” usmála se Sarah.

“Glenn Paris nám poskytne jednu z kanceláří.”

“Bez vyptávání?”

“Bez vyptávání. Roso, myslíte, že to je důležité?”

“Celou tu dobu jsem byla přesvědčena, že nejpravděpodobnějším i když ne jediným vysvětlením našich případů DIK bude infekce. Takže souhlasím, že dnešek může pro nás být zajímavý a plný nečekaných zvratů.”

Právě uplynulý týden byl těch zvratů plný ažaž. Začalo to překvapivým rozhodnutím právního poradce lékařské pojišťovny Ralpha Phelpse uzavřít Saražin případ dohodou o vyrovnání. Pak následoval Rosin let na Long Island, kde odebrala Lise Graysonové krev. Nakonec, právě včera, odeslala Sarah Phelpsovi dopis, formální oznámení, že se

cítí povinna odmítnout dohodu vyrovnáním bez ohlášení její viny či neviny. Žádá, aby žaloba proti ní byla buď úplně stažena, či aby proces pokračoval na její náklady dál.

Žádné vyrovnání se zkrátka konat nebude!

Sarah zabočila k letišti. Časná jarní mlha se postupně vypařovala a den s předpovězenou teplotou kolem pětadvaceti stupňů sliboval nádherné počasí. Sarah čekala práce na klinice a několik knih v knihovně, ale na rozpisu operací pro dnešek nebyla. Plánovala tedy, že s Rosou a jejím virologem stráví maximum času.

“Ještě máme k dobru pět minut,” poznamenala Sarah, když zastavila před východem z odbavovací haly. “Počkám tady. Podle mě ho odbavováním zdržovat nebudou.”

“Taky si myslím. Na patnáct padesát má zamluvený let zpátky do Atlanty.”

Rosa vběhla do odbavovací haly. Za okamžik se vynořila ven zavěšená do usměvavého rudolícího chlapíka, který byl mnohem vyšší než průměr, ovšem vedle drobné Rosy vypadal jako obr. Z koutku úst mu trčela krátká dýmka. Celkově virolog připomínal spíše bavorského sedláka než vědce. Než stačili dojet do města a prodrat se dopravní zácpou, bylo však Sarah jasné, proč Rosa mluvila o schopnostech a umu Kena Mulhollanda s obdivem hraničícím až s úctou.

“V krvi té vaší přítelkyně není toho viru nijak moc,”

hlásil Mulholland s náznakem středozápadního přízvuku.

“Ale je tam, živý a číhající. Prozatím mu říkáme George, to než připadneme na vědečtější jméno. Stejně dobře by se ale mohl jmenovat Georgia. První důkaz jsme o něm dostali jen nepřímo prostřednictvím antivirové protilátky, která neodpovídala žádné, kterou jsme doposud poznali. Teď už máme toho chlapíčka krásně zachyceného elektronovým mikroskopem. Je to fešák. Vyloženě idol. Nejspíš spadá do třídy adenovirů. Dneska zkusíme zkompletovat chemický rozbor jeho DNA. Ale už teď víme, že dokonale zapadá do řetězce DNA toho předchozího vzorku, který také patřil Lise Graysonové. Za jak dlouho dorazíme do vaší nemocnice, paní doktorko?”

“Za deset minut. Spíš ale za míň. Ale poslyšte, když se mnou mluví člověk, kterému jsem už takhle nesmírně zavázána, musím trvat na Sarah.”

“No tak dobře. Tedy Sarah a ty taky, Roso rád bych tu dobu jízdy využil ke krátké přednášce o tom, čeho dneska chceme dosáhnout. Jsem rád, že mám možnost završit konečnou fázi výzkumu právě tady. Bude se mi totiž pracovat mnohem líp, když se nebudu muset v jednom kuse ustrašeně ohlížet přes rameno. Monitor na našem laboratorním terminálu jsem tajně odpojil a modem schoval pod hromadu papírů. Můj šéf oddělení nebo ten tvůj, Roso může klidně stát metr od něho a v životě ho nenapadne, že z oddělení vykrádám data.”

“Jste moc hodný, že jste si s tím dal takovou práci,”

poděkovala Sarah.

“Jen jsem opatrný. Tahle ženská je totiž hvězda. Je načase, aby to u nás uznali i jiní než jenom já. Takže k věci.

Není nejmenších pochyb o tom, že vaše slečna Graysonová trpí nějakou virovou infekcí.”

“A virus nepatří mezi běžně známé?” ujišťovala se Rosa.

Mulholland zavrtěl hlavou. “Moc bych se divil. Jakmile se dostanu k vašemu počítači, skončíme s mapováním Georgeovy DNA a pak se uvidí. Ale dokonce i v tomhle stadiu můžu říct, že ať už je ten náš Georgík kdovíco, v dostupné literatuře o něm zmínka není. Sice existuje možnost, že jde o něco naprosto běžného a přirozeného, o čem jsme doposud neměli ani páru, ale moc bych na to nesázel. Daleko spíš půjde o uměle vypěstovaný virus. S

trochou štěstí to do oběda budeme vědět.”

“A potom co?” zajímala se Sarah.

“No, za předpokladu, že dokončíme rozbor řetězce DNA a nezbavíme se podezření, že George je pravděpodobněji dílem člověka než Boha, bude podle mě vhodné využít případ Diamond versus Chakrabarty.”

“Co to je?”

Virolog s úctou ukázal bradou k Rose Suarezové.

“Víte,” vysvětlil, “týká se to těch žravých bakterií, které se krmí ropnými povlaky a kaly. Mám dojem, že pokud se

dostaneme do tohoto stadia, tady paní Rosa vám o tom poví víc než já, protože ona s nimi v našem oddělení pracovala.

Ovšem než můžeme s Diamond versus Chakrabarty něco podniknout, musíme si obstarat Georgovu podrobnější biochemickou podobiznu.”

Sarah zastavila před vraty do nádvoří MCB. Objevil se člen nemocniční bezpečnostní služby.

“Jen sem jedeme něco vyložit, Joe,” lhala plynně. “Za půl hodinky jsme zase pryč, možná dřív.”

Najít na nádvoří volné místo k parkování nikdy nebyl velký problém, ale dostat se sítem bezpečnostní služby přečasto vyžadovalo silné nervy a fantazii. Dnes ráno měla Sarah v zásobě obojí. Volné místo našla hned za Thayerovou budovou.

“Vítejte v Medical Center od Boston, pane doktore,”

usmála se.

Na vzdálené straně nádvoří stavěli dělníci bariéry kolem stařičké a polorozpadlé Chiltonovy budovy.

“Tenhle dům tedy vyletí do povětří?” zeptala se Rosa.

“Podle toho, co jsem zaslechla, ho spíš srovnají se zemí,” odpověděla Sarah. “Imploze. Příští sobotu.

Nemocnice vydala v tisku oznámení, že to provede nejlepší odborník na světě. Ten tvrdí, že za bariéry se nedostane jediná cihla.”

“To by mohlo být pěkné divadlo,” připustil Mulholland.

“Tady je divadlo skoro všechno, co se u nás děje. Za tu atmosféru je zodpovědný především Glenn Paris, prezident nemocnice, který nám dneska zapůjčí volný počítač.

Tentokrát dokonce nechá postavit divácké tribuny. Navíc prodává lístky do tomboly, jejíž výhrou bude právo stisknout odpalovací tlačítko. Dokonce i já jsem si koupila hned pět slosovacích lístků.”

“To zní zajímavě,” poznamenala Rosa. “Pokud tu ještě budu, možná se přijdu podívat s vámi.”

Než se přiblížilo poledne, už měli uměle vytvořený virus DNA zvaný George téměř identifikovaný. S výjimkou pětiminutové přestávky na protáhnutí a odskočení si do umývárny se virolog od obrazovky skutečně nehnul. Po jeho pravici seděla Rosa, hluboce zabraná do vývojového procesu celé záhady, a pomocí kalkulačky a poznámek v bloku hodnotila pravděpodobnost různých možností. Sarah si chvílemi připadala jako páté kolo u vozu, přicházela a zase odbíhala, obcházela své pacienty, a snažila se v knihovně nastudovat připravený materiál pro článek, který psala, a při každém příchodu do kanceláře přinášela kávu či kolu nebo zákusek, což Rosa bez výjimky zdvořile odmítala a Mulholland bez výjimky zhltal, aniž by odtrhl oči od obrazovky aspoň na tu chvilku, aby se aspoň podíval, co vlastně jí.

Byl sice o dvě desítky let mladší než Rosa, ale očividně se jim spolu pracovalo skvěle. Spolu měli IQ určitě tři sta,

odhadovala Sarah. Možná ještě víc. Pocítila záchvěv vzteku na lidi, kteří v sobě našli tolik nestydatosti, arogance a samoúčelné nečestnosti, že dokázali zfalšovat výsledky sanfranciského výzkumu.

“Fajn,” říkal právě Mulholland, stále očima přilepený k monitoru. “Tohle je další řada: AT, AT, CG, AT.”

AT: adenin a thymin. CG: cytosin a guanin. Zdvojená deoxyribózová báze, která tvoří stavební kameny života. Z

přednášek na lékařské fakultě si Sarah zapamatovala základy stavby DNA, její strukturu, funkce a reprodukci.

Ovšem tahle dvojice ve spolupráci s Mulhollandovou biochemičkou v Atlantě se vznášela až kdesi ve stratosféře téhle vědy. Na atlantském konci modemového spojení používala biochemička - jmenovala se Molly - specifické enzymy, jimiž DNA viru štěpila do nepatrných segmentů.

Ty pak byly identifikovány a počítačově opět řazeny, aby se tak znovuvytvořila kompletní trojrozměrná dvojitá šroubovice DNA, jež byla sama o sobě celým virem.

Mulholland a Rosa se u každého nového přídělu dat zastavili, aby model budovaný na obrazovce opět rozšířili a porovnali ho s rozsáhlým přehledem známých virů.

Sarah přihlížela, jak Ken Mulholland hltá rybí chlebíček a přitom Rose diktuje poslední řadu fosfátů a deoxyribózových jednotek.

Víc tam toho není, Kene. Teď máš celého George pohromadě. Skončila jsem a padám hlady.

Hodně štěstí.

Molly

Vzkaz na obrazovce vystřídal kreslený vtip Gary Larsona, na kterém dva vědci hluboce ponoření do záhady v mikroskopu jsou sami pod obrovskými čočkami dalšího mikroskopu. Rosa vystřídala Kena u klávesnice a porovnávala poslední kousek strukturálního údaje se seznamem známých virů. Po pár minutách zavrtěla hlavou.

“Nic,” povzdechla si.

Mulholland si promnul oči a zhoupl se na otáčecí židli obličejem k Sarah.

“George je druh adenoviru, ale některé části má uměle doplněné,” oznámil.

“Je to produkt bioinženýství,” přikývla Rosa. “No es de Díos. Ne boží dílo. Teď musíme zodpovědět následující otázky: Kdo to má na svědomí? a Má George něco společného s DIK?”

“Diamond versus ” Sarah se pokusila rozpomenout na druhé jméno soudního případu, ale Mulholland ji té dřiny ušetřil.

“Chakrabarty,” doplnil. “Roso, chceš to vysvětlit ty?”

“Kdepak, ne. Jen to prosím tě řekni sám.”

“Je příliš skromná,” poznamenal Mulholland., “Tak dobře. D. versus C. představuje mezník v patentování nových životních forem. Ananda Chakrabarty byla mikrobioložka a pracovala pro General Electric. Začátkem

sedmdesátých let geneticky pozměnila běžně se vyskytující bakterii Pseudomonas aeruginosa. Výsledná bakterie dokázala strávit množství hydrokarbonů nacházejících se v surové ropě tím, že rozbíjela chemické vazby a nebezpečné ropné skvrny měnila na neškodnou potravu pro ryby. Objev měl potenciální hodnotu stovek milionů dolarů, ale americký patentový úřad odmítl novou bakterii patentovat. V roce 1980 Nejvyšší soud Spojených států toto rozhodnutí zrušil s odůvodněním, že mezi sestrojením dokonalejší pastičky na myši a vyvinutím dokonalejší bakterie není žádný rozdíl.”

“A jak nám to může pomoct?” nechápala Sarah.

“Třeba nám to ani nepomůže,” odpověděl Mulholland.

“Ale třeba ano. Tady právě přichází na scénu Rosa. Protože dneska se bioinženýrské společnosti rodí jako houby po dešti, možnost vypuknutí epidemie způsobené novou životní formou je víc než pravděpodobná. V románu Kmen Andromeda přišlo nebezpečí z vesmíru, ale pravda je taková, že nebezpečí je nám mnohem blíž. Rosa tedy uzavřela s patentovým úřadem Spojených států dohodu, že nám budou poskytovat veškeré tyto údaje. Kdykoliv je tedy patentována nová životní forma, dostaneme její přesný popis.”

“Je to zakotveno v zákoně,” doplnila Rosa. “Popis musí být tak přesný, aby novou životní formu mohl identifikovat či vytvořit každý pracovník v oboru. Většina bioinženýrských společností s námi stejně spolupracuje

přímo tím, že nám poskytuje popis nových mikrobů a dokonce nás informuje i o úkolech ještě nedokončených, abychom údaje v naší databance měli kompletní.

“To je úžasné,” přikývla Sarah. “Takže vy získaná data pošlete do Atlanty a zjistíte, jestli s něčím korespondují.

Máte v databance hodně nových životních forem?”

“Ani nechtějte vědět kolik,” mávl rukou Mulholland.

“Nechcete si předtím udělat ještě přestávku?” nabídla Sarah. “Do odjezdu na letiště nám zbývá víc jak hodina času.”

“V tom případě si dám oběd až v letadle,” rozhodl se virolog. “Nebo jsem už obědval? Ale na tom nezáleží. Díky strýčkovi Samovi, který na tomhle projektu skutečně nešetřil, nám tenhle úkol moc času nezabere. Roso, nechceš si dopřát čestnou jízdu?”

“Seria mi plazer,” odpověděla Rosa. “My teď začneme, milá Sarah, hezky zeširoka, v tomto případě typem viru, který byl použit jako výchozí. Napsala na obrazovku Adenovirus a stiskla Enter. “Teď se budeme propracovávat hlouběji. Pokud v žádném bodě nenarazíme na shodu, je hra u konce. Počítač by to sice zvládl sám, ale já mám tohle dobrodružství strašně ráda.”

“Pro ni to je vážně dobrodružství,” přitakal Mulholland s obdivem.

Kousek po kousku probírala Rosa Georgeovu DNA a žádala atlantskou databanku o vyhledání odpovídající

formy. Sarah nestačila žasnout, kolik kombinací nejrůznějších virů tam je. A to je prosím obor genetického inženýrství teprve v plenkách! Počet shodných znaků s jejich virem byl ale velmi nízký.

“Fajn,” pochvalovala si Rosa. “Tenhle další údaj nám oddělí chlapy od kluků.”

Odklepla další Georgeovu řadu a za okamžik se na obrazovce ukázalo: Neodpovídá ničemu “Ksakru!” zaklela Rosa.

Ještě to ani nedořekla, když obrazovka vyslala další zprávu:

Podezření na překlep překontrolujte správnost zadaných údajů a zopakujte otázku

“Tu programátorku musíme vyhledat a zvýšit jí plat,”

poznamenal Mulholland.

“Já se snad nikdy nenaučím psát,” brblala Rosa.

Prostudovala si poznámky, opět vyťukala dotaz a odklepla ho. “Příště to radši svěřím počítači.”

Za pár vteřin začaly na monitoru vyskakovat údaje: Prosím uveďte číslo a bezpečnostní kód, aby mohl být příkaz splněn.

“Hurá!” zajásala Rosa.

Vyhověla žádosti a téměř v mžiku se dozvěděli Georgeovo skutečné jméno a domov.

CRV 113 BIOVir Corporation, 4256 New Park, Cambridge, MA 02141, 617 4451500, U.S. Patent

5,665,297,RDV332,210 1984. Adenovirus propojený s trombinem tromboplastinem produkujícím geny.

Potenciální využití: rychlé hojení ran, hemostáze. Další informace nejsou k dispozici.

Rosa se obrátila na Sarah. Tvářila se současně vítězoslavně i zachmuřeně.

“Trombin,” řekla. “Pokud se nepletu, je to rovněž faktor číslo dvě v biologickém vytváření krevních sraženin.”

“A tromboplastin je další faktor srážlivosti!” vykřikla Sarah vzrušeně: “Roso, je to ono! Vím to najisto!”

Ale to už Rosa vytáčela číslo do BIOVir Corporation.

“Tak tohle proběhlo docela hladce,” podotkla po krátkém telefonátu. “Zítra v deset mám schůzku s doktorem Dimitri Athanoulosem, prezidentem BIOVir Corporation.”

“Škoda, že nemůžu s vámi,” zalitovala Sarah. “Budu operovat a navíc mám pohotovost.”

“Já naštěstí takové povinnosti nemám,” oznámil Mulholland. “Moje žena i mrňata si ode mne rádi odpočinou. Tohle nechci propást za nic na světě. Má tvoje bytná ještě volné pokoje?”

“Pokud ne,” zamrkala lišácky Rosa, “tak já mám dvojlůžko.”

32.

Černá kočka Daniels šlapal po tenkém ledě a dobře si to uvědomoval. Sarah odmítla rozhodnutí lékařské pojišťovací společnosti a Ralphu Phelpsovi napsala, že vyrovnání smírnou cestou odmítá. Trvala na tom, že buď musí být všechny žaloby proti ní staženy, nebo v soudním procesu hodlá pokračovat na vlastní náklady. A navzdory mileneckému vztahu, který se mezi ním a jeho klientkou každý den prohluboval, se Matt rozhodl, že bude v jejím zastupování pokračovat.

Popravdě si přál, aby to všechno konečně skončilo.

Hluboko v duši toužil po tom, aby jednoduše řekla: “Zaplať tomu člověku. Zaplať mu ty dvě stovky tisíc dolarů a udělej pod tou záležitostí tlustou čáru. Ráda bych teď svého milence poznávala a vychutnávala bez Damoklova meče soudního procesu nad hlavou.”

Umělohmotná kulečníková koule na předpovídání budoucnosti sloužila současně jako těžítko. Byl to dárek od Harryho k svátku před pár lety. Matt tou nejpraktičtější a nejrozumnější částí svého mozku věděl, že v podstatě je to obyčejná hračka, vytvarovaný plast naplněný vodou, v níž plave maličký osmistěn. Vyráběl a prodával se už celá desetiletí a po milionech. A bylo více než jisté, že právě jeho

hračka nebude mít větší předpovídací schopnosti než ty ostatní. “Vyhrajeme ten proces?” zeptal se a zatřásl osmistěnem. Kdyby se někdo dozvěděl, kolik důležitých životních rozhodnutí jsem nasměroval podle rady téhle umělohmotné koule, asi by mě vyhodili z právnické komory, pomyslel si Matt. Zeptej se později, poradila koule.

Přesně podle očekávání Roger Phelps strašně zuřil, že navzdory jeho úmluvě o vyrovnání se Sarah rozhodla pokračovat v soudu a vyřešit své obvinění z opomenutí povinné lékařské péče touhle cestou. Její zarputilost jak si Matt uvědomoval, zanechala v komisi lékařské pojišťovny pochybnosti, jak je to s těmi dvěma sty tisíci dolarů, které se na Phelpsovu radu odhodlali vyhodit. Tato pochybnost bude přetrvávat po celé ty měsíce či roky které potrvá, než se případ dostane před porotu. Pokud Sarah prohraje, stane se Phelps hrdinou dne, vyhraje-li však, bude mít Phelps na hlavě máslo v hodnotě dvou set tisíc dolarů. Dokonce i pro člověka bez Phelpsovy arogantní nafoukanosti to je dost, aby se mu po něm smekla noha.

Stejně dobře Matt věděl, že on sám nedává v sázku nic míň než Phelps. Pro začátek musí Sarah požádat, aby zachovala rozvahu za předpokladu, že okolí bude zpochybňovat jeho motivy a profesionální etiku. Jakmile případ prohraje, může čekat žalobu z ovlivňování Sarah, aby v tom případě pokračovala především proto, že na tom hodlal vydělat. V případě vítězství si odnese trochu kladné

publicity, která okamžitě pohasne. Každý dolar, který mu případ Grayson versus Baldwinová vynese, bude proklatě zasloužený.

A navíc Mattovi bylo jasné, že prohra nebo vítězství určí, zda půjde o poslední případ zanedbání povinné lékařské péče, který mu lékařská pojišťovna kdy pošle. Díky Phelpsově naléhání na smír vyrovnáním, které Matta zaskočilo jako nečekaná brzda ve vývoji událostí, byl v tomhle odsouzený předem. Sebral se stolu svou baseballovou rukavici a věšticí kouli a začal přecházet po místnosti. S takhle zuboženou kreditní kartou a většinou času strávenou nad Saražiným případem se vyhlídka na Harryho letenku o Vánocích či Velikonocích zdála jako nebetyčný luxus. Ale třeba se mu podaří slušně vydělávat na jiných případech i při práci pro Sarah. Proč jen ho kčertu nemohl Phelps nechat na pokoji? Mallonova žaloba se kousek po kousku začínala bortit. Mattovy poplatky by se na částku dvě stě tisíc dolarů nevyšplhaly ani zdaleka. Proč si Phelps neumí tohle uvědomit?

V celé té záležitosti je něco v nepořádku, napadlo Matta, něco, o čem vím, ale nedokážu to zaboha vyhmátnout. Kde bere Phelps tu jistotu, že rodina Alethey Worthingíonové a Constanzy Hidalgové rovněž nepožádá o stejné vyrovnání? Opak by přece odporoval zdravému rozumu! To znamená, že smírný krok by pojišťovnu vyšel nikoliv na dvě stě, ale na šest set tisíc dolarů. Vzhledem k

důkazům, které Matt sehnal, a vzhledem k možnostem slibovaným objevy Rosy Suarezové byla možnost ušetřit šest set tisíc dolarů více než pravděpodobná.

Něco tu prostě nehraje.

Pět minut přecházel po kanceláři a tloukl plastikovou koulí do baseballové rukavice. Zdroj jeho starostí zůstával pořád vágní, neurčitý, mlha vířící kolem jeho mozku. Opět si připomněl výpověď Petera Ettingera. Většinu dnešního dne a vlastně i většinu předchozího týdne strávil nekonečným pročítáním pět centimetrů tlustého spisu. Znal ho už málem nazpaměť. Třeba ho netrápil postoj Rogera Phelpse, ale nějaká věta z Ettingerovy výpovědi. Cosi.

Bušení koule do kůže teď znělo jako rachot střelby. Pod tenkou kůží rukavice začínala Matta pálit dlaň: Rituál řešící jeho problémy hrozil, že skončí zlomeninou. Ale přestat, to přece není řešení. Černá kočka Daniels se svých rituálů nevzdává za žádných okolností, snad jen pokud ho zradí.

Musí si do rukavice nacpat kus molitanu jako pokaždé při hře s Rickym a jeho mládenci. Pak si pomyslel, že ještě lepší řešení by bylo, kdyby se ovládl a tloukl tou koulí trochu mírněji. Co mu tak vrtá v hlavě? Která nesrovnalost v Ettingerově výpovědi to je? Nějaká narážka: Cosi.

Interkom z čekárny se s praskotem ozval.

“Pane Danielsi,” promluvila Ruth, “já už odcházím.

Nezapomněl jste, že jsem vám hlásila, že dnes musím jít dřív?”

“Zapomněl, Ruth, ale to je v pořádku. Určitě jste mi to říkala. Přeju vám hezký den.”

Ruth představuje další problém, který potřebuju naléhavě vyřešit, zoufal si v duchu. Pracovala u něho od prvního dne jeho kariéry a on k ní cítil upřímnou vděčnost.

Ruth se však ani trochu nesnažila ovládnout před klienty svoji upovídanost v čemkoliv a ve všem. Někdy to způsobilo veliké trapasy. Za dané situace nebude Matt navíc schopný platit Ruth její mzdu a současně ušetřit na Harryho letenku. Kčertu s tebou, Phelpsi!

“Pane Danielsi, jak jste to myslel, že mi přejete hezký den? Říkala jsem vám přece, že jdu k zubaři. Nikdo si neužije hezký den, když jde “

“Ruth, už to mám!”

“Co?”

“Zubař! No jasně! Tohle mi pořád vrtalo hlavou! Zvyšte si plat, i když lepší bude, když si vyberete jeden den volna.”

Udivená sekretářka zamumlala poděkování, ale Matt ji už neposlouchal. Hodil rukavici s koulí na židli a bleskově listoval v záznamu z Ettingerovy výpovědi. Tentokrát však nepátral po výroku Petera Ettingera, ale po jednom prohlášení Jeremy Mallona. Trvalo mu téměř dvacet minut, než na to narazil, ale nakonec uspěl. Věděl předem, co uvidí.

D: “A přistávají tam lodě?”

E: ” V odděleném doku ano. V Xanadu probíhá i vykládka zboží.”

D: “Pane Ettingere, kolik peněz, vám ten prášek vlastně sype?” M: “Námitka! Petere, neodpovídej! Pane Danielsi, forma i obsah této otázky jsou vrcholně amatérské v terminologii baseballu, kterou jistě ovládáte, se tomu říká trefit šípkový keř. Až do této chvíle jsem činil řadu ústupků především proto, že s výjimkou vyraženého zubu je to váš první případ zanedbání povinné lékařské péče. Ale podobné otázky si vyprošuju!”

Matt si vzal ze stolu žlutý zvýrazňovač a Mallonova slova podtrhl. Odkud se jeho oponent mohl dozvědět o jeho prvním případu zanedbání povinné lékařské péče? Na tuhle otázku dávala smysl jen jedna odpověď, ale skutečně jen jediná.

Matt skočil k telefonu a vytočil číslo vzájemné lékařské pojišťovny.

“Pana Phelpse, prosím. U telefonu advokát Matt Daniels. Poslyšte, Phelpsi! Mluvil jsem se Sarah Baldvinovou a podle mě je ochotná změnit svůj postoj k tomu vyrovnání. Co kdybychom si to zítra ráno my dva probrali podrobněji? V osm hodin v mé kanceláři? Výborně, Ralphe. To je senzace. Bude to úleva, až tu věc budeme moct hodit za hlavu, co?” Položil sluchátko zpátky do vidlice a dodal: “A navíc se mi dost uleví, až z tebe vyrazím, proč sis na tenhle případ vybral právě mě!”

Opět sáhl po věštecké kouli.

“Jsem moula všech moulů, který nevidí, jak ho ostatní

vodí za nos?” zeptal se.

Odpověď: Zcela nekompromisní ano.

CRV 113 v krvi Lisy Graysonové v době jejího DIK i celé tři a půl měsíce později. Sarah usazená v sesterně na porodnickém oddělení si začala do notesu drápat poznámky.

CRV 113 uměle zmutovaný virus, vytvořený před lety v cambridgeské laboratoři. Čekala ji vizita a psaní spousty poznámek, ale ten úžasný objev cizího viru jí znemožnil jakékoliv soustředění. Stejně jako na začátku případu před několika měsíci, i nyní si všechny sestry od ní udržovaly emocionální i fyzický odstup. Sarah na to byla odjakživa citlivá. Dnes odpoledne jí to však nevadilo tolik jako jindy.

Kousky skládačky začaly konečně zapadat dohromady.

Konec té dlouhé noční můry byl na dosah. CRV 113

vyvinutý právě k urychlení srážlivosti krve. Je nemožné, aby za Lisino DIK nebyl zodpovědný právě tento infekční virus!

“Paní doktorko!”

Sarah oslovila sestra Joanne Delbancová, jež byla přibližně v jejím věku. Kdysi spolu vycházely skutečně skvěle a jednou si dokonce vyrazily na večeři. Teď se mezi nimi žádné mimopracovní rozhovory neodehrávaly. To byla další oběť CRV 113.

“Ach, nazdar, Joanne!” pozdravila Sarah s přehnanou bodrostí.

“Paní doktorko, máte tu návštěvu. Je to žena a strašně naléhá, že vás musí vidět. Vypadá nesmírně rozrušeně.

Nechce mi ale prozradit, oč jde.”

“Děkuju vám.”

To už se sestra otočila a odcházela.

Čekárna porodnické ambulance byla na vzdálenějším konci chodby. Cestou tam si Sarah v duchu probírala seznam žen, které by o setkání s ní mohly stát. Jméno Annalee Ettingerové se však do seznamu nedostalo.

“Ach Bože, to jsem ráda, že jsem tě zastihla!” vykřikla Annalee.

Ležela na zádech na úzkém lehátku, na sobě jen noční košili a prošívaný župan. Kolena měla pokrčená. Na tvářích se jí leskly stopy po slzách. Sarah se k ní posadila a instinktivně jí položila dlaň na těhotné břicho. Dokonce i přes látku županu ucítila tvrdou nepravidelnou vlnu děložního stahu.

“Drž se mě za ruku, než to přejde,” vybídla Sarah dívku.

“A neboj se, Annalee. Všechno bude v naprostém pořádku.”

Teprve po minutě začala nepřirozená tvrdost Annaleeina břicha ustupovat. Během té doby se Sarah z jejich rozhovoru po tiskové konferenci pátého července snažila spočítat, jak daleko už těhotenství pokročilo. Třiatřicátý, možná čtyřiatřicátý týden, odhadla.

“Jak často máš ty stahy?”

“Tak po osmi až devíti minutách,” vydechla Annalee.

“Objevují se občas už kolik týdnů, ale teď se to táhne plných dvanáct hodin.”

“Praskla ti voda?”

“Ne.”

.

“Máš horečku nebo zimnici?”

“Ne.”

“Příznaky krvácení?”

“Taky ne.”

“Kde je Taylor?”

“Věř nebo nevěř, ale je ve východní Africe. Nemám tušení, kde přesně teď můžou být. Kvůli těm mým nešťastným stahům chtěl turné zrušit a zůstat doma, ale já si prosadila, aby jel. To byla ale pěkná hloupost.”

“Hlavně klid, Annalee. Nesmíš být na sebe tak přísná.

Rozhodla ses správně. A co Peter?”

“On…on netuší, že jsem tady. Odmítl zavézt mě do nemocnice, i když jsem mu tvrdila, že na porod mám ještě spoustu času. Nakonec jsem zatelefonovala kamarádce a vylezla z ložnice oknem. Kamarádka si mě vyzvedla na silnici a dopravila mě až sem. Sarah, Peter nejspíš zešílel.”

Dívčiny oči se zalily slzami. “Nechal sem letecky dopravit ty dvě porodní báby z Mali, které mi pořád vařily bylinkový čaj, prý to ten předčasný porod zarazí. Jednou jsem vyslovila tvoje jméno, jen jedinkrát, a začal zuřit jako smyslů zbavený. Prohlásil, že jestli se s tebou pod jakoukoliv záminkou setkám, nesmím se už vrátit domů.”

Sarah uchopila vyděšené a vzlykající děvče do náruče.

“Annalee, teď nemysli ani na Petera ani na jiné trápení.

Mysli jen na svoje miminko. Skutečně se připravuješ k porodu a přitom máš ještě šest či sedm týdnů čas. Porod v tomto stadiu by nám sice udělal na čele vrásky, ale nebyla by to žádná tragédie. Nejradši bychom pochopitelně viděli, kdyby to mrně zůstalo ještě pár týdnů tam, kde je.”

“A co mám dělat? Copak porod jde zastavit? Vždyť já nemám ani zdravotní pojištění! Peter to nepovažoval za….

Sarah, myslím, že je tu další stah!”

“Fajn, tak zůstaň v klidu, Annallee,” zašeptala Sarah a otřela dívce zpocené čelo. “Občasná kontrakce ještě nic neznamená.”

Podívala se na hodinky. Šest a půl minuty od posledního stahu. Tentokrát zřejmě díky konejšení od Sarah zavřela Annalee oči a po celou dobu trvání stahu zhluboka dýchala.

“Annalee, kvůli pojištění se netrap,” prohlásila pak Sarah. “Netrap se kvůli ničemu, slyšíš? Zařídím ti přijetí na lůžkovou část a předám tě do péče některého z lékařů.

Možná dokonce přemluvím našeho vedoucího lékaře, jmenuje se Snyder.”

“A co se mnou udělá?”

“Odhaduju, že ti nasadí kapačku a dá ti léky, aby ty kontrakce zarazil a prodloužil tak tvoje těhotenství. To ale záleží na spoustě věcí. Existují způsoby, jak zjistit nejen to, jak pokročil porod, ale jaký pokrok ve vývoji udělalo dítě.

Stav plic dítěte je klíčem k rozhodnutí, kdy rodička s hrozícím předčasným porodem může bezpečně porodit.”

“Vy umíte dítěti změřit plíce ještě před narozením?”

“To vážně umíme,” přisvědčila Sarah. “Řekla bych, že jsme v tom přímo jedničky.”

Annalee se nazdvedla a objala Sarah kolem krku.

“Já věděla, že udělám dobře, když za tebou přijdu,”

usmála se. “Hned jsem to věděla.”

Sarah zavolala spojovatelce do ústředny a nechala si vyvolat Randalla Snydera. Pak zavolala do příjmové kanceláře a požádala, aby jí poslali někoho nahoru. Nakonec vzala u dveří zavěšený fetoskop a šla si poslechnout Annaleeino bříško.

“Ten mrňous si vede skvěle,” řekla asi po půlminutce.

“Skutečně skvěle.”

“To je nádhera. Pořád mě kope. Sarah, buď tak hodná a neprozraď mne Peterovi!”

“Poslyš, malá, já se o tebe jen starám, ale tohle si rozhoduješ sama. Přesto bys mohla Peterovi aspoň zavolat a říct mu, že jsi v pořádku. Nemusíš přece prozradit, kde jsi.

Tebe má upřímně rád. To jenom já mu vadím.”

“No jo, ale to je přece jeho problém. Víš, když jsi teď telefonovala, dívala jsem se na tebe a říkala si v duchu, jak neuvěřitelné věci jsi dokázala. A taky jsem si vzpomněla, jakás byla, když jsi se k nám nastěhovala.”

“A?”

“Chtěla bych říct, žes urazila pořádný kus cesty.

Zatraceně dlouhý kus.”

Sarah dívku opět pohladila. Kromě nepříliš znatelného bříška a zvětšených ňader neměla Annalee na sobě jedinou bouli nebo fald, doslova vůbec žádný tuk.

“Tys členem Klubu běžců na dlouhých tratích taky, Annalee,” usmála se a ze všech sil se snažila zamaskovat své obavy. “Jen mi prozraď ještě jedno: kdy jsi brala ten Peterův odtučňovací prášek a jak dlouho to trvalo?”

“Asi před čtyřmi lety a asi tři měsíce. Doktor Singh měl ten prášek už otestovaný na spoustě lidí. Ale i tak si Peter prosadil, že dřív do té věci nepůjde, dokud dietu nevyzkouší tak desítka lidí, které zná osobně. Dohromady jsme zhubli o půl tuny. Proč se ptáš? Děje se něco?”

“Ale kdepak, jen mě to zajímá. Neděje se nic, vůbec nic.”

“No, to taky doufám,” poznamenala Annalee, “protože podle těch cifer, co jsem viděla, si za sedm měsíců prodeje práškové diety objednalo ten zázrak hezkých pár stovek tisíc lidí.”

“Já vím,” přikývla Sarah a hlavou jí bleskla vzpomínka na nerezový chirurgický podnos s amputovanou šedavou rukou mladé ženy. “To já vím.”

33.

Matt dorazil do své kanceláře už ve čtvrt na osm. Sršel energií a cítil vlny vzrušení, jaké si pamatoval ze dnů své sportovní kariéry. Brzy ráno uběhl pět kilometrů v rámci programu Buď fit, který si předepsal poté, co ho v běhu a výdrži Sarah v čínské čtvrti tak zahanbila. Kromě toho stačil přečíst pár článků z Globe a sportovní rubriku z Heraldu a patnáct minut věnoval intenzivnímu tréninku stolního fotbalu, což byla až podivuhodně realistická hra, v níž Matt aspoň jedinkrát za život hodlal porazit Harryho.

Po těch čtyřech strastiplných a neuvěřitelných měsících, záhadné kousky skládačky nazvané Grayson versus Baldwinová začaly tvořit smysluplný obraz. Rosa Suarezová a virolog ze Střediska kontroly nemocí identifikovali geneticky pozměněný virus kolující v krevním řečišti Lisy Graysonové a vystopovali jej k výzkumnému ústavu v městě Cambridge. Virus, který BIOVir Corporation označila jako CRV 113, byl vyvinut právě za účelem zvýšení krevní srážlivosti a rychlejšího hojení ran. Dnes dopoledne se Rosa a Ken Mulholland setkají s ředitelem tamních laboratoří. Je možné, že ten drobeček z dílny BIOVir se ukáže v případu choroby Lisy Graysonové jako klíčový svědek.

S trochou štěstí tak do hodiny zapadne na své místo další kousek skládačky. Matt se doma připravoval tak poctivě, jak jen mu to čas dovolil, a naučil se přichystané otázky nazpaměť. Pokud se Matt neplete, má Roger dvě Achillovy paty, nadutost a chamtivost. Trik spočíval ve využití jedné, případně obou těchto vlastností, aniž by se ovšem ten člověk vyděsil předem. Pokud to selže, pořád ještě zbývá plán B frontální fyzický útok, jejž Matt s takovým úspěchem použil proti Tommy Szetovi. Právě se neklidně natahoval po své kouli a rukavici, když po tichém zaklepání vstoupil do vnější kanceláře Phelps.

“Danielsi?”

“Tady jsem, Rogere. Jen pojďte dál.”

Právní poradce navlečený do obleku s vestou škádlivě ťukl do dveří Mattovy kanceláře a vstoupil. Navzdory svému hejskovskému vzezření před Mattem neutajil, že je vypočítavý a mazaný a že jednání s ním vyžaduje nejvyšší obezřetnost. Matt mu nabídl kávu a ukázal na křeslo proti svému stolu.

“Takže,” uvelebil se Phelps do křesla, “koukám, že nás opustila odvaha, co?”

“Doktorka Baldwinová dostala vítr z vystupování před porotou.”

“Klidně můžete říkat Sarah. Doneslo se mi, že vy dva se znáte ve velice hm důvěrné rovině.”

“Ale Rogere, jak podle vás mám na takovou poznámku vůbec reagovat?”

“Nijak. Sarah je proklatě přitažlivá takovým uličnickým způsobem. Pokud s ní něco máte, nemůžu vám to absolutně zazlívat.”

“Mám-li se přiznat, Rogere, už mi ten nápad taky bleskl hlavou, ale věřte mi, že dokud ten případ neskončí, nedotknu se jí ani prstem.”

“To je chytré. Je tohle ten důvod, proč to chcete co nejrychleji ukončit?”

“Možná. Upřímně se vám totiž přiznám, že podle mne máme šanci na vítězství.”

“Víte, my tu vaši jistotu nemáme. Hezké mladé děvče s mrtvým dítětem a pahýlem místo pravé ruky působí před porotou jako proklatě přesvědčivý důkaz. A kdykoliv porota rozhodne proti žalované straně, bývá to tvrdé.”

“Chápu.”

“To jsem rád. Jaké tedy máte požadavky?”

“S ohledem na svoji klientku jsem ochoten souhlasit s vyrovnáním za předpokladu, že bude vyslovena nevina.

Jenže víc starostí v téhle záležitosti mi dělá moje profesní pověst. Grayson versus Baldwinová byl případ veřejnosti hezky na očích. Kdybych pokračoval až k soudu a vyhrál, měl bych o práci postaráno na roky, když už ne od vaší pojišťovny, tak buď od žalobců nebo žalovaných v případech zanedbání povinné lékařské péče. Pánbůhví, že ze

žalování doktorů se dá vytřískat mnohem víc peněz než z jejich obhajoby.”

“Takže?”

“Takže bych od vás rád taky nějakou kompenzaci.

Spravila by to možná menší finanční náhrada.”

“Pane Danielsi, vy dobře víte, že to nemůžeme udělat.”

“Ale to je těžké jenom napoprvé. Můžete se spolehnout, že za patřičnou sumičku budu tak dobrý nebo špatný, jak se vám právě bude hodit.”

Matt si všiml, že jeho poznámka, přestože víceméně nedbalá, zasáhla do černého. Phelps viditelně zbledl a potom stejně rychle zas našel rovnováhu.

“Myslím, že byste měl radši přestat,” řekl.

Matt se za stolem postavil a unaveně si promnul oči.

“Rogere, prosím vás, potřebuju vaši pomoc,” zanaříkal, “tohle všechno vám říkám jen proto, že finančně jsem úplně na dně, absolutně na dně.”

“Ale já myslel, že jste slavná baseballová hvězda!”

“Tak slavný jsem nikdy nebýval, věřte mi. Před pár lety jsem

se

nechal

umluvit

do

jedné

z

těch

nikdyneprodělávajících transakcí s realitami, a sám víte, jak to chodívá. Ještě se držím nad vodou, ale jen taktak. Takže se radši přiznám rovnou, že potřebuju pomoct.”

“Omlouvám se, ale pomoct vám nemůžu. Budu na vás ale pamatovat, až dostaneme další případy.”

Matt viděl, že si ho návštěvník měří podezřívavě.

Zřejmě se nedal nalákat do pasti jen tak.

“Víte,” pokračoval tedy Matt, “tohle je právě ta otázka, kterou si nepřestávám omílat v hlavě. Proč si vlastně Roger Phelps vybral na tenhle případ právě mě? Zvláště když jsem měl stát proti Jeremy Mallonovi, což je v oboru žalob pro zanedbání povinné lékařské péče hotový mistr. Proč?

Nakonec, když odpověď nepřicházela, ale otázka mi zaboha nechtěla dát pokoj, jsem na vlastní pěst podnikl menší pátrání. Jestlipak víte, že Jeremy Mallon pokračuje od žaloby k soudnímu procesu mnohem častěji, než kterýkoliv jiný advokát v Bostonu? Skoro se zdá, jako by ten člověk vůbec neznal význam slova smír.”

“Ale tady na smír přistoupil,” poukázal Phelps.

“A víte, co jsem se ještě dozvěděl?” pokračoval Matt, jako by tu poznámku neslyšel. Doufal, že když bude mluvit dost rychle a s dostatečnou sebejistotou, Phelpse nenapadne podezřívat ho, že si všechno jenom vymyslel. “Dozvěděl jsem se, že žádný z vašich advokátů postavených proti Mallonovi neměl s případy zanedbání lékařské péče víc zkušeností než já. Beránek proti lvu každý z nás! Teď už chápete, proč jsem sliboval, že budu tak špatný, jak jen si budete přát? Rogere, já nežádám podíl na vašich ziscích nebo tak podobně. Nejsem žádný chamtivec. Mně by bohatě postačila smlouva, že budu od vaší pojišťovny dostávat případy přednostně. Že se mi prostě budou hrnout kšefty.”

“Danielsi, takovou neomalenost nemůžu brát vůbec vážně. Kromě toho vykládáte absolutní nesmysly. Jak už jsem řekl, v tomhle případě Mallon na smír přistupuje.”

“To jenom proto, že by to prohrál,” odpověděl Matt s ledovým klidem. “On to ví a vy to víte taky. Rogere, nechte si to projít hlavou, ano? Nechci vám nijak ztěžovat život, naopak chci s vámi spolupracovat, potřebuju s vámi spolupracovat.”

Phelps na něho chvíli hleděl, zřejmě zvažoval všechny možnosti a nakonec řekl: “Táhněte k čertu!”

Proklatě, pomyslel si Matt. Neustále se přibližoval realizaci plánu B. Zvedl se, navlékl si rukavici a začal si pohazovat míčkem.

“Mám důkazy, Rogere,” prohlásil. “Každá porota s polovinou mozku si dokáže sečíst, že jedna a jedna jsou dvě a skočí po vás.” Začal po míčku chňapat s rostoucí silou.

“Kolik procent z výhry vám Mallon dává? Patnáct?”

“Danielsi, vy jste se zbláznil!”

“Dvacet? Pětadvacet? Mallon věděl o tom mém zubařském případu. Můj první případ zanedbání lékařské péče. V nemocnici jsem se o tom zmínil před pár lidmi, to ano, ale ti nemůžou Mallona ani cítit. Je vyloučeno, že by se to dozvěděl od nich, milý Rogere. Mallon potřeboval moulu, aby vyhrál veliký případ, a vy jste mu předhodil mě.”

Matt se k právnímu poradci obrátil zády. Teď už výhradně improvizoval, ale na tom vlastně ani nezáleželo.

“Nemáte jediný proklatý důkaz. Ani jeden “

Matt se prudce otočil a bez vteřinky zaváhání vystřelil míček na Phelpsovu hlavu. Muž neměl čas zareagovat.

Míček mu prosvištěl tak dva centimetry kolem ucha a roztříštil sklo na obrovské fotografii nočního Bostonu.

Míček se odrazil a skočil zpět k Mattovi, ale Phelps se mezitím vrhl k zemi.

“Kristepane!” zaječel. “Vy jste zešílel!”

“Ale naštěstí mám i docela slušnou trefu.” Matt chňapl rotující míček holou levičkou a švihl jím do opěradla křesla, které Phelps právě zbaběle opustil. Silné opěradlo z třešňového dřeva puklo, jako by bylo z modelářské balzy.

“Tak pověz, Rogere. Kolik ti Mallon platí?”

Phelps se snažil vyhrabat se na nohy, ale Matt ho bez námahy zase povalil. Pak opět sebral míček a couvl dozadu.

Právní poradce se zbaběle tiskl ke stolu.

“S touhle hračkou jsem zatraceně přesný, Rogerku,”

upozornil. “Proto jsem se tady v baseballu mohl prosadit, jasný? Ale máš můj slib, že budu střílet vedle, dokud se nespletu nebo dokud mi nedojde nábytek. Zkoušel jsi ze mě udělat dalšího ze své stáje moulů. Máš ale smůlu, protože tentokrát to nevyšlo. A teď chci k vám. Chci patřit do toho spolku, který s Mallonem tak úspěšně provozujete.”

“Táhněte do prdele!” zařval Phelps.

“Fajn. Mám dojem, že tentokrát se doopravdy strefím.

To víš, takový obíhání kolem horké kaše se člověku taky

omrzí. Potřebuju trénovat a nepotřebuju tu polici přímo nad tvou hlavou.”

“Vy jste se zbláznil!”

“Dávej pozor. To víš, hra je vážná věc, člověče. Tady je proslavený Danielsův odpal.”

“Počkejte! Neházejte!”

“Ani hnout, Rogerku!” Mattova napřažená ruka v rukavici zamrzla v rovině s jeho ramenem. “Prostě mluv.”

“Dobře. Dobře. Máš pravdu. Máme s Mallonem dohodu. Dává mi avízo, když se chystá výnosný případ, a já proti němu postavím… hm.”

“Jen to řekni. Neboj se, Rogerku! Moulu, co?”

“Nezkušeného právního poradce.”

“No to je nádhera. A pak odmítnete smír a dotáhnete případ až před porotu. No ty jsi mi ale nádhera, Rogerku!

Fakt nádhera. Prohrál Mallon některý z těch procesů?”

“Nikdy.”

“Až teprve teď. Kolik jsi dostal?”

“Po tom ti nic není. A teď mě nech odejít.”

“Atmosféra na hřišti, vážení diváci, je tak hustá, že by se dala krájet nožem,” začal si Matt hrát na sportovního komentátora. “Na hřišti to začíná vřít…všichni běží jako o život. Černá kočka Daniels se chystá házet. “

“Třetinu z Mallonových čtyřiceti procent,” vykvikl Phelps spěšně.

Matt spustil ruku v rukavici. “To není špatné.”

Phelps se vyškrabal na nohy a pečlivě si ze šatů otřepal třísky dřeva a střípky skla. “Poslyšte,” řekl ještě celý udýchaný, “jestli se k nám chcete přidat, tak můžete. Dejte mi jenom pár dní, ať to propracuju do detailů.”

Matt vytáhl pěst z rukavice. “Mám na to vaše slovo?”

“Jasně. Jo, máte. Moje slovo. Ale víte vy vůbec, že jste doopravdy cvok?”

“Ozvete se mi do týdne, Rogerku!”

“Jen buďte klidný.”

“Budu. Nebojte se, budu.”

Phelps odcouval ke dveřím.

“Myslím to vážně,” opakoval. “Jen zachovejte klid.”

“Rogere, co kdybyste teda promyslel, že bych mohl dostat kus z vašeho podílu? Nabízíte dvě stě tisíc. Je pravděpodobné, že Mallon bude zastupovat i ty dvě druhé rodiny a dosáhne stejného vyrovnání. Zkuste mi nabídnout půlku z vaší třetiny z Mallonových procent. To by dělalo…počkejme…čtyřicet tisíc. To na moulu není tak špatný výdělek, co?”

“Tak fajn. Dobře. Všechny tři případy skončí vyrovnáním. Jen už mě proboha pusťte odtud.”

“Tak běžte,” vyzval ho Matt mírně.

“Vážně můžu?”

“Vážně můžete. Věřím, že když jste mi slíbil dohodu, tak ta dohoda taky platí.” Matt počkal, dokud Phelps neotevřel dveře do přední kanceláře a dodal: “Samozřejmě

vám ještě připočtu výdaje za vaši kopii nahrávky. To bude suvenýr!”

A se širokým úsměvem rozevřel vestu. K pásku měl připnutý miniaturní magnetofon hned vedle zaječí pacičky a tenké modré stužky.

Doktor Dimitri Athanoulos, prezident společnosti BIOVir, přivítal Rosu Suarezovou a Kena Mulhollanda velice srdečně. Kancelář měl ve čtvrtém patře poněkud odvážně projektované budovy, což byl typický skleněný a cihlový produkt architektonických experimentů počátku osmdesátých let. Rosa odhadla, že se mu blíží šedesátka, a byl pohledný a zdvořilý. Hustou kadeřavou hřívu měl stejně bílou jako laboratorní plášť.

“Takže vy oba pracujete v SKN?”

“Ano,” přitakala Rosa. “Já jsem epidemiolog a Ken mikrobiolog.”

“Pokud se nepletu, virolog.”

“Dalo by se to tak říct.”

“Případ Duke.”

“To ale bylo už před dvanácti lety,” mávl rukou Mulholland, ale zjevně to na něho udělalo dojem.

“Pokud se rozpomínám správně, odvedl jste skvělou práci při zjišťování viru tabákových rostlin.”

“Ještě chvíli mi drbejte ego a skočím pro vás do ohně,”

zažertoval Mulholland.

“No, já sám jsem především DNA biochemik,” prozradil Athanoulos. “Ale odjakživa jsem se zajímal o viry a o bakteriofágy. Během těch tří let, které tu po odchodu z univerzity působím jako ředitel, se oba moje zájmy velice prohloubily a řekl bych, že i vyvážily.”

Rosa si povšimla, jak rychle oba muži navázali kontakt, a vycítila že šéf společnosti BIOVir zdvořilost sem, zdvořilost tam má sklon respektovat muže víc než ženy.

Kenovo rozhodnutí zůstat přes noc zřejmě přispěje k dalšímu skoku ve vyšetřování. Trpělivě tedy přečkala pětiminutovou vědeckou diskusi a otázky typu: Znáte toho a to? Pak se zavrtěla a odkašlala si. Athanoulos okamžitě pochopil.

“Tak, vážení,” pravil, “čím může BIOVir pomoct svým přátelům z Atlanty?”

“Jsem v Bostonu už skoro čtyři měsíce,” řekla Rosa, “a vyšetřuju v Medical Center of Boston tři neobvyklá onemocnění u rodiček.”

“Jde o tu mladou stážistku, která pacientkám rozdávala jedovaté byliny, je to tak?”

Rosa si povzdechla.

“La potenda de las prensa,” podotkla. “Neomezená moc tisku. Pane doktore, navzdory tomu, co jste vy a miliony dalších lidí četli, nic nenasvědčuje tomu, že by ta bylinná

směs hrála v tomto dramatu některou z hlavních rolí. Jistě, ta možnost se úplně vyloučit nedá. Kene, nechtěl bys popsat výsledek svých studií?”

“Víte, Dimitri,” začal Mulholland, “tady Rosa je příliš skromná, než aby to přiznala, ale při zpracování a vyhodnocení těchhle případů odvedla neuvěřitelný kus práce. Spoustu let byla naším nejlepším epidemiologem.”

“Pokračujte.”

“Poslali mi trochu krevního séra jedné z obětí DIK té jediné pacientky, která přežila. Zaregistrovali jsme růst viru a identifikovali jsme jej včera jako infekční. Včera jsme také dokončili dělení jeho DNA a zjistili, že její složení odpovídá stavbě viru vyvinutého ve vaší laboratoři.”

Athanoulos o zlomek povytáhl husté bílé obočí.

Mulholland mu předal počítačový výjezd stavby viru CRV

113. Vedoucí výzkumného ústavu se do něj začetl.

“Pojďte,” zvedl se prudce. “Promluvíme s hlavním laborantem. O viru CRV 113 nevím absolutně nic.

Patentovaný byl ještě před mým nástupem do této funkce. I za předpokladu, že se na něm kdysi pracovalo, vím najisto, že podobnými viry se už nezaobíráme. Tím jsem si stoprocentně jistý. Po mém příchodu jsme se zaměřili na viry produkující gamaglobulin nebo určité hormony. Nic takového, jako tenhle virus, se u nás nepoužívá. Ode dne, kdy BIOVir začátkem osmdesátých let vznikl a začal

pracovat, se nám o primáty stará Cletus Collins. Pokud o CRV 113 někdo něco ví, může to být jedině on.”

Výtahem sjeli do suterénu. Ještě než se otevřely dveře, ucítila Rosa zvířecí pach. Tichá chodba před výtahem měla jednu stěnu ze skla, už na první pohled velice tlustého. Za sklem se táhly tři řady klecí a v každé z nich poskakovala opice. Před klecemi zametal podlahu shrbený stařík.

Athanoulos zaťukal na sklo.

“Kde je Clete?” zeptal se.

Stařec podle pohybu rtů zřejmě otázku pochopil, protože s úsměvem ukázal na vzdálený konec chodby a vyslovil cosi, co za sklem sice nebylo slyšet, ale Rosa to odhadla jako támhle. Athanoulos otevřel dveře a všichni tři vstoupili do skleněné klece, která měla rozměry tak metr a půl do čtverce a byla tři metry vysoká. Vedle ní stál obrovský strom zvedající se do výše dvou pater a ověšený hračkami, provazy, houpačkami a tyčemi na šplhání.

Uprostřed místnosti s jedním šimpanzem usazeným na krku jako dítě a s druhým přitisklým ke svému lýtku stál Cletus Collins. Rosa si povšimla, že toho muže by si člověk snadno mohl splést s některým z jeho chovanců, protože měl výrazně opičí rysy i držení těla. Ken Mulholland nabyl zřejmě téhož dojmu.

“Pozoruhodné,” zamumlal.

“Viďte?” rozzářil se Athanoulos.

“Divím se, že mu dovolíte se šimpanzi takhle kamarádit.”

“Myslíte kvůli virům, které jsme těm zvířatům naočkovali? Můžete mi věřit, Kenetthe, že po tolika letech je jimi Cletus prolezlý taky.”

“Clete, pojďte na chvilku ven,” řekl do mikrofonu na zdi.

Ošetřovatel primátů ze sebe setřásl opice, přišel a nechal si představit návštěvníky z Atlanty. Vrásčitou tvář mu zachmuřil strach.

“Ta zvířata mají fakt dost pohybu, spoustu pohybu,”

spustil silným středozápadním přízvukem, vedle kterého Mulhollandův dočista zanikal. “Každej den jdou do výběhu.

Starám se o ně jako o vlastní rodinu. Máte mý slovo.”

“Pane Collinsi, my nemáme s ochránci zvířat nic společného,” uklidnila ho Rosa. “Snažíme se jen získat informace o výzkumu, který tu před několika lety probíhal.

Vyvinuli jste virus CRV 113, který měl ovlivňovat… “

“Srážlivost krve. Vím, o jakej výzkum se jedná.”

“Jsou o něm nějaké záznamy?” zeptal se Athanoulos.

“Co já vím? Měly by. Aspoň o zvířatech. Hádám, že to bude v těch plechovejch skříních v komoře vedle kotelny.”

“Já ani nevím, že takové skladiště pracovních záznamů existuje!”

“Většinou jde o projekty nedotažený do konce. Nikdo se už o ně nezajímal.”

“Mě to ale zajímá. Ukážete nám cestu, Clete?”

“Samozřejmě. Počkejte na chodbě, než ty kluky odvedu zpátky do klecí. Jakmile by vás zahlídli, mohli by vás parádně pokousat. Smím k nim jen já a támhle starej Stan, co zametá venku.”

Trojice vědců se postavila za ochranné sklo a přihlížela, jak Cletus zavírá zvířata do klecí. Rosa by přísahala, že šimpanz, kterého si Clete sundával ze zad, mu vlepil pusu na tvář.

“Fezlera jsem měl docela rád,” poznamenal Collins, když je odváděl ke skladu. “Ale ty jeho proklatý experimenty s mými opicemi mě teda štvaly. Určitě nejste od spolku pro ochranu zvířat? Namouduši, starám se o ty kluky moc dobře. Až byste se divili. Je to pro mě vždycky těžký, když…víte, když to nedokážou.”

“Nemusíte si kvůli tomu dělat starosti,” usmála se Rosa.

“Kdo je Fezler?”

Collins hledal ve svazku klíčů ten od skladiště. Klíčů měl možná stovku a trefil se hned na druhý pokus.

“Warren Fezler. CRV 113 byl jeden z jeho projektů.

Mám dojem, že jich měl aspoň tucet, a pokud vím, ani jeden nefungoval tak, jak by měl. Škoda, že cílem svých studií neudělal co nejrychlejší způsob zabíjení opic. Určitě by za to dostal Nobelovku.”

Collinsův chraptivý smích přerušilo štěkavé zakašlání.

Rosa se od toho muže podvědomě odtáhla. Pánbůhví, kolik

profesionálně získaných chorob se v něm za ta léta nastřádalo. Collins rozsvítil světlo. Ukázala se malá místnost s betonovými stěnami, s výjimkou asi pěti kartoték prázdná.

“Fezler ve vedení zápisů rekordy nestrhl,” řekl Collins.

“Ale do práce byl jako ďas. Víkendy. Dvě hodiny v noci.

Dovolené. Nic z toho pro starého Warrena nemělo význam.”

“Já tu jsem jenom ředitel,” mumlal udivený Athanoulos.

“Proč bych měl vědět, že tu taková skladiště existují? Nebo že jsme jednou zaměstnávali opičího vraha Fezlera?”

“Co se stalo těm opicím?” zeptala se Rosa, zatímco Collins odemykal jednu z kartoték.

“Prostě onemocněly a umřely. Fezler je uspával, surově je pořezal skalpelem a bral jim krev. Pak zapisoval, jak rychle a dobře se jim hojí rány.” Prolistoval jednu zásuvku zjevně bez úspěchu a přešel k druhé. “Víte určitě, že nejste od těch ochránců zvířat?”

“Na sto procent,” ujistila ho Rosa.

“No, já vám přesně ani nepovím, co se s těma opicema dělo. Prostě najednou zchřadly a umřely. Ale tohle Fezler svým výzkumem nesledoval, to zas vím určitě”.” Dokončil další zásuvku a přešel k vedlejší. “Fezler měl ty opice rád a ony jeho taky. Byl jedinej, kdo kromě mne a Sama směl do jejich klece. Když za nima chodíval, brával si ochranný oblek, ale ochrana sem, ochrana tam, stejně ho nikdy nekously. Pokud si vzpomínám, tak ani jedinkrát. Hrály si s ním stejně jako se mnou. Strašně rády mu boxovaly do

břicha. A představte si, že taky nosíval klacek. Těm opicím musel v obleku připadat jako kosmonaut. Takovej ten z maškarního.”

Jeho smích se opět proměnil ve štěkot.

“Copak je?” zeptal se Athanoulos pořád ještě podrážděně a teď už netrpělivě.

“Ty záznamy tu nejsou a přitom na kartotéce uvedené jsou. Navíc mým písmem.”

“Nemohly by být někde jinde?”

“Pokud tomu věříte, tak mě špatně znáte. Podívám se, bude to chvíli trvat, ale podívám se.”

“Buďte tak hodný,” požádal Athanoulos. “Zatím se zkusím u ostatních výzkumných pracovníků a laborantů přeptat na toho Fezlera.”

“A taky u personálu,” doplnila Rosa. “Clete, víte kdy a proč dal Fezler u BIOVir výpověď?”

“Hádám, že to bude nejmíň šest let. Třeba trochu víc. A důvod, tím si teda jistej nejsem. Já osobně si myslel, že je nemocnej.”

“Jak vás to napadlo?”

“Povídám, že si nejsem jistej.” Cletus si zamnul bradu stejným gestem, jaký by se dal čekat od jednoho z jeho svěřenců. “Z takovýho břichatýho strejdy se stal hotovým kostlivcem, tak proto asi. Opice ho přestaly boxovat, protože popravdě nebylo ani do čeho.”

Rosa s Mulhollandem si vyměnili bleskový pohled.

Předchozího večera Rosa prozradila některé zápisky z deníku Constanzy Hidalgové a svoje zjištění, že všechny tři postižené ženy neuvěřitelně zhubly.

“O tomhle pohádkovém vychrtlém chlapíkovi a jeho práci vám zjistím všechno, co bude v mých silách,” slíbil Athanoulos, když vyšli ze skladiště a mířili chodbou k výtahu. “Ozvu se vám co nejdříve.”

“Budeme vám nesmírně zavázáni,” poděkovala Rosa roztržitě.

Přivřela hnědé oči za silnými skly brýlí a snažila se soustředit na hledání souvislostí. Až u výtahu se prudce zastavila, otočila se a křikla na Collinse.

“Clete, povězte mi ještě něco. Vzpomínáte si u Warrena Fezlera na nějakou zvláštnost? Na cokoliv neobvyklého?”

“Já ale nerozumím, co.” Ošetřovatel šimpanzů se náhle zeširoka usmál. “Ale jo,” přisvědčil. “Asi vím, nač narážíte.

To ten jeho způsob řeči. Nedokázal ze sebe dostat slova, zvlášť když byl rozčilený nebo podobně. On…jak se tomu říká?”

“Už mi to asi došlo, Clete,” řekla Rosa vzrušeně. “On koktal, viďte?”

“Jo, to je to slovo,” přikývl Cletus Collins. “Koktal.

Koktal tak příšerně, že si to ani nedokážete představit.”

34.

“Tak tedy,” přednášela Sarah, “tohle je jeden ze dvou porodních sálů na našem oddělení. Pro rodičky, které o to stojí, nehrozí jim žádné riziko a nemají komplikace, máme i jednu porodní místnost, která není zdaleka tak formální.

Ukážu vám ji později.”

Tři studenti třetího ročníku lékařské fakulty se neklidně zavrtěli. Při pohledu na monitorovací zařízení, lesklou anestetickou aparaturu a porodní stůl jim volně nebylo. Než skončí

jejich

desetitýdenní

povinná

praxe

na

gynekologickoporodnickém oddělení, každý z nich musí zvládnout samostatný porod od začátku až do konce a možná dokonce několik. Rotace po oddělení v MCB

nabízela více zodpovědnosti a léčebné praxe než bylo běžné v jiných nemocnicích, proto po ní byla značná poptávka.

Sarah jako budoucí lékař s definitivou měla mezi svými povinnostmi i dohled nad mediky.

“Nějaké otázky?” zeptala se.

“Provádíte i domácí porody?” zajímal se jeden ze studentů.

“Ano, dva lékaři s vyškoleným personálem provádějí slušný počet domácích porodů.”

Nebyl důvod, aby se zmiňovala o tom, že vedoucí jejího oddělení ji požádal, aby odmítla další domácí porody, dokud nebude žaloba proti ní vyřešena.

“Už jsem o vás slyšel,” ozval se druhý student.

“Zajímám se o alternativní medicínu. Vyučujete akupunkturu?”

“Bohužel na vedení oficiálních kurzů nemáme čas.

Můžete mě ale kdykoliv navštívit na oddělení na potlačení bolesti. Před odchodem vám napíšu svůj rozvrh. Ještě něco, než se přesuneme do ambulantního oddělení?”

“Ano,” ukázal třetí student na opačný konec chodby.

“Ten člověk, co právě vyšel z pokoje. Není to náhodou ten chlápek, co propaguje v televizi zeštíhlovací prášek?”

Sarah se obrátila. Peter Ettinger právě opustil Annaleein pokoj a kráčel k nim. Ruce u boků měl zaťaté v pěst. V tváři byl šarlatově rudý a vztekem měl tak napjaté rysy, že to připomínalo škleb. Mladí medici o krok couvli a Sarah se musela přinutit silou vůle, aby neudělala totéž.

“Proč jste mě nezavolali?” vyštěkl Ettinger. “Proč jsem musel prolézt skrznaskrz celé město, než jsem konečně našel svou dceru?”

“Pokud se mnou chceš mluvit, radši bychom měli přejít do lékařského pokoje,” navrhla Sarah.

“Já ale k mluvení žádný důvod nevidím. Přeju si, aby moje dcera byla z téhle…téhle ubohé napodobeniny nemocnice okamžitě propuštěná! Ostatně, jaké svinstvo to

do ní naléváte?”

“Petere, prosím tě. Pojď někam, kde si můžeme sednout a promluvit si jako dospělí lidé.”

Ettinger se podíval na studenty, kteří měli na klopě štítky se jmény a ročníkem, který na fakultě studují.

“A pročpak?” ušklíbl se. “Snad se nebojíš, že tyhle panenské lékařské dušičky znesvětíš odhalením, co provádíš se svými pacienty? Jen jim hezky pověz, co se děje, jen jim to pověz! Přesně jim řekni, co liješ do těla mé dcery! No tak, bude to? Já si to moc rád poslechnu.”

Sarah skousla ret a snažila se přijít na způsob, jak tuhle situaci zvládnout. Vedle Peterova vzteku, přesvědčivosti a osobního kouzla byla bez šancí. Svoje argumenty proti západní medicíně si vybrousil v nesčetných vystoupeních a diskusích, takže teď ji bez námahy zahnal do kouta.

Pár metrů od nich se zastavily dvě sestry. Buď poznaly Petera nebo si povšimly Saražiných rozpaků, v každém případě se nesnažily nijak zasáhnout. Sarah se zhluboka nadechla, aby se uklidnila, a obrátila se ke studentům.

Chceš to, Petere? Máš to mít!

“Dcera pana Ettingera Annalee je třiadvacet let stará, gravida zero,” začala rozvážně, “to znamená, že jde o první těhotenství. Datum jejího P.M.P. poslední menstruační periody není přesně známo, ale podle ultrazvuku a dalších vyšetření je zřejmě v třicátém čtvrtém týdnu. Plod je ženského pohlaví, váha kolem dvou set čtyřiceti gramů.

Annalee byla na naše oddělení přijata předevčírem s předčasnými porodními bolestmi, kontrakce se objevovaly v rozmezí patnácti až sedmi minut. Pacientka má membrány neporušené, děložní čípek zavřený a nevykazuje projevy infekce. Včerejší amniocentéza ukázala, že vzhledem k výsledkům rozboru plodové vody pokud se dítě narodí už nyní, má natolik vyvinuté plíce, že bude v pořádku. Ovšem každý den, který se nám podaří udržet holčičku in utero, tyto šance zvyšuje.” Nepatrně se natočila k Peterovi, vděčná, že ji nechal dojít až sem bez přerušování.

“Doktor Snyder, její soukromý lékař, je vedoucím lékařem

gynekologickoporodnického

oddělení,”

pokračovala Sarah. “Pokouší se její porod zastavit infuzemi terbutalinu. Prozatím pacientka reaguje na léčbu jen částečně, stále se u ní dostavují pravidelné děložní kontrakce. A teď, pane Ettingere, pokud nás omluvíte, budeme pokračovat prohlídkou ambulance. Pan doktor Snyder je v nemocnici. Pokud máte nějaké další otázky, doporučuji, abyste se kontaktoval s ním.”

“Už jsem zavolal sanitku,” oznámil jí Ettinger.

“Prohovořil jsem s dcerou celou tu situaci a zjistil jsem, že si bez prodlení přeje opustit vaši nemocnici. Zařídil jsem, aby ji před návratem domů vyšetřili v nemocnici White Memoriál.”

Sarah to ohromilo. “Nevěřím, že by s tím souhlasila!”

“Tak se jí na to zeptej sama, jestli chceš,” vybídl ji Ettinger uštěpačně. “Pcha, infuze terbutalinu, to zrovna!” S

prohlubujícím se pohrdáním se podíval na tři mladičké studenty medicíny. “Odpovědi nenajdete ve svém Lékařském vševědovi ani ve vašich slavných testech a už vůbec ne v terbutalinu,” řekl jim. “Odpovědi jsou ukryty v myslích a duších vašich pacientů. Mějte svou mysl vůči nim otevřenou a postupně pochopíte, co tím myslím. A jednoho dne, až vám nadřízený přikáže dát pacientovi nějakou drogu nebo jiné svinstvo, o němž ho farmaceutický cesťák přesvědčoval, že má zázračné účinky, prostě se na něho jen obrátíte a řeknete Proč?”

“Pane Ettingere, studenti si jistě s potěšením vyslechli vaše názory na naši profesi,” zasáhla Sarah, která jen stěží potlačovala zlost. “A teď mě laskavě omluvte. Jdu si promluvit s Annalee. Sama. A pokud mi to zakážete, zavolám bezpečnostní službu.”

“Jen běž,” sykl Ettinger sebejistě. “Pochybuju, že se na tebe třeba jenom podívá. Až se přesvědčíš o tom, že nelžu, napiš jí propouštěcí papíry.”

Medici si vyměňovali nechápavé a rozpačité pohledy.

Sama Sarah žasla, kde se v Ettingerovi bere tolik sebevědomí. Ráda by věděla, co Annalee napovídal, aby ji přiměl souhlasit s odchodem. Muselo to být pěkně šťavnaté.

Ale na druhou stranu neexistoval působ, jak…

V tu chvíli se Annalee Ettingerová pustila do křiku.

“Proboha! Pomoc! Ježíšikriste, pomozte! Prosím vás, pomozte mi!”

Obě sestry, Sarah i Ettinger se vrhli k pokoji v jednom houfu a za nimi běželi tři medici. Annaleeiny pronikavé výkřiky plné bolesti se rozléhaly po celé chodbě.

Sarah se ke dveřím dostala jako první. Annalee ležela na boku, kopala nohama a žalostně naříkala. Intravenózní katétr měla vytažený. Krev, vytékající rychle z místa vpichu, barvila prostěradlo stále se rozšiřující karmínovou skvrnou.

“Moje ruce,” plakala. “Strašně mě bolí ruce! Obě dvě.”

“Dejte vyvolat doktora Snydera!” přikázala bez rozmýšlení Sarah.

Bleskově si navlékla rukavice, popadla ručník a přitiskla ho na krvácející místo vpichu. Přitom úzkostlivě dbala, aby Annalee zůstala ležet na boku, aby těžká a tekutinou naplněná děloha nestlačila hlavní tepny a žíly v břiše.

“Susie, honem sežeňte jinou kapačku, prosím vás,”

přinutila se Sarah jednat klidně. “Velkou kanylu, ano?

Ringerův laktát!”

“Co se tady děje?” zeptal se Peter. “Co to má s rukama?”

“Moje ruce, moje ruce.” nepřestávalo sténat děvče.

Sarah si všimla, že tkáň na Annaleeiných prstech pod lůžky nehtů začíná šednout. Prsty si dosud zachovávaly pohyblivost, ale trčely zkřivené jako pařáty. Sarah zkusila

nahmatat pulz na radiálních tepnách. Na obou zápěstích byl sice slabší, ale pořád ještě znatelný.

“Pan doktor Snyder právě volal,” přiběhla udýchaná sestřička. “Už je na cestě. Laboratoř zrovna tak. Tady nesu padesátku demerolu a padesátku vistarilu. Pokud nekrvácí z pochvy, máme jí je dát orálně. Pokud krvácí, tak demerolu jen pětatřicet.”

Z jedné nosní dírky se dívce vyřinul pramínek krve.

“Tak jí to podejte,” přikázala Sarah zachmuřeně. “A změřte jí teplotu. Zdá se mi rozpálená, a to pořádně.”

“Okamžitě mi řekněte, co se děje!” naléhal Peter.

Sarah se na něho podívala. “Je nemocná. To je snad jasné i tobě. Petere, tys tu byl poslední. To sis nevšiml, že něco není v pořádku?”

“Já…hm…říkala, že ji bolí hlava a stěžovala si na tíhu v rukou.”

“A to je všechno?” vybuchla Sarah podrážděně. “Petere, počkal bys laskavě na chodbě a nechal nás pracovat?”

“Chci, aby sem ihned přišel její osobní lékař!”

“Susie, zavolejte bezpečnostní službu a… “

“Tak dobře. Dobře. Ale budu stát hned za dveřmi a budu poslouchat.”

“Moc se omlouvám, že jsem tak ubrečená,” vzlykala Annalee. “Ale když to bolí. Když ono to tak strašně bolí.”

V následujících minutách napětí nepřestávalo narůstat.

Nejprve dopravili fetální monitor, s ním přišla třetí sestra,

potom vrchní sestra a laborant kvůli odběru krve. Jedna ze sester hlásila, že rektální teplota je přes čtyřicítku. Annaleein nářek drásal nervy jako stovka nových kříd skřípajících na stovce školních tabulí. Naléhavost jednat jako by přítomné elektrizovala. Nešlo jen o vědomí, že s ženou před nimi i jejím nenarozeným dítětem se děje cosi příšerného, ale všichni měli v paměti čerstvou vzpomínku na další naprosto stejné případy.

Sarah i sestry nedokázaly zabránit, aby se Annalee pořád nesvíjela, ale díky rozvaze, společnému úsilí a šikovnosti jí konečně do žíly zavedli kanylu o velkém průměru. Sarah ji nejprve využila k nabrání velké zkumavky krve pro laboratoř a potom na ni nasadila infuzi s Ringerovým laktátem. Aspoň budou mít na starosti o jeden vpich míň o jedno krvácející místo. Pak Annalee vpíchli uklidňující a bolest tišící injekci demerolu. Přesně v tu chvíli se do místnosti vřítil Snyder. Bleskově zhodnotil situaci.

“Ale ne!” zašeptal, ale ne tak tiše, aby to nebylo slyšet.

“Kontrolovala jsem ji před pětačtyřiceti minutami a to byla v pořádku,” řekla Sarah. “Je tady její otec. Teď čeká venku na chodbě.”

“Já vím. Viděl jsem ho.”

“Byl u ní před čtvrt hodinou. Stěžovala si na bolesti hlavy a pocit tíhy v pažích. Zničehonic začala křičet. Vzorky krve jsou už v laboratoři. Požádala jsem o kompletní rozbor.”

“A pro jistotu ať je dělají dvojmo. Kriste, to děvče doslova hoří.”

V hlase mu bylo znát pro něho netypickou a neskrývanou paniku.

“Rektálně má přes čtyřicítku,” odpověděla Sarah. “Právě jsme ji měřili.”

“Zavolal jsem i doktora Blankenshipa. Měl by tu být každou chvíli.”

“Výborně. Annalee, slyšíš? Vydrž, holčičko. Právě jsme ti dali něco proti bolesti. Každou chvilku se ti musí ulevit.”

Sarah jí opět otřela čelo a pramínek krve z tváří. Okamžitě se objevil znovu.

“Moc se omlouvám, že vyvádím jako malá,” plakala Annalee. “Ale ta bolest v rukou mě snad zabije. A teď mě začínají bolet i nohy. Co se to se mnou vlastně děje?”

“Prozatím nevíme,” nelhala Sarah. “A přestaň s těmi omluvami. Jsi neuvěřitelně statečná. Běží sem právě internista a určitě ti pomůže.”

“Sarah,” zeptal se Snyder, “brala vůbec vaše prenatální vitaminy?”

Sarah zavrtěla hlavou.

“Ale před čtyřmi lety brala tu směs, o které se zmiňuju v její anamnéze,” odvětila šeptem.

Annalee začala oddychovat snadněji. Uvolněně se položila na záda a její rozšířené zorničky napovídaly, že demerol začíná působit.

“Tohle se přihodilo těm ostatním ženám, je to tak?”

zeptala se. “Těm, co umřely.”

“Zatím těžko říct,” odpověděl Snyder. “Annalee, uděláme všechno, co je v našich silách, abychom tomu stavu učinili přítrž. Navíc dáváme pozor na dítě. Kdyby se ukázaly náznaky nějakých potíží, jsme připraveni porodit holčičku císařským řezem.” Podíval se na fetální monitor. “Mohli byste ještě jednou zavolat Blankenshipovi?”

Během pár vteřin přiběhl do pokoje Blankenship a udiveně vrtěl hlavou.

“Co dělá na naší chodbě Ettinger?” vyptával se.

“Annalee je jeho dcera,” vysvětlila Sarah. “Annalee, tohle je doktor Blankenship, šéflékař.”

“My se už známe,” řekl Blankenship. “Annalee patří mezi pacientky, kterým dávám za účelem sepsání studie o rodičkách s předčasnými kontrakcemi odebírat denně krev.

Barnesová se jmenujete po manželovi?”

Annalee zavrtěla hlavou.

“Vybraly jsme to jméno náhodou, protože její otec má proti nemocnicím námitky,” prozradila Sarah. “Zvlášť proti té naší. Annalee nechtěla, aby ji vystopoval, ale kdovíjak se mu to stejně podařilo.”

“A pozorně sleduju, co se tady děje,” křikl Peter ode dveří.

“Klidně, ale držte se nám z cesty,” vyštěkl Blankenship a pustil se do vyšetřování pacientky.

“Prosím tě, Petere,” zaprosila Annalee, “poslechni pana doktora. Ten lék už začíná působit. Ty ruce mě bolí mnohem míň.”

“Děkuju, že jste mu to řekla,” řekl Blankenship.

“Jakmile skončím vyšetření, zajdu ven a promluvím si s ním.”

Krev se dívce spustila i z druhé nosní dírky.

“Ksakru,” zaklel Snyder. “Eli?”

“Rektálně tylenol, infuzi pusťte naplno a zajistěte, ať laboratoř všechny testy udělá okamžitě,” sypal ze sebe Blankenship. “Každou minutu jí měřte krevní tlak i pulz, nasaďte dvě jednotky krve a sežeňte deset jednotek krevních destiček. Radši ať je dáme dřív než později. Zjistěte, kdo slouží na hematologii.”

Kývl na sestru, aby u lůžka vystřídala Sarah, a odvedl ji se Snyderem na opačný konec pokoje. Pár kroků od nich se ke zdi tiskli tři medici hrůzou celí zkamenělí a s očima vytřeštěnýma. Sarah se je nesnažila ani zapojit do práce ani vykázat ven.

“Na rozdíl od těch předchozích nerodí,” oznámil jim Blankenship. “Ale stav se jí zhoršuje rychleji než u nich.”

“Navíc si nevzpomínám, že by některá z nich měla horečku,” zmínila se Sarah.

“To je fakt.”

“Ale i tak to najisto vypadá na DIK.”

“Souhlasím.”

“Víte co, Sarah,” upozornil ji Snyder. “Pokud nám to laboratoř potvrdí, máme ten případ, o kterém mluvila Rosa Suarezová. Případ, který vás jednou provždy zbaví podezření.”

Sarah měla co dělat, aby svého nadřízeného neokřikla kvůli nevhodnému načasování té poznámky. Pak si však připomněla, že Annalee není jeho přítelkyně a že obvinění vznesené proti budoucí lékařce na jeho oddělení vážně pošramotilo i jeho pověst.

“Lhala bych, kdybych tvrdila, že mě to už také nenapadlo,” řekla místo výtky. “Ale teď mi největší starosti dělá Annalee. Podle mě bychom jí měli okamžitě udělat císařský řez. Jen si vzpomeňte, jak rychle se Lisa začala zotavovat, když jsme ji odrodili!”

“Co vy na to, Randalle?” zeptal se Blankenship.

“Za daného stavu je to příliš riskantní akce. Prozatím necháme zapojený fetální monitor. Vzhledem k tomu, že termín porodu je až za více než šest neděl a že porodní bolesti ustupují, zdá se mi logičtější pokusit se zvládnout to krvácení a neprůchodnost cév bez tak razantního zákroku.”

“Souhlasím,” přikývl Blankenship.

Sarah bylo jasné, že v diskusi se dvěma profesory medicíny má šanci uspět jen tehdy, pokud je její názor shodný s jejich. V tomto případě to bylo zcela jinak.

Císařský řez, ať už byl důvod jakýkoliv, Lisu Summerovou kompletně vyléčil. Omluvila se tedy a vrátila se k lůžku

Annalee. Po injekci demerolu se dívka viditelně zklidnila, ale přesto byla potem celá zmáčená a krvácení z nosu a z vpichu po předchozí infuzi sílilo. Nehty u palců na rukou i nohou zbarvením připomínaly tehdejší Lisin stav. Sarah se však kdoví proč nemohla zbavit dojmu, že oba případy se něčím podstatným odlišují. Především Annalee měla horečku. Nárůst teploty nezaznamenali ani u Lisy ani u toho druhého hospitalizovaného případu, ačkoliv jinak se u DIK

zvýšená teplota vyskytovat mohla. Pak tu byla ta děsivá rychlost, jakou se u Annalee rozvíjely všechny příznaky. A konečně akupunkturní pulzy měla znepokojivě slabé. Sarah se snažila tento podivný příznak připsat změněnému průtoku krve, ale instinkt jí napovídal, že narazila na něco důležitého. Ať šlo o cokoliv, možná o nějaký toxin v krvi, jako by byl zachvácen každý orgán v dívčině těle.

Vrátila se k oběma lékařům a pokrčila rameny.

“Máte nějaký nápad?” zeptal se Snyder.

“Nevím. Můžu zkusit něco podobného jako s Lisou, ale bez záruky.”

Snyder se ohlédl směrem k fetálnímu monitoru.

“Eli, nařídil jsem, aby se poblíž zdržoval anesteziolog a pediatr, ale než bychom se rozhodli pro sekci, rád bych vyčerpal všechny zbývající možnosti.”

Přiběhl laborant a podal Elimu počítačový výjezd.

“Hodnoty srážlivosti krve velice silně připomínají případ Lisy Summerové,” oznámil. “Potvrzují, že se

značnou pravděpodobností se skutečně jedná o DIK.

Musíme jí nasadit heparin. Sarah, pokud o to stojíte, dávám vám deset minut, když se její stav nebude horšit, tak patnáct.”

“Slíbit nemůžu nic, ale zkusím udělat, co se dá,”

povzdechla si Sarah. “Prosím vás, promluvte někdo s jejím otcem a řekněte mu, co se děje.”

S myšlenkami rozvířenýma zoufalstvím proběhla kolem Petera a vyřítila se z gynekologickoporodnického patra. Celé měsíce doufala, že Rosa se ve svých teoriích o špičce ledovce mýlí a modlila se, aby je vinou zhoubných porodních komplikací nepotkala už žádná další tragédie. A nyní byly v sázce životy Annalee Ettingerové a její dcery.

Sarah měla předchozí případy prostudované tak dopodrobna, že se nemohla ubránit otázkám: Proč má Annalee tak vysokou horečku? Proč má v dvanácti akupunkturních místech tak podivný nález? Proč ty příznaky nastupují s netypickou rychlostí?

Prosvištěla k Thayerově budově, minula výtah a po pěti křídlech schodiště doslova vyletěla.

“Dvě otáčky doprava, u třetí zastavit, doleva na čtyřicet.”

Při vytáčení si Sarah jako vždy i nyní mumlala kombinaci zámku. V polovině odpočítávání do čtyřiceti se číselník nepatrně zadrhl a ve snaze ho protočit se Sarah dostala hodně za čtyřicítku. Hlasitě zaklela. Dokonce i v

nejvypjatějších situacích na operačním sále se mohla na své ruce bezvýhradně spolehnout. S vědomím toho, jak vážně je Annalee ohrožena, měla Sarah pocit, že se jí proměnily na ztuhlé dřevěné kolíky. Právě chtěla celou kombinaci protočit od začátku, když na dvířkách trezorku, těsně vedle zámku, zpozorovala škrábance. Místo nového vytočení kombinace tedy za číselník prostě zatáhla. Krev jí bušila v uších jako kladivo, protože dvířka se otevřela. Její mořená mahagonová skřínka s akupunkturními jehlami zmizela zároveň s elektrostimulátorem, který občas požívala spolu s nimi. Na jejich místě ležel neotevřený poštovní balík adresovaný do MCB k jejím rukám. Na balíku ležel hnědý papírový sáček.

Roztřesenýma rukama sáhla Sarah do sáčku a vytáhla skleněnou ampulku s receptem. Ampulka byla prázdná, ale její štítek najednou objasnil celou tu příšernou záhadu, která se odehrávala dole. Odpovídala především na otázky týkající se Annaleeina klinického obrazu.

CROTALID chřestýší jed pouze pro výzkumné účely Varování: vysoce jedovaté

Mějte dostupný protijed

Zachovávejte maximální opatrnost

Stvrzenka o přijetí balíku s objednávkou vyřízenou z houstonské firmy dodávající laboratorní potřeby a materiály, byla podepsána jejím jménem. Sarah pustila prázdnou ampulku do kapsy bílého pláště a opatrně roztrhla obal balíku. V duchu předem jednoznačně věděla, co tvoří jeho

obsah. Koncentrovaný crotalinový protijed, dohromady dvacet ampulek.

Sarah zůstala před svým trezorem ve čtvrtém patře Thayerovy budovy stát v hlubokém šoku. V kapse měla zcela pravděpodobnou příčinu Annaleeina děsivého a život vysoce ohrožujícího stavu. A v rukou držela lék. Nebylo pravděpodobné, že by jí někdo uvěřil povídačku o nálezu prázdné ampulky od jedu i balíku s protijedem. Skutečnost, že jí to podsunul právě ten, kdo podal Annalee smrtelnou dávku jedu, byla skutečně za vlasy přitažená.

Pokud její tvrzení o Andrewově smrti otřáslo v celé MCB její důvěryhodností, pak tento nález udělá za její kariérou definitivní tečku.

Co totiž mohlo být pravděpodobnější než fakt, že Sarah sama aplikovala chřestýši jed za účelem získání případu DIK u rodičky, která s jejím bylinným přípravkem neměla pranic společného. Že Annalee je její přítelkyní nemohlo vadit, zvláště když Peter podá svou vlastní verzi historie jejich dřívějšího vztahu. Proč jinak by si Sarah pořizovala protijed? Možná se někteří budou domýšlet, že chtěla pouze navodit dramatickou, se smrtí hraničící situaci a nenápadně ji pak vyléčit, ale selhala. S protijedem a chabou výmluvou, že ho právě objevila ve svém trezoru by se vytasila až v situaci, kdy už to půjde s Annalee z kopce. Možná někoho napadne, že původně jí ani nesešlo na tom, jestli případ

skončí či neskončí smrtí, ale pohled na Annaleeino obrovské utrpení způsobil náhlý obrat v jejích citech.

Obě skupiny se můžou dohadovat o podrobnostech, ale přesto bude stoprocentně jisté, že Saražino zázračné objevení protijedu v hodině dvanácté vysvětluje jak příčinu, tak i vyléčení Annaleeiny DIK. Ten toxin jí musela podat jedině Sarah. Nikdo, kdo má aspoň kousek mozku, by se nedal přesvědčit o opaku.

Na okamžik jí bleskla hlavou možnost tu prázdnou ampulku a protijed jednoduše zničit. Mohla by tvrdit, že někdo vypáčil její trezor a ukradl akupunkturní soupravu.

Nikdo kromě osoby, která na ni past nastražila by se nic bližšího nedozvěděl. S trochou štěstí a díky radikální léčbě by Annalee a její dítě nebo aspoň jeden z nich mohly přežít.

A jak správně poukázal Randal Snyder, případ DIK bez vztahu k jejímu bylinnému přípravku by znamenal stažení obžaloby vůči ní. Než si však Sarah stačila plně uvědomit, co dělá, už zběsile sbíhala do přízemí, ve spěchu brala tři schody najednou a drahocenný poštovní balík tiskla v podpaží jako fotbalový míč.

Scéna v Annaleeině pokoji vypadala zhruba stejně jako při jejím odchodu s výjimkou toho, že mezitím se objevila Helen Stoddardová a radila se s Elim a Randallem Snyderem. Při pohledu na ni Sarah zasykla. Od jejich hádky nad Lisou Graysonovou se sice dál potkávaly na chodbách a

sedávaly vedle sebe v zasedací síni, ale nevyměnily spolu jediné slůvko.

Jen počkejte, paní doktorko Stoddardová, říkala si Sarah v duchu, když se blížila k trojici lékařů. Pokud jste mě tenkrát povazovala za vyšinutou, teď ve mně uvidíte hotového šílence.

“Potřebuju s vámi všemi mluvit,” zašeptala Sarah a kývla ke vzdálenému koutu, kde nebyl nikdo z personálu.

“Je to strašně důležité.”

“Už zase!” zasténala Helen Stoddardová. “Eli, tys mi přece slíbil…”

“Helen, buď mlč, nebo vypadni!” vyštěkl Eli s podrážděností pro něho netypickou. “Ta dívka je ve vážném nebezpečí. Musíme pro její záchranu podniknout všechno, co se dá!”

“Co to znamená?” nechápal Snyder. “Souhlasíte všichni s podáním heparinu nebo ne?”

“Ano!” prohlásila Helen Stoddardová bez otálení a nesmlouvavě.

“Radši byste si měli poslechnout, co vám chci říct,”

snažila se pokračovat Sarah.

Stručně jim vylíčila svůj nález v trezoru a předvedla lékařům obsah poštovního balíčku.

“Dělala jsem si starosti kvůli Annaleeině vysoké teplotě i kvůli rychlému nástupu a rozvíjení se příznaků a taky kvůli výsledkům měření jejích dvanácti akupunkturních pulzů.

Všechno se to dá vysvětlit právě chřestýším jedem.”

“Vy jste se doopravdy zbláznila!” vybuchla Helen Stoddardová. “Že vám to někdo záměrně nastražil do trezoru? Jak u všech všudy můžete čekat, že vám skočím na takovou…”

“Kčertu, Helen!” zasáhl Eli. “Mohla bys projednou držet klapačku?”

Lékařka věnovala vzteklý pohled nejprve jemu a potom Sarah. Pak se obrátila a zuřivě vyběhla z pokoje. Za okamžik se dovnitř vřítil Peter.

“Zatraceně, co se to tady děje?” naléhal. “Proč hematoložka takhle zmizela?”

Eli mu vykročil vstříc, ale Sarah ho zdviženou dlaní zarazila.

“Počkejte, pane doktore,” řekla. “Prosím vás.

Uvědomuju si, co Annalee pro Petera znamená a jak veliké starosti si kvůli jejímu stavu dělá. Dovolte mi promluvit si na vteřinku s Annalee.” Zašeptala dívce několik slůvek a pak se otočila opět ke skupince. “Annalee prý nevadí, když tu zůstane.”

“Tak dobrá,” zavrčel Blankenship, “ale jediné nevhodné slovo, Ettingere, a jste natotata venku.”

“Petere, Annalee někdo otrávil,” vysvětlovala Sarah.

“Někdo přimíchal chřestýši jed crotalid zřejmě do obsahu její kapačky. O tomhle jedu toho nevím tolik, abych mohla odhadnout, kolik ho bylo a kdy se to stalo. Přesto si jsem

stoprocentně jistá, že mám pravdu. Je tedy životně důležité podat jí co nejrychleji protijed.”

“To je nesmysl!” syčel Ettinger.

“Odkud můžem brát jistotu, že v těch ampulkách je skutečně protijed?” přisolil si Snyder.

“Tak především jsou zapečetěné. A za druhé, kdyby to bylo cokoliv jiného než protijed, nemělo by smysl mi to dávat do trezoru.”

“Pokud to tam někdo dal,” zaryl Peter.

“Pane doktore,” oslovila Sarah Blankenshipa a Ettingera nebrala vůbec na vědomí, “co víte o vedlejších účincích tohoto protijedu?”

“Nanejvýš snad alergická reakce na koňské sérum, ze kterého je vyroben,” uvažoval Blankenship. “Nic dalšího mě namouduši nenapadá.”

“Tak v tomhle směru můžem být bez obav.”

“Ukažte, natáhnu obsah ampulek do stříkačky.”

Randall Snyder se ještě jednou ohlédl na monitor zachycující srdeční činnost plodu. “Eli, dítěti trochu klesl pulz. Musíš se rozhodnout.”

“Otrava chřestýším jedem,” opakoval si Peter. “Sarah, ty jsi nebezpečný šílenec.”

“Ettingere, víckrát to opakovat nebudu!” varoval Eli a vzhlížel k vysokému muži zpod huňatého obočí. “Buď se postavíte na opačnou stranu postele a budete mlčet, nebo vypadněte, kčertu!”

Peter zaváhal a potom překvapivě poddajně obešel postel. Eli si rychle přečetl přiložené instrukce a natáhl do velké injekční stříkačky obsah deseti ampulek. Sarah objasňovala zatím situaci Annalee. Za hrobového ticha zabořil Eli jehlu do gumové části kapačky a pomalu vypustil zakalenou tekutinu do Annaleeina krevního oběhu.

Reakce na protijed probíhala doslova dramaticky.

Ani ne za pět minut Annalee hlásila, že pronikavá bolest v končetinách začíná ustupovat. Šestadvacet minut po aplikaci injekce zcela ustalo krvácení z nosu a z místa vpichu jehly. Chvíli po poledni jí spadla teplota a téměř všechny testy na srážlivost krve včetně ostatních vyšetření ukazovaly na normál.

Pouhých šest hodin po podání protijedu svolal Glenn Paris mimořádnou schůzi výkonného výboru správní rady nemocnice i lékařského personálu. Po vyslechnutí zpráv od Randalla Snydera, Eli Blankenshipa, Helen Stoddardové, porodních asistentek a ošetřovatelek z gynekologie se přítomní jednohlasně usnesli, že doktorka Sarah Baldwinová nastoupí bez odkladu na časově zatím neohraničenou placenou dovolenou, jež jí znemožní vykonávat povinnosti lékaře i stážisty, a že situace bude přehodnocena až poté, kdy budou lépe známy podrobnosti o její úloze v případu Annalee Ettingerové.

Tělo leželo v márnici pitevny celé tři dny, než bylo dosaženo jednoznačné identifikace. Ve skutečnosti termín tělo by lidské pozůstatky ani zdaleka nevystihoval, spíše šlo o kostru. Před týdnem ji vylovila posádka škuneru rybařícího asi sto kilometrů od pobřeží Massachusetts spolu s několik metrickými centy tresek.

Kostra na sobě neměla ani nitku oblečení či tělních tkání s výjimkou chrupavek na zakončení žeber a v kloubech. Přesto dokázal soudní ohledavač stanovit, že smrt se odehrála asi před šesti měsíci. Její způsob celkem bez potíží charakterizoval jako vraždu. Na dvou krčních obratlech byly kombinace zlomenin s vykloubením, jež zřetelně vypovídaly o použití hrubé síly. Navíc zbytek pochybností byly-li jaké, rozptýlilo potápěčské závaží a provazy omotané kolem končetin a v místě, kde kostra mívala pas.

Nyní soudní ohledavač zkoumal rentgenové snímky chrupu získané od bostonské kriminálky. Jeho kolega, zubní expert, je označil jako identické se snímky pořízenými na čelistech nalezených tělesných pozůstatků. Nadiktoval závěry svého zjištění do přenosného diktafonu a pak zavolal do oddělení bostonské kriminálky, které mu snímky chrupu poslalo.

“Mám dojem, že byste se měli zkontaktovat s rodinou pohřešovaného a sdělit jim, že už se nepohřešuje,” pravil

soudní ohledavač. “Bohužel se zdá, že váš pan doktor Truscott dokončil svoji poslední operaci.”

35.

Chvíli po obědě zaklepala paní Annie Frumanianová na Rosiny dveře.

“Volá vás z Atlanty ten milý pan Mulholland,”

zašvitořila.

Mulholland, který odletěl domů krátce po jejich návštěvě v BIOViru, strávil jednu noc u Rosiny domácí.

Protože jeho nespavost byla téměř legendární, mohl si dovolit zanechat v paní Frumanianiové nesmazatelný dojem tím, že zůstal vzhůru hluboko přes půlnoc a naslouchal příběhům jejího pestrého života. Později se Rose svěřil, že žádné prášky na spaní na něho ještě nikdy nezabraly jako tohle.

“Kene, máš snad něco?” zeptala se Rosa, jakmile se přesvědčila, že domácí zavěsila přípojku.

“Prozatím jsme se nedostali dál než k adrese před třemi lety,” oznámil virolog. “Pokud toho našeho pana Fezlera najdeš, měla bys ho možná upozornit, pokud jsme získali správné číslo jeho sociálního pojištění, že jsme nechtěně berňáku umožnili zjistit, že už čtyři roky nevyplnil daňové prohlášení.”

Fezler, tvůrce viru CRV 113 byl téměř určitě onen vyděšený koktající mužík, který se jednou pokusil

zkontaktovat Sarah. Ačkoliv pamětníci v BIOViru tvrdili, že tam pracoval přinejmenším pět let, o jeho osobním životě netušil nikdo ani to nejmenší a v osobním oddělení po něm nezůstala ani stopa. Z toho mála, co jim jejich pátrání po tamních laboratořích vyneslo, si Rosa s Kenem vykreslili obrázek Fezlera jako extrémně samotářského, nesmírně inteligentního a neuvěřitelně obézního muže před padesátkou nebo těsně po ní. Jako zaměstnanec BIOViru ztratil veškerou svou nadváhu, ale taky obrovské množství opic. A k údivu vrchního ošetřovatele zvířat záznamy o Fezlerových pokusných primátech zmizely stejně jako složka s jeho materiály na osobním oddělení.

Právě Mulholland dostal nápad, že by Fezlera mohli vypátrat prostřednictvím počítačové sítě FASTFIND, což byla dokonale zpracovaná kartotéka obyvatelstva, založená v roce 1981 na tajný popud samého prezidenta. Náklady na její vytvoření dosáhly dvanácti milionů dolarů, ale už během prvního roku své existence je bohatě vrátila díky vypátrání daňových neplatičů. Počítačová síť umožňovala bleskovou rychlostí získávat, kombinovat a porovnávat data z IRS, FBI, armády, policie, úřadů sociálního zabezpečení, pasové kontroly, kreditních ústavů, dopravních inspektorátů a tuctu celostátních deníků. Rosino oddělení využilo tohoto systému již několikrát, když potřebovalo najít lidi, kteří se setkali s infekcemi či působením toxinů.

“Adresa na Fezlera nás odkazuje na Brookline.”

“Vím, kde to je.”

“Číslo tři sta jednatřicet na Beach, byt 2F.”

Rosa si zapsala adresu a pak ji vyhledala na mapě.

“Mám ji,” oznámila. “To znamená další jízdu taxíkem.

Sama nevím, jestli mě u zdejších taxíků děsí víc taxikáři nebo výše jízdného. Možná bych měla uvažovat o tom, že si nějaké auto najmu.”

“Taky si ho můžeš od někoho vypůjčit. Nezapomeň, že jsi na nemocenské. Radši na sebe neupozorňuj. Poslyš, Roso, mám pro tebe ještě jeden zajímavý údaj. Než jsem se vrátil z Bostonu, jeden z mých laborantů pokračoval v testování Lisina séra. Dostáváme se maličko nad normální úroveň interferonu.”

“Myslíš to vážně?”

Rosa tu informaci chviličku zpracovávala. Interferon, což je antivirový protein produkovaný organismem přirozenou cestou, byl sice dobře známý a široce prostudovaný, ale přesto stále záhadný. Ve vysokých dávkách měl prokazatelné protirakovinové účinky, v nižším množství hrál v lidském těle roli hlídače před propuknutím virových onemocnění, jako jsou třeba plané neštovice či herpes.

“Kene,” řekla nakonec. “Nechceš mi na to povědět svůj názor?”

“No, jak to vidím já, Lisa trpí bezpříznakovou infekcí způsobenou virem CRV 113. Rozšíření viru drží pod

kontrolou její vlastní interferon, protilátky, nebo možná oboje. Něco jako biologické váhy. Mám podezření, že všichni jsme podobnými spícími infekcemi doslova promoření. Některé z nich mohou vést dokonce i ke vzniku rakoviny. Takže tahle infekce jen číhá, nehorší se a ani nelepší. Když pak dojde k netypické zátěži organismu, ta citlivá rovnováha se naruší.”

“Například při porodu.”

“…a bum! Virus dostane šanci!”

“A začne šířit příkazy své DNA, ať už jsou jakékoliv. V

našem případě aktivizuje srážlivost krve.”

“Přesně tak. Když pak zátěž organismu pomine, tělo si vytvoří víc interferonu a protilátek a nakonec je znovu vytvořena bývalá rovnováha.”

“Ale copak ho nejde vymýtit? Ten virus, myslím.”

“Možná ano,” přitakal Mulholland. “Možná těch způsobů existuje dokonce několik. Ale jednoduchý model téhle bitvy ti ukáže herpes, o tom víme ještě tak nejvíc.

Sama víš, že se objevuje znovu a znovu i po ikstém přeléčení. Totéž máš s puchýři od slunce či omrzlinami, objevují se na stejném místě donekonečna znovu. Celá ta oblast chronických virových infekcí je stále ještě příliš mladá, než abychom věděli přesně, jak funguje.”

“Kene, začíná to dávat smysl.”

“Snad ano. Ještě pořád je tu spousta otázek.”

“Jenže pravděpodobné odpovědi už známe.”

“012320885.” “012320885,” opakovala Rosa.

“Ohlaste, že za panem Mallonem přišel Matt Daniels,”

požádal Matt.

Podíval se za sekretářku. Okno vedle prosklené knihovny nabízelo výhled na bostonský přístav. Před několika lety Matt dokonce poslal firmě Wassermann a Mallon své životopisné údaje. Byl poctěn pohovorem s mladším společníkem, který si vyžádal podpis na baseballový míč a během dvacetiminutové schůzky položil tak jednu či dvě otázky, které se nevztahovaly ke sportu.

Jinak se ten člověk, jeho jméno si Matt nepamatoval, vůbec neobtěžoval ani naznačit, že Mattovu žádost vzal z nich někdo vážně.

Mattovi nebylo zapotřebí vysvětlovat, že Jeremy Mallon má pádný důvod k jeho pozvání. Roger Phelps splnil patřičně svoje poslání. Protože Matt si mohl vybrat místo setkání, rozhodl se pro Mallonovu kancelář. Možná to byla malá pomsta tomu namyšlenému mladšímu partnerovi.

Daleko praktičtějším důvodem pro jeho rozhodnutí byla skutečnost, že ze své kanceláře ještě neodklidil střepy a potlučený nábytek.

“Pan Mallon vás hned přijme,” oznámila sekretářka s výrazným britským přízvukem.

“Neříkejte,” zabručel si Matt pro sebe a v duchu si položil otázku, jestli ten přízvuk byl v požadavcích na tuto funkci také uveden.

Ten Jeremy Mallon, který přivítal Matta ve dveřích své pracovny, byl jedním z nejmíň povedených. Obličej měl povadlý a bledý a kolem lehce zarudlých očí se mu objevily šedivé kruhy. Do dálky se od něho šířila vůně ústní vody a Matt měl podezření, že většinu předchozí noci strávil nad skleničkou.

“Nahráváte si náš rozhovor?” zeptal se Mallon přímo, sotva zavřel dveře.

“Proč bych se s tím měl otravovat? Pásek, co potřebuju, už přece mám.”

“Jenže vy jste Phelpse k těm prohlášením donutil vyhrožováním. Chtěl jste ho zasáhnout do hlavy baseballovým míčkem.”

“Jeremy, pokud bych ho na vzdálenost dvou tří metrů zasáhnout opravdu chtěl, dostal by Roger darem první pomoc a postel na JIP.”

“A kde mám vzít jistotu, že ten magnetofon to skutečně nahrál? Co když je to jen prázdná kazeta?”

Matt se lítostivě pousmál.

“Právník se nezapře,” poznamenal. “Takže především, milý Jeremy, je úplně jedno, jestli ten pásek mám nebo nemám. Jakmile policejní vyšetřovatel bude vhodně nasměrován, přijde věci na kloub a obejde se i bez

spolupráce toho vašeho pseudoznalce. A za druhé, já vás sem nepřišel vydírat. Jsem tu proto, aby obžaloba mé klientky byla stažena ihned a jednou provždy.”

“Platí,” vyhrkl Mallon spěšně.

“Mluvíte jménem Graysonů?”

“To je samozřejmé.”

“Rovněž chci přesně vědět, jaká změna vás přiměla naléhat na Phelpse, aby se pokusil dojednat smír pomocí vyrovnání.”

“Možná vám to i řeknu. Ale nejdřív bych rád zjistil, jestli bychom my dva nemohli dospět k jisté dohodě.”

“Například?”

“Například máme v naší firmě volné místo. Pokud projevíte zájem, je vaše. Dva roky mladší partner, potom řádný. Na začátek zaručeno sto padesát.”

“Tisíc?”

“Pochopitelně.” Mallon vytáhl z desek papíry. “Nechal jsem připravit návrh smlouvy. Zahrnul jsem tam pro vás i záruku. Už jsem se podepsal, stačí tedy jediný váš podpis dole a vaše vizitka se ocitne na našich dveřích.”

Matt se podíval na dvě strojopisné stránky. Nadpis byl jednoduchý: “SMLOUVA.” Zrovna tak dobře mohl znít: “VYŘÍZENÝ NA DOŽIVOTÍ.” Pomyslel na Harryho a na to, co by takový příjem v jejich situaci pro oba znamenal.

“Vy se neumíte chovat neproniknutelně,” poznamenal Mallon.

Matt návrh smlouvy přeložil a strčil do náprsní kapsy.

“Musím si to prostudovat v klidu,” řekl. “A teď bych se rád dozvěděl, proč jste přišli s nabídkou nechat tu žalobu na Baldwinovou plavat.”

“Protože jste začali vyhrávat, to je přece jasné.”

“Kecy,” začal se zvedat Matt.

“Počkejte. Počkejte přece. Copak fakt nemůžete jednat v klidu?”

Matt zůstal stát.

“Tak dobrá, dobrá,” pokračoval Mallon. “Dejte na mě, že ten případ ještě není ani zdaleka jednoznačný, ale začali jste se dostávat do příliš silné pozice. Zatraceně silné. A mně došlo, že během přípravy toho případu jsem se dopustil vážné chyby.”

“Jmenovitě?”

“Posadil byste se, prokristapána? Děkuju. Jmenovitě. V

životě jsem se neměl zaplést s tím chorobným egocentrikem Ettingerem. Strašná chyba, že jsem se s tím hajzlem spřáhl hned na začátku. V jednom kuse ho ukazovali v televizi, takže jsem usoudil, že v oblasti holistického léčitelství bude hotový obr.”

“To taky je.”

“Ale není, Matte. Je to prachsprostý lhář. A navíc pomstychtivý lhář. Teprve po naší výpravě do Číňanova krámku Ettinger přiznal, že s vaší klientkou byli celé tři roky milenci. Tvrdil, že prý netušil, jak je to důležité. Že to není

důležité? Pcha, peříčkem by mě porazil! Podle mě se jí chtěl pomstít doslova zoufale, takže po příležitosti stát se členem mého týmu skočil přímo s nadšením. Vůbec mu nesešlo na tom, že vinou svého minulého vztahu se žalovanou stranou je mi platný asi jako pytel písku při maratónu? A pak mi náhodou ještě zapomene sdělit, že tu jeho podělanou práškovou dietu vynalezl chlápek, co předtím pracoval právě v Medical Center of Boston!”

“Máte na mysli Pramoda Singha?”

“Ano, myslím Pramoda Singha. Ten Ettinger je roztomilý, milý Matte, skutečně roztomilý.”

“Co víte o tom dietním prášku?”

“Nechápu, kam tou otázkou míříte. Nevím o něm ani to nejmenší.”

Matt se opět začal zdvihat.

“Dobrá, dobrá,” konejšil ho Mallon a opět ho mávnutím vyzval k usednutí. “Hergot, kde vás ten Phelps vlastně vyhrabal? Snad ne ve sběrných surovinách?”

“Podcenil mě.”

“To vám řeknu. Prostě, o Ettingerově prášku vím jediné a teď vám povím čistočistou pravdu, že s penězi, které za něj posílají ti tlouštíci, se děje nějaká křivárna.”

“Pokračujte.”

“Když jste při výslechu udeřil na Ettingera kvůli jeho odtučňovací dietě, požádal jsem ho, ať mi o tom všechno poví, což pochopitelně neudělal. Ostatně jsem to od něho ani

neočekával. Egoista jeden zatracený! Začal jsem si to tedy zjišťovat sám, nasadil jsem na to pár svých nejmazanějších čmuchalů. Podle grafu na stěně Ettingerovy pracovny a podle množství prášku, který se denně vykládá v jeho doku, se dieta prodává jak na běžícím pásu. Chodí teď deset tisíc objednávek týdně a jejich počet pořád stoupá. Čtyři miliony dolarů za měsíc.”

“A?”

“A my ty peníze nemůžeme najít.”

“Cože?”

“Ty jeho televizní reklamy se vysílají po celých Státech, ovšem adresy na zasílání šeků a telefonní čísla na přijímání objednávek jsou v každé oblasti odlišné. Je jich nejméně osm: Los Angeles, Chicago, Florida, New York. Ty objednávky se nějak dostávají k Ettingerovi do Hillsborough, však víte, tam má svoje Xanadu. Ale peníze jdou každou chvíli jinam.”

“To mi zkuste vysvětlit.”

“Předpokládám, že hodláte přijmout to partnerství, Matte.”

“Předpokládáte správně, ale vyklopte, co víte o těch penězích.”

“Kolují rychleji než kulička v ruletě. V každé oblasti je kancelář, je jich nejméně osm, možná víc. Peníze jsou uloženy v bance té které oblasti, telegraficky jsou pak převedeny do další a zase další. Nakonec zmizí v karibských

a evropských bankách, těch je nejmíň tucet. Pak si začínají pomalu hledat cestu nazpátek k Ettingerovi. Ale podle námi zjištěných údajů se finální částka té původní nepodobá ani vzdáleně. Vypadá to, že je v té hře jen mladší společník.

Nemáme dost prostředků, abychom podmázli všechny bankéře, od nichž by se dalo zjistit, jak Ettinger či Singh nebo kdo provádí tohle praní peněz a kam se jejich zbytek ztrácí. Ovšem na světlo vyšla jedna věc, která pro nás může mít nedozírný význam. Myslím tím skutečně obrovský.

Kromě těch šeků Ettingerovi dostala Nadace Xanadu rozsáhlou finanční pomoc od kohosi jménem T.J. McGrath.

Možná jde až o milion dolarů.”

“A?”

“A ten poloshnilý špitál, myslím tím pochopitelně MCB

se zachránil před bankrotem jedině díky obrovské dotaci od jakési T.J. McGrathovy nadace. Až do minulého týdne hlídal Paris jméno nadace tak zuřivě, jako by šlo o heslo k rodinnému sejfu. V sobotu nechává na nemocničním pozemku vyhodit do vzduchu jednu ze starých budov a zahájí stavbu nového výzkumného střediska. Celou tu velikášskou akci financuje penězi z Nadace T.J. McGratha.

Co říkáte té shodě náhod?”

“Koukám, že vám se to nelíbí.”

“Na tom dietním prášku vydělává peníze Ettinger i Medical Center of Boston. Navíc ten prášek vyvinul a odzkoušel lékař, který tam pracoval. Myslím si, že jakmile

zjistíme, co se kčertu vlastně děje, můžeme Glenna Parise a tu jeho šaškovskou družinu odrovnat. Jestlipak máte ponětí, jaká prémie by nás čekala, kdybychom ten špitál přehráli Everwellu? Víte vlastně, co je to jachta!”

Matt se zazubil.

“Já jsem odjakživa věděl spoustu věcí,” odpověděl. “Víc o tom dietním prášku nemáte?”

“Prozatím ne. Moji lidé na tom pořád ještě dělají. Kdy můžu od vás očekávat tu podepsanou smlouvu?”

“Slibuju, že do zítřka.”

“Výborně. Těšíme se na naši spolupráci.”

“To je chvályhodné.” Matt se neúspěšně pokusil vykoumat kličku, která by mu umožnila nepotřást si s Mallonem rukou.

“Nazdárek,” kývl zlomyslně na sekretářku, když mířil k výtahu.

Vyšel z přepychové budovy plné prestižních firem a sotva ušel půl bloku, narazil na prošedivělého staříka, který před sebou strkal vozík plný igelitových tašek, prázdných lahví a jiného odpadu.

“Zdravíčko,” podal mu Matt pětidolarovku. “Tak jak to klape?”

“Nemůžu si stěžovat, kamaráde, nemůžu si stěžovat,”

usmál se zeširoka stařík.

Přes zcuchané šedé vlasy měl po pirátsku uvázaný červený šátek a kolem krku se mu houpal zavěšený zelený

igelitový pytel, na jehož šňůře měl docela slušně zvládnutý námořnický uzel. Kromě nové vázanky zoufale potřeboval ošetření u zubaře.

“Jak se jmenujete?” zeptal se Matt.

“Siggins,” odpověděl muž. “Alfie Siggins.”

“No, pane Sigginsi, mám pro vás dobrou zprávu.” Matt vyndal Mallonovu smlouvu, přeškrtl svoje jméno, vepsal tam jméno Alfieho a pomohl mu s podpisem. “Vidíte tu vysokou budovu? Číslo sto? Vyjedete v ní do devětadvacátého poschodí, ukážete sekretářce tuhle smlouvu a oznámíte jí, že jste nový partner pana Mallonea. Pokud vás bude chtít zastavit ochranka, stačí jim ukázat tu smlouvu.

Když budete chtít, můžete jim ji odprodat, ale nejděte pod cenu!”

“Co na tom můžu prodělat, kamaráde?” zajímal se starý Alfie Siggins.

“Absolutně nic, Alfie,” uklidnil ho Matt. “Vůbec nic.

Tumáte, vemte si tuhle zaječí pacičku pro štěstí. Zrovna teď má šťastné období.”

Matt sledoval, jak děda se svým vozíkem mizí v budově číslo sto na Federal Plaza a pak zamířil na parkoviště, kde nechal auto. Během čtyřiadvaceti hodin dostane Kontrolní výbor advokátní komory nahraný pásek do rukou. Teď je však nutné oznámit Sarah, že díky žalobcovu soudnímu znalci a hlavnímu svědkovi byla žaloba na ni stažena. A potom, pokud ovšem nebude ve službě, ji přemluví, aby své

vítězství oslavili společnou procházkou, při které by se směle a neohroženě vedli před veřejností za ruce.

Sarah zavolali do pracovny Glenna Parise, kde se oficiálně dozvěděla, že až na další se nemá považovat za stážistku ani za členku lékařského sboru v Medical Center of Boston. Výsledek hlasování správní rady zase tak překvapivý nebyl, takže Sarah ho přijala s pramalým rozrušením. Popravdě cítila tak hluboké vyčerpání, že silnějších pocitů nebyla ani schopna, neviditelný protivník ji systematicky udeptal do apatie. Pokud jí v MCB ještě zbývalo pár posledních zastánců, po posledním kroku v pečlivě narežírované zkáze museli zákonitě odpadnout. Teď jí nezbývalo nic jiného než odejít domu. Později zavolá Mattovi, jistě pochopí, že projednou na něho neměla náladu.

Než si Sarah zašla nahoru vyklidit svoji skřínku, zastavila se na gynekologickoporodním patře za Annalee.

Před dveřmi dívčina pokoje však stál ozbrojený tělesný strážce, který ji rozhodně a nepříliš zdvořile naznačil, že ji dovnitř nepustí. Vrátila se tedy na sesternu a napsala pro Annalee vzkaz, v němž ji ujišťovala o své nevině a co nejlépe vysvětlila, že se obě zřejmě staly oběťmi spiknutí.

Dopsala a právě hledala obálku, když jí ošetřovatelka jednu podala. Chtěla jí za ochotu poděkovat, ale povšimla si, že na obálce je strojem napsáno její jméno.

“Právě vám to sem donesla růžová dáma,” řekla sestra a narážela tím na dobrovolné pomocnice v lososově růžových pláštích.

Obrátila se a zmizela dřív, než Sarah stačila poděkovat.

POKUD MÁTE ZÁJEM O INFORMACE TÝKAJÍCÍ

SE CHŘESTÝŠÍHO JEDU, BĚŽTE DO MÍSTNOSTI 512

THAYEROVY BUDOVY. ZASTAVÍM SE TAM PŘESNĚ

V ŠEST HODIN VEČER. DOKUD NEUSLYŠÍTE, CO

VÁM CHCI ŘÍCT, NIKOMU SE O TOM NEZMIŇUJTE!

BYLA TO NA VÁS PAST.

Vzkaz byl napsaný bez jediného překlepu a chyběl pod ním podpis.

Sarah se podívala na hodinky. Pět padesát pět. Složila vzkaz i dopis pro Annalee, oboje si zastrčila do kapsy pláště a spojovací chodbou se rychle rozběhla k Thayerově budově. Výtahem dojela do pátého poschodí. Pokoj číslo pět set dvanáct byl na nejvzdálenějším konci chodby. Když doběhla ke dveřím, zaslechla zevnitř vyzvánět telefon. Sarah se bez zaklepání vřítila do místnosti a běžela k telefonu na nočním stolku. Ve chvíli, kdy k němu dorazila, zapráskly za ní dveře a kolem zavládla černočerná neproniknutelná tma.

Než se vzmohla na jediný pohyb, padla jí přes hlavu přikrývka a kdosi ji povalil na postel obličejem do polštáře.

Vykřikla a pokusila se o odpor, ale přikrývka a váha útočníkova těla jí znemožnily i ten sebemenší pohyb.

“Prosím vás, ne!” zanaříkala.

Muž na jejím těle se jí koleny zaryl tvrdě do hýždí, načež ji drapl za vlasy a vmáčkl ji tváří do polštáře. Za okamžik ucítila na zátylku ostré bodnutí jehly.

“Prosím!” vykřikla. “Prosím vás, ne!”

Hlas měla měkkým péřovým polštářem zdušený téměř do němoty. Za pár vteřin se přes ni přelila vlna závratě a nevolnosti. Paže a nohy se jí zběsile roztřásly, začala křečovitě lapat po dechu. Muž na ní zůstával klečet, ačkoliv teď už ji držet nemusel. Byla naprosto bezmocná a její odpor se zúžil na zoufalý boj s bezvědomím, předem prohraný boj o život.

“Prosím vás,” zakňourala. “Prosím.”

Tentokrát jí z úst nevyšel ani hlásek. Oněměla.

Myšlenky se jí rozutíkaly a tma zaútočila ještě nelítostněji.

Několik vteřin dokonce slyšela vlastní chrčivý dech vtahovaný namáhavě do plic. Pak se vytratil i tento zvuk a nelítostná temnota ji zcela pohltila. Nakonec se milosrdně vytratil i její děs.

36.

Chvíli před šestou dorazila Rosa k činžáku v Brooklinu, kde před dvěma lety míval domov Warren Fezler.

Promluvila si se všemi nájemníky, kteří byli ochotni jí otevřít, a pak se vrátila zpět do BIOViru, aby se přesvědčila, že nevynechali při zpovídání nikoho, kdo by jim mohl ještě něco prozradit. Celkově však byla její snaha neplodná.

Podle té hrstky sousedů, se kterou se Rose podařilo promluvit, byl Fezler tichý a nenápadný nájemník a nikoho ničím nezaujmul až do toho dne, kdy se jednoduše nevrátil domů. Nábytek mu uložili nejprve do skladu a posléze rozprodali v dražbě. Úřednice v nájemní agentuře se zapřísahala, že po dobu pěti let po odstěhování nájemníka žádné z dokladů nevyhazují, ale Fezler byl podle všeho výjimka. Rosa se podívala zvenčí na činžák. Byla doba večeře. Lidé seděli doma a možná znali odpovědi na její otázky. Možná si na něco vzpomněli i ti, s nimiž už mluvila.

Rosina typická důkladnost přímo volala po dalším útoku na sousedy. Než to pro dnešek zabalí, bude jej muset ještě podniknout, to jí bylo jasné. Nechtělo se jí však zase zvonit u všech dveří, takže se procházela v houstnoucím soumraku před domem a snažila se přijít na další kroky.

Detaily, říkala si v duchu, když procházela na opačný konec ulice. Přemýšlej o tom člověku. Přemýšlej o Warrenu Fezlerovi. Minula malé lahůdkářství, když tu se zarazila.

Vzduch kolem krámku byl zahoustlý vůní čerstvě pečeného chleba, řezaných květin a ovoce. Jídlo! Podle získaného popisu vážil Fezler před svou podivuhodnou proměnou kolem sto dvaceti kilogramů. Středem jeho vesmíru muselo tedy být jídlo. A pokud ano, pak lahůdkářství pár vchodů od jeho bytu muselo představovat cosi jako jeho klub.

Rosa začala u pokladní a pozvolna se propracovávala přes všechny zaměstnance obchůdku. U čtvrtého tázaného, což byl stárnoucí muž za pultem s masnými výrobky, narazila na zlatou žílu.

“Jasně, že Warrena znám,” přitakal řezník.“Moc takhle milejch lidí člověk dneska v kšeftě nepotká. Zlatej kluk.

Moc toho nenamluvil, měl s tím problémy, to asi víte, ale rozdal by poslední košili z těla.”

“Ukázal se tady i poslední dobou?”

“Vlastně ne, to už bude pár měsíců. Nejspíš sem naposledy zaskočil během minulýho léta.”

Pár měsíců. Fezler zmizel z bytu před dvěma lety, ale do lahůdkářství docházel dál.

“Nemáte tušení, proč tady přestal nakupovat, nebo kde bych ho mohla najít?” zeptala se Rosa.

“To nemám, ale vsadil bych se, že to bude vědět paní Richardsonová. To je moc milá stará paní. Už špatně vidí a

moc toho nenachodí. Myslím, že na světě je sama jako kůl v plotě. Warren jí nosíval nákupy, aby ušetřila, má malou penzi. Když zmizel, musíme jí nákupy donášet a to vám řeknu, tři dolary za jednu tašku dokážou pořádně bolet.

Chudák babka.”

“A kruci!” řekla Rosa.

Za patnáct minut už zalévala čaj a poklízela v kuchyni Elsie Richardsonové. Stará panna, určitě nejmíň devadesátiletá,

žila

v

přecpaném

dvoupokojovém

suterénním bytečku se třemi kočkami, které vyhlížely stejně staře jako ona sama. Po napuchlých chodidlech a s oteklými kotníky se pohybovala jen s mučivou pomalostí a oči měla zesláblé natolik, že se zorientovala jen ve svém bytě. Podle všeho to však zatím zvládala a mozek měla jasný a fungující s překvapivou bystrostí.

“Jsem slečna, ne paní,” opravila Rose. “Pořád jsem čekala, že se provdám za muže, který bude chytřejší než já, ale nikdy jsem ho nepotkala, aspoň do té doby, než se objevil pan Fezler.

To jsem ráda, že pan Fezler je v pořádku,” pokračovala.

“Neukázal se tady už celé týdny.”

“Já ale nevím, jestli je v pořádku nebo ne, slečno Richardsonová. Pokouším se ho najít.”

“Dám si kapku citronu a cukr, moje milá. Citron je v dolní přihrádce ledničky, nalevo. Vím, kde je citron, to ano, ale kde je pan Fezler, to vám nepovím. Nikdy se o tom

nezmínil. Božínku, to je moc hodný člověk! Víte, jak jsme se seznámili? Upadla jsem, abyste věděla. Přímo před obchodem. Pomohl mi vstát a oprášil mi šaty. A to bylo naposledy, co jsem musela do toho obchodu jít. Šest dolarů týdně, považte! Tolik jsem díky němu ušetřila! A to už nemluvím o penězích, které mi dával. Snažila jsem se je odmítat, ale nechtěl o tom ani slyšet.”

“Opravdu to bude zlatý člověk,” souhlasila Rosa, které se před očima mihl otřesný obraz žen zemřelých na DIK.

“Slečno Richardsonová, nevíte, kam by mohl odejít, kdyby měl velké potíže? K přátelům nebo příbuzným?”

“Nevzpomínám si na… Ale počkejte. Má sestru.

Jmenuje se…Mary. Ne, kdepak, ne, Mary to nebude, spíš Martha. Moje sestra Martha, takhle o ní vždycky mluvil.

Kdo by řekl, že si to nebudu pamatovat? Moc se vám omlouvám.”

“Jste skvělá, slečno Richardsonová,” narovnala Rosa stařence na talířek sušenky. “Nevíte náhodou, jestli ta Martha byla taky Fezlerová?”

“Ne, to bohužel ne ” Náhle se stařenka rozzářila.

“Kalendář!” vykřikla.

“Co je s kalendářem?”

“Pan Fezler mi řekl, že je z firmy jeho sestry. Daroval mi ho, protože tam jsou hodně velké číslice. A taky mi ho sám zavěsil na zeď. Jenže já do něj stejně nikdy nekoukám.

Je tady uvnitř, moje drahá.”

Ukázala ke dveřím ložnice. Kalendář zavěšený na stěně měl na horní polovině fotografii platinové blondýnky s obrovitým poprsím. Na sobě měla přetěsnou kombinézu s ustřiženými nohavicemi a v ruce držela plechovku benzinu.

Na kalendáři se černal nápis:

FEZLEROVÁ OPRAVNA ČLUNŮ A AUTOMOBILŮ

majitelka MARTHA FEZLEROVÁ

Na kalendáři byla uvedena adresa firmy v Gloucesteru.

Rosa věděla, že jde o město vzdálené od Bostonu kolem třiceti kilometrů. Zapsala si adresu i telefonní číslo. Pak uklidila v ložnici jak jen to šlo, na rozloučenou Elsie Richardsonovou objala a věnovala jí dvacet dolarů, načež zamířila zpět do svého podnájmu. Pokud Martha Fezlerová svého bratra přímo neskrývá, zaručeně o něm bude vědět.

Rosa to cítila každým nervem.

Došla na nejbližší roh a mávnutím zastavila taxíka.

Zmocnila se jí rozjařená nálada. Co nevidět dospěje její kariéra epidemioložky ke konci, ale nejdřív musí uložit přízrak předchozího fiaska do hrobu.

“Ruth, tady je Matt. Promiňte, že vás takhle obtěžuju.”

“Ale to je v pořádku. Jak dopadla vaše schůzka s panem Mallonem?”

“Stahují žalobu.”

“Ale to je úžasné. Prostě úžasné! Blahopřeju!”

“Díky. Ruth, poslouchejte. Jsem teď v MCB a marně hledám Sarah. Neozvala se vám?”

“Ano. Volala chvilku předtím, než jsem odcházela, asi tak před hodinou. Nechala jsem vám vzkaz na stole.

Vzkazovala, že dnes večer neslouží. Prý se v nemocnici zdrží asi do šesti a pak pojede domů. Připadala mi rozrušená.”

“Podle toho, co jsem se tady dozvěděl, měla k tomu pádný důvod. Děkuju, Ruth, uvidíme se zítra. A taky dík, že jste mi poklidila kancelář.”

“Můžu vám pomoct ještě v něčem?”

“Ne. Přepnula jste telefon na záznamník?”

“To nezapomenu nikdy, pane Danielsi.”

“Já vím, já vím. Tak zítra nashledanou, Ruth.” Matt zavěsil sluchátko v telefonní budce a rozhlédl se po rušné vstupní hale nemocnice. Bylo půl sedmé a Sarah vzkázala, že z nemocnice odejde v šest. Ale její pořád ještě nové kolo stálo připoutané řetězem u zábradlí, na vyvolávání místním rozhlasem ani signál svého beeperu neodpovídala. Při zavolání do jejího bytu se ozýval pouze záznamník a na něm nebyl pro Matta žádný vzkaz.

Určitě došlo k nějaké vážné příhodě některého jejího pacienta. Víc se Mattovi nepodařilo zjistit, protože v MCB

se o podrobnostech nikdo moc nešířil. Sarah dokonce, jak se

k Mattovi doneslo, vyzvali, aby si povinně vzala dovolenou.

Glenn Paris, k němuž Matta odkázali, byl zaneprázdněn jakousi naléhavou schůzí. Mattovo rozrušení každým okamžikem sílilo. Nakonec se opět vydal za ředitelem nemocnice do Thayerovy budovy.

“Je mi líto, ale pan Paris má právě důležitý hovor,”

tvrdila Parisova usouzená sekretářka.

“Tak mu do toho vstupte. Řekněte mu, že je tu pan Daniels a že jde o naléhavou věc.”

“Ale…”

“Udělejte to, prosím, jinak půjdu dál bez ohlášení!”

Za necelou minutu už vcházel do Parisovy pracovny.

“Přece nemůžete ani ve snu věřit, že by provedla něco takového!” vykřikl Matt, když mu Paris stručně sdělil, co se seběhlo kolem Annalee Ettingerové. “Mallon a Graysonovi stáhli svou žalobu proti ní a to beze všech podmínek. Neříká vám to něco?”

“Poslyšte, já vím s jistotou jedině to, že tahle nemocnice si v uplynulých šesti měsících vysloužila mnohem víc negativní publicity, než v minulých šesti letech dohromady.

A ve všem je namočená právě vaše klientka. Museli jsme jí dát dovolenou, dokud se trochu neusadí ten rozvířený prach a dokud nezjistíme, co se vlastně seběhlo.”

“Copak vám to ještě není jasné? Někdo ji chce odrovnat!”

“Už kvůli Sarah doufám, že to je pravda. Mám ji rád, Danielsi, namouduši mám, ale za danné situace musíme jednat v zájmu celé nemocnice a všech našich pacientů.

Mezi naším personálem i ve správním výboru je spousta lidí, kteří ji považujou za nebezpečnou.”

“To je absolutní nesmysl.”

“Taky doufám. Ale v téhle chvíli nemůžu a ani nechci nic dělat.”

“Sarah poslední hodinu nereaguje na svůj beeper.

Nemáte tušení, kam se mohla ztratit?”

“To nemám.”

“Udělal jste chybu,” zavyčítal opět Matt.

“Jak už jsem řekl, byl bych jenom rád,” odvětil Paris.

To už Matt mířil ke dveřím. Opět překontroloval záznamník ve svém bytě i v kanceláři a na jejím záznamníku nechal další vzkaz. Pak zavolal do nemocniční ústředny, odkud se opět pokusili najít Sarah přes její beeper i hlášením na chodbách celé nemocnice.

“Povězte,” zeptal se Matt, “když nemůžete sehnat lékaře, kteří by měli být ve službě, jak obvykle postupujete?”

“To se moc často nestává,” poznamenala operátorka.

“Ale když ano?”

“Naše beepery lze aktivovat hlasově. Obvykle zjistíme, že když se lékař neozývá, má poškozený beeper a spí v lékařských pokojích, kde reproduktory nejsou, takže

nemůžou slyšet hlášení na chodbách. Pak použijeme přímé telefonní linky do pokojů.”

“A kde jsou ty pokoje? Nemůžete tam zavolat?”

“V Thayerově budově, čtvrté a páté patro. Těžko ale můžu obvolávat každý pokoj, je jich dvacet nebo pětadvacet.”

“Víte co,” navrhl Matt, “čistě jen pro jistotu každých pár minut vyvolávejte doktorku Baldwinovou beeperem a použijte hlasový vstup. Je to strašně moc důležité. V

případě, že se ozve, vám tady nechám svoje jméno. Za chvíli se vám ozvu. A děkuju. Děkuju mockrát.”

Šla se projít nebo usnula na lékařském pokoji, utěšoval se Matt, když spěchal do čtvrtého patra Thayerovy budovy.

Oboje vypadá dokonale pravděpodobně. Ty události ji vyvedly z míry. Spí nebo se prochází. Já na jejím místě bych jedno nebo druhé skutečně udělal. A ona asi taky.

Začal obcházet pokoje, Na každé dveře nejprve zaklepal a potom stiskl kliku. Malé pokoje byly většinou odemčené a prázdné. Dva sice byly zamčené, ale z obou se na jeho zaklepání ozval rozespalý hlas. Třetí byl rovněž obsazený, ale zamčený nebyl. Lékař spící uvnitř byl úplně oblečený a ležel tváří dolů na úzkém lůžku ve spánku tak hlubokém, že se po Mattově zaklepání ani nepohnul.

Tohle musí člověk dělat jedině z přesvědčení, pomyslel si Matt při pohledu na mladého vyčerpaného lékaře. Zavřel dveře až s nadbytečnou opatrností a zamířil k pátému pokoji.

Šesté či sedmé dveře byly zase na klíč. Matt zaklepal a čekal na odpověď, ale nedočkal se jí. Zaklepal znovu, tentokrát hlasitěji. Pouze představa vyčerpaného lékaře v nezamčeném pokoji mu zabránila, aby ty dveře rovnou nevykopl. Rozhodl se, že před dalším hrubším útokem ještě zkontroluje zbývající pokoje, ale právě když se chystal postoupit dál, zaslechl z pokoje ženský hlas: “Doktorka Baldwinová, doktorka Sarah Baldwinová!

Prosím, zavolejte na ústřednu. Doktorka Baldwinová, doktorka Sarah Baldwinová, volejte ústřednu, prosím!”

“Sarah!” zařval Matt a vší silou kopl do dubových dveří.

Rána třeskla chodbou jako výstřel z brokovnice. “Sarah!”

Matt ucouvl a zuřivě kopl chodidlem přímo doprostřed dveří. Dřevo prasklo. Druhým kopancem vytvořil tak velkou díru, že mohl nakouknout do zšeřelého pokoje. Tichá a nehybná Sarah ležela na lůžku a vedle ní stál stojan s kapačkou, z níž jí do žíly proudila tekutina. Matt protáhl otvorem ruku a odemkl zevnitř. Sarah byla teplá, ale skoro mrtvolně bílá a nedýchala.

Našel zavírací ventil na kapačce a uzavřel infuzi.

Zavolal Sarah jménem a zkusil jí na krku a zápěstí nahmatat pulz. Necítil nic. Zvrátil jí hlavu dozadu, dvěma prsty jí sevřel nos a několikrát jí prudce dechl do úst. Po třetím výdechu měl dojem, že se jí zachvěla brada. Znovu ji hlasitě oslovil a potom ji bezmyšlenkovitě vrazil prudký políček.

Zareagovala jediným chrčivým nádechem. Udeřil ji ještě jednou. Další nádech.

Přemáhaje děs, jaký ještě nikdy nepoznal, popadl Matt sluchátko a zavolal do ústředny.

“Našel jsem doktorku Baldwinovou,” vychrlil chvatně.

“Dostala srdeční záchvat. Páté patro Thayerovy budovy.

Mohla byste sem poslat lékaře, prosím?”

37.

Byla to noční můra v noční můře. V jisté přehluboké rovině svého vědomí se Sarah ze všech sil snažila tomu uvěřit, rozpomenout se, že jako děvče se pokaždé probudila v bezpečí vlastní postele. Ale teď se svými myšlenkami nezmohla nic a navíc byla absolutně bezmocná, pokud jde o její tělo, marně se pokoušela vykořenit bezmocnost, bolest a neutuchající děs. Stejně jako během nesčetných snů z raného mládí ji hrubé ruce neurvale povalily na záda a spoutaly.

Zmítala se ve snaze se osvobodit tak zoufale, až ji ruce a nohy rozedřené od provazů pálily, ale pouta držela jako ocelová.

Pak jí silné prsty vecpaly mezi zuby látkový roubík.

Zatlačila proti němu jazykem a zběsile házela hlavou ze strany na stranu. Roubík jí však vnikal do úst stále hlouběji, zarazil se jí až o měkké patro a začal ji dusit. Snažila se vtahovat vzduch do plic napuchlými a zúženými nosními dírkami. Její odpor začínal slábnout. Modlila se za bezvědomí nebo i smrt. Ale pořád jí zbývalo dost vzduchu, aby neomdlela, přesně tolik, aby se to utrpení prodlužovalo k nesnesení.

Prosím, nechte mě umřít! Nechte mě prostě usnout a zemřít.

“Sarah. Miláčku, slyšíš? Já jsem Matt. Zkus se zklidnit a poslouchej. Výborně, to už je lepší. Můžeš nechat oči zavřené, ale prosím tě, poslouchej. Sarah, máš dýchací přístroj. Nosem a ústy máš do krku zavedené trubice až do plic, aby ti pomohly s dýcháním. Kvůli tomu tě museli připoutat. Pokud mi rozumíš, stiskni mi ruku. Výborně.

Výborně. Teď se snaž zůstat v klidu, miláčku. Skočím říct ošetřovatelce, že se probouzíš.”

Sarah cítila, jak ji Matt mohutnou konejšivou rukou tiskne prsty a potom ji odtahuje. Ze všech sil se snažila rozlišit noční můru od noční můry. A postupně, kousek po kousku se rozpomněla.

Jak se jí vracelo vědomí i paměť, tak vzrůstala nepopsatelná bolest od zavedené endotracheální dýchací trubice a hrůzný pocit nedostatku kyslíku. Slyšela, jak se dýchací přístroj vzpíná a bojuje s jejími pokusy o vlastní nadechnutí. Bylo jasné, že jde spíš o automat než o pomocníka. Měl dýchat místo ní a ne s ní.

Zpomal, prosila sama sebe. Nevzdoruj mu. Vzpomeň si, co radíváš pacientům na dýchacím přístroji. Hezky klidně.

Chyť ten rytmus. Zklidni se a drž se ho. Medituj. Najdi labuť. Najdi svoji duši. Najdi ji a dívej se, jak vzlétá.

“Sarah, slyšíte mě? Sarah, otevřte oči! Tady je Alma, Alma Youngová. Tak, to je ono.”

Sarah zamžikala, aby zahnala rozmazaný obraz a bolest z náhlého světla. Sestra z JIP pro soukromé pacienty na ni ustaraně shlížela.

“Na normální JIP měli plno,” vysvětlovala. “Ale my jsme vás stejně chtěli tady a doktor Blankenship řekl, že to je v pořádku. Jedna sestra mi zavolala co se vám stalo, a já si vás vzala na starost. Pochopila jste všechno? Fajn. Teď vám povolím popruhy na zápěstí. Prosím vás, nesahejte na trubici. Rozuměla jste? Výborně.”

Sarah trpělivé vyčkávala, až se široký kožený popruh uvolní a zmizí. Třeskutá bolest hlavy začínala ustupovat.

Byla teď už plně při vědomí a rychle začala získávat sebekontrolu. Někdo se ji pokusil zavraždit! Někdo jí do zátylku vbodl injekci s bleskově účinkující a neuvěřitelně silnou drogou. A teď je napojená na dýchací přístroj.

Všichni ti učení psychologové a psychiatři se mýlili. Ten stále se vracející děsivý sen, který ji kdysi tolik sužoval a bezmála jí rozvrátil život, nebyl překroucenou vzpomínkou na hrůznou událost ukrytou v její minulosti, byl spíše proroctvím, jak správně naznačil lidový léčitel Louise Hana.

Tohle byl ten zápas, na který se vracející se sny připravovaly. Tohle byla její osudová bitva. A ona přežila poprvé v čínské čtvrti a nyní tady, na JIP. Vycvičená těmi hroznými nočními můrami se i nadále chystala vzdorovat všemu zlu, jež se ji snažilo rozdrtit.

Všechno má svůj čas a svůj účel.

Sarah několikrát zaťala pěst, aby v ruce urychlila krevní oběh, a potom si ukázala na endotracheální trubici.

“Já vím, já vím,” přikývla Alma. “Jakmile dostaneme z laboratoře výsledky krevních testů, zavolám anesteziologa a pana doktora Blankenshipa a uvidíme, jestli tu trubici bude možné vyndat. Cítíte se dobře? Tak to je výborné. Přepnula jsem vám ventilátor na pomocný běh, takže teď můžete dýchat v rytmu, jaký si určíte sama. Opravdu se vám nedělá špatně? Sarah, chtěla bych vám říct jen tolik, že ať už se kolem vás děje cokoliv, za čas to pomine, pokud to vy sama dovolíte. Neexistuje nutnost dělat všechno, co považujete za svou povinnost. Ale o tom si můžeme popovídat později.

Jsem moc ráda, že jste v pořádku.”

Přišel laborant a nabral Sarah vzorek krve z žíly na předloktí. Během následující nekonečné půlhodiny u ní seděl Matt, dělal všechno možné, aby ji uklidnil a ukonejšil, a zasvěcoval ji do událostí souvisejících s jejím současným stavem.

“V kapačce byl morfin,” vysvětloval. “Na podlaze se povalovaly prázdné ampulky. Doktor Blankenship prohlásil, že jsme tě našli v poslední chvíli. S týmem lékařů jsi spolupracovala až obdivuhodně. Ve skutečnosti jsi byla skoro celou noc při vědomí, ale sestry ti píchaly sedativum, aby tě udržely na dýchacím přístroji. Dřevěná krabička s akupunkturními jehlami, o kterých jsi tvrdila, že byly ukradeny, ležela v pokoji na podlaze spolu s neotevřenou

ampulkou chřestýšího jedu a načmáranou nepodepsanou poznámkou na prázdném lékařském předpisu, na které stálo jen tohle: Omlouvám se. Dveře do pokoje byly zamčené vevnitř. Momentálně jsem jediný člověk v celé nemocnici, který nevěří, žes nechtěla spáchat sebevraždu. Mám pravdu, viď?”

Sarah mu stiskla ruku a přikývla tak horlivě, jak jen za daných okolností dokázala.

“Mně to bylo jasné od začátku,” šeptal Matt. “Uběhly totiž už nejmíň tři čtyři měsíce od té doby, kdy se některá z mých milenek naposledy pokusila sáhnout si na život.

Stiskni mi ruku, pokud ti to připadá legrační. Aha, chápu.

Poslyš, s tím ayurvédským práškovým kšeftem se dějou nějaké nekalosti a mezi podstatné důkazy patří i to, že Mallon Graysonům doporučí, aby žalobu na tebe stáhli, ne nepůjde o vyrovnání, ale odstoupení od žaloby. Všechny podrobnosti ti povím později.

Rosa ti už řekla, že zjistili, kdo ten virus vyvinul, je to tak? Ten koktavý chlápek. Ale jeho jméno neřekla tobě ani nikomu jinému. A teď si představ, že mi tvrdila, že objevila místo, kde se skrývá. Snažila se ti telefonovat domů i do nemocnice, aby si s tebou domluvila schůzku. Nakonec jí jedna ošetřovatelka prozradila, co se s tebou děje, a Rosa se sem v jedenáct večer přiřítila. Ukázala se pak znovu kolem druhé po půlnoci. Opravdu jí na tobě záleží. Moc bych se divil, kdyby se vyspala víc než já. Sice pořád tají, kde ten

vynálezce viru bydlí, ale chce tam dneska zajet a vyhledat ho. Eli bez vyptávání zařídil, aby si mohla na celý den vypůjčit auto z nemocnice. Hele, teď se drž, kamarádko.

Míří sem Alma a s ní anesteziolog.”

Zpráva z laboratoře byla skvělá. Obsah plynů v krvi Sarah, její pH, kyslík a hladina kysličníku uhličitého byly natolik blízké normálu, že se už mohla obejít bez pomoci dýchacího přístroje. Zážitek z vytahování trubic z plic by si Sarah už v životě nechtěla zopakovat. Prskala, dusila se a křečovitě kašlala.

Ale opět tu byl Matt, přidržoval ji při záchvatu kašle, hladil ji po paži a dokonce ji líbal na čelo.

“Dávej si pozor, ať tě nevyloučí z právnické komory,”

zasípala, když kašel konečně pominul.

“Už jsem ti přece řekl, že stáhli žalobu. Teď už nejsem tvým právním zástupcem, ale veřejně přiznávaným partnerem. Už jsem si najal auto s megafonem, abych odpoledne mohl křižovat celým Bostonem a vyřvávat do ulic, že tě miluju a že té špinavosti přijdeme na kloub.”

“Já tě taky miluju, Matte, doopravdy. Hele, kolik je vlastně hodin?”

“Šest. Něco po celé.”

“Proboha, dvanáct hodin života a takhle je promarnit!”

“Mohla jsi přijít o celý život,” připomněl jí Matt.

Její odpověď přerušil zvuk zdvořilého odkašlání. U

nohou postele stál pomuchlaný šedivějící muž s červenou

vázankou. V jedné ruce držel otevřenou Saražinu pacientskou kartu a jukal do ní skrze drátěné brejličky.

Přestože se s ním v životě nepotkala, uhodla Sarah jeho specializaci ještě dřív, než se jí stačil představit.

“Jsem doktor Goldsmidt,” pravil lékař, “a jsem psychiatr. Pane, pokud nás na pár minut omluvíte.”

“To je Matt Daniels,” vyhrkla Sarah chvatně. “Je to můj můj právní zástupce.”

Goldsmith chvíli Matta pozoroval.

“V tom případě byste možná zůstat mohl,” souhlasil posléze. “Tedy, pokud vy sám nemáte námitky.”

“Prosím,” zachraptěla Sarah.

“Výborně. Dobře vím, že jste hodně zkusila a že vás právě odpojili od dýchacího přístroje. Budu tedy maximálně stručný.” Přejel si jazykem přes tenké namodralé rty.

“Povězte mi, paní doktorko, pokusila jste se před včerejším večerem už někdy o sebevraždu?”

Sarah blýsklo v očích. Ohlédla se po Mattovi, ale ten na ni kývl, ať zachová klid.

“Odpověď zní ne. Ale já si nechtěla ublížit ani včera večer, pane doktore. Někdo se mě pokusil zabít a naaranžoval to jako sebevraždu.”

“Chápu,” přikývl doktor Goldsmidt a načmáral něco do karty. “Jak ale vysvětlíte, že dveře byly zamčené zevnitř?”

“Někdo musel mít klíč.”

“Možná ano, ale podle toho, co jsem se dozvěděl, nemají klíče k těmto pokojům dokonce ani uklízečky a správce budovy.”

“Já se ale o sebevraždu nepokusila.”

“Paní doktorko, já se vám snažím pomoct.”

“Tak mě nechte jít domů.”

“Sama víte, že to nejde.”

“Proč?” zeptal se Matt.

“Doktor Blankenship mi předal případ doktorky Baldwinové, protože v naší nemocnici je taková praxe, že každý neúspěšný sebevrah musí být vyšetřen na psychiatrii.

Momentální diagnóza paní doktorky zní” nakoukl do karty “předávkování narkotiky, pokus o sebevraždu”. Mám právo i povinnost hospitalizovat tuto pacientku na uzavřeném oddělení psychiatrie, dokud nedojdu k závěru, že nepředstavuje nebezpečí pro sebe ani pro jiné. Jako právník jistě dokážete pochopit význam tohoto opatření.”

“To ano, to dokážu,” přisvědčil Matt.

V duchu si představil všechny akce, které na dnešek plánuje, aby osvětlil vazby mezi Peterem Ettingerem, McGrathovou nadací a nemocnicí MCB. Jaký bezpečnější úkryt by se dal pro Sarah vymyslet, než uzavřené a přísně střežené nemocniční oddělení?

“Sarah,” pravil tiše, “myslím, že by ses měla řídit doporučením pana doktora. Alespoň prozatím.”

Pokud psychiatr jeho podporu ocenil, nebylo to na jeho tváři plné napětí vůbec znát. Právě se chystal promluvit, když se za ním objevil Eli Blankenship.

“Díky, žes přišel tak rychle, Mele,” řekl. “Cítíte se už dobře, Sarah?”

“Každou vteřinou je mi trochu líp. Pane doktore, prosím vás, vysvětlete panu doktoru Goldsmidtovi, že nejsem blázen a že jsem se nepokoušela o sebevraždu!”

“Nikdo netvrdí, že jste blázen.”

“Proboha, někdo mi vpíchl injekci nějaké drogy do zátylku a pokusil se všechno naaranžovat jako sebevraždu!”

Blankenship jí tužkovou baterkou prohlédl zátylek a potřásl hlavou. “Nic.”

“Ta jehla byla hodně tenká, devětadvacítka nebo ještě tenčí. Jestli to je nutné, tak mi klidně oholte hlavu!” zoufala si Sarah. “Určitě ten vpich najdete.”

“Ale Sarah, prosím vás. Mějte s námi trpělivost a nechte nás dělat naši práci. Alma nám oznámila, že plíce máte čisté a celkově že jste stabilizovaná. Za hodinu či dvě, až budeme mít jistotu, že pominulo nebezpečí spazmatického uzavření larynxu, bych vás chtěl dát přesunout pod dozor pana doktora Goldsmidta. Jakmile vypukne dnešní operační program, budou mít tady nedostatek lůžek.”

“Kam mě posíláte?”

“Jediné oddělení, kam vás můžeme za daných okolností přeložit, je šestka.”

“Matte, prosím tě! To je oddělení pod zámkem. Nedovol jim to!”

“Sarah, bude to přece jen dočasně. A kdybys měla být kdekoliv jinde, měl bych o tebe po dnešní noci strach.

Musím zařídit spoustu věcí a obejít hromadu lidí kvůli vyjasnění té dietní záhady. Dneska tam vydržíš a potom uvidíme, co se dá dělat.”

“Říkám vám, že někde pod vlasy mám viditelný vpich po injekční jehle od člověka, který se mě pokusil zavraždit!”

“Ale prosím vás, paní doktorko,” konejšil ji Goldsmidt.

“Je mi líto, že nesnášíte psychiatry či že nedůvěřujete speciálně mně. Ale já vám chci vážně pomoct. Jenže máme půl sedmé ráno a mě čeká plná ambulance pacientů a vizita.

Nesnažte se mi moji povinnost komplikovat víc, než je nutné.”

“Sarah, dejte si říct,” domlouval jí Blankenship. “Něco mi napovídá, že máte všech pět pohromadě a že nám říkáte pravdu. Ale my s tím teď nemůžeme dělat vůbec nic. Víte, co vám slíbím? Po čtyřiadvaceti hodinách pozorování udělám první poslední, abych doktora Goldsmidta a jeho personál přesvědčil, že by vás měli pustit domů. Máte moje slovo.”

Sarah chvíli pozorovala neústupný výraz na tvářích trojice mužů a pak váhavě s přeložením souhlasila. Psychiatr jí zapsal do karty kratičkou poznámku a slíbil, že při své

nejbližší přestávce se za ní skočí podívat. Jeden ze stážistů na psychiatrii s ní zatím sepíše rodinnou i osobní anamnézu.

“Už se nemůžu dočkat,” poznamenala Sarah.

Žlutá umělohmotná páska, která policejně zapečetila přístup do pokoje pět set dvanáct v pátém patře Thayerovy budovy se velice podobala pečeti na Kwong TianWenově krámku. Dveře s roztříštěným středovým panelem byly zavřené. Matt se přesvědčil, že ho nikdo nesleduje, načež uvolnil pásku a vklouzl dovnitř. Stojan s kapačkou tu ještě stál, ale láhev s drogou a Saražina dřevěná skříňka s jehlami zmizely. Nebyl tu ani náznak toho, že by v místnosti někdo snímal otisky prstů. Nebyla tu žádná skříň, žádný vhodný úkryt, snad jedině pod postelí. Někdo si ale našel způsob, jak odtud odejít a zamknout za sebou dveře.

Matt prozkoumal zámek, který vypadal přesně jako všechny ostatní. Ať už byl pachatelem kdokoli, jistě mohl jít za zámečníkem a nechat si klíč vyrobit. Ovšem vrah by určitě takové nežádoucí svědectví neriskoval.

Matt přistoupil k jediné stěně s okny. Dvě starodávná dvoukřídlová okna byla nánosem špíny nastřádané za měsíce a možná i léta doslova matná. Bylo jimi vidět na protější budovu vzdálenou tak třicet čtyřicet metrů. Otvory po šroubech prozrazovaly, že okenní rámy měly kdysi petlice. Jejich náhrada zřejmě na seznamu nutných

nemocničních oprav patřila mezi body s téměř nulovou naléhavostí. Pět pater nad zemí nebylo nutno zajišťovat bezpečnost i zvenčí. A pak se Matt podíval dolů.

Ani ne tři čtvrti metru pod okenní římsou běžela po celé délce budovy otřískaná břidlicová střecha jakési terasy ve čtvrtém patře. Nepatrný sklon střechy nemohl pohyb po ní nijak ztěžovat. Matt otevřel okno a opatrně se na ni postavil.

Přiměl se nehledět dolů a pomalu postupoval podél zdi, nakukoval postupně do všech pokojů v pátém patře, až narazil na jeden prázdný. Okno stejně jako v pokoji pět set dvanáct nemělo petlice. Za okamžik už zase stál na opuštěné chodbě.

“Tak tím nám padá jedna záhada,” zabručel.

Předpokládal, že jeho objev spolu se Saražinými protesty postačí, aby si vynutili její propuštění. Ovšem Matt si nejlíp uvědomoval, že je v jejím zájmu strávit alespoň den někde v bezpečí. Dnešek nebyl rozhodně dnem, kdy si chtěl dělat kvůli ní těžkou hlavu. Ještě pořád mu zbývalo vyřešit pár záhad kolem ayurvédského bylinného odtučňovacího prášku. Ale alespoň už znal otázky, na které je zapotřebí hledat odpovědi. A navíc měl Matt i krátký seznam lidí, kteří mu podle jeho přesvědčení pomohou doplnit prázdná místa a v jejich čele stál hlavní účetní MCB Colin Smith.

Matt zavřel dveře za žlutou páskou a rozběhl se chodbou ke schodišti.

38.

“Sarah, víš jistě, že se před tebou Paris zmiňoval o McGrathově nadaci?” vyptával se Matt.

“Stoprocentně. O možném příspěvku od nadace ví už rok, možná déle. Sám mi to řekl. Tvrdil, že na ty peníze spoléhá, protože s nimi se MCB vyhrabe ze srabu. Vlastně mám dojem, že o tom přede mnou mluvil i Colin Smith.

Pokud měla přijít na konto nemocnice tak veliká částka, není divu, že o tom ví i hlavní účetní. Možná jsou do toho s Parisem nějak zapletení. Možná zatím jen čekají, než dostane nemocnice svůj podíl, a tak kalí vodu, aby jim to na poslední chvíli někdo nepokazil.”

“Však se ho zeptám. Na mém seznamu je číslo jedna.”

“Matte, prosím tě, nech si něco vysvětlit. Jsem v pořádku a dokážu se o sebe postarat. Nechci se nechat zavřít v té cvokárně a navíc v tom podrazu je Peter namočený až po ty svoje spravedlivým pohoršením rozpálené uši a já bych ho ráda pomáhala nachytat.”

Bylo téměř půl desáté ráno. Sarah právě upozornili, že ošetřovatel v doprovodu člena ochranky jsou na cestě z psychiatrie, aby ji převezli z JIP na uzavřené oddělení na šestce.

“Sarah, mně je jasné, že se ti to nezamlouvá,” přikývl Matt, “ale uznej popravdě, že máš za sebou peklo. Před pár hodinami jsi ještě byla na dýchacím přístroji a takhle unavenou jsem tě ještě neviděl. Pokud nepůjdeš na psychiatrii dobrovolně, dostane tě tam Goldsmidt soudním příkazem. Dokud věří, že ses chtěla zabít, vlastně ani jinou možnost nemá. A navíc bychom neměli zapomínat ještě na jednu věc. Protože oba víme, že ses o sebevraždu nepokoušela, měli bychom mít rovněž na paměti, že se tu pohybuje někdo, kdo se tě snaží zabít.”

“Dovolím si opravu,” namítla Sarah pořád ještě ochraptěle, “někdo se snaží vyvolat dojem, že jsem se chtěla zabít sama. Jedině kvůli tomu podal Annalee ten hadí jed.

Copak to pořád nechápeš? Muselo to vypadat jako sebevražda z pocitu viny nad ostatními případy DIK i nad pokusem udělat další případ i z Annalee. Kdybych byla zavražděná, vypovídalo by to totiž o pravém opaku. Šlápli jsme někomu přímo na kuří oko. Možná Peterovi, možná Glennovi, možná tomu doktoru Singhovi. A možná se v tom vezou všichni dohromady. Těžko říct, ale dostali jsme se k pravdě na dosah ruky. Pokus odstranit mne byl velice zoufalý počin. Musíme se dostat k jádru věci dřív, než dojde k opakování útoku, ať už je za tím kdokoliv. Mohla bych ti být hodně platná, Matte, namouduši mohla.”

“To já vím, ale pochop, prosím tě, že já nemohu nic dělat. Představa, žes zamknutá na uzavřeném oddělení

psychiatrie, se mi hnusí stejně jako tobě, ale pro jeden den se s tím musíme vyrovnat. I kdyby se nám podařilo vybojovat ti propuštění, což stejně nemůžeme, děsil bych se k smrti každé vteřiny, po kterou bychom nebyli spolu. Než jsem ti zajel do tvého bytu pro věci, mluvil jsem ještě s Elim a s Rosou. Všichni budem dřít jako šílenci, jen abychom zjistili, kdo všechno za tím stojí. A právě dnes toho musíme zvládnout zatraceně moc. Vydrž to jeden jediný den.

Slibuju, že pak udělám všechno potřebné, abych tě odtamtud vysvobodil.”

Krátké setkání s Blankenshipem bylo přínosné. Matt se mu svěřil s podrobnostmi své schůzky s Jeremy Mallonem i s Mallonovým přesvědčením, že Peter Ettinger a Glenn Paris jsou navzájem nějak propojeni prostřednictvím McGrathovy nadace a bylinného odtučňovacího prášku.

Blankenship věděl, že McGrathova nadace měla základnu v New Yorku a že představitelé této dobročinné organizace se poprvé s Glennem Parisem a Colinem Smithem zkontaktovali asi před čtyřmi či pěti lety. On sám však nikdy neviděl žádost, kterou Paris nadaci zaslal, ani podmínky poskytnutí dotace. Věděl jen to, že jde o miliony dolarů. Nabídl se, že si vyhledání sídla nadace a kontakt s ní vezme na starost. Navíc obstaral auto, jež předtím slíbil Rose.

Epidemioložka, která jako vždy hrála s pečlivě skrývanými kartami, se o cíli své cesty téměř nezmínila a

dokonce ani o člověku, kterého hledá. Poznamenala pouze, že si není jeho přítomností na zjištěné adrese vůbec jistá.

Podle dohodnuté strategie měl Matt promluvit s Colinem Smithem, potom s Peterem Ettingerem a nakonec s Glennem

Parisem.

Blankenshipovi

se

zdálo

nejpravděpodobnější, že promluví Smith. Pokud ano, mohou pak s oběma zbývajícími hrát přesilovku. A jak dodal Matt, pokud to nebude fungovat, pořád tu ještě zbývá starý dobrý plán B spontánní čelní útok.

“Doprovod je tady,” ohlásila sestra.

Matt zatáhl závěsy a počkal, až se Sarah převlékne do džin a trička, které jí donesl z domova.

“Tak fajn, víc připravená už těžko budu,” povzdechla si.

Člen nemocniční ochranky si udržoval uctivý či rozpačitý odstup, zatímco zřízenec z psychiatrie přistrčil k posteli pojízdné křeslo.

“Návštěvní hodiny na šestce jsou od šesti do osmi večer,” řekl ještě Matt, “přeptal jsem se na to.”

“Cože? Jen dvě hodiny?”

Matt vzal její ruku do dlaní.

“My starší a zkušenější stihnem za dvě hodiny tolik, co mladí za několik dní,” usmál se. “Budeš statečná, platí?”

Sarah neochotně sklouzla z postele a posadila se do kolečkového křesla.

“Hele, se mnou si těžkou hlavu nedělej,” mávla rukou.

“Já to zvládnu, pokud mě tam nenecháš déle než jeden den.

A navíc kuchyně na psychiatrii je svými lahůdkami světoznámá. Jenže magoři to holt neocení, no.” Ukázala na dveře. “Tak vzhůru domů, Jeevesi.”

Uzavřené oddělení známé jako šestka bylo čerstvě vymalované a vybavené novým nábytkem. Pokoje byly dvoupokojové. Výjimku představovala místnost vedle sesterny, která neměla žádný nábytek, jen holé matrace na zemi i po stěnách, takže doslova šlo o vypolštářovanou celu.

Sarah si teprve po dvou hodinách pobytu na oddělení povšimla, že na oknech je hustá síť a dveře pokojů že nemají vnitřní kliku.

Až na kratičkou vstupní prohlídku provedenou mladým stážistou za pomoci stetoskopu, tužkové baterky a oftalmoskopu, jako by se mladík bál dotknout jakékoliv části jejího těla holýma rukama, ji nechali v podstatě na pokoji. Druhé lůžko v pokoji bylo momentálně neobsazené.

Chvíli ležela v posteli a pokoušela se o čtení odborného časopisu. Zjistila, že to nezvládá, takže se pustila do detektivky Sue Graftonové, ale když se nedokázala soustředit ani na časopis pro ženy, vyloudala se na chodbu a připojila se ke skupince osmi či devíti lidí čekajících pod oknem.

“Hej, všichni se za patnáct minut dostaví na skupinu!”

křikla jedna žena zpěvavě a zvesela. “Přímo tady v hale.

Nařízení shora!”

Sarah se roztržitě zadívala z okna. Odtud bylo vidět na nádvoří MCB. Podzimní slunce linoucí se sklem se zdálo horké jako rozžhavená pec. V dálce, na opačném konci travnatého obdélníku stavěli dělníci konstrukci pro tribunu kolem deseti řad sedadel vysokou, s pódiem nahoře. Po obou stranách připevňovali na stožáry reproduktory. Sarah si nad tou horečnou aktivitou lámala hlavu až do chvíle, kdy se podívala na opačný konec nádvoří. Chiltonova budova byla rovněž místem pilné práce spousty lidí.

Je pátek, osmadvacátého, uvědomila si náhle.

Demoliční den minus jedna. Ta obrovitá cihlová stvůra tu stála po celou dobu Saražina působení v MCB nezměněná, jen tráva kolem ní byla o poznání hůř udržovaná než u jiných budov. Chiltonova budova byla obkroužena dvěma soustřednými kruhy z dřevěných koz natřených výrazně modrou barvou. Přes blízké garáže byly napnuty obrovské celtové plachty na ochranu před prachem. Skupinka mužů v lesklých ocelových přilbách se vzrušeně dohadovala a mávala pažemi pod budovou odsouzenou k zániku, většina ostatních pracovníků však očividně balila své nářadí. Sarah by ráda věděla, jestli se na zítřejší slavnosti také ukážou nějací hodnostáři z McGrathovy nadace. Právě v tom okamžiku si povšimla bílé dodávky, která se pomalu rozjížděla směrem od vystěhované budovy. Protáhla se mezerou v bariéře a zamířila ven z areálu. Jasně červená písmena na boku vozidla byla zřetelně k přečtení: Huron

Pharmaceuticals. Nápis se v menším provedení opakoval i na zadních dveřích dodávky.

To jméno jí bylo nějak povědomé, ale proč?

“Takže skupina, platí pro všechny!” oznamoval znovu zpěvavý hlas. “Nařízení shora, žádné výmluvy. Jdeme.”

Huron Pharmaceuticals, přemítala Sarah, když si vybírala co nejzastrčenější židli. Kde se s tím názvem kčertu už setkala? Kde?

“Tak výborně,” oslovila řečnice asi dvacítku pacientů z uzavřeného oddělení. “Dneska tu máme dva nové pacienty, takže bychom se měli všichni představit křestním jménem.

Já jsem Cecily a pracuju jako jeden z psychoterapeutů tady na šestce.”

“Marvin,” představil se utahaný černoch po jejím boku.

“Lynn.”

“Já jsem Nancy. Opovaž se mi říkat Nan.”

“Pete.”

Peter! Další jména už Sarah neslyšela a když na ni přišla řada, představila se až po vybídnutí. Najednou se totiž rozpomněla, proč jí nápis Huron Pharmaceuticals připadal tak známý.

“Ty naše jsou standardní, Státním ústavem léčiv testované multivitaminy, které pro nás vyrábí firma Huron Pharmaceuticals. “

Ta slova pronesl Peter Ettinger při svém předběžném výslechu, tím si byla Sarah stoprocentně jistá. V duchu je

teď zaslechla pronesená Peterovým hlasem a vybavila si chytrácký výraz, s nímž je vyslovil. Nejprve McGrathova nadace a teď zase Huron Pharmaceuticals! Dvě přímé vazby mezi Peterem Ettingerem, odtučňovací bylinnou dietou a nemocnicí MCB.

Pouhá shoda?

Sarah zaťala křečovitě pěsti položené do klína.

To teda ani náhodou! pomyslela si zuřivě.

“Nevadí, Sarah,” říkala právě Cecily. “Pokud se nechceš dneska zapojit, všichni to pochopíme. Ale musím tě rovněž upozornit, že na lhostejnost během skupiny se nedíváme zrovna vlídně.”

39.

Blížilo se poledne. Doprava na výpadovce směřující z města na jih byla řídká. Matt však přesto nezapomínal na mstivé sklony bostonských řidičů a obezřetně se držel ve středním pruhu, aby nikoho neurazil. Sekretářka Colina Smitha ohlásila, že její šéf stráví zbytek dne mimo nemocnici. Jako nadšený námořník pobývá každé páteční odpoledne od poloviny května do začátku listopadu na své jachtě. Dodala však, že opustil svou kancelář před necelými dvaceti minutami. Pokud mu Matt chce něco opravdu důležitého, může mu zkusit zavolat do bostonského jachtařského klubu.

Místo telefonátu se Matt rozhodl pro neohlášenou návštěvu v docích. Cestu znal, několikrát tam zavítal během své baseballové kariéry. Colin Smith mu připadal jako člověk, kterého různá překvapení můžou pěkně vyvést z míry.

Před návštěvou u Smithe se Matt zastavil v pracovně Eliho Blankenshipa. Šéflékař se pomocí telefonických informací

pokoušel

vypátrat

newyorskou

adresu

McGreathovy nadace. Vůbec je nepřekvapilo, když taková v telefonním seznamu vůbec nebyla. Nadace byla podle všeho založena už před lety s jediným cílem, připravit cestu k

využití obrovských zisků z prodeje bylinného odtučňovacího prášku. Ať už celou operaci chystal kdokoliv, ukázal vynikající prozíravost a navíc dokonalou znalost americké maniakální touhy po štíhlosti dosažené bez jakýchkoli obětí, takže účinná odtučňovací bylinná dieta, která takhle fungovala, měla neuvěřitelné obchodní úspěchy a jevila se jako nevyčerpatelný zlatý důl.

Podle Mattova názoru tu dietu vyzkoušel, možná dokonce nejprve vyvinul, ten záhadný indický ayurvédský lékař Pramod Singh. Před čtyřmi a půl lety prostředek s úspěchem otestoval nejméně na třech pacientkách, byla to Alethea Worthingtonová, Constanza Hidalgová a Lisa Summerová. Určitě ale existovaly další testované subjekty, jež ovšem naštěstí neotěhotněly a nerodily.

Singh se posléze spojil s Peterem Ettingerem a poté s reklamní agenturou, která měla možnosti reklamních televizních šotů v malíčku. Sám král Midas nemohl odvést dokonalejší a bezchybnější práci při přeměně bylinek a lidského tuku na zlato. Část zisků z prodeje přípravku si nyní razila cestu do nemocnice, další část peněz pomáhala vybudovat Xanadu a Ettingerovu říši holistické medicíny.

Ale co zbytek?

Podle špehů Jeremy Mallonea ty sumy proudící do Xanadu a do Medical Center of Boston představují stále jen pouhé zlomky celkového objemu skutečného zisku. Bylo

docela dobře možné, že Colin Smith do všeho také nevidí, ale musel vědět alespoň něco.

Bostonský jachtařský klub, který pro jachtaře sloužil už po desetiletí, působil v sešlé třípatrové hrázděné budově.

Byla snadno viditelná od dálnice i z přístavu, ale přístup k ní byl složitější než do středověkého hradu. Od staré budovy se vějířovitě rozbíhala síť doků jako paprsky kola žebřiňáku.

Během léta se tu nedalo najít neobsazené kotviště ani pro jednu loď. Dokonce i takhle na sklonku sezóny byla hladina přímo pokryta slušným množstvím menších plavidel.

Vyštěrkované parkoviště vedle klubu, obehnané plotem, hlídal vrátný v budce. Matt strčil hlídači deset dolarů, výměnou za možnost vstoupit do klubovní budovy neohlášeně a příjemně tak překvapit Colina Smitha, kamaráda ze studií.

Podle hlídačovy rady zaparkoval Matt těsně za domem a sešel po kameny vydlážděném svahu do doků. Loď Colina Smitha, nazvaná The Red Ink, ležela na nejvzdálenějším konci jednoho z paprsků. Je to deset metrů dlouhá a nachově rudá plachetnička, prozradil vrátný. Nejhezčí loď v celém klubu. Smith rovnal provazy na přídi a byl očividně sám. Při pohledu na Matta nedal znát sebemenší potěšení.

“Ale, Daniels,” poznamenal, otřel si ruce do plátěných kalhot a podezíravě si Matta změřil. “Co vás sem přivádí?”

“Obchod,” odvětil Matt stručně.

“Se mnou?”

“Vadilo by vám moc, kdybychom si na pár minut sedli?”

“Ale ne déle.” Kývnutím Matta pobídl, ať se posadí. “Po mnoha týdnech máme zase slušné počasí. Už takhle jsem se zpozdil a rád bych vyrazil.”

“Dokážete s ní plachtit sám?”

“Klidně i poslepu.”

“To vás tedy obdivuju. Ale poslyšte, Coline, četl jste ranní noviny?”

“Myslíte ten nález těla Andrewa Truscotta?”

“Myslím tím to, co z něj zbylo.”

“Co to má se mnou společného?”

“Možná hodně. Sarah Baldwinová a já jsme pořád tvrdili, že Truscott byl zavražděn, ale nikdo nám to nevěřil.

Teď nám to věřit budou. Od okamžiku, kdy Willis Grayson podal na Sarah žalobu, si někdo dává zatraceně záležet na tom, aby vina za ty případy DIK spadla výhradně na ni.

Truscotta zavraždili, protože se snažil dokázat, že jde o spiknutí. Včera večer se někdo pokusil zavraždit přímo ji a naaranžovat to jako sebevraždu. Mám-li být upřímný, Coline, pak v tom máte prsty i vy.”

“Vy jste se zbláznil!”

“Podle mě jste to buď udělal vy, nebo alespoň víte, kdo to má na svědomí.”

Smith vstal a začal povolovat jedno lano.

“Běžte se dát vyšetřit,” odpověděl.

“Coline, co víte o McGrathově nadaci? Proč posílá peníze vaší nemocnici ve shodných termínech jako posílá finanční podporu projektu Petera Ettingera? Kdo s tím začal? Kdo je ten, který na tom bohatne nejvíc?”

Účetní dokončil uvolňování jednoho lana a pustil se do druhého. Matt hledal v jeho tváři hněv, ale spatřil jen strach a zmatek, což jen těžko byly pocity člověka provinilého podílnictvím na vraždě.

“Já teď vyjíždím na moře, Danielsi,” řekl Smith. “Pokud mě chcete z něčeho obvinit, měl byste si raději promluvit s policií nebo s právníkem, ale se mnou radši ne.”

Do prdele, už zase plán B. Matt si povzdechl. Chytil Smitha za přední díl košile a s trhnutím ho postavil. Strach v mužových očích ještě zesílil.

“A teď budete poslouchat a radím vám, abyste poslouchal zatraceně dobře,” procedil Matt skrze zaťaté zuby. Vytahoval menšího muže do výšky, dokud nezačal ztrácet oporu pod chodidly. “Ten podělanej prášek, na kterém každý tolik hrabe, zabíjí lidi! Vraždí! Mladé ženy a děti a bůhví koho ještě! Vy sám to třeba nevíte, ale ti vaši spojenci ano! A ti kašlou na to, jestli lidi umírají nebo ne, dokud se jim hrnou prachy. Rozuměl jste?”

Smithova tvář zbledla jako křída. “Pusťte mě,” zasípal.

Matt povolil svůj stisk a pak muže pomalu pustil.

“Každou vteřinu, o kterou budete mlčet déle, se z té záležitosti stává pořád větší svinstvo. Já osobně nevěřím, že

vy s tím umíráním máte něco společného, Coline. Cestou sem jsem o vás hodně přemýšlel a teď věřím, že vy v tom nejedete. Možná jste dokonce slušný chlap, Coline.”

“To jsem. A teď vypadněte.”

Matt mu podal svou navštívenku.

“Za tím stojí Paris, viďte?” řekl. “Velký šoumen Glenn Paris a ten doktor Singh.”

“Zmizte!”

“Třeba jste zatím netušil, že lidi vinou té diety umírají,”

pokračoval Matt, když vystupoval na molo. “Ale teď to víte.

Od této chvíle vás budu považovat za spoluzodpovědného za všechno, co se stane dál. Mlčíte, necháte ženy a děti umírat a bude to vaše vina. Chápete? Až si to rozmyslíte, můžete mi zavolat. A užijte si tu dnešní plavbu!”

Nečekal na odpověď, obrátil se a rázně odkráčel po molu.

Urazil asi šest metrů, když motor červené plachetničky rachotivě naskočil. Matt zpomalil, ale šel dál s očima upřenýma před sebe a s myslí soustředěnou na muže za svými zády.

No tak, naléhal. Byl si jistý, že Smitha nahlodal, jen netušil jak hluboko. Zavolej mě, Coline. Tak mě přece zavolej!

“Danielsi, počkejte!”

“Ano?” odpověděl Matt.

Prudce se otočil a sotva učinil první krok směrem k Red Ink, loď explodovala. Byla to prudká, žhavá benzinová smršť, kterou žádný živý tvor nemohl přežít. Matt instinktivně padl na břicho na drsná prkna. Kolem něho se snášely žhavé kousky dřeva i kovu a syčely ve vodě. Za pár vteřin vybuchl i člun v doku vedle Smithovy plachetnice a v okruhu deseti metrů zapálil i okraj dřevěného mola.

Nehoda? Porouchal se Smithovi motor? Odpálil snad někdo nálož rádiem?

Matt se vyhrabal na nohy a oprášil ze sebe nečistotu.

Přistoupil k doutnajícímu okraji mola a přesvědčil se, že po Colinu Smithovi není nikde ani památky. Pak se obrátil zpět ke klubovní budově. K doku se zběsile řítilo šest či sedm lidí. Pohlédl nahoru za jejich záda až k parkovišti, odkud právě vycouval smaragdově zelený jaguár a rozjel se pryč tak prudce, až se mu od kol rozstřikoval písek se štěrkem.

Rozeznat řidiče bylo vyloučeno.

“Hned se vrátím!” zalhal mužům, když se tryskem protáhl kolem nich.

S hlavou sehnutou k zemi sprintoval k parkovišti. Jeho legacy bylo staré teprve rok a umělo jezdit pořádně rychle.

Ovšem jaguár byl rychlý, měl silný motor a mohutnou akceleraci. Pokud ho u dálnice někdo nezahlédne, je vyloučeno zjistit, zda zahnul na jih či na sever. Matt proklel svůj zvyk zapínat v autě bezpečnostní systém. Ztratil drahocenné vteřiny jeho vypojením a potom otáčením

zapalovacího klíčku. Zvířil závěj prachu a štěrku, prosmýkl se kolem vyjeveného hlídače parkoviště a odsvištěl na příjezdovou cestu. Jaguár dávno nebyl v dohledu. První rozhodování bylo snadné: zahnout doleva a zamířit k dálnici.

Matt řízl první zatáčku a druhou si ušetřil tím, že to vzal přímo přes trávník. Motor jeho subaru obvykle netypicky tichý doslova ječel, přeřadil z jedničky na pětku, zpátky na jedničku, zpátky na pětku. Jaguár nikde. Další křižovatka, další snížená naděje. Doprava. Směr dálnice. Vlevo nad stromy viděl Matt rozšiřující se oblak černého kouře, unášeného pobřežním větříkem, tím větříkem, kterým si Colin Smith ještě před pár minutami doufal naplnit plachty.

“Ach Bože,” zašeptal Matt, kterému jen postupně docházela hrůza scény, jíž byl právě svědkem.

Teď už měl dálnici těsně před sebou a s tím i vyhlídku, že jeho pronásledování skončí bez úspěchu. Najednou vpravo v dálce zahlédl jaguára. Vyhoupl se právě na zvlněný oblouk dálnice a mířil k městu. Než ale Matt nechal projet půl tuctu aut a traktor s vlekem a vřítil se do levého pruhu, stačil jaguár opět zmizet. Matt prosvištěl kolem jedné odbočky a pak kolem druhé. Nemohl dělat nic jiného než pokračovat pořád na sever a modlit se, aby oba byli pořád na stejné silnici. Když se auta přiblížila k tunelu South Station, výrazně zpomalila a vzdálenost mezi jednotlivými auty se rychle krátila. Pravidelná polední dopravní zácpa. Hon byl u

konce. Matt vztekle praštil pěstí do volantu. Musí vymyslet způsob, jak si majitele tak křiklavě zbarveného jaguáru zjistit. Bude to sice složité, říkal si v duchu, ale určitě ne nemožné.

A náhle to auto zahlédl znovu. Bylo tak sto metrů před ním a o tři pruhy dál. Právě se vymotalo ze zácpy a vyráželo na dlouhý kruhový výjezd na výpadovku směrem k Massachusetts Turnpike. Matt se opřel o klakson a začal na všechny kolem křičet: “Poplach!” Mnozí řidiči mu však nevěnovali ani pohled. Kousek po kousku se dostával z jednoho pruhu na druhý a z druhého na třetí, přičemž si vysloužil řadu obscéních gest, některé viděl vůbec poprvé.

Se skřípějícími pneumatikami se dostal těsně k výjezdu z dálnice. Ještě než stačil zahnout tam co jaguár, už měl na tachometru osmdesátku. Ovšem jaguár jako by se do země propadl. Tentokrát se Matt tolik nerozčiloval. Pokud na to řidič šlápne, nemůže Matt stejně dělat vůbec nic. Pokud ne, pak další setkání je pravděpodobné u allstonského mýtného.

Ve skutečnosti se však Matt dostal několik kilometrů za Allston, k newstonskému mýtu na dálnici sto dvacet osm, když konečně svou kořist vystopoval.

Zřejmě to je osud. Uvelebil se za volantem už mnohem klidnější a projel automatem na vybírání mýtného asi deset aut za jaguárem. Vtip byl v tom, že musí řidiče či řidičku sledovat k cíli nepozorovaně. Už rok se rozmýšlel, jestli si má do vozu nechat namontovat vysílačku. Nyní o den

později jako obvykle se rozhodl, že ano. Telefonát státní policii by jim dal tip na bezdrátové zařízení, kterým byla odpálena nálož na Smithově lodi. I přesto měl Matt šanci je najít, pokud se nebude řidič snažit tohle zařízení, které by ho usvědčilo, okamžitě odstranit.

Jaguár sjel z dálnice odbočkou na východ směrem k Worcesteru. Teď už beze známek spěchu projížděl krásnou zvlněnou krajinou. Mattovi, držícímu se stále obezřetně vzadu, se pořád ještě nepodařilo zahlédnout řidiče, ale s každou další mílí se to stávalo zbytečnější. Asi patnáct kilometrů před nimi se rozkládalo Hillsborough, domov Xanadu a bylinného odtučňovacího prášku. A pokud se Matt neuvěřitelně nemýlil, pak muž v brčálovém jaguáru měřil metr devadesát, měl hustou stříbrnou hřívu a ego veliké jak celé Spojené státy.

XANADU

Jedna míle ke vjezdu

Exkluzivní společenství založené na léčitelském principu ayurvédské medicíny Žij duchem. Žij déle. Žij zde.

Obrovská tabule, elegantní písmena táhnoucí se přes obraz vycházejícího slunce nad Himálajem rovněž nabízela telefonní číslo pro zvědavce, kteří si chtějí domluvit informativní projížďku či interview. Matt u tabule zastavil, zatímco muž, o němž předpokládal, že to je Peter Ettinger, ujížděl dolů po prázdné, čerstvě vyasfaltované cestě k vjezdu. Na druhé straně silnice dva nekonečně dlouhé pruhy

kovového plotu vymezovaly prostor, jenž bezpochyby tvořil roh pozemku říše Xanadu. Xanadu. Matt věděl, že to jméno označuje mýtickou kouzelnou zemi v jakési básni, kterou si musel povinně přečíst a podle všeho naučit se i zpaměti. V

Xanadu Kublaj Chán vybudoval chrám rozkoše.

V duchu si vybavil každé slovo dvojverší napsaného křídou na tabuli. Milion? Wordsworth? To spíš Coleridge.

Ale s jistotou si na autora nevzpomněl. Zrovna tak zapomněl i zbytek básně. Ovšem představit si Petera Ettingera v roli Kublaj Chána nebylo nijak obtížné.

Matt rozmýšlel, co podniknout jako další krok, když zaslechl motor blížícího se auta ze směru, odkud právě přijel on i Ettinger. Přikrčil se za svůj vůz a začal mu horlivě zkoumat pravou přední pneumatiku. Kolem se mihla bílá dodávka a pokračovala po silnici kolmé na tu, kterou zmizel Ettinger. Matt, který se celý Ettingerův předběžný výslech naučil skoro nazpaměť, si okamžitě povšiml nápisu na boku dodávky. Firma Huron Pharmaceuticals přece vyráběla vitaminové kapsle přidávané k bylinné práškové dietě.

Pokud dodávka veze další zásobu a pokud tabule odkazuje pouze k hlavnímu vchodu, musí do Xanadu existovat ještě jiný vjezd. Matt se spěšně usadil k volantu a pustil se za dodávkou.

Po necelém kilometru odbočila doprava další čerstvě vyasfaltovaná silnička. Běžela rovnoběžně s kovovým plotem. Z bezpečné vzdálenosti Matt sledoval dodávku,

dokud neodbočila ze silničky na prašnou cestu, která protínala plot a pokračovala přes pozemky Xanadu.

Zaparkoval auto za stromy, a když na opačné straně silničky narazil na zarostlou stezku, pustil se směrem, kudy zabočila dodávka. Po třiceti metrech došel k bráně prašné silničky.

Ani ho nepřekvapilo, že je odemčená. Řidič dodávky zřejmě počítal s rychlým návratem. Matt se rozhlédl. Pak rychle proklouzl vraty a zamířil dovnitř Xanadu.

Asi po padesáti metrech prašné silničky začínal hustý les. Stromy a keře už shodily většinu listí, ale díky mírnému podzimu ještě zdaleka nebyly holé. Lesní porost náhle končil na okraji rozlehlé pláně vykrojené z okolního lesa.

Přímo před přikrčeným Mattem se rozprostíralo značně veliké jezero s čerstvě upraveným okolím, pravděpodobně vytvořené uměle. Na jeho vzdálenějším břehu se táhla řada nových přepychových vilek. V Mattově dohledu stály další domy, buď právě dokončené nebo ještě rozestavěné. V

Xanadu Kublaj Chán.

Dodávka

firmy

Huron

Pharmaceuticals

byla

zaparkovaná za shlukem nízkých budov natřených vápnem, poblíž hustého mlází po Mattově levici. Po jeho pravé straně, asi tak ve vzdálenosti sedmdesáti metrů, byl velký dvoupatrový dům, rovněž bílý, s jednopatrovým křídlem vybíhajícím k místu Mattova úkrytu. Před domem stál na příjezdové cestě smaragdový jaguár.

Z budovy se ozýval hukot strojů a Matt odhadoval, že má před sebou továrnu na výrobu bylinné odtučňovací práškové diety. Kolem však nebylo živé duše, ani venku, ani za okny továrny. Od lesa to k zadnímu křídlu budovy nemohlo být víc jak šest metrů a odtud k jaguáru ještě tak pět. Mattovi se zdálo, že k autu se může dostat nepozorovaně. Pokud nebude zamčené, zkusí najít dálkové odpalovací zařízení. I kdyby nenašel nic, co by Ettingera se smrtí Colina Smitha spojovalo, pořád tu ještě zbývala možnost, že si hlídač parkoviště u jachtařského klubu jaguár nebo dokonce samotného Ettingera zapamatoval.

Přikrčený a ukrytý v porostu na okraji cesty se Matt připlížil k zadnímu traktu budovy a přitiskl se ke stěně.

Pustil se pak k rohu. Právě když odhadoval vzdálenost k jaguáru, zaslechl z hlavní cesty jekot blížících se sirén.

Vklouzl zpět do stínu. Ani ne po třiceti vteřinách se objevila dvě policejní auta, nyní už s vypnutými sirénami se přiřítila k domu a zastavila po obou stranách Ettingerova auta. Dva policisté zůstali stát u jaguáru a druzí dva se rozeběhli k hlavnímu vchodu budovy. Jeden z nich cestou vytahoval služební revolver. Matt zacouval zpět do porostu a uvelebil se v mělké zarostlé prohlubině. Minulo několik minut. Matt se zoufale pokoušel představit si, co se tak v budově může odehrávat. Natahoval uši, jestli snad nezaslechne něco z hovoru obou policistů hlídkujících u auta. Stáli sice dost

blízko, ale jeden se posadil zpět do policejního auta a druhý se k němu při řeči nakláněl, takže hovořili poměrně tlumeně.

Konečně se dveře budovy otevřely a z nich se vynořili oba policisté. Mezi sebou vedli zjevně rozčileného Petera Ettingera s rukama spoutanýma za zády.

“Byl jsem tam, to přiznávám!” slyšel Matt Ettingerovy námitky. “Ale hergot sakra, neudělal jsem vůbec nic! Colin Smith mi zavolal a domluvil si se mnou schůzku v jachtařském klubu! Alespoň se ten člověk jako Smith představil.”

“Nezapomínejte, pane Ettingere,” upozornil ho jeden z policistů, “že už uvnitř jsem vám oznámil, že cokoliv řeknete, může být u soudu použito proti vám. A teď, je tohle to auto, které jste řídil?”

“Ano, pochopitelně.”

“A jsou tohle klíčky, které jste mi právě dal?”

“No ano, ano. Tak prosím, odemkněte to, sakra! Stejně tam nic nenajdete!”

Naprosto zmatený Matt se zavrtal hlouběji do dolíku vystlaného listím. Jak jen se sem policie mohla dostat tak rychle? Ettinger byl známý v celém státě a jaguár se mezi nenápadná auta řadit rozhodně nemohl. Možná ho poznal hlídač parkoviště nebo někdo v klubu.

“Už to mám,” poznamenal asi po minutě policista prohledávající auto. “Tady, pod předním sedadlem.” Zvedl za hrany předmět, který byl nepopiratelně vysílačkou.

“Podejte mi někdo sáček na důkazní předmět, ano? Pane Ettingere, to nás vážně považujete za takové hlupáky?”

Ettinger, náhle shrbený a jakoby zvadlý se chvíli díval z vysílačky na policistu a zase zpátky. Dokonce i z té dálky Matt viděl, jak mu oči zmatněly údivem.

“Chci zavolat svému právnímu zástupci,” prohlásil.

“Až z policejní stanice, pane Ettingere.”

Ettingera poté naložili do zadní části jednoho policejního auta. Tichým odpolednem třeskla zavíraná dvířka. Matt počkal, dokud policejní auta nezmizí v bezpečné dálce a potom přeběhl k továrně. Předpokládal, že kolem budou určitě hlídači nebo ochranka, ale mohl se chovat troufaleji, protože Ettinger ho teď nemohl identifikovat. Třeba by se mohl vydávat za kontrolora. Ano, říkal si v duchu, zatímco se tiskl ke stěně nejnižší tovární budovy. Nejlíp se nedat vůbec chytit, ale pokud by k tomu došlo, tak by mohla zabrat role hygienika na neohlášené inspekci.

Poblíž bílé dodávky byl vchod do vstupní haly hlavní budovy. Matt k němu přeběhl, rozhlédl se a potom nakoukl do budovy oknem. Vstupní hala byla prázdná až na dva mrazáky s víkem nahoře. Oba měly na bocích nápis Huron Pharmaceuticals stejným typem písma jako dodávka.

Nezdálo se, že by mrazáky byly zamčeny.

Další rozhlédnutí kolem a už byl Matt v domě.

Zpoloviny prosklené dveře haly před hlavní budovou byly

zavřené. Skrz ně spatřil Matt asi dvacítku žen. Každá stála u pultu a plnila kelímky pravděpodobně bylinným odtučňovacím práškem. Matt ucouvl ode dveří a přešel k mrazáku, na který nemohly ženy dveřmi dohlédnout.

VITAMINY UCHOVEJTE VE ZMRAZENÉM STAVU

AŽ DO OKAMŽIKU PŘEPRAVY! stálo napsáno na víku.

Matt opatrně pohnul klikou do jedné strany a zvedl těžký poklop. Až po horní okraj mrazáku dosahovaly přepravky s plástvemi vitaminových kapslí. Matt si je pozorně prohlédl.

Byly navlas stejné jako ty, které dostala Sarah od Annalee Ettingerové. Každá plástev obsahovala devadesát kapslí, zásobu na tři měsíce. Užuž se chystal víko spustit nazpátek, když tu kdoví proč nadzvedl jednu z přepravek.

Tělo pod nimi, mužské tělo, leželo poklidně na zádech.

S očima otevřenýma civělo nevidomě na Matta. Na sobě mělo tmavý společenský oblek s rudou hedvábnou vázankou a do mrazáku se vešlo jen taktak, na obou stranách zbyla sotva dvoucentimetrová mezera. Snědá tvář s knírkem byla pokryta jemnou námrazou, ale Matt muže poznal bez potíží.

Mnohokrát ho viděl na videozáznamu a v průběhu minulých týdnů si kvůli němu často lámal hlavu.

Pramod Singh, jeden z dílků záhadné ayurvédské skládačky ztratil v tomto směru svůj význam.

Mattovi se náhle udělalo nevolno. Spustil víko a otřel jeho kliku rukávem. Pak vyklouzl ven a opřel se zeď.

Zhluboka a cílevědomě se nadechoval a snažil se z paměti

zaplašit ten pohled a zklidnit roztřesený žaludek. Sarah málem zavraždili. Colin Smith a Pramod Singh jsou mrtví.

Peter Ettinger jejich smrt buď zavinil, nebo což je pravděpodobnější, je jako viník nastrčen. Někdo se ve spěchu snaží zamést stopy. Někdo začíná panikařit.

Uklidni se, říkal si v duchu Matt. Koukej odtud co nejrychleji vymáznout a vrať se honem k Sarah.

Pak vytušil čísi přítomnost za sebou, zlomek vteřiny předtím, než spatřil stín paže švihem se spouštějící na jeho hlavu. Zareagoval, ale příliš pomalu. Předmět, těžký a nepoddajný, ho zasáhl těsně za pravé ucho. Zuby mu scvakly a v hlavě a šíji mu vybuchla ochromující bolest.

Poslední, co viděl, byla hlína řítící se mu vstříc k obličeji.

40.

Rosa Suarezová právě minula gloucesterský kostel na konci dálnice číslo sto dvacet osm, když se stařičký chevrolet začal chovat podivně. Zrychlila v domnění, že se jí na kolo přichytila větev, ale bylo to ještě horší. Tiše španělsky zaklela a zastavila. Vyrazila mnohem později, než původně zamýšlela. Pokud Martha Fezlerová zavírá opravnu z nějakého důvodu dřív, zdrží se celá záležitost o den, možná dokonce o víkend. Pečlivě složila mapu rozloženou na sedadle pro spolujezdce a vyklouzla z vypůjčeného auta ven. V duchu se kála, že si radši vůz nepronajala. Venku svítilo odpolední zamlžené slunce. Na první pohled bylo jasné, že problém spočívá v pravé zadní pneumatice, která byla na cáry a visela z ráfku doslova v kusech.

Rosa nikdy v životě pneumatiku nevyměňovala.

Otevřela kufr a našla hever a rezervu. Pak z přihrádky na rukavice vylovila příručku. Rozhodla se, že pokud se jí ta operace bude zdát jednoduchá, zkusí to sama, jinak riskne požádat o cizí pomoc.

Vrátila se k zadku auta a soustředěně pročítala příručku.

“Dobrý den.”

Mužský hlas ji polekal natolik, že příručku upustila.

Stál od ní jen pár kroků a přátelsky a zeširoka se usmíval. Může mu být něco ke třicítce, odhadovala Rosa.

Měl pohlednou milou tvář a brýle s kovovými obroučkami.

Na sobě měl vlněnou námořnickou čapku a tmavou větrovku. Auto zaparkoval asi osm metrů za jejím a nechal blikat výstražná světla.

“Promiňte, jestli jsem vás polekal,” pravil, “ale zastavil jsem, abych se přesvědčil, jestli nepotřebujete pomoc.”

Rosa nabrala zhluboka vzduch do plic, ujistila se, že srdce jí úlekem nepřestalo bít, a sebrala spadlou příručku.

“Ach bože,” přitiskla si dlaň na hrudník. “Namouduši jsem se vás lekla. Ale dík, že jste zastavil. Je to od vás velmi laskavé. Přiznám se vám, že kdybych vyměnila tu pneumatiku sama, byla by to moje první.”

“Moc rád to za vás udělám.”

Muž vytáhl z kufru auta zvedák a rezervní pneumatiku.

Pohyboval se s nepatrným kulháním, levá noha se mu neohýbala v koleni. Rosa doufala, že jeho zdravotní potíže nejsou trvalého rázu.

“Fotbalové zranění ze studií,” poznamenal a připravoval si nářadí. “Kolikrát si přeju, abych ten okamžik mohl vrátit zpátky.”

“Moc se omlouvám, nechtěla jsem vás tak okukovat.”

“Však jste mě neokukovala. Jenže já jsem všímavý.

Toho obránce jsem ovšem přehlédl. Kdybych uhnul doprava

místo doleva, kdo ví, jak by se můj život vyvíjel? Míříte do Gloucesteru?”

“Vlastně ano. Pocházíte odtud?”

“Dočasně ano. Pracuju jako biolog v Ústavu námořního rybolovu. Specializujeme se na ústřice.”

“To je opravdu zajímavé. Já jsem taky vědeckou pracovnicí ve státním ústavu, pracuju jako epidemioložka ve Středisku pro kontrolu nemocí.”

“Atlanta je příjemné město,” přikývl muž. “Na můj vkus je tam ale moc horko. Vidíte, ta výměna kola je docela jednoduchá. Jen se toho člověk nesmí děsit předem. Kam máte v Gloucesteru namířeno?”

“Do opravny Marthy Fezlerové.”

“V životě jsem o ní neslyšel.”

Muž si sundal čapku a hřbetem ruky si otřel zpocené čelo. Vlasy mu zářily jako slunce. Vlastně má všechny rysy filmové hvězdy nebo manekýna, pomyslela si Rosa. Ale přitom je to vzdělaný přírodovědec. Udělalo to na ni dojem.

“Je to na Breen Street,” dodala.

“Ani o té ulici jsem se jakživ nedoslechl,” odpověděl a přitahoval šrouby. “Možná bych měl začít věnovat místu, kde žiju, trochu větší pozornost.”

“Předpokládám, že máte v hlavě důležitější věci. Ráda bych vám za vaši pomoc zaplatila. Jsem vám moc… “

“Nesmysl. Pokud ale chcete, můžeme se někde posadit nad šálkem kávy.”

“Je mi líto, moc ráda bych si s vámi popovídala o vaší práci, ale vážně musím jet. Už takhle jsem se hrozně zpozdila.”

“Vždyť se nic neděje. Jmenuju se Darryl. Těšilo mě.”

“Rosa,” představila se. “Děkuju mockrát.”

Muž se vřele usmál, potřásl jí rukou, odkulhal ke svému autu a rozjel se pryč. Rosa se podívala na hodinky. Všechno to netrvalo víc než patnáct minut.

“Díos háce las cosas” poznamenala, když se usazovala zpátky za volant a pokračovala v cestě ke Gloucesteru. Bůh se postaral.

Po dvou dotazech u kolemjdoucích a dvou přejetých odbočkách našla Rosa konečně Breen Street. Byla vecpaná do bludiště úzkých pobřežních uliček, které byly sice vydlážděné, ale jinak se na ně nesáhlo od války za nezávislost. Opravna aut a lodí Marthy Fezlerové byla obrovská rozpadající se a šindelem krytá barabizna, podpíraná dvěma stejně se hroutícími dřevěnými garážemi.

Celá oblast připomínala demoliční pásmo, jako by se jen čekalo na povel k odstřelu. Rosa musela odjet bezmála o dva bloky níž, než narazila na ulici širokou natolik, aby v ní mohla zaparkovat.

Obě široká vrata do ulice i menší vchod za rohem byly zavřeny. Rosa zaklepala, chvíli počkala a zaklepala ještě jednou. Nakonec vstoupila a dveře za sebou opět přivřela.

Jako by v čase vstoupila nazpátek.

Vnitřek opravny byl přecpaný a špatně osvětlený, ale přitom prostorný. Na zdech viselo nářadí, některé kusy velmi moderní, jiné téměř starožitné. Všude se povalovaly řetězy, železné pruty a kusy dřeva. Vzduch byl ztěžklý zatuchlým pachem benzinu, oleje a petroleje. U jedné ze stěn stál vysoký psací stůl pohřbený pod hromadami formulářů, časopisů a katalogů. Nahoře trůnil tentýž kalendář, který Rosa viděla v ložnici Elsie Richardsonové.

Ze zadního konce dílny se ozývala nahrávka klasické hudby.

Skoro stoprocentně Mozart, pomyslela si Rosa.

“Haló?” křikla.

Žádná odpověď. Na protější straně dílny byla dřevěná dvířka a otevřené schodiště, které šplhalo po stěně do patra.

Rosa vzhlédla nahoru přesně ve chvíli, kdy kdosi zavřel dveře nad schody.

“Haló!” opakovala. “Je tady někdo?”

“Vzadu!” odpověděl chraplavý hlas.

Rosa zamířila směrem k hudbě. Obrovská vrata vedoucí k vodě, ano, opravují tu i čluny, uvědomila si Rosa, byla dokořán. Z vody se na železných kůlech zvedala plošina v rovině podlahy. Asi půl metru nad ní visel obrovský motor zavěšený u stropu složitou soustavou kladek a lan. Vedle motoru stála žena a cosi na něm dělala. Nebyla zvlášť vysoká, ale v každém dalším směru budila svou postavou úctu. Při pohledu na ni napadlo Rose jediné slovo obrovský.

Tlustá nebyla. Možná ani ne těžká, ačkoliv to být musela.

Prostě obrovská. Široká ramena a záda křížily šle promaštěných a umazaných montérek, které těsně přiléhaly k mohutnému tělu. Otvory rukávů černého trička napínaly svaly až k prasknutí. Vlasy měla pod závodnickou čapkou svázané do krátkého ohonu.

“Vítejte,” pravila žena. Podívala se na Rosu jen tak krátce, co by si ji prohlédla, a opět svou pozornost zaměřila na motor.

“Hledám Marthu Fezlerovou,” řekla Rosa.

“Právě jste ji našla.” Žena uvolnila několik šroubů i s maticemi a vhodila je plechovky naplněné štiplavě páchnoucí tekutinou. “Fezlerová je proslulá odmašťovačka,”

vysvětlila. “Petrolej, kyselina fosforečná a k tomu přesná dávka slin.” Vzhlédla opět k Rose, uličnicky se zasmála a zamrkala. “Za vámi u schodů je bednička. Pokud mi chcete něco vykládat, poslužte si a doneste si ji místo sedátka.”

Rosa poslechla. Když se vrátila, držela Martha Fezlerová tlusté, olejem nasáklé lano a vytahovala těžký motor nad svou hlavu.

“Kolik váží?” zeptala se Rosa.

“Bez převodovky? Hádám tak sto dvacet až sto padesát kilo.”

“Tak to vás obdivuju.”

“Není zapotřebí. S kladkou a těmi lany bych dokázala zvednout ty motory klidně dva naráz, pokud by to bylo nutné. Alespoň si to myslím.”

Otočila západkou kladky a zajistila ji závlačkou. Rosa nedokázala uvěřit vlastním očím.

“To všechno udrží tahle jediná tyčka?” žasla, když žena vztáhla paže nahoru a ponořila prsty do útrob motoru.

“Když si s tím nebude nikdo hrát, proč ne,” odpověděla Martha. “A protože tu dělám sama, tak nebude.”

Kulatou upřímnou tvář měla zcela bez vrásek. Ačkoliv se chovala rázně a její hlas zněl jako smirkový papír, přesto působila mile a sympaticky. Rosa se představila.

“Slečno Fezlerová, potřebuju vaši pomoc,” požádala pak.

“Jmenuju se Martha. Pokud ale nemáte auto nebo člun, nechápu, jak bych vám mohla…”

“Martho, potřebuju najít vašeho bratra Warrena. Je to nesmírně, opravdu nesmírně naléhavé.”

Martha spustila ruce opět dolů a utřela si je do hadru, který vypadal, že už další mastnotu vstřebat prostě nedokáže. Na okamžik měla Rosa dojem, že se chystá existenci svého bratra popřít a vyhodí ji odtud. Stejně rychle se však ženin výraz změnil.

“Možná bychom se na to měly posadit,” pravila.

“Nemáte chuť na trochu kávy?”

V rohu plošiny s motorem stál kovový pultík. Rosa usazená proti Marthě Fezlerová stručně popsala svoje pátrání po původu případů DIK v Medical Center of Boston, od vlastního příjezdu do nemocnice přes nález deníků

Constanzy Hidalgové až ke Kenu Mulhollandovi a jejich společnému úsilí vystopovat zdroj viru CRV 113.

“Pevně věřím, že ty ženy, jejichž případy se zabývám, se nakazily virem, který vytvořil váš bratr,” uzavřela své vyprávění. “Je klidně možné, že některá složka dietního prášku, který ty ženy všechny braly, je kontaminovaná. Já sama to nevím, ale doufám, že Warren ano. Jakmile virus vnikne ženám do organismu, tělo se přirozenou cestou brání vypuknutí příznaků nemoci, ale nikdy nad virem definitivně nezvítězí. Virus zůstává přítomný v jejich těle a nastupuje až tehdy, kdy zátěž porodu vychýlí jejich obranyschopnost z rovnováhy.”

“Kolik žen už zemřelo?”

“Dvě, o kterých víme. I s dětmi. Ta třetí jejíž virus se nám podařilo vypěstovat přišla o dítě a sama to bezmála nepřežila. Bojím se, že nebyla posledním případem, Martho.

Právě proto potřebuju najít vašeho bratra.”

Martha Fezlerová se zadívala na vodu a na dloužící se stíny. Nakonec podala Rose pero a blok.

“Napište svoje jméno, odkud přicházíte, jméno toho viru a jméno choroby,” vyzvala ji. Počkala, až Rosa vyhoví, načež vytrhla list a strčila si jej do kapsy u montérek.

“Počkejte tady,” nakázala.

Vystoupala po schodišti nahoru a zmizela za dveřmi.

Rosa roztržitě čmárala do bloku a přitom sledovala zápas dvou racků nad kořistí. Teprve když se po chvíli podívala do

bloku, uvědomila si, že stínuje pečlivě vyvedený nápis VOJENSKÉ TAJEMSTVÍ narážku na svoji tehdejší prohru.

Uběhlo pět minut. Jednu chvíli si byla Rosa stoprocentně jistá, že slyší Marthu Fezlerovou křičet. Racci se nakonec nějak dohodli a odplachtili nad přístav. Konečně se dveře do podkroví otevřely a vynořil se Warren Fezler se svou sestrou v patách. Byl dokonce ještě útlejší než jak si ho Rosa pamatovala z té chvilky, kdy kolem ní proběhl na nádvoří MCB. Martha vedle něho vypadala jako skutečný kolos. Došel až k Rose a plaše se usmál.

“Mmoc se omlouvám, že jsem vvvám dal tak zzzabrat,”

řekl. “Ale byl jsem vvyděšený k smrti.”

Posadil se naproti Rose. Martha donesla další skládací židličku a sedla si zády ke dveřím.

“Warren říká, že u toho smím zůstat,” vysvětlila.

“To je v pořádku,” přikývla Rose. “Věřte mi, Warrene, že vyjít z úkrytu je jediná správná věc, kterou můžete udělat.”

“Vždyť mne chtějí zabít!”

“Musíme dohlédnout, aby se to nestalo. Až šéf mého oddělení zjistí, co se vlastně děje, zařídí vám všechnu patřičnou ochranu. Pokud jsou moje zjištění správná, pak na váš virus zemřelo už několik lidí. Existuje vysoká pravděpodobnost, že otevřeností zachráníte spoustu životů.”

“Čestně, že jsem nnetušil, že někomu ubližuju. Tvrdil mi, že za všechno mmůže doktorka Bbbaldwinová.”

“Kdo je on, Warrene?”

Warren Fezler si promnul oči, jež vypadaly zoufale a unaveně. Pootočil se k Marthě, jež na něho povzbudivě kývla.

“Blankenship,” pravil nečekaně. “Eli Blankenship.”

Rosa na něho zůstala nevěřícně zírat. Blankenship!

Jediný člověk, jemuž kromě Sarah a Matta Danielse svěřila všechny svoje nálezy! V břiše se jí vířivě rozlila nevolnost.

“Vysvětlete mi to,” požádala.

“Hodně kkoktám. Mmmoc se omlouvám.”

“Není proč se omlouvat, Warrene. Vůbec na to nemyslete. Jen mi řekněte všechno o CRV 113 a Eli Blankenshipovi.”

“Když mmluvím pomalu, tak to je lepší.”

“Mluvíte úplně skvěle.”

Fezler se zhluboka nadechl, aby se trochu uklidnil.

Když se pak rozpovídal, skutečně vypadal klidněji a měl plynnější projev.

“CRV znamená koagulaci ppůsobící virus. O jeho vliv na ztrátu tělesné hmotnosti jsem zakopl čirou náhodou.

Mmyslím, že za to může nějaký gen těsně spojený s chromozómem jednoho nebo více mých ppokusných subjektů. Tento propojený gen ovlivňuje trávení a ukládání bbuněčného tuku blokací určitého enzymu. Izolací genu působícího koagulaci z chromozómu jsem ppravděpodobně odstranil geny zajišťující funkci tukových buněk. Moje

ppokusné opice začínaly ztrácet na váze a spousta jich uhynula. Když mi konečně došlo, co se děje, ttrochu jsem si pohrál s očkovací látkou a podobnými věcmi. Hynout ppřestaly, ale v hubnutí pokračovaly až k hranici, kdy v nich nezbyl ani gram tuku. Nakonec jsem aplikoval vvirus i sobě.

Zabral báječně. Během pár měsíců jsem shodil padesát kilo bez pproblémů a jakýchkoliv vedlejších příznaků.”

“Ale Cletus Collins nám tvrdil, že všechny vaše opice pomřely!”

“S ppolitováním musím přiznat, že jsem je usmrtil sám v zájmu ochrany toho tajemství. To byl Blankenshipův nápad. Chodívali jsme spolu na fakultu. Studoval medicínu a já medicínu a filozofii. Ppřísahám, že jsem netušil, že někdo dojde k úhoně. Mmusíte mi věřit!”

“Ona ti věří, Warrene,” poznamenala Martha smutně.

“Klidně pokračuj.”

“Vyprávěl jsem Elimu o tom vviru a o jeho schopnostech. Říkal mi, že na tom můžeme zbohatnout. Ale objevily se dva problémy.”

Rose se mezitím vyjasnila zbývající prázdná místa.

“Patent,” řekla.

“Přesně tak. Virus patřil BbioViru.”

“A soudím, že druhým problémem bude Státní ústav léčiv.”

“Jste velmi chytrá,” řekl Fezler.

Rosa si vzpomněla, co všechno prozradila Elimu Blankenshipovi zvláště v průběhu posledních dvou dní.

“Moc chytrá nejsem,” povzdechla si. “Takže Blankenship vymyslel bylinnou práškovou dietu, aby obešel zdlouhavý protokol se Státním ústavem léčiv.”

“Ten by ho stejně nikdy nneschválil. Eli to všechno vymyslel ddokonale. Je neuvěřitelně inteligentní. Ale taky je ďábel. Je pprohnaný lhář a navíc strašně tajnůstkářský.

Nikdy nikoho do svých triků nezasvětil. Ani Singha, ani Ettingera, ani Parise, dokonce ani mne.”

“O viru nevěděl žádný?”

“Jen já a Eli.”

“Ale je přece v tom bylinném prášku.”

“Nne. V tom prášku ne. Ve vitaminech. Jedna z těch vitaminových kapslí v pořadí ddevátá je odlišná. Vyráběl jsem je Elimu sám v laboratoři, kterou mi nechal zařídit.

Zpočátku jsem opravdu věřil, že za ty ppřípady může doktorka Bbaldwinová. Ale pak jsem začal mít ppochybnosti. Dostal jsem z toho, co provádíme, hrozný strach. Zvlášť když ten prášek kupovala taková spousta lidí.”

“Takže Blankenship se vás pokusil zavraždit?”

“Ale ne, on ne. Mmuž, kterého si najal. Vysoký bblonďák.”

“Ne!”

Rosa se chystala sama to slovo vyslovit, když Martha zaječela. Oči měla vytřeštěné hrůzou. V tom okamžiku se po

Rosině pravici ozvalo tiché cvaknutí. Martha vykřikla a přepadla dozadu, jako by ji zasáhla dělová koule. Warren a Rosa se k ní vrhli. Křečovitě lapala po dechu. Oči jí potahoval skelný povlak.

“Ach Bože!” vydechl Warren a dotkl se obrovské díry v jejím umaštěném tričku, které postupně sáklo krví. “Někdo ji střelil.”

“Vynikající dedukce, Warrene.”

Prudce se otočili po hlase, který Rosa poznala ještě dřív, než muže uviděla. O trám se lenivě opíral Darryl a usmíval se na ni stejně mile jako před chvílí na silnici. Revolver s tlumičem spočívající mu pohodlně v dlani mířil někam mezi ní a Warrena.

“Tto je ten ččlověk,” zašeptal klečící Fezler. “Ten Blankenshipův. Proč jsi mi zzastřelil ssestru, ty hajzle?

Proč?”

“Je to moje práce, Warrene,” odpověděl Darryl a přistoupil blíž. “Tady Rosa to určitě chápe, protože se na mě taky nezlobila, když jsem jí prostřelil pneumatiku. Bylo jí jasné, že to je prostě moje práce, že musím nějak zjistit, kam má namířeno. Já ti zase nemám za zlé, že jsem si vykoledoval roztříštěné koleno, když jsme se spolu posledně chytli, a že až nadosmrti zůstanu pajdavým mrzákem. Beru to jako riziko povolání. Prostě kšeft. Ale teď je řada na tobě.”

“Ty zkurvenej hajzle!” zavyl Fezler.

“Vstaň! A ihned!”

Vědec němě poslechl. Tvářil se jako odsouzenec k smrti.

Darryl zvedl revolver. Rosa si uvědomila, že Fezler o možnosti útěku vůbec neuvažuje. Skočila k němu a vrazila do něho, co jen měla síly. Zapotácel se a přepadl z plošiny mezi zábradlí a zeď budovy až do vody. Vrahova střela odštípla třísku z podlahy přesně v místě, kde před zlomkem vteřiny Fezler stál.

“Uteč, Warrene, uteč!” vyvřískla Rosa.

Darryl se k ní otočil a s nevzrušeným pokřiveným úsměvem ji střelil rovnou do prsou. Jako při groteskní taneční figuře se Rosa otočila bezmála kolem své osy. Paže jí povlávaly jako hadrové loutce, brýle jí odletěly. Ztěžka se zhroutila na podlahu sotva půl metru od Marthy. Bolest jí prošlehla k zádům kousek nad pravým ňadrem. Vykřikla, ale žádný zvuk neslyšela. I ten nejmělčí nádech ji bodal v prsou jako nůž a šířil se přes rameno až k čelisti.

Darryl, který si jí absolutně přestal všímat, přešel k místu, kde Warren spadl z plošiny. Revolver měl přitom volně viset ze spuštěné ruky. Upřeně hleděl na vodní hladinu. Rosa ležela na boku a lapala po dechu. V duchu se modlila, aby Fezler překonal svoji zbabělost natolik, že si zachová dostatečně chladnou hlavu, aby se pokusil o únik.

“Pprosím vás, nnnestřílejte,” zaslechla náhle jeho žadonění.

“Vstávej!” zavelel Darryl. “A pomalu. Postav se!”

Rosa oba muže tiše proklínala. V bolestech, jaké ještě nikdy nezažila, se zvolna sunula jejich směrem.

“Tak, Warrene, tudy. Pojď blíž. No jen pojď blíž, hochu.”

Rosa cítila, že se hýbe, pořád se pohybuje, nejprve po břiše a potom na všech čtyřech. Zkolabovala jí plíce, o tom neměla pochyb. V ústech měla chuť krve, která se jí rozlévala po hrudi. Hlava se jí točila a viděla všechno kolem sebe rozmazaně. Potom, právě když si položila otázku, jestli se dokáže posunout ještě o kousek, zavadila o velkou plechovku, v níž Martha odřezovala šrouby. Darryl zaslechl tiché zaskřípání a otočil se. Vší silou mu Rosa vychrstla tekutinu do tváře. Zavrávoral nazpátek, začal vřískat, volnou ruku si zběsile zarýval do očí a z druhé kolem sebe střílel jako pominutý.

Svalem na Rosině paži prosvištěla kulka, ale Rosa si toho ani nevšimla. S oporou zábradlí se vytáhla do stoje a klopýtala ke zdi.

“Warrene, pomoc!” vykřikla chraptivě.

Darryl, svíjející se na zemi vedle rumpálu, vystřelil poslepu směrem k jejímu hlasu. Kulka se zaryla do stěny jen pár centimetrů od její tváře.

“Pomoz mi, prosím tě!”

Další kulka těsně vedle ní. Krev, která jí klokotala v krku, ji začala pomalu dusit. Odkašlávala si pořád slaběji a

začínala ztrácet vědomí. Když sklouzla k podlaze, místnost se ponořila do nelítostné tmy. Náhle tím přízračným oparem zaslechla úder, po němž následoval Darrylův příšerný výkřik. A stejně náhle se kolem rozhostilo ticho.

Rosa ležela u zdi sice při vědomí, ale zakaleném po samu mez mdloby. Ruku měla před očima jen pár centimetrů, ale stejně jí chvíli trvalo, než pochopila, že v ní svírá závlačku, kterou Martha tak bezstarostně zajistila motor na kladce. Pohlédla temnějící mlhou nevědomí do středu pracovní plošiny. Pár metrů od ní ležel Blankenshipův zabiják tváří dolů, zcela nehybný. Přímo na zádech mu ležel obrovský lodní motor.

“Warrene?” zakvílela Rosa téměř neslyšně. “Prosím tě, pojď sem.”

Žádná odpověď. Rosa se zoufale bránila stále hustší tmě, ale oči se jí pomalu zavíraly.

“Roso?” dotkl se Fezler bojácně jejího ramene. “Sslyšíte mě?”

Rosa přikývla, ale promluvit nedokázala. Cítila, jak jí do úst vhrkla krev.

“Vydržte. Hned zavolám sanitku.”

“Počkejte,” zasípěla.

“Ccože?”

“Tužka…blok…Támhle.”

Fezler nechápavě sebral notes a položil si Rosinu hlavu do klína. Bolestně a pozvolna mu nadiktovala telefonní

číslo.

“Hned…tam…zavolejte,” vyrazila ze sebe namáhavě.

“Vysvětlete

mu.

Sarah…je….v

MBC.

Tenhle…člověk…vám…pomůže.”

“Seženu sanitku,” zajíkal se Warren. “Roso! Kksakru, Roso! Nne!”

Svaly ve tváři jí povolily. Rty se jí zkřivily v náznaku úsměvu.

“Tak běžte,” zašeptala.

41.

Každou další hodinou to uvěznění na uzavřeném oddělení psychiatrické šestky deprimovalo Sarah víc a víc.

Personál byl zřejmě odhodlaný nedopustit, aby se dočkala nějakých výhod jenom proto, že sama je lékařka. A několik sester a zřízenců nepokrytě vychutnávalo svou moc a nadřazenost nad člověkem, kterého by jinak museli poslouchat. Ať už požádala o cokoliv, i když to byla maličkost, dozvěděla se, že je to podle řady předpisů a nařízení zakázané. Jejími hlavními nepřáteli však byli pomocní ošetřovatelé, většinou čerství absolventi koleje, kteří napsali závěrečnou práci z psychologie či sociologie a nyní si zřejmě dopřávali pauzu, než se rozhodnou, pro jakou životní cestu se rozhodnou dál.

“Můj lékař se za mnou celý den nezastavil. Nutně s ním potřebuju mluvit. Nemohli byste ho, prosím vás, zavolat?”

“Je mi líto. Nikdy nesmíme lékaře volat, pokud nejde o skutečně akutní problém nebo potíže s podáváním léků.

Ukáže se tu buď dneska večer, nebo ráno, stejně jako ostatní lékaři.”

“Poslyšte, nerada vás obtěžuju, ale nemohla bych se podívat do zdejší příručky Seznamu povolených a

doporučených léčiv? Chtěla bych se něco dozvědět o farmaceutické firmě jménem Huron Pharmaceuticals.”

“Je mi líto. Pacientům se nesmí knihy ze sesterny půjčovat.”

“Dobře, a nemohl byste mi to vyhledat sám?”

“Možná později, pokud budu mít po skupině čas.”

Nakonec jí překvapivé prázdno před jediným telefonním aparátem pro pacienty umožnilo zavolat přítelkyni do nemocniční lékárny. Od ní se dozvěděla, že žádná firma jako Huron Pharmaceuticals neexistuje. Ani místní, ani okresní, ani státní, ani mezinárodní. Prostě nikde. Tato informace povzbudila Sarah k dalšímu boji proti pomocným ošetřovatelům.

“Najisto jsem počítala, že během návštěvních hodin se tu ukáže můj advokát. Teď už je po návštěvách a nepřišel.

Kdyby se náhodou objevil později, mohla bych s ním mluvit? Je to nesmírně důležité.”

“Je mi líto, ale to je vyloučeno.”

“A kdyby náhodou zavolal na sesternu, mohli byste mě zavolat?”

“Telefonáty zvenčí jsou povoleny jen přes automat na chodbě.”

“Ale ten je celý večer neustále obsazený hovory odtud.

A v deset ho vypínají. Nikdo mě na to předem neupozornil.

Mohla bych se s ním zkontaktovat telefonem ze sesterny?”

“Zítra ráno bude taky den, milá Sarah, věřte či nevěřte, ale bude. Co kdybyste si vzala ty léky, které vám předepsal pan doktor Goldsmidt, chvíli si četla a pak hezky usnula?”

Poté, co zjistila, že telefonní automat na chodbě se v deset hodin vypíná, vzdala se Sarah naděje, že se jí Matt ozve dřív než ráno. Postupně však její strach o něho vzrůstal. Proč alespoň nezavolal? Uklidňovala se tím, že se do těch dvou návštěvních hodin prostě netrefil a potom že se mu nepodařilo vyčíhat pauzu na stále obsazeném telefonním automatu. Možná se na oddělení objevil pozdě a některý z horlivých ošetřovatelů ho nepustil dál.

Minuty na šestém oddělení se vlekly. Teď bylo půl třetí ráno. Sarah seděla v odřeném křesle na chodbě u okna, vděčná, že na tuto činnost neexistuje v pacientském řádu speciální zákaz. Jedinou výhodou pacientů na uzavřeném oddělení je to, říkala si v duchu, že se člověk může chovat potrhle a nikomu tím není nápadný.

Hrdlo měla od dýchací trubice ještě pořád odřené a navíc se cítila unavená a zesláblá a ošklivě kašlala. Současně ale považovala za svou povinnost probdít celou noc, pokud to bude nutné. Pokud se dodávka firmy Huron Pharmaceuticals vrátí do Chiltonovy budovy, musí Sarah vědět kdy. Za necelých sedm hodin má budova vyletět do povětří. A určitě existuje tajemství, které buď zmizí pod sutinami nebo je dodávka odveze ještě před výbuchem. Jistě, je možné, že lidi firmy Huron se svou prací uvnitř skončili,

ale co když, co když ne? Jeden šťastně namířený paprsek světla, jedno pořádné nakouknutí do řidičovy tváře třeba objasní úplně všechno.

“Jak to zvládáte?”

Sarah, která zřejmě začínala podřimovat, se hlasu polekala.

“Ahoj,” pozdravila.

Muž se jmenoval Wes a pracoval tu jako ošetřovatel.

Patřil ke stálým zaměstnancům na šestce a Sarah se domýšlela, že jeho role na uzavřeném oddělení je spíše bezpečnostní než ošetřovatelská. Však mu také bylo čtyřicet, byl tedy podstatně starší než personál denní a večerní směny. Měl štíhlou svalnatou postavu vzpěrače či kulturisty a na jednom bicepsu se mu skvěla vytetovaná lebka s dýkou, což zřejmě s oblibou předváděl. Sarah měla dojem, že ten mládenec má dost starostí sám se sebou. Pochybovala, že by měl vyšší vzdělání než střední všeobecné. Od svého příchodu o jedenácté večer se za ní vypravil už potřetí.

“Díváte se na něco zajímavého?”

“Vlastně ne. Ale támhle tu protější budovu zítra odstřelí.”

“Já vím. Chci tu zůstat, abych se na to podíval. U těhle oken bude nejlepší výhled. Dělala jste tam někdy?”

Už při jejich dřívějších hovorech dal jasně najevo, že při večerním předávání služby a z její pacientské karty se o ní dozvěděl maximum. Ta poznámka ji navztekala.

“Cože? Ale ne. Ta budova byla zavřená celou tu dobu, co tu pracuju. Jsem jenom zvědavá, to je všechno.”

Sarah dál hleděla na nemocniční nádvoří a přemýšlela o Mattovi. Rozum jí napovídal, že je určitě v pořádku, ale těžký, nepříjemný a zcela iracionální pocit jí zase říkal, že situace se vyvinula špatně.

“Hele, a scházíte se s někým?” prohlížel si ji Wes zcela bezostyšně.

Ale ne! vylekala se v duchu Sarah. “Ano. Ano, jsem zasnoubená,” dodala rychle.

Pomocný ošetřovatel k ní přistoupil blíž. Přesně tohle mi scházelo. Hlavou jí blesklo, jak užitečné by pro každého lékaře bylo, kdyby musel nějakou dobu vydržet jako pacient tady na šestce. Mohli by to nazývat Kurz absolutní bezmocnosti.

“Hm, mně to nevadí, teda pokud to nevadí vám,” zacenil se Wes a nenápadně si vyhrnul rukáv u trička, aby vytetovaná lebka zazářila v celé nádheře. “Je to tady samý omezení. Třeba bych vám moh pomoct některejma proplouvat.”

Sarah na okamžik napadlo, že se jí dotkne. Při té představě se jí zvedl žaludek. Kdyby ho ovšem odmítla příliš stroze, mohlo by to s ní dopadnout všelijak. Budoár, jak pacienti mezi sebou nazývali vypolstrovanou celu vedle sesterny, obývali především ti pacienti, kteří se vzepřeli autoritě personálu.

“Podívejte, echm, Wesi, fakt jsem moc ráda, že jste si za mnou přišel popovídat. Ale já potřebuju trochu víc času.

Jestli chápete, co tím myslím.”

Ošetřovatelova tvář se nadšeně rozzářila.

“Jo. Jasně, že jo. Je mi to úplně jasný. Nechcete něco teď hned? Napít se něčeho studenýho? Nějakou sladkost? Ta druhá postel je neobsazená a sousední pokoj je taky prázdnej.”

Sarah se udělalo ještě víc nevolno. Pokud tahle noční můra někdy skončí, zapřísahala se v duchu, půjdu pracovat sem na šestku. Ve jméně všech žen, které tu kdy budou zavřeny, toho chlípníka pěkně skřípne!

Pokud.

Prozatím tedy všechny jeho nabídky odmítla, řekla, že se může zastavit později za předpokladu, že ona bude ještě vzhůru, a přitom nepřestávala napjatě hledět na nádvoří. S

každou další minutou rostlo její odhodlání dostat se ještě před odstřelem ven ze šestky a najít si cestu do Chiltonovy budovy.

Ovšem tento nápad, uvědomila si téměř s úsměvem, ten je skutečně šílený.

V půl čtvrté začala svou bitvu s vyčerpáním prohrávat.

Přistihla se, že začíná poklimbávat. Přesto však zarytě odmítala se vzdát a s vynaložením všech sil zůstávala bdělá.

Rosa, Matt a Eli strávili většinu dne spojováním přetrhaných nitek záhady kolem CRV 113. Ona sama celý den proseděla

na skupinách a celou noc pod dohledem ošetřovatele, který je ujetý víc než většina zdejších pacientů. Bezmocnost její situace byla nesnesitelná. Nějak musím k jejich pátrání přispět, opakovala si v duchu pořád dokola. Nějak musím vymyslet, jak bych…

Sarah potřásla hlavou ve snaze pročistit ji od únavy a otřela si obličej vlhkou žínkou, která byla během její dlouhé noční hlídky jejím jediným spojencem. Na vzdálenější straně Chiltonovy budovy zahlédla pohyb. Zhasla stropní zářivku a opřela se lokty pevně o okenní římsu. Složila si bradu do dlaní a upřeně se zadívala z okna. Před budovou nesvítila ani jedna pouliční lampa, ale měsíc byl v úplňku.

Přestože zapadal, svítil víc než obvykle, a okolní tmu změkčovaly lampy podél ostatních cest k budovám. Sarah čekala, až si jí oči navyknou na temno, ale už teď věděla s naprostou jistotou, co vlastně vidí.

Dodávka firmy Huron se vrátila.

Černá kočka Daniels si uvědomoval, že ho čeká jistá smrt. V těch krutých hodinách, jež strávil jako zajatec Eliho Blankenshipa, si o ni ostatně mnohokrát říkal. Chvíli poté, co byl sražen v bezvědomí k zemi, se probral položený tváří dolů zřejmě v dodávce Huron Pharmaceuticals. Ruce měl pevně tenkým drátem svázané za zády a kotníky nohou měl připoutané k jedné ze stěn. Hlava mu třeštila nelítostnou

bolestí a ohlupující závrať i žaludeční nevolnost tvrdošíjně přetrvávaly.

Dodávka parkovala uvnitř jakési temné budovy, nejspíš v garáži. Bylo sem slyšet hluk z ulice, občas kolem projel automobil, ale lidský hlas žádný. Poloha, v níž Matt spočíval, byla úděsně nepohodlná, ale i ten sebemenší pohyb mu vysílal žhavé dýky bolesti pažemi až k zápěstím, do nichž se mu zařezával drát.

Svou první návštěvu v dodávce uskutečnil Blankenship dlouho po tom, co Matt nabyl vědomí. Při zjištění, o koho jde, pocítil Matt jisté překvapení, ale po pravdě řečeno, příliš velké zas nebylo.

“Hned mě to mělo trknout,” povzdechl si Matt.

“To ano. Ano, to určitě mělo.”

“Zabil jste Colina Smitha.”

“Musel jsem.”

“A Pramoda Singha.”

“Musel jsem.”

“A nastrojil jste to tak, aby vina padla na Ettingera.”

“Jistě, představoval jsem si to tak. Ale stačí, na tvoje otázky jsem už odpověděl, ty grázle. Co kdybys teď odpovídal ty mně? Potřebuju vědět, jestli existují další, řekněme puštěné kohoutky, které by potřebovaly dotáhnout.

Kvůli komu bych si ještě měl dělat starosti? S kým jsi o tom všem ještě mluvil? S Jeremy Mallonem? Parisem? Co všechno ses dozvěděl na oplátku od nich?”

Matt se ze všech sil snažil odvrátit, ale Blankenshipovi stačilo, aby mu zalomcoval loktem. Matt vykřikl žhavou bolestí.

“Nevím nic!” řval. “Nevím namouduši nic!”

Blankenship ho popadl za vlasy a zvedl mu hlavu.

“Doufám, že říkáš pravdu,” zasyčel. “Uvidíme.”

Prudce odešel. Matt prudce třeskl tváří na kovovou podlahu. Když se Blankenship objevil podruhé, přinesl si v injekční stříkačce jakousi drogu. Matt bezmála omdlel bolestí už při pouhém pohybu svých paží do polohy vhodné pro vpíchnutí injekce. Po chvilce bolest zmizela. Na dobu, která mohla trvat několik minut ale i hodin, vnímal pouze izolované zvuky a hlasy, nejprve Blankenshipův hlas a potom svůj vlastní, jenž se mu hlavou vznášel jak pírka ve větru. Nakonec ho opět zahltila tma a ticho.

Když se probral z mdloby, seděl na podlaze vlhké místnosti bez jediného paprsku světla. Nohy se spoutanými kotníky měl natažené před sebe. Ruce za zády mu drát držel u kovové roury. Vzduch kolem byl zatuchlý, páchl hlínou a plísní. Tvář měl napuchlou a potlučenou, jeden zub vyražený. Jedinou útěchu našel v myšlence, že je pořád ještě naživu, ale bylo mu jasné, že ten stav dlouho nepotrvá. Po pár minutách, už zcela bdělý, se dokonce dozvěděl, jak dlouho.

Z reproduktoru namontovaného kdesi v temnotě se ozval mužský hlas.

“Pozor, pozor, prosím!” hlásil. “Za tři hodiny bude tato budova zdemolována výbuchem! Nikdo se nesmí zdržovat uvnitř ani za modrými ochrannými bariérami. Opakuji, tato budova bude zdemolována.”

“Pomoc!” zakrákal Matt. “Proboha, pomoc!”

Hlas se mu vrátil slabou ozvěnou. Neexistovala sebemenší naděje, že ho někdo uslyší. Žádná naděje. V

duchu proklínal Eliho Blankenshipa a svou vlastní důvěřivost. Pak svěsil bradu na prsa a čekal.

42.

V půl sedmé, když zvonění ohlásilo budíček, se Sarah osprchovala, převlékla a opět se s hrníčkem kávy usadila na chodbě u okna. Pokud by všechno klapalo podle jejího teprve vznikajícícho plánu, do hodiny by se mohla octnout uvnitř Chiltonovy budovy. Hodiny odtikávaly čas zbývající do deváté hodiny dopolední, kdy měla demolice proběhnout, ale v sázce teď bylo cosi nesmírně závažného. Ukryto v budově, pravděpodobně v suterénu či ve sklepě, bylo totiž tělo.

Dodávka firmy Huron Pharmaceuticals se před budovou zdržela asi půl hodiny. Řidič pokud Sarah dokázala rozeznat, byl to vysoký statný muž vytáhl zezadu tělo, přehodil si je přes rameno a odnesl po schodech do suterénu.

Sarah jasně viděla povlávající paže oběti. Po třiceti minutách se řidič vrátil už bez nákladu a odjel.

Za chvíli vyhledala Sarah Wese. Okouzlit pomocného ošetřovatele bylo snadné, ale očarovat ho bez toho, že by se jí dotýkal, bylo téměř vyloučeno. Flirtovala, jako už spoustu let ne, a lichotila mu tak vynalézavě, jak jen dovedla.

Trousila povzbudivé poznámky plné příslibů, po kterých jeho fantazie vybuchovala jak ohňostroje na Den nezávislosti. Přejela rty přes okraj svého hrníčku s kávou, jako by v něm bylo šampaňské. Do svítání zjistila, jak se na uzavřeném oddělení organizuje rozdávání jídla. Skupina A jedna ze dvou zahrnovala nestabilizované pacienty oddělení.

Chodili dolů do jídelny, ale maximálně dva pacienti na jednoho člena personálu. Při večerním předávání služby však padl názor, že Sarah je příliš nevypočitatelná dokonce i pro skupinu A, takže snídani jí měli na oddělení donést. Jak to bude s obědem, to rozhodne až denní služba. Teď si s pomocí lichotek, slibů a významných úsměvů koupila povýšení. Wes přesunul jednoho pacienta do skupiny B a Sarah zapsal do seznamu A. To znamenalo, že mezi tři čtvrti na sedm a čtvrt na osm bude Sarah snídat v jídelně.

Pak stačila poměrně neomalená narážka na anatomická tajemství známá důvěrně pouze lékařům a Wes jí rovněž dovolil použít telefon na sesterně, ačkoliv tato dohoda se málem neuskutečnila kvůli jeho žádosti, aby mu přitom seděla na klíně. Než jí Wes naznačil, že denní sestra

skončila s přípravou snídaně a Sarah že musí vyklidit sesternu, stihla hned dva telefonáty. První byl k Mattovi domů. Když zaslechla jeho záznamník, udělalo se jí až nevolno. Druhý telefonát byl do nemocniční ústředny, kde spojovatelka sloužila jako záznamník pro Eliho Blankenshipa. Sarah jí nadiktovala vzkaz, který měla Blankenshipovi předat, ale asi po minutě čekání se k jejímu úžasu ozval sám šéflékař. Řekl jí, že měl noční službu a právě podřimoval na pohovce ve své pracovně.

“Sarah, jste v pořádku?” vylekal se, sotva zaslechl její hlas. “Jak jste se v tuhle nekřesťanskou hodinu dostala k telefonu?”

“To vám povím, až se spolu uvidíme, pane doktore. A v pořádku skutečně nejsem. Potřebuju se dostat z uzavřeného oddělení, a to rychle.”

“Sarah, propustit vás může jedině doktor Goldsmidt.

Moc se omlouvám, ale…”

“Prosím vás, pane doktore, můžu telefonovat jenom chvilku. Včera jste říkal, že něco vám napovídá, že mám pravdu. A věřil jste mi i před nálezem Andrewova těla, že mluvím pravdu o dobrodružství v čínské čtvrti. Musíte mi věřit i nyní. V téhle nemocnici se děje něco “hrozného. Týká se to společnosti jménem Huron Pharmaceuticals, té společnosti, jež dodává vitaminy pro Ettingerovu odtučňovací kůru. Mám na to důkazy.”

“Jaké?”

“Ve tři čtvrti na sedm budu dole v jídelně. Mohl byste za mnou přijít?”

“Ano, ale…”

“Nespouštějte ze mě oči. Však už budete vědět, co dělat.”

“Mluvila jste o důkazech.”

“Mohl byste nás dva propašovat do Chiltonovy budovy?”

“Já. Ale ano. To bych mohl.”

“Důkazy jsou uvnitř, pane doktore. Teď už musím končit. Prosím, věřte mi. Prosím vás, abyste za mnou přišel.”

“Na to se klidně spolehněte,” slíbil Eli Blankenship.

Jeden z ošetřovatelů začal předčítat seznam pacientů zařazených do skupiny A. Sarah zamířila k hloučku, který se shromažďoval u elektronicky hlídaných dveří. Po krátké diskusi mezi personálem, Sarah se domýšlela, že se týká právě jí, se dveře se zabzučením otevřely a průvod šesti pacientů a tří ošetřovatelů se vydal z uzavřeného oddělení.

Wes zůstal stát u dveří, významně na Sarah zamrkal a ukázal jí vztyčený palec.

V jídelně MCB nepanoval příliš velký ruch. Snídali tu především stážisté a sestry. Když Sarah procházela se skupinou ke stolům, cítila na sobě zkoumavé pohledy. Ale po těch šesti měsících pekla, které si musela protrpět, je téměř nebrala na vědomí.

Tak se podívejte, vy čumilové, pomyslela si vzdorně.

Ještě chvíli a vypadnou vám oči z důlků.

Vybrala si jídlo, které stejně nehodlala sníst, a přitom soustavně vyhlížela Eliho Blankenshipa. Ošetřovatelé usazovali pacienty ke dvěma vyhrazeným stolům. Sarah si vybrala místo, z něhož měla po jídelně co nejširší rozhled. V

tu chvíli si povšimla, že u vedlejšího stolku sedí nad kávou Joanne Delbancová, sestra z porodnického oddělení.

“Joanne,” oslovila ji šeptem.

“Ach, ahoj, Sarah.”

Sestra se rychle odvrátila, ale Sarah přesto stačila zahlédnout její znechucený výraz. Bylo ji jasné, že ošetřovatelé ji pozorují. Stačí náznak, že obtěžuje nemocniční personál, a hned může putovat nazpátek na uzavřené oddělení. Ale zkusit to musí.

“Joanne, povězte mi jenom, jak se vede Annalee. Je v pořádku?”

Sestra na nekonečných pár vteřin zaváhala a pak se částečně pootočila nazpátek a hovořila zpola přes rameno.

“Když už to musíte vědět,” pravila chladně, “tak je právě na porodním sále. Dneska dopoledne nebo krátce po obědě to bude mít za sebou.”

Sarah se zhrozila. “A co terbutalin?” vydechla.

Povšimla si, že dva ošetřovatelé u jejího stolu si vyměnili pohled. Momentálně jednala na samé hranici jejich tolerance a doktor Blankenship se pořád ještě neobjevil.

“Pan doktor Snyder nakázal vysadit všechny léky,”

odpověděla Joanne. “Došel k názoru, že ten stres, kterému jste ji…kterému byla vystavena, stačí ažaž. Dítě je dost velké a podle testů…”

“Joanne!” přerušila ji Sarah vzrušeně. “Musíte ihned vyhledat doktora Snydera. Je nutné provést císařský řez dřív, než bude pozdě.”

“Cože musím?”

“Sarah, to by snad stačilo!” ozval se jeden z ošetřovatelů.

“Joanne, prosím vás “

,,Sarah, pokud okamžitě nepřestanete, vrátíme se na oddělení dřív. Za vaše jednání by byla potrestaná celá skupina.”

Sarah ošetřovatele nebrala téměř na vědomí. Otevřené dveře na protější straně vyplnila mohutná holohlavá postava doktora Blankenshipa.

Díky bohu! Sarah si v duchu povzdechla. Novinka od Joanne Delbancové mění celou situaci. Sarah dočista pustila z hlavy svůj úmysl propátrat Chiltonovu budovu, protože za hlavní nyní považovala vysvětlit celou záležitost Blankenshipovi a poslat ho na porodnické oddělení. S jeho vlivem a možná i s podporou Rosy Suarezové se třeba podaří Snydera přesvědčit, aby provedl Annalee císařský řez dřív, než dojde k propuknutí tragických příznaků.

Pokud se jim navíc podaří oddálit demolici Chiltonovy budovy, tím líp. Ale Annalee a její dítě jsou důležitější než všechny důkazy či těla které mohou být pohřbeny v sutinách.

Tak teď dávej té všichni pozor, řekla si v duchu Sarah.

Začíná představení.

“Není mi dobře,” zakňourala.

“Co je vám?”

“Já…já nevím. Točí se mi hlava a před očima se mi míhají jiskřičky.”

“Už se vám to někdy přihodilo? Sarah, ptám se vás, jestli jste to zažila už někdy předtím!”

Sarah začala rytmicky komíhat rukama v zápěstí a trhala hlavou nahoru a dolů. Zamžikala a když otevřela oči, podívala se až kamsi dovnitř do vlastní lebky, aby jí bylo vidět jenom bělmo.

“Sarah!” vykřikl někdo.

V tom okamžiku ze sebe vyrazila děsivý přiškrcený sten, padla dozadu a začala se zběsile svíjet. Přitom dávala dobrý pozor, aby si moc neotloukla hlavu o podlahu.

“Dostala záchvat!” vyjekl jeden z ošetřovatelů.

“Ucouvněte, slyšíte? Nesahejte na ni!”

Ty moulo, pomyslela si Sarah. Vždyť ty mi ještě pomáháš!

“Uhněte!” zaburácel hlas Eliho Blankenshipa. “Musím ji obrátit na bok dřív, než se začne dusit!”

Podložil ji hlavu masitou rukou, převalil jí tělo do strany a pak jí mezi zuby vsunul plastikový obal jídelního lístku.

Sarah jej skousla a předstírala křeč záchvatu ještě asi půl minuty, načež nechala tělo ochabnout. Teď bude následovat propad “do bezvědomí”.

“Jsem její ošetřující lékař,” prohlásil Blankenship s klidnou samozřejmostí. “Má v anamnéze dětskou epilepsii.

Není proč si dělat starosti, opravdu ne. Všechno bude v pořádku. Tak, Sarah, to zvládnete. Myslím si, že pro jistotu ji odvezeme na internu a natočíme EEG. Mohl by někdo zavolat zřízence s vozíkem?”

Jeden z pomocných ošetřovatelů se vrhl ke dveřím, aby to okamžitě zařídil.

“A co máme udělat my?” zajímal se druhý ošetřovatel.

“Stačí, když o tom uvědomíte doktora Goldsmidta.

Řekněte mu, že dočasně umístím paní doktorku Baldwinovou zpět na naše oddělení. Jmenuju se Blankenship.”

“Ano, pane doktore, já vím.”

Sarah vytušila, že chumel čumilů se začíná rozcházet.

Blankenship se shýbl a šeptl jí do ucha, že to hraje skvěle, ať nechá oči zavřené, dokud ji neupozorní, že je vzduch čistý.

Zasténala. Asi za minutu se objevil zřízenec s vozíkem, na který ji naložili.

“Buďte všichni klidní, bude to v pořádku,” opakoval Blankenship pořád dokola.

Sarah převalovala hlavou ze strany na stranu. Z jídelny ji vyvezli na chodbu a odtud do výtahu. Ačkoliv jídelna byla v přízemí, Sarah cítila, že výtah jede dolů. Snažila se představit si, kde vlastně je, protože vozík teď ujížděl poměrně dlouhou chodbou.

“Fajn, teď se můžete posadit a otevřít oči, milá přítelkyně,” vyzval ji Blankenship. “Tu scénu jste zahrála jako nositelka Oscara.”

Sarah se zvedla a zamžikala, aby se jí pohled zaostřil.

Rozhlédla se kolem sebe. Ona a šéflékař byli v suterénní chodbě dočista sami. Stáli před ocelovými bezpečnostními dveřmi s velikým látkovým transparentem, jenž vysokými písmeny hlásal varovné údaje o čase a datu demolice a žádal po každém, kdo by chtěl devětadvacátého října vstoupit do Chiltonovy budovy, aby se nechal doprovodit členem nemocniční bezpečnostní služby. U dveří byl nástěnný telefonní automat. Tabulka nad ním uváděla telefonní číslo demoliční společnosti a linku na ústředí bezpečnostní služby MCB.

“Kam se poděl ten zřízenec?” divila se Sarah.

“Abe nás opustil u výtahu,” vysvětlil Blankenship a odemykal ocelové dveře. “Kdysi v dávnověku jsem mu obstaral tohle místo a navíc se starám i o jeho rodinu. Kde může, prokáže mi laskavost.”

“Pane doktore, všechno je to pravda. Mezi dietním přípravkem Petera Ettingera a těmi případy DIK existuje

přímá souvislost. Jde o jistý, virus. Rosa Suarezová si včera jela promluvit s člověkem, který ho vyvinul.”

“To vím. Půjčil jsem jí auto.”

“No a teď Annalee začala rodit. Vysadili jí léky, pane doktore, ale Peter na ní před pár lety testoval svou práškovou dietu. Pokud se jí urychleně neprovede císařský řez, začne mít příznaky DIK jako ty rodičky předtím. Tím si jsem stoprocentně jistá. Musíme okamžitě na porodní za doktorem Snyderem.”

“Hej, zpomalte, zpomalte,” zarazil ji Blankenship.

“Právě jste prodělala epileptický záchvat, pamatujete?”

“Pane doktore, ale tohle je vážná věc.”

“No, a co jste mi to vykládala o té farmaceutické dodávce? Co máte za důkaz?”

“Tohle je ale důležitější. Nemohl byste zařídit, aby tu demolici časově posunuli?”

“Možná ano, ovšem jen za předpokladu, že přijdu se zatraceně dobrým důvodem. Nezapomeňte, že sem na tribunu už míří starosta, guvernér a desítky dalších papalášů.

Má to být nejslavnější den Parisovy kariéry. Ale víte co, Sarah? Chiltonovu budovu jsme používali jako sklad, proto mám taky od ní klíče. Byl jsem uvnitř asi před týdnem a pomáhal jsem vystěhovat zbytek našich věcí. Byla tam spousta svinstva a hadrů, ale jiného nic.”

“No, ale teď je tam uvnitř tělo. To vím stoprocentně. A to je přece dostatečný důvod k odkladu demolice,

nemyslíte? Ale prosím vás, Annalee přece užívala ten dietní přípravek. Čím dál její porod pokročí, tím víc bude ohrožená. Musíme jí okamžitě pomoci!”

Sarah pořád ještě seděla na vozíku. Rychleji, než stačila zareagovat, rozrazil Blankenship ocelová vrata, prudce strčil vozík dovnitř a zase za nimi dveře zabouchl. V mžiku se ocitli v absolutní temnotě.

“Co to děláte?” vykřikla Sarah, když slyšela, jak Blankenship dveře zamyká.

Ale ve vteřině to pochopila. Ta široká dlaň, která jí podpírala hlavu v jídelně, ten nezřetelný a nepříjemný pach potu a kolínské. Oboje přece už cítila, a to hned dvakrát. Byl to ten muž, ten útočník z pokoje 512.

“Pomoc!” zaječela. “Pomoc!”

Hrubě ji strhl z vozíku a srazil ji v té černočerné chodbě k zemi.

“Křičte si, jak je vám libo,” ušklíbl se. “Uleví se vám, ale kolik set metrů není široko daleko ani noha.”

Zkroutil jí zápěstí, aby se přestala bránit, a rozsvítil silnou baterku. Před nimi byly druhé bezpečnostní dveře, téměř stejné jako ty první.

“To plátno přes ně má zabránit průniku prachu do nemocnice,” vysvětlil Blankenship, když z kapsy pláště vytahoval svazek klíčů. “O prach v naší milované nemocnici přece nestojíme, je to tak?”

Sarah místo pronikavého strachu zalil výbušný vztek.

Zaútočila mu pěstí na obličej a skutečně ho stačila udeřit, ale Blankenship jen pootočil jejím zápěstím a přinutil ji poklesnout na kolena.

“Vědí přece, že jsem s vámi,” zanaříkala. “Každý to viděl.”

“Utekla jste mi a zmizela,” odpověděl nevzrušeně.

“Eli, to děvče umírá.”

“Každý jednou umře.”

Protáhl ji druhými bezpečnostními dveřmi a opět je za sebou zamkl. Ovládal Sarah stiskem na jejím zkrouceném zápěstí. Chodba byla plná odpadu a smetí kusy betonu, skla a kovových trubek. Blankenship zhasl baterku a na Sarah děsivě dolehla okolní temnota. Potom odkudsi ze vzdálené chodby ohlásil reproduktor, že do odstřelu zbývá devadesát minut a že v Chiltonově budově ani v jejím okolí nemá nikdo co pohledávat.

“Mám dojem, že bych radši neměl ztratit ty klíče,”

uchechtl se Blankenship a opět rozsvítil baterku. “A teď se půjdeme podívat na to tělo, na které jste tolik zvědavá.”

43.

“Eli, prosím vás,” žadonila Sarah, zatímco ji odvlékal do suterénu Chiltonovy budovy. “Vždyť jste býval takový skvělý lékař a učitel! Musíte to zarazit, než zemře Annalee a spousta dalších!”

“Jestlipak víte, že během prvních devíti dnů vysílání reklamního šotu jsem vydělal víc než za dvacet let působení jako skvělý lékař a učitel? Každý si myslí, že sotva člověk dostane titul doktora medicíny, rovnou nasedne do kadilaku a stane se členem exkluzivních klubů. Pokud se chcete na někoho hněvat, pak jedině na ty, kdo od nás tohle očekávají.

Abyste věděla, nemohl jsem si dovolit ani to mizerné důchodové připojištění. No, teď už pojistku mám.”

“Eli, prosím vás, nedopusťte, aby se ta hrozná věc přihodila tolika ženám!”

“Ale, nehrajte to na mě tak dramaticky! Však věda si s tím problémem dřív nebo později poradí, jako ostatně vždycky. Kromě toho, máte vůbec představu, kolik infarktářů jsme zachránili tím, že jsme na nich rozpustili sádlo? Kdyby se při udílení Nobelovy ceny braly v úvahu tyhle počty, byl bych jednoznačný favorit. Podívejte, nemám čas. Chcete ho vidět nebo ne?”

Sarah ho ze všech sil nakopla do holeně.

“Přestaňte!” okřikl ji a zesílil sevření. “Tak. To je mnohem lepší. Teď si uděláme krátkou procházku po téhle budově a nakonec vám ukážu to tělo, kterého se už nemůžete dočkat.”

“Kdo je to?” zeptala se, zastrašená lékařovým sebevědomím i silou, ale daleko víc jeho absolutním nedostatkem citu. Možná to je nejchytřejší člověk ze všech, co zná, ale rozhodně je nejšílenější.

“Kdo že to je? No, co byste řekla?” zeptal se a přitom ji za sebou vlekl uhlově černou chodbou.

“Ach bože, Eli, kde jsme?”

“Tak, tady za těmi dveřmi je naše virologická laboratoř.

Nervové

centrum

naší

produkce

ayurvédského

odtučňovacího programu.”

Rozkopl dveře a přejel kuželem světla po veliké, bohatě zařízené laboratoři.

“Kde je?”

“Paní doktorko, věnovala byste mi laskavě svoji pozornost? Trvalo téměř dva roky, než se tahle akce rozjela.

Nikdo kromě mého virologa, mého zesnulého virologa a mne tuhle laboratoř okem nespatřil. Jestlipak chápete, jak bylo složité ji utajit?”

“Kčertu, kde je Matt? Co jste s ním provedl?”

“Věřila byste tomu, že Singh a ten trouba Ettinger skočili na to, že úbytek váhy u lidí způsobuje právě ta bylinková dieta? Strávil jsem týden v knihovně a sestavil

jsem ayurvédskou směs, na kterou by musel být hrdý sám Mahariši. A to mi prosím trvalo pouhý týden! Všechno jsem si vymyslel, celé to složení. Singhovi jsem napovídal, že jsem si recepturu dovezl z Indie a potřebuju ji otestovat.

Jakmile zaslechl slovo ayurvédský, vzal to za svou věc. Ani se na nic neptal. Není to úžasné? Později, když první skupina testovaných skutečně ubyla výrazně na váze, navrhl jsem, aby Singh požádal vašeho bývalého milence o roli mluvčího celé kampaně výměnou za menší podíl na zisku. A Ettinger to spolkl i s návnadou. Proč vlastně ne? Byla to alternativní medicína a tu on miluje. A navíc na tom mohl zbohatnout, což miluje ještě víc. Tak co, jak se vyznám v lidech?”

Kopnutím otevřel další dveře a posvítil do pokoje.

Trhnutím přinutil Sarah, aby se tam podívala. “V tomhle bytečku bydlel můj virolog, když sestavoval ten přípravek,”

pokračoval. “Bydlel přímo v nemocnici a nikdo o tom neměl sebemenší tušení. To je věc, co?”

“Kde je Matt?”

“Na všechno dojde.”

“Pozor, prosíme pozor! Tato budova bude přesně za sedmdesát minut vyhozena do vzduchu. Nikdo se nesmí zdržovat uvnitř ani za ochrannými modrými bariérami.

Opakuji.”

“Přesně včas,” poznamenal Blankenship. “Ten pitomec Paris propluje jen taktak.”

Navzdory všemu úsilí se Sarah rozplakala.

“Ty hajzle! Ty magore, ty hajzle!” vzlykala.

“Koukej sklapnout!” zavrčel, až se mu hlas ozvěnou vrátil z chodby. “Když už nemáš tolik slušnosti, aby sis vyposlechla a ocenila, co všechno jsme dokázali, tak drž alespoň klapačku! Díky mně už půl miliónu lidí ztratilo nadváhu a za pouhých osm měsíců jsem si v bance nastřádal jednadvacet miliónů dolarů. Pokud to na tebe neudělalo dojem, tak neposlouchej.”

“Kde je Matt?”

“Uf, už tě mám plné zuby,” navztekal se Blankenship.

“Od ženy s tvým rozhledem a zkušenostmi jsem čekal velkorysejší přístup.” Odvlekl ji chodbou ještě o kus dál.

“Tak jo, dostaneš toho svého rytíře v nablýskané zbroji,”

prohlásil. “Naneštěstí teď není právě v nejlepší formě.”

Posvítil dolů na Matta, který seděl na zemi s ústy přelepenými širokou náplastí. Ruce stažené za záda měl připoutané ke svislému odpadovému potrubí a ve tváři mu bylo znát stopy po surových úderech. Ale byl naživu.

“Trpělivě tady čeká, jestli snad se v poslední chvíli neudělá do mého vodotěsného plánu nějaká škvíra. Ovšem s výjimkou tvého procitnutí ze sebevražedného pokusu mi zatím všechno vychází.”

Blankenship ji pustil a Sarah se ihned vrhla k Mattovi a jemně mu odlepila pásku z úst. Dychtivě vdechl zatuchlý

prašný vzduch. Pohladila ho po tváři a políbila ho na temnou podlitinu pod okem.

“Matte, je mi to líto, je mi to strašně líto.” Na nic jiného se nezmohla.

“Miluju tě,” vyrazil ze sebe. “Modlil jsem se, aby ti už nestihl ublížit.”

“Však oni nás najdou, Eli!” vybuchla Sarah vztekle.

“Prohrabou sutiny, najdou nás a pak tě dostanou! Nejsi ani zdaleka tak chytrý, jak si myslíš. Důkazů jsme snesli už dost!”

“Žádné důkazy neexistujou!” zasmál se Blankenship.

“Alespoň ne ty, které jsem stačil zlikvidovat. Navíc jsem nastrčil Petera Ettingera, aby všechna vina spadla jenom na něho. To je prosťáček boží, jinak ho nazvat nemůžu. Sedí za mřížemi a je přitom absolutně nevinný. A teď, jestli dáš laskavě ruce dozadu, svážu tě drátem, co tu přesně na tebe zbyl.”

Sarah se ani nepohnula a dál objímala Matta kolem hrudi. Blankenship se po ní natáhl a v tu chvíli Matt vykopl.

Jediným prudkým pohybem mu vyrazil baterku a tvrdě zastavil svůj úder až o Blankenshipovu bradu.

“Utíkej, Sarah!” vykřikl, když Blankenship odvrávoral pár kroků pozpátku. Ale to už Sarah vylétla ze dveří.

Chodba v suterénu byla černá jako štola. Narazila do stěny, na okamžik klopýtla a potom se rozběhla co nejrychleji a přitom se dlaní přidržovala zdi. Zvolila si směr na opačnou

stranu

od

podzemního

průchodu

a

zamčených

bezpečnostních dveří. Okna a dveře v přízemí byly zatlučeny prkny. Kdyby se jí podařilo doběhnout až k nim a vykopnout je, měla by naději na záchranu. Za sebou zaslechla Blankenshipův smích.

“Ta baterka je nezničitelná,” posmíval se. “Hned při nejbližší příležitosti pošlu výrobci pochvalný dopis. Sarah, tak to přece vzdej!”

Sarah si dále vyhmatávala cestu podél zdi a snažila se uniknout silnému proudu světla, které po ní pátralo. Ve vteřině, kdy ji polapilo, zahlédla pár kroků od sebe další schodiště, zahýbalo nalevo. Rozběhla se nahoru jako střela, na odpočívadle se opět uhodila o zeď a dál se řítila nahoru do přízemí. Za sebou zahlédla poskakující světlo a slyšela Blankenshipovy dusající kroky. Začínala ji zpomalovat zaneřáděná podlaha hadry, kusy zdiva a dřev. Klopýtla jednou, podruhé, ale dál se drala vzhůru.

“Vzdej to, Sarah!” zařval opět Blankenship.

Kdybych tak dokázala nějak zvětšit vzdálenost mezi námi, přemýšlela Sarah, třeba najít úkryt a zůstat tam, dokud on nebude muset opustit budovu, pak bych měla šanci.

Každé další poschodí znamená pro Blankenshipa víc nebezpečí, které musí před dalším pronásledováním vzít v úvahu. Každá zatáčka jí nabízí nové možnosti, ale jemu pouze další potíže. Opět upadla, ale honem se vydrápala na

nohy a co nejtišeji vyběhla do druhého patra. A tady zůstanu, rozhodla se. Tady se schovám.

Překračovala odpad na podlaze a rukou hmatala po stěně, aby v té hrozné tmě našla nějakou místnost. Nahoře prosakoval tenký řez světla, zřejmě šlo o zabedněné okno.

Za zády slyšela blížící se Blankenshipovy těžké kroky a namáhavý dech. Náhle jí pod levým chodidlem zmizela podlaha a noha jí propadla do prázdna. Cítila, jak padá.

Instinktivně se odrazila pravou nohou a vrhla se kupředu.

Dopadla ztěžka na podlahu a rozsekla si bradu a koleno o úlomky betonu. Pak se bezmocně skulila do otvoru, došlo jí, že jde o výtahovou šachtu. Začínala padat kolmo dolů, když pravou a hned nato i levou rukou zavadila o cosi kovového.

Sevřela kolem toho prsty. Paže se jí napjaly k prasknutí, ale udržela se. Zčistajasna se houpala nad černou propastí.

Zoufale se pokoušela zhodnotit situaci. Visela na kovovém rámu, v němž kdysi byly dveře výtahu. Beton se kolem něj vydrolil a nechal mezi rámem a podlahou místnosti několikacentimetrovou mezeru. Ve tmě slyšela, jak Blankenship míří po zvuku jejích pohybů do druhého patra. Kovový rám ji řezal do prstů. Musela se rozhodnout během pár vteřin. Buď to zkusí a vzepře se opět nahoru, nebo spadne. Do suterénu to je třípatrová výška. Takových osm devět metrů. Jakou by měla šanci při dopadu neproniknutelnou tmou na betonovou podlahu? Odpověď byla jasná.

Sarah se tedy podrážkou tenisky opřela o zeď šachty a silou, o níž by nikdy nevěřila, že ji v sobě dokáže sebrat, vykopla jednu nohu nahoru a přehodila ji přes kovový rám.

Mezera za ním byla docela široká, kolem dvaceti centimetrů.

Zbytkem sil se vzepřela a byla na podlaze.

“Pozor! Pozor, prosím! Tato budova bude za šedesát minut vyhozena do povětří.”

Zamaskována zvuky varovného hlášení z reproduktoru lezla Sarah po všech čtyřech chodbou a právě se vtiskla do malého výklenku proti výtahové šachtě, když od schodiště proťalo tmu světlo Blankenshipovy baterky.

“No tak, Sarah,” křikl a pomalu postupoval kupředu.

“Co kdybychom si spolu promluvili. Třeba nakonec uzavřeme dohodu. Odejdu až minutu před výbuchem. Budu tady s vámi až do konce. Šanci nemá ani Daniels. Je zraněný, to přece víte. A dost vážně zraněný. Mohla byste mu pomoci.”

Blížil se k Sarah a ona si uvědomila, že pořád ještě jí zbývá jedna šance. Ovšem jedna jediná. Opřela se o zeď.

Pokud ji zahlédne dřív, než dojde k té otevřené šachtě, pak to pro ni znamená konec. Ale co když ne.

Deset kroků….pět….a paprsek ji stále ještě nenašel. Tři.

Ještě jeden krok, modlila se v duchu. Jen jediný, a ve chvíli, kdy ji světlo konečně udeřilo, skočila kupředu a celým tělem se vrhla na Blankenshipův hrudník. Jako kdyby skočila na betonový panel. Ani jí ještě plně nedošlo, že prohrála, a už ji

pevně svíral v náručí.

“Ani náhodou,” prohlásil s hlasitým smíchem a zesílil stisk. “Ani náhodou.”

Sarah pocítila, že se náhle naklonil a sevření povolil.

Ucouvl o krok zpět, to poznala, náhle něco se stalo. Ztratil rovnováhu a zavrávoral dozadu, trochu se stáčel doleva.

Užuž přepadal do šachty. Pořád ještě držel Sarah natolik pevně, že se mu nemohla vytrhnout, ale najednou začal řvát.

“Moje noha! Ježíšikriste, moje noha!”

Vyl a vyl a při tom řvaní padal dozadu. Sarah měla dojem, že všechno je nesmírně zpomalené. Zběsile se snažila odhadnout, co se vlastně děje, co by měla podniknout jako další krok, když Blankenshipovi s hlasitým lupnutím praskly obě podkolenní kosti. V okamžiku, kdy zaslechla praskot a jeho nelidský výkřik, Sarah naráz pochopila. Stoupl do mezery mezi rámem a podlahou. I její nevelká síla postačila k tomu, aby už nedokázal udržet rovnováhu. Přepadal teď dolů a noha se mu ohýbala v nově vzniklém kloubu.

Stále při vědomí a vyjící utrpením zůstal Blankeship viset hlavou dolů a v té černočerné šachtě pořád ještě držel Sarah za zápěstí. Houpala se v prázdnotě. Pak ji s žalostným zanaříkáním pustil.

Sarah to odhadla o zlomek vteřiny dřív a hlavou se jí stačily prohnat nesčíslné návody a doporučení, jak padat a dopadat. Sviň se do klubíčka. Dopadni na chodidla. Dopadni

na zadek. Dopadni na bok. Při dopadu nadskoč. Rozplácni se. Tak zoufale se soustředila na přežití, že na skutečný dopad nebyla ani dost málo připravená. Její pád totiž trval jen okamžik a nebyl delší než necelé dva metry. Tvrdě přistála na strmé hromadě sutin a odpadu, která se ve výtahové šachtě zvedala do výšky bezmála dvou pater.

Honem se zachytila úlomků betonu a dřeva, aby se neskulila dolů. Půl minuty zůstala ležet a jen popadala dech.

Ošklivě se potloukla, ale žádné ze zranění ji zřejmě neochromilo. Nad její hlavou, zahalený v neproniknutelné temnotě, nepřestal sténat Blankenship. Uvědomila si, že neomdlel, protože visí hlavou dolů, takže nedochází k instinktivnímu stažení, cév, ke snížení krevního tlaku v jeho hlavě a milosrdný propad do bezvědomí mu tedy zůstal odepřen.

Upřeně zírala do tmy. Oči si mezitím navykly, takže nahoře i pod sebou rozeznala v šachtě skvrny, určitě to byly dveře do prvního patra a přízemí. Začala se spouštět dolů, když si vzpomněla na klíče. Blankenship si je přece strčil do kapsy lékařského pláště! O tom nepochybovala. Bez nich by musela hledat okna a snažit se vyrazit zabednění.

Ještě padesát minut. Teď už možná míň. Když Blankenship visí hlavou dolů, nedosáhla by mu náhodou do kapsy? Obrátila se a začala šplhat po svahu sutin zase nahoru. Budu se snažit o ty klíče tak dlouho, dokud bude

zbývat celá půlhodina, rozhodla se. Potom bych musela vyzkoušet zabednění v přízemních oknech.

“Eli!” křikla. “Eli, poslouchejte! Stojím přímo pod vámi a potřebuju klíče. Nemohl byste si svléknout plášť a hodit ho dolů?”

Tiché naříkavé sténání se ozývalo dál. Sarah se na úlomcích betonu vyhrabala ještě o krok výš. Byla přesně na úrovni horního rámu dveří do prvního patra. Tam ovšem kopec suti končil. Výš už se dostat nemohla. Blankenship byl přitom blízko, jen pár desítek centimetrů. Snažila se představit si, kam až mu asi sahají paže, jak mu asi visí plášť přepadlý přes hlavu. Dosáhla by na něj, kdyby povyskočila?

Mohla by se na něj zavěsit natolik, aby mu ho stáhla? Co když ty klíče už vypadly? Sarah stála na samém vrcholku hromady a zády se tiskla ke stěně šachty. Blankenshipův těžký dech měla téměř na dosah. Přesto neviděla ani to nejmenší.

Jeden pokus, jediný pokus a pak zkusí něco jiného.

Přestože najisto počítala s tím, že zasáhne pouze vzduch, odrazila se chodidlem od stěny za sebou a vyskočila dopředu a vzhůru. Když nečekaně udeřila Blankenshipa vztaženou paží, bolestně vykřikl. Srazila se s ním a pověsila se mu na plášť. Pak se propadla do tmy a řítila se po svahu hory sutin, až v kotrmelcích přistála u dveří do přízemí, kterými vyletěla až na chodbu. Nárazem si vyrazila dech.

Ležela v té špíně, potlučená a vzlykající, zápasila o doušek

vzduchu a přitom se pokoušela uklidnit a přinutit se vstát.

Zčistajasna si uvědomila, že v rukou svírá Blankenshipův lékařský plášť.

Kroužek s klíči byl v pravé kapse.

Celá rozbolavělá sbelhala po schodišti do suterénu.

Zavolala Matta jménem a pak šla za jeho hlasem do místnosti, která se málem stala jejich hrobkou. Okolní tma ji doslova dusila.

“Už to je za námi,” zašeptala a pohladila ho po tváři konečky prstů. “Mám Blankenshipovy klíče. Teď tě odtud dostanu a pak musím utíkat za Annalee.”

Políbila ho a potom mu sáhla za záda, kde měl ruce připoutané k potrubí.

“Je to nějaký drát,” upozornil ji. “Řeže mě až do živého masa. Nejsem si jistý, jestli si s ním dokážeš poradit bez kleští.”

“Nejdřív to zkusím.”

“Sarah, ten Blankenship je ďábel. Nechal zabít Rosu a Warrena Fezlera. K zapalování motorového člunu Colina Smithe přidělal výbušninu a pak všechno zaonačil tak, aby tu vinu odskákal Ettinger. Myslel na všechno…na všechno.

Singh je taky mrtvý. Blankenship ho zastřelil, ale opět všechno ukazuje na Ettingera. Už byl skoro v bezpečí. Tys představovala poslední hrozbu a au! Opatrně, příšerně to bolí!”

“Promiň, Matte, to nedokážu. Drát je moc utažený.”

“Nevadí, pořád nám ještě zbývá kolem čtyřiceti minut.

Sežeň Parise. Ať nechá odstřel odložit a pošle sem lidi.

Blankenship je mrtvý?”

“Možná ano, nevím. Poslyš, za těmi prvními dveřmi je v průchodu telefon. Hned budu zpátky.”

“To bys měla,” poznamenal Matt hořce. “Moc se mi to tady nezamlouvá. Ta kobka je dost zlověstná.”

Sarah ho políbila na čelo a pak se co nejrychleji rozběhla chodbou a odemkla si oboje bezpečnostní dveře.

Teprve když zvedala sluchátko, napadlo jí, že telefon by mohl být odpojený. Vyzváněcí tón jí zněl jako kůry andělské.

“Potřebuju sehnat pana Parise,” oznámila spojovatelce.

“Tady doktorka Baldwinová. Jde o naléhavou záležitost.”

“Je ve své kanceláři,” odpověděla dívka. “Právě jsem mu přepojovala hovor. Pořád ještě mluví.”

“Tak mu to přerušte,” požádala Sarah netrpělivě.

Za pár vteřin se na drátě ozval Glenn Paris. Sotva uslyšela jeho hlas, Sarah pochopila, že její noční můra je u konce. Poslední starost odstřel Chiltonovy budovy se naráz vyřeší. Stručně Parisovi vylíčila situaci a požádala ho, aby poslal do suterénu lidi se světlem a kleštěmi.

“Taky budem potřebovat nosítka pro doktora Blenkenshipa,” dodala. “Pro Matta nejspíš jakbysmet. Chůze určitě schopný nebude. A možná by měl přijít i ortoped.

Nemám vůbec tušení, jak Eliho odtamtud dostaneme.”

“Nedělejte si starosti,” uklidňoval ji Paris. “Já se o to postarám. Hlavně zůstaňte u těch bezpečnostních dveří.

Dám odložit odstřel a za chviličku u vás budu s pomocí.”

“Děkuju.”

“A Sarah…”

“Prosím?”

“Dokázala jste ohromnou věc.”

“Díky, pane. Prosím vás, pospěšte si. Nahoře je totiž další problém s Annalee Ettingerovou a k jeho vyřešení budu možná potřebovat vaši přímluvu u doktora Snydera.”

“Hned tam jsem.”

Sarah se s povzdechem posadila na podlahu. Džíny a tričko měla potrhané, obličej, nohy i paže jí krvácely z desítky odřenin a řezných ran. Mnohem víc ji však bolela Mattova zpráva o Rose Suarezové. Vždyť Rosa tolik toužila, aby to všechno dopadlo dobře!

Za pár minut zaslechla Sarah blížící se spěšné kroky. Za okamžik se u bezpečnostních dveří objevil Glenn Paris.

Usmál se a zamával baterkou.

“Nahoře jsem to dal zastavit,” vyhrkl udýchaně.

“Zaplaťpánbu, že jste mě chytla. Už jsem se chystal odejít na tribunu.”

“No, kdyby to jinak nešlo, běžela bych i tam.”

Paris ji odváděl smolně černými chodbami hlouběji do suterénu.

“O smrti Colina Smitha jste ještě asi neslyšela,” řekl a posvítil kolem dokola. “Právě jsem o něm přemýšlel.”

“Teď jsem se to dozvěděla od Matta. Tvrdil, že Blankenship ho zabil a vinu svalil na Petera Ettingera.”

“To je ale hajzl!”

“Matt je tady nalevo,” ukázala Sarah. “Matte, miláčku, už jdeme!”

“Já vás slyším.”

Paris se zastavil na prahu a posvítil dovnitř.

“Na cestě sem je údržbář s kleštěmi, Matte,” pravil. “Za minutku by tu měl být. Pokud to tady vydržíte, nechal bych se Sarah dovést k Blankenshipovi.”

Sarah zaváhala.

“Jen jděte,” přikývl Matt. “Sedím tu už kolik hodin.

Nějak to přežiju.”

Sarah si tedy vzala baterku a odváděla Parise k výtahovým dveřím v přízemí.

“Visí za rám dveří v druhém patře…”

Sarah se zarazila uprostřed věty, posvítila si na předloktí a vyjekla. Dopadlo na ni několik těžkých kapek krve.

Předklonila se do šachty a posvítila si nahoru. Spodní třetina Blankenshipovy nohy pořád ještě vězela v mezeře, ale šéflékař sám zmizel.

“On tam ne…”

Vrčící bolestí a vztekem se na ni vyřítil ze tmy Blankenship a valil se dolů po hromadě suti. Vrazil do

Sarah, až vyletěla dveřmi na chodbu poházenou odpadem.

Sarah vykřikla, protože Blankenship ji drapl za nohu. Paris rychle přiskočil a postavil se mu na zápěstí. Zůstal na něm stát, dokud se Sarah nevysvobodila. Pak zamířil světlem baterky šéflékaři přímo do obličeje. Blankenship vypadal jako přízrak, zamazaný krví, přitom smrtelně bledý a na první pohled víc mrtvý než živý.

“Jdou sem i lékaři?” zeptala se Sarah.

Paris neodpověděl. Místo toho kopl Blankenshipa zuřivě přímo do úst.

“Tys mě zničil, ty svině!” zasykl. “Vrazil jsem do téhle nemocnice každý cent, který jsem díky té dietě mohl dostat nebo vyžebrat, protože ses zapřísahal, že s tím nebudou sebemenší potíže. V životě ses nezmínil, že by v tom prášku byl virus, hajzle zkurvenej!”

“Vy o tom víte?” užasla Sarah.

“Jasně, že vím. Nejsem přece idiot! Ale než mi došlo, co ten prášek s pacientkami provádí, bylo příliš pozdě. Mezitím jsme do toho zabředli moc hluboko. A taky vím všechno o těch penězích, Eli. Colin kontroloval tebe i tvoji vymyšlenou nadaci hned od prvního dne. A pokud jde o tu tvoji zatracenou laboratoř, tu jsem objevil už před několika měsíci. Navíc jsme se navrtali už do dvou tvých bankovních kont. Hned jak se dostanu do kanceláře, nechám je totálně vybrat. Pak se teprve budu rozhodovat, jestli je nutné, abych prásknul do bot. Chtěl jsem odejít, protože se to vyvíjelo

vachrlatě, moje kariéra a pověst nesmírně utrpěly. Za smrt těch žen dávali všichni vinu mně. Ale podle toho, co jsem se dozvěděl od Sarah, to vypadá, že každý, kdo věděl o našem spojenectví, je po smrti. S tím zatraceným práškem je už taky konec. Říkala jste to takhle nějak, Sarah, nemám pravdu?”

Další prudký kopanec přistál na Blankenshipovu hrudníku. Než se stačila Sarah vzpamatovat, Paris se prudce otočil a popadl ji za vlasy.

“Moc se omlouvám,” ušklíbl se a její výkřiky bolesti nebral vůbec na vědomí, “opravdu je mi to upřímně líto.”

Sáhl do kapsy a vytáhl Blankenshipovy klíče. “Taky se omlouvám, že jsem ten odstřel nedal odložit,” dodal.

“Normálně v tak důležitých věcech nelžu.”

Z kapsy vytáhl kus provazu, srazil Sarah na zem, převalil ji na břicho a spoutal jí ruce za zády. Pak ji škubnutím postavil na nohy a odvlékal ji ke schodišti k suterénu.

“Pokud jde o nové laboratoře na místě téhle budovy, tak to jsem si rozmyslel,” oznámil jí. “Mám dojem, že lepší bude ty sutiny všechny odvézt a udělat tady parkoviště, nebo tenisové kurty? Předpokládám, že budete radši dole se svým právníkem než nahoře s tou zrůdou.”

“Prosím vás, Glenne,” žadonila Sarah, když ji táhl po schodech. “Prosím vás, nedělejte to. Já přece vím, že vy jste neublížil nikomu. Všem to budu dokazovat.”

“Je mi líto, ale já jinou možnost nemám. Máte mé slovo, že žádnou bolest neucítíte.”

Strčil ji do místnosti, která se opět proměnila v hrobku.

Přes Mattovy prosby a Saražinu snahu o rozumnou domluvu ji přivázal k traverze v opačném rohu, než ve kterém seděl Matt a spoutal jí i kotníky.

Potom bez jediného ohlédnutí zamířil do tmy a odspěchal zpět do bezpečí za dvojími bezpečnostními dveřmi.

Za okamžik jim reproduktor nad hlavami oznámil, že do odstřelu chybí patnáct minut.

44.

“Doufáme a je naším zbožným přáním, aby tento nový Institut pro lékařské a léčitelské výzkumy představoval zlatý spojovací most mezi rychle se vyvíjející lékařskou technologií a mnoha léčitelskými uměními, jež se tradují již celá staletí po celém světě.”

Glenn Paris pyšně přijal další výbuch potlesku od dvou stovek hodnostářů a dalších diváků na tribuně. Ráno bylo zářivé a jasné, téměř bezvětrné dokonalé počasí pro chystané divadlo. Po celém nádvoří postávali pacienti, nemocniční personál a návštěvníci, zvědavci obsadili i střechy a okna. Na vzdáleném konci nádvoří stála Chiltonova budova jako sesazená královna čelící davu s posledním zbytkem důstojnosti, na jaký se pod ostřím padající gilotiny vzmohla.

“Nyní, než vítěz naší loterie vyjde po schodech nahoru, aby nám všem spustil to báječné divadlo, bych rád požádal o minutu ticha za pana Colina Smitha, vedoucího finanční správy zdejší nemocnice, který včera zahynul při tragickém neštěstí na moři. Mám v úmyslu doporučit správní radě, aby křídlo nového institutu pojmenovala právě po Colinovi.

Bude nám všem chybět. A nyní, pane guvernére, pane starosto, vážení kolegové a vy všichni, kdo jste už roky

věrní našemu Medical Center of Boston, mám tu čest ohlásit vítěze naší loterie. Díky neúnavné píli a nadšení našich distributorů se podařilo loterií získat na konto nového institutu téměř třicet tři tisíc dolarů. Děkuji, děkuji vám.

Vítěz je tady u mě a je jím…” Paris pohlédl na kartičku ve své ruce, “paní Gladys Robertsonová z West Roxbury.”

Za doprovodu zdvořilého potlesku vystoupila do popředí nervózně se usmívající žena středního věku, oblečená do květovaných šatů. Cosi zašeptala Parisovi do ucha.

“Ach, moc se omlouvám,” pravil Paris do mikrofonu.

“Vítězkou naší loterie je slečna Gladys Robinsonová.

Doktor sice nejsem, ale doktorský rukopis mám.”

Následující smích vychutnával Paris jak nejdéle to bylo únosné. “Takže, slečno Gladys Robinsonová z Roxbury,”

řekl konečně. “Nastal váš velký okamžik. Toto tlačítko odpálí nálože umístěné nejlepšími odborníky na světě a vám zajistí místo v dějinách. Pane Crockere, máme zelenou?

Výborně. Slečno Robinsonová, nejprve chvilka víření bubnů.”

Paris pokynul doprava. Mezi diváky se zvedlo pět mužů s bubínky zavěšenými přes ramena. Překvapení vyvolalo u obecenstva souhlasné mručení. Víření postupně sílilo a Paris čekal…vyčkával tak dlouho, až napětí mezi diváky dosáhlo téměř nesnesitelného stupně.

“Teď!” vykřikl.

Tisíc párů očí se upřelo na Chiltonovu budovu, zatímco slečna Gladys Robinsonová stiskla tlačítko na pódiu. Na zlomek vteřiny bylo ticho. Potom se objevily ohlášené obláčky dýmu kolem základů a z cihlových stěn se ozvalo temné dunění, jež rychle sílilo. Země se začínala chvět. Pak vzhůru vytryskl obrovský hustý mrak prachu a zahalil první dvě patra. Hned nato se s děsivým rachotem zřítily stěny budovy do rozzívlé šedavé propasti.

Po několika vteřinách se opět rozhostilo ticho.

Dav s bázní přihlížel, jak se do vzduchu vznesla celá betonová podlaha a ve výšce se pomalu začala lámat na kusy. Pak se ozval potlesk, jásot, hvízdání. Následovalo poplácávání po ramenou. Glenn Paris to vše přijímal s noblesou a sebevědomím člověka, pro něhož je úspěch samozřejmostí. Guvernér a po něm i starosta mu potřásli rukou.

Hrdě, s bradou samolibě vysunutou dopředu, se Paris obrátil, aby si prohlédl trosky. Najednou zbledl. Z tváře se mu ztratil úsměv. Přes travnaté nádvoří se k tribuně blížili dva muži a jedna žena, které tady rozhodně nečekal. Za nimi kráčeli další dva muži, vysocí a širokoramenní, s držením těla tělesných strážců, jimiž jak Paris věděl skutečně byli.

“Skvělá práce, Glenne, fakt skvělá práce,” plácl Parise kdosi do zad.

Ale Paris, s očima upřenýma na blížící se dvojici, vůbec nereagoval. Skupina došla k tribuně, když Parisovi pokynul

Willis Grayson s paží ovinutou kolem dceřiných ramen. Z

druhé strany se Lisy přidržoval kulhající ale chůze schopný Matt Daniels. Byl špinavý a rozcuchaný, tvář měl napuchlou a modrou podlitinami. Vzhlédl na tribunu k muži, který ho odsoudil k smrti, a popraskané zkrvavené rty přinutil k úsměvu.

“Tys tomu dal, Parisi,” řekl. “Kolosálně jsi to zkopal.”

“Zklamal jsem se ve vás, pane Parisi!” křikl nahoru Grayson. “Nesmírně jsem se ve vás zklamal.”

Paris se zpanikařeně rozhlédl, kudy uprchnout.

“To pusťte z hlavy,” varoval ho Grayson. “Oba mí muži vás okamžitě dohoní a přitáhnou nazpátek. Pět minut, Parisi.

Víc času jsme po příchodu do suterénu neměli. Pět minut.

Nechal jste tam doktorku Baldwinovou a pana Danielse, oba svázané a bezmocné. Klidně jste si odešel a nechal je tam, aby zemřeli! Jste strašně krutý člověk, Parisi.”

Skupina lidí kolem Glena Parise ucouvla a udiveně civěla na nově příchozí. Očividně poznali člověka, který proslul jako Ross Perot Severovýchodu. Guvernér, který došel pod tribunu, přistoupil, krátce s ním a s Mattem promluvil a potom se obrátil k řediteli nemocnice.

“Myslím, že byste měl raději sejít,” přikázal ostře.

Glenn Paris, s tváří vyděšenou a zsinalou, chvíli váhal.

Pak s pokleslými rameny a pohledem zavrtaným do země pomalu sestoupil po schodech pokrytých rudým kobercem.

“Víte, kkdybychom tušili, jjaké nebezpečí vám a vašemu ppříteli hrozí, snažili bychom se dddorazit sem rychleji,” hekal Warren Fezler.

Spolu se Sarah se řítil chodbami k porodnickému oddělení.

“Mně stačí, že jste to vůbec stihli,” odpověděla Sarah.

“Víte určitě, že Rosa bude v pořádku?”

“Bbyla šest hodin na operačním ssále. Když jsme sem odlétali, lékaři ttvrdili, že je stabilizovaná.”

“Díkybohu.”

“Když Rosu ppostřelil, stačila mi ppředtím, než ztratila vědomí, nnadiktovat číslo Graysonovi ddomů. Sotva jsem vvysvětlil, co se dděje, ihned přiletěl vrtulníkem. Rosa mi zzachránila život. Škoda, že nnemohla zachránit i moji ssestru.”

“To je smutné. Je mi to moc líto. Ale kromě toho jsem ze všeho rozzlobená na Blankenshipa a nakonec i na vás.”

“To chápu. Jjenže nevím, co teď ddělat.”

“Stačí, když mi pomůžete a zkusíte ty průšvihy se svým virem dát do pořádku.”

Sarah chtěla do druhého patra vyběhnout po schodech, ale její potlučené tělo ji nasměrovalo k výtahu.

“Warrene, jak jste nás vůbec našli?” zeptala se, zatímco čekali na kabinu.

“Ppro člověka Ggraysonova formátu to je snadné. V

žživotě jsem neviděl nikoho, kkdo by uměl manipulovat

1lidmi víc než on.” Chvíli přemýšlel a dodal: “Snad s výjimkou Eliho. Začali jsme hhledat nejdřív na JIP a potom jsme šli na ppsychiatrii. Tam nám jeden oošetřovatel nějaký Wes řekl, že jste u snídaně ddostala záchvat a že jste na interně. A taky nám pprozradil, že jste celou noc strávila ppozorováním Chiltonovy bbudovy. Pak jsme zjistili, že si vás odvezl Eli s jedním zřízencem. Když jsme se ppřesvědčili, že na internu jste vvůbec nedorazila, už jsme začali mít ppodezření, kde asi jste. A vidíte, měli jsme ppravdu.”

“Vy jste se dovnitř dostali taky suterénem?”

“Mmám přece klíče. Kkdysi jsem tu bbydlel, copak jste zapomněla? Pan Ggrayson se rozhodl, že se ppo vás radši podíváme, místo abychom ddali odložit výbuch.”

Proběhli dveřmi na porodnické oddělení a okamžitě zaslechli zvuk, který, Sarah znala již z dřívějška. Annalee Ettingerová křičela bolestí. Bez ohledu na lékařský personál popadla Sarah Warrena za ruku a táhla ho směrem k Annaleeinu pokoji. Uniformovaný strážce už zmizel, zřejmě byl uvolněn, pomyslela si Sarah, když tu zlou paní doktorku Baldwinovou zamkli na psychiatrii. Randall Snyder, zcela nepokrytě zpanikařený do krajnosti, měřil Annalee na zápěstí tep.

“Zkuste ještě jednou vyvolat doktora Blankenshipa,”

požádal jednu ze sester.

“Můžete ho vyvolávat, jak dlouho budete chtít,” zasáhla Sarah, “ale já vám zaručuju, že se neozve. Ani teď ani později. Annalee, mohla bych si s tebou promluvit, prosím tě? Je to nesmírně důležité.”

“Ale oni říkali, žes mi chtěla ublížit.”

“Mýlili se. Smím s tebou mluvit?”

“Dokážeš zahnat tu bolest, co mám v rukou a nohou?”

“Dokážu ji zahnat.”

V rohu předpokoje porodního sálu se shlukli Willis Grayson, Lisa, Matt a Warren Fezler a s napětím sledovali obrazovku monitoru. Glenn Paris nechal vybavit všechny operační sály včetně porodního videokamerami, takže nad stolem připraveným pro císařský řez teď mohli vidět dva páry rukou, patřily Randallu Snyderovi a Sarah a hladké vypouklé břicho Annalee Ettingerové.

“Pacientka nekrvácí, krevní konzervy jsou připraveny?”

zaslechli Snyderovu otázku.

“Nekrvácí a připraveny,” odvětil ženský hlas.

“Stav je stabilizovaný?”

“Všechny příznaky tomu odpovídají.”

“Připravena, Sarah?”

“Připravena.”

Lisa Graysonová škádlivě šťouchla do Matta.

“Výborně,” řekl Snyder. “To je váš případ, paní doktorko. Já budu jen asistovat.”

“Ale…”

“Rychle!”

“Tak dobře. Dobře.”

A všichni čtyři diváci se dívali, jak Randall se Sarah zmizeli z obrazovky, aby se opět objevili poté, co si prohodili místa.

Sarah si ještě jednou procvičila prsty v chirurgických rukavicích.

“Tak fajn, pustíme se do toho!” prohlásila. “Skalpel, prosím.”

EPILOG

“Sarah Ettinger Westová, seznam se se svou kmotrou!”

Annalee, v nemocničních poduškách rozzářená jako sluníčko, si odtáhla miminko od prsu na tak dlouhou chvíli, aby si je Sarah mohla pořádně prohlédnout.

“Povedlo se ti nádherné mrně,” usmála se Sarah. “Jít mu za kmotru bude pro mě čest.”

Po začátku, kdy to bylo s matkou nahnuté mnohem víc než s dcerou, se obě zotavily a nyní skvěle prospívaly. Jak Sarah správně předvídala, císařský řez skutečně vyléčil Annaleeiny příznaky DIK. Nejdřív Lisa, teď Annalee. Dva císařské řezy, dva vyléčené případy. Alespoň pro začátek to na boj s virem stačí.

“Kolik žen tohle podle tebe ještě čeká?” zeptala se Annalee, jako by Sarah četla myšlenky.

“Teď to zjišťujeme. Ale předem ti můžu říct, že jich bude hodně. Blankenshipovi to bylo jedno, absolutně jedno.

Já to pořád ještě nedokážu pochopit.”

“Šílence chápat nemusíš. Je prostě šílený.”

“Asi ano. Naštěstí si tvůj otec vedl podrobné záznamy o všech zákaznících, kteří si prášek a vitaminy koupili.”

“On byl odjakživa puntičkář.”

“Prášková dieta se prodávala skoro osm měsíců, takže každou chvíli se mohou objevovat první infikované rodičky.”

“Já ti můžu nadiktovat seznam lidí, na kterých Peter testoval dietu zároveň se mnou.”

“Výborně. Pak nám zbyde jen Singhova skupina testovaná tady v nemocnici, ten původní soubor pokusných morčat. Po Singhově smrti se tedy musíme spoléhat na to, že najdeme nějaké Blankenshipovy záznamy. Podle mě si musel psát seznam, proto mu taky bylo od začátku jasné, oč jde, když se první ženy dostaly do potíží. Pokud seznam nenajdeme, musíme doufat, že se na výzvu ohlásí samy.”

“A to všechno jen pro peníze.”

“Všechno pro peníze,” opakovala Sarah smutně. “A taky pro to vzrušení, které Blankenshipovi musela přinášet manipulace s lidmi, jejich ohlupování.”

“Když už o tom mluvíme…”

Sarah dobře věděla, co bude následovat.

“Jak to vypadá?”

“Peter je pořád ještě ve vězení. Před chvílí volal jeho advokát. Na zítřek je naplánovaný nějaký výslech. Advokát tvrdil, že kdyby sis šla promluvit se soudcem, mohl by Peter složit kauci a dostat se ven. Pokud jim neřekneš, že Blankenship se přiznal k vraždě toho člověka ve člunu, musel by tam Peter nejspíš zůstat.”

“Ne, že by mě ta představa nelákala.”

Obě ženy si vyměnily spiklenecké úsměvy.

“Nezapomeň, že to je dědeček tvé kmotřenky, Sarah.”

“Já vím, já vím. Jenom by mě zajímalo, jestli mu zůstalo to jeho neprůstřelné sebevědomí a sobectví. Blankenship si s ním pohrával jako kočka s myší.”

“A Peter si to nechal líbit a nikdy nezapochyboval.”

“A všechno pro peníze,” upozornila Sarah.

“Xanadu se dostalo do finančních potíží. Mám dojem, že v tom nehraje roli jen jeho ego, ale i hrdost.”

“V tom s tebou souhlasím.”

“Myška dlouhá metr devadesát. Páni, určitě byl nad tou popularitou z reklamních šotů blahem celý bez sebe.”

“To byl,” přisvědčila Annalee, zvedla malou Sarah E.

Westovou a něžně si ji přiložila k druhému prsu.

“Možná by mu další týden ve vězení jenom prospěl. No tak jo, dobře. Zavolám jeho advokátovi a zjistím, co se dá podniknout.”

“Vřelé díky.”

Sarah se zvedla k odchodu. “Annalee, můžu tě požádat o jednu laskavost?” zeptala se.

“Samosebou.”

Sarah se shýbla a políbila nejprve matku a pak i dcerku.

“Nikdy mu nedovol zapomenout.”

BERTE NEBO NECHTE BÝT

Axel Devlin, 3.července

Na včerejšek jsem měl domluvenou schůzku se svým odborníkem přes akupunkturu. Jmenuje se doktorka Sarah Baldwinová. Kdykoliv mi záda vypoví službu, což bývá pokaždé, když se zaobírám něčím namáhavějším než je ťukání do kláves svého psacího stroje, moje akupunkturistka mě požádá, abych se uvolnil, zapíchne do mě pár svých speciálních nerezových jehliček a všechnu bolest naráz zažene.

Pomáhat svým akupunkturním uměním lidem trpícím jako já je pro doktorku Baldwinovou vlastně koníčkem.

Navíc před dvěma dny dostala definitivu jako lékařka na gynekologickoporodnickém oddělení MCB. Pro čtenáře, jež můj sloupek doposud neznají, což jsou ti, kteří posledních deset let strávili na Marsu, opakuji své přiznání, že během minulého roku jsem proti užívání akupunktury v tamní nemocnici vystupoval se značnou razancí. Milou paní doktorku jsem totiž považoval za šarlatána.

Jenže ona žádný šarlatán není. Sotva do mě zabodla ty svoje speciální jehličky, hned se mi ulevilo. Mně jako laikovi o nic jiného ostatně nešlo. Uzdravte mě bez těch odporných vedlejších účinků, které by byly horší než sama moje nemoc, a máte u mě vyhráno.

Přiznávám, že jsem se mýlil. Tenhle sloupek patří mně a já si ho můžu využít podle své chuti, takže dneska, přesně rok poté, co se jméno paní doktorky a ta hrůzná prášková

odtučňovací dieta objevily na monitoru mého počítače, využívám svého sloupku k tomu, abych se přiznal k omylu.

Díky vám, paní doktorko, bylo pomocí císařského řezu zachráněno mnoho životů. A teď se dozvídáme, že na přítomnost smrtelně nebezpečného viru v krvi už existuje test a dokonce i lék. Dá-1i Bůh, nebudou další císařské řezy možná zapotřebí. Včera jsem tedy byl za svou akupunkturistkou. Poprvé jsem se s ní setkal před šesti měsíci, abych s ní udělal interview a získal ucelenou historii hororu kolem odtučňovací diety. A náhodou, znáte, jak plyne řeč, jsem se zmínil o svých bolavých zádech. V tu chvíli paní doktorka Baldwinová Danielsová zastříhala ušima.

“Možná bych vám dokázala pomoct,” nabídla se. ” Ta bolest se dá určitě zahnat.”

Takže včera odpoledne, jen pár hodin potom, co do mě můj bývalý nepřítel vrazil ty své speciální jehličky, jsem v klubu poprvé vyhrál v golfu. Pcha, šarlatán!