Smrtelná infekce

Michael Palmer

(2012)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Horory

Těhotná kuchařka v Chicagu onemocní smrtelně nebezpečnou chorobou, při níž krvácí ze všech tělesných otvorů a ve vysokých horečkách upadne do kómatu.

Michael Palmer

Smrtelná infekce

Aktuell, Bratislava 2003

Tento román je dílem fikce. Jména, postavy, organizace i události v něm zobrazené jsou výplodem autorovy představivosti, neboť jsou použity výhradně k literárním účelům.

Každá podobnost s existujícími osobami či organizacemi je čistě náhodná.

Prolog

Začalo to bolením v krku.

Nattie Serwanga si přesně pamatovala, jak to vypuklo. Zrovna večeřela se svým manželem Elim, když jí polykání zelených fazolek začalo působit bolest. Právě spolu probírali problém, zda pro svou dceru radši nevybrat jméno Nadine než Colette. Nattie usoudila, že ten nepříjemný pocit ohlašuje obyčejné nachlazení, těžko něco horšího.

Ale navzdory tomu, že lékaři na klinice jí nasadili léky, bolest se postupně zhoršovala, a nyní, devět dní od prvního zaškrábání v krku, si Nattie zkroušeně přiznávala, že je nemocná – velmi vážně nemocná. Svědčila o tom hlava třeštící bolestí stejně jako zimnice střídaná návaly pocení a příšerně oteklá krční sliznice, s níž nic nesvedla ani antibiotika. A dnes ve tři hodiny ráno se k tomu přidal ještě úporný kašel.

Za vysokým proskleným pultem se řadily k obědu děti z nemocniční školky a družiny. Dušené kuřecí maso se špagetami.

Jako moučník pudink.

„Ahojky, Nattie Smattie.“

„Teď mně, Nattie. Nejdřív mně!“

„Fúj, zas ty hnusný špagety!“

Nattie přátelsky zamrkala na roztomilého čtyřletého Harolda, s přemáháním polkla sliny ohnivě rozpáleným hrdlem a nabrala mu plný talíř. O vteřinu později v ní bez varování, aby si aspoň přiklopila ústa dlaní, explodoval záchvat zběsilého, trýznivého kašle – tak zlý ještě neměla. Kapénky slin se rozstříkly po podnosech jídla před Nattie, jež zavrávorala, ale naštěstí se stačila zachytit, aby doopravdy neupadla. Při každém lapnutí po dechu jako by se jí do mozku zarazil hřeb.

„Kčertu!“ zamumlala, když se konečně trochu vzpamatovala.

Vydržela hodně – víc než kůň, jak s oblibou říkávala jedna z jejích sester. Jenže tahle infekce byla taky proklatě odolná. Nattie si podvědomě vklouzla rukama pod zástěru a přitiskla si dlaně k podbřišku. Několik děsivých, prázdných vteřin se nic nedělo, ale pak pocítila prudké dloubnutí na levém boku a vzápětí stejné i na pravé straně. Navzdory třeskuté bolesti hlavy, kašli a doruda rozpálenému krku se Nattie usmála.

Bylo jí čtyřicet a po sedmi letech manželství už začala věřit, že jí čeká smutný úděl bezdětné ženy. Eli, jenž sám pocházel z deseti sourozenců, toužil po dětech přímo zoufale. Po čase se s tím však smířil a začal trousit poznámky o pěstounské péči nebo dokonce adopci. A pak se stal tenhle zázrak.

„Nattie, jsi v pořádku?“

Její šéfka Peggy Souzaová si ji ustaraně prohlížela. Tentokrát se Nattie usmála skutečně jen silou vůle, protože jí začalo pronikavě bodat mezi lopatkami.

„Je mi… Je mi dobře,“ vydechla sípavě. „Je to akorát nachlazení, ale zaboha mi nechce dát pokoj. Byla jsem u doktora – už dvakrát.“

„A dal ti něco?“

„Nejdřív penicilin a potom něco silnějšího.“

Usoudila, že se raději nezmíní o lékařově rozhodnutí poslat ji na infekční, pokud se její stav rychle nezlepší, ani o jeho vyptávání na její nedávnou návštěvu u Eliho příbuzných v Sierra Leone.

„Nechceš jít radši domů?“

Nattie kývla směrem k frontě na druhé straně skleněného pultu. Za dětmi se začínali řadit zdravotní sestřičky a lékaři.

„Možná až opadne ten největší nával.“

Na výlet do Afriky spotřebovala zbytek své letošní dovolené.

Volno na nemocenskou střádala, aby si protáhla mateřskou dovolenou. S trochou štěstí odejde ze zaměstnání až týden před termínem porodu a pak zůstane doma skoro tři měsíce. Nepřicházelo vůbec v úvahu, aby zrovna teď plýtvala ušetřenou nemocenskou.

„Tak víš ty co,“ navrhla Peggy, „než půjdeš domů, co kdyby sis aspoň vzala chirurgickou roušku? Kašleš doopravdy šeredně.“

Nattie se obrátila, aby si Peggy nevšimla, jak nešikovně zápolí s tkanicemi roušky.

Prokristapána, co se to se mnou děje?

Následujících deset minut proběhlo v oparu úděsných bolestí a jen chabě potlačovaných záchvatů kašle. Nattie přesto jakžtakž zvládala obsloužit děti, a dokonce výrazně pohnula i frontou nemocničního personálu. Dobře věděla, že nikdo z nich nemá na oběd skoro ani minutu volna. Mezitím se jí k nepolevujícím bolestem připojily křeče v břiše a nutkání na velkou.

Prosím tě, Bože, postarej se o moje miminko! Nedovol, aby se mý holčičce něco stalo!

„Nattie? Nattie?“

„Ech? Jé, promiň, Peggy. Akorát jsem se na chvilku trochu zamyslela.“

„Vždyť jsi celou věčnost stála a civěla do prázdna! Podle mě by sis na zbytek dne měla vzít volno… Nattie, podívej se na mě!“

„Proč?“

„Tvoje oči. Máš je celý zalitý krví.“

„Co to proboha vykládáš?“

„No, oční bělma. Máš na nich spoustu krvavých skvrn. Nattie, radši si okamžitě zajdi k doktorovi.“

Odpověď Nattie znemožnila náhlá, nesnesitelná křeč v konečníku. Zpanikařeně přikývla a co nejrychleji se rozběhla do umývárny. Obličej zastřený chirurgickou rouškou jí v zrcadle připadal strašidelný. Kudrnaté ebenové vlasy, vykukující zpod papírového čepečku, se jí lepily ke zpocenému čelu. Bělma kalných, podivně vyhaslých očí jí skoro bezezbytku vyplňovaly zářivé rudé skvrny. Uvolnila si horní tkanice roušky a nechala ji sklouznout na prsa. Vnitřní strana roušky, vzorovaná krvavými stříkanci, připomínala necudné dílo nějakého moderního výtvarného umělce.

Z podbřišku jí vystřelila další křeč – jako by ji zdola proklál doběla rozpálený šíp.

Je to špatný. Moc špatný.

Nattie se vpotácela do kabinky. Šaty měla skrznaskrz promočené potem. Podbřišek ji drtila bolest, jako by ho měla utažený ve svěráku, a vzápětí se dostavil neuvěřitelný průjem. Z čela jí kanuly těžké kapky potu.

Eli… Ach miláčku, mně je tak zle…

Nattie se nejistě postavila. V záchodové míse zůstala odporná směs stolice a sražené krve. Zase krev. Nebyla schopná myslet na nic než na dítě. Znovu se pokusila zjistit, zda cítí kopání v lůně, ale třásla se tak příšerně, že si nebyla jistá. Eli by si určitě věděl rady, plakala v duchu. Vždycky si dokázal zachovat rozvahu. Hrábla do kapsy po drobných, aby mu zavolala do práce.

Nic. Tak telefon v Peggyině kanceláři. Zavolá mu odtamtud.

Nattie vrávorala jako opilá, ztěžklá těhotenstvím klopýtala vpřed. Opírala se o stěnu a sunula se skoro poslepu, s očima plnýma štiplavého potu. Z nosu jí kapalo. Dvakrát se musela zastavit kvůli trýznivému záchvatu kašle, který jí málem polámal žebra. Hřbet ruky i stěnu, o kterou se opírala, pokryly nachové tečky.

„Nattie? Nattie, rychle si lehni! Klidně hned tady, já zavolám na pohotovost. Ježíši, koukněte na ni!“

Peggyin hlas k ní doléhal jako ozvěna z dlouhého tunelu.

„Moje dítě…“

Nattie se svezla na koleno. V hlavě jí vybuchla šílená bolest a v očních bulvách se jí rozlilo oslnivě bílé světlo. Hlava se jí bezvládně zvrátila dozadu a současně cítila, jak jí povolují svěrače u konečníku i močového měchýře. Věděla, že padá na podlahu, ale připadala si jako ochrnutá.

„Dostala epileptický záchvat! Honem pohotovost!“

Peggyin výkřik byl to poslední, co Nattie slyšela, než temnota milosrdně a konečně odplavila bolest.

1.

Belinda, Západní Virginie

„Matte, tady Laura z pohotovosti… Matte?“

„Jo.“

„Matte, ty pořád ještě spíš.“

„Nespím.“

„Ale spíš. To já poznám.“

„Kolik je?“

„Půl třetí. Matte, prosím tě, rozsviť lampu a prober se. V dole se stalo neštěstí!“

Matt Rutledge navztekaně zanaříkal: „Podělanej důl!“

„Doktor Butler zalarmoval pohotovostní tým. Na dnešek vychází služba na tým B. Matte, už jsi vzhůru?“

„Jasně, jsem vzhůru,“ zachraptěl a chvíli tápal po vypínači noční lampičky. „Devět krát sedm je padesát šest. Basketballový tým na Miami se jmenuje Heat. Pátým prezidentem byl –“

„Dobře, dobře, už ti věřím.“

Od studií na střední škole, na lékařské fakultě i během postgraduální stáže na interně dalo Mattovi vždy velkou práci, aby si z hlavy vytěsnil všechny myšlenky a vůbec dokázal usnout. To ovšem nebylo nic proti úděsné dřině, kterou každé ráno musel vynaložit, aby se probudil. O téhle jeho vlastnosti se Laura přesvědčila stejně dobře a rychle jako všechny ostatní zdravotní sestry, jelikož s ním dva roky pracovala na pohotovostním oddělení Montgomeryho okresní nemocnice. Potom se rozhodl založit si soukromou praxi. Laura a její kolegyně si navykly nevěřit, že doktor Matthew Rutledge je vzhůru, dokud z něho nevytáhnou rozumnou myšlenku.

„Lampa svítí? Nohy máš na podlaze?“

„Jsem vzhůru, jo, jsem vzhůru. Vydrž chvilku.“ Matt hodil sluchátko na postel a navlékl si otřepané džíny, tričko s nápisem SKLENÍKOVÉ PLYNY NECHTE VE SKLENÍKU a lehký pulovr.

„Došlo k závalu?“ zeptal se, když si přiložil sluchátko zpátky k uchu. Už při té pouhé otázce se mu sevřely útroby strachem.

„Nejspíš jo. Záchranky tam už vyjely, ale zatím nikoho nepřivezly, ovšem před chvilkou přímo na ambulanci dorazil nějaký člověk a tvrdil, že půjde nejmíň o deset dvanáct zraněných.“

„Zaměstnanec dolu?“ Matt si natáhl sportovní ponožky. Dírami v té levé mu vykukoval malíček a čtvrtý prst. Na vteřinku zauvažoval o tom, že si najde jiné, ale pak chvatně zastrčil prsty dovnitř a šel si pro vysoké šněrovací boty.

„Představil se jako šéf bezpečnostní služby nebo tak něco,“ zaváhala Laura.

„Vysoký, černý vlasy s bílým pruhem vepředu?“ Matt měl sto chutí dodat: Něco na způsob obrovskýho skunka, ale ovládl se.

„Přesně tak.“

„Tak to bude Blaine LeBlanc. V Mineville patří k hlavním papalášům. Klidně se ho zeptej, jestli to je on. Hele, díky, Lauro.

Už jsem vzhůru a oblečený a padám.“

„Senzace. První záchrance to sem ještě chvíli potrvá, tak jeď opatrně.“

„Vždyť já vím. Motorky jsou nejlepším zdrojem dárců orgánů.“ Natáhl si vysoké boty. „Slibuju, že nepřekročím povolenou rychlost. Zbytek týmu už taky jede?“

„Všichni až na doktora Crooka. Prozatím nebere telefon ani pager.“

Panebože, a ať to tak prosím taky zůstane, přál si v duchu Matthew. Robert („Laskavě mi neříkejte Bobe“) Crook byl namyšlený kardiolog. Patřil k členům Lékařské komory v městě Belinda, složené z lékařů nejrůznějších specializací, a byl nejzarytějším odpůrcem Mattova přechodu z nemocniční pohotovosti do říše praktických lékařů. Nakonec kolegové přesvědčení, že místní rodák, absolvent Harvardu s atestací na pohotovost, by pomohl aspoň zčásti odstranit zoufalý nedostatek rodinných lékařů, drtivě přehlasovali načuřeného Crooka, jehož hlavním argumentem (hlasitě ventilovaným) bylo tvrzení, že Matt je arogantní pošuk, který nevypadá jako doktor a ani se tak neobléká, a další (zamlčenou) námitkou byla skutečnost, že Matt kdysi odmítl pozvánku jeho dcery na promoci.

„No, měl bych se tam ukázat do deseti minut.“

„Klidně to nech na patnáct, ano?“

„Jo, jasně.“

„A hele, Matte?“

„Ano?“

„Devět krát sedm je šedesát tři, a ne padesát šest.“

„Vždyť já vím.“

Matt zavěsil, tmavě hnědé vlasy si gumičkou chvatně stáhl do ohonu. Po celou známost s Ginny nosíval vlasy ošmikané nakrátko – ne přímo na ježka, ale dost krátké. Nikdy nedovolila, aby ho stříhal někdo jiný než ona. Po její smrti si vždy jen svépomocí zarovnal největší nerovnosti, jak mu vlasy odrůstaly. Asi po roce následoval cvoček do pravého boltce a za dalších pár měsíců tetování na pravém bicepsu. Bylo to mistrovské dílo udělané podle fotografie bíle rozkvetlého hlohového keře na jejich dvoře – Ginny ho milovala.

Srub s pěti místnostmi, který si spolu sami navrhli, stál na skalním výběžku s vyhlídkou přes Sutherlandské údolí v Allegheny Mountains. Matt na sebe hodil džínovou bundu a vyšel na širokou verandu, kde Ginny ke konci trávila většinu času. Po pravdě, pouze výtvarník v morgantownském tetovacím salonu mu zabránil, aby si na biceps nedal místo hlohu vytetovat právě obrázek verandy.

„Jasně že chápu vaše pocity, kámo, ale dejte na mě, že by to byl estetický zločin.“

Kdykoliv Matt začal litovat svého rozhodnutí vrátit se do západní Virginie – a poslední dobou se mu to stávalo pořád častěji – stačilo, aby vyšel z hlavních dveří svého srubu. Zrovna dnes byla noc, jakou Ginny zbožňovala. Na obloze ozářené úplňkem neplul jediný mráček. Přímo nad hlavou se v černi chvěl věčný proud Mléčné dráhy. Mrazivý vzduch pozdního léta byl jako vždy lehce podbarvený pachem kouře z obrovské továrny na zpracování uhlí, která stála v těsném sousedství dolu, ale přesto byl líbezný a voňavý, prosycený vůní levandule, lnu, divokých orchidejí, planých růží a stovek dalších druhů květin.

Veď mě dál, cesto má, do těch míst, co znám jen já…

Matt oběhl srub k jednomístné garáži a nastartoval svůj hnědý Harley Electraglide. K tomu měl ještě motocykl Kawasaki s obsahem válce devět set kubíků a dvěstěpadesátikubíkovou hondu do horšího terénu. Celý ten vozový park si dokázal sám udržovat v dokonalém pořádku. Harley mu sloužil k delším či rychlejším jízdám, zatímco kawasaki se hodil pro situace, kdy měl všeho plné zuby a chtěl si kapánek zariskovat. Nu a honda byla skvělá, když se mu zachtělo dostat se hlouběji do lesa nebo když musel za pacientem, k jehož domu nevedlo nic než primitivní polní cesta – což v jeho okrsku představovalo více než normální stav.

Matt sjížděl po štěrkem vysypané příjezdové cestě směrem k státní silnici a cítil, jak mu do žil začíná vtékat adrenalin z očekávání událostí příštích hodin. Tahle nehoda nebyla ani zdaleka první, s níž se díky dolu v Belindě setká, ačkoliv deset až dvanáct bylo rekordní číslo zraněných. Během těch let nasbírali zaměstnanci dolu tolik zhmožděnin, tržných ran, vymknutí a zlomenin, že by je nikdo ani nespočítal. Pravda, k tomu patřilo i pár úmrtí, ale tým B byl k pohotovosti povolán zatím pouze jednou a to se ukázalo jako planý poplach. Tehdy v hloubce uvízl podzemní vlak známý pod přezdívkou Metro. Dvacet členů týmu B se motalo na nemocniční pohotovosti od dvou do tří v noci, kdy se dozvěděli, že místo třiceti až čtyřiceti obětí na životech není ani jediná.

Bohužel, Matt tušil, že dnešní neštěstí se stalo doopravdy.

Desetikilometrová cesta k silnici se klikatila jako had a pro motocykl byla jako stvořená. Matt řezal známé zatáčky v mechanickém rytmu, který měl už dávno uložený až v podvědomí.

V duchu dumal, jestli tohle nejnovější neštěstí bude znamenat další náhrobek bezpečnostní politice Důlní a uhelné společnosti v městě Belinda, jež proslula až hysterickým šetřením právě v tomhle směru. Navzdory neustálému tlaku na modernizaci a vylepšení bezpečnostních opatření a zařízení, který on sám spolu s hrstkou dalších statečných vyvíjel na majitele dolů, změnilo se toho jen pramálo. DUS vytrvale odolávala všemu, co by přesáhlo minimálně nutnou hranici zajištění bezpečnosti práce jejích zaměstnanců. Proto i dnes došlo k závalu stejně jako oné dubnové noci před osmadvaceti lety, kdy se strop chodby C-9, chodby láskyplně přezdívané Peggy Sue, propadl a rozdrtil tři horníky, včetně vedoucího směny Matthewa Rutledgea staršího.

Pohotovostní ambulance v moderní Montgomeryho okresní nemocnici s kapacitou sto dvacet lůžek mohla najednou ošetřit až dvanáct pacientů a měla i ordinace speciálně vybavené pro ortopedické a pediatrické vyšetření. Navíc sem patřil sálek číslo deset, „pohotovostní“ operační sál určený pro chirurgické zásahy, při nichž časová tíseň či pacientův stav nedovolily převoz na chirurgii. Po svém příjezdu Matt našel vedle sesterny dva čekající lékaře a jednoho stážistu. Dobře věděl, že někde na oddělení budou ještě nejméně dva tři další členové personálu plus rentgenolog. V nemocniční laboratoři je skoro určitě připravený Hal Sawyer, šéf oddělení patologie a Mattův strýc. Hal, zčásti horal a zčásti levicový aktivista, zčásti playboy a stoprocentní vzdělanec, byl bratrem Mattovy matky, Mattův kmotr a hlavní příčina, proč se i Matt rozhodl pro lékařskou profesi. Po tom osudném závalu v chodbě C-9 Hal nahrazoval Mattovi otce nejméně dvaadvacet let.

Matt byl na pohotovosti sotva minutu, když před vchodem se zavytím brzd zastavila záchranka s první obětí. Matt mávnutím upozornil kolegy lékaře, že ten případ si bere on, a v doprovodu dvou sestřiček se rozběhl k sanitce. Pokud horník, neuvěřitelně zmazaný od vápencového a uhelného prachu, hlíny a potu, měl znamenat předvoj těch jatek v dole, lékaře na pohotovosti čekala velmi dlouhá noc. Zakrvácená noha, poměrně slušně zafixovaná mezi dvěma dlahami, na první pohled utrpěla komplikovanou otevřenou zlomeninu femuru. Trhlinou ve stehně pracovní kombinézy groteskně trčel konec kosti.

Matt běžel za nosítky do ortopedické ordinace. Koutkem oka zahlédl Blainea LeBlanka, šéfa oddělení bezpečnosti práce, vystrojeného do nažehlených volných kalhot a přepychové košile, jak mluví s řidičem sanitky a přitom si píše poznámky do notesu. Bohužel, Matt uhnul očima až příliš pozdě a LeBlanc se obrátil přímo k němu. V neobvykle zsinalém obličeji měl napjatý výraz. Matt si představil, co se tomu zapšklému důlnímu ouřadovi asi tak honí hlavou.

Šmankote, takže to začne zase nanovo. Další podělaná křížová výprava vedená doktůrkem Nulou. No, jen ať si zkusí dělat nám nějaký trable, blbeček. Beztak ho už dávno nikdo nebere vážně…

LeBlanc pohrdavě potřásl hlavou a Matt mu odpověděl bujarým zdvižením palce. Dokud se Matt nevzdá svého úsilí a nedonutí DUS vzdát se až protizákonných úspor na bezpečnostních opatřeních, zůstanou ti dva na protilehlých stranách barikády.

Brian O’Neil, ortoped zařazený do týmu B, se ke dveřím ordinace přiřítil současně s Mattem. Se svými sto devadesáti centimetry měřil O’Neil o pět čísel víc než Matt a taky byl o pár let starší. K vypracované postavě basketballového zadáka z vysokoškolských let postupně přibral nějakých deset dvanáct kilo, ale i ve čtyřiceti zůstával pořád skvělým sportovcem. Navíc byl špičkový chirurg a mezi lékaři Mattův nejbližší kamarád.

„Máš přednost,“ vyhekl Matt. „Šťouchanců jsem si od tebe užil dost pod košem.“

„Odkdy se Střelec Rutledge motá pod košem? Bez mapy bys k němu netrefil. Prosím o infuzi, Lauro. Normální fyziologický roztok. Zjistit krevní skupinu, zajistit šest konzerv. Přenosným rentgenem mi udělejte snímky hrudníku a nohy. A jakmile tady doktor Střelec skončí s vyšetřením, dejte pacientovi pětasedmdesátku demerolu a pětadvacítku Vistarilu I. M.“

„Jasné,“ potvrdila Laura, klidná jako obvykle.

„Víš, kámo, že Laura a další sestřičky se sázely, že tenhle poplach beznadějně zaspíš.“

„Ještě pořád můžou mít pravdu. Když tu vidím včas tebe, mám dojem, že pořád ještě sním.“

Společně přiskočili k lehátku a pomohli sestřičce rozstříhat na mladém horníkovi zašpiněné oblečení. Mohlo mu být tak devatenáct či dvacet, měl narudlé pačesy a široké, kočičí oči.

Úzký obličej se mu kroutil bolestí, ale zarytě svíral rty a hýbání rozdrcenou nohou snášel bez jediného hlásku.

„Jsem doktor O’Neil, ortoped,“ představil se Brian. „A tohle je doktor Rutledge. Je veterinář, ale proklatě dobrý. Skvěle se o vás postaráme, bez obav.“

„Dě-děkuju, pane,“ vymáčkl ze sebe mladík. „Já jsem Fenton.

Bobby Fenton.“

„Co se to kčertu dole stalo, Bobby?“ vyptával se O’Neil, zatímco Matt začal pacienta rychle vyšetřovat.

„Zavinil to Darryl Teague, pane. On… Zcvoknul se. Už nějakou dobu byl hrozně podrážděnej, ale dneska v noci obsluhoval nakladač u pásu a prostě se sesypal. Víte snad přeci, jak vypadá nakladač?“

„Ten mamutí stroj, co nabírá uhlí a sype ho na pohyblivý pás?“ zeptal se Matt.

„Přesně tak. Dvanáct a víc tun za minutu.“

„Ty mě nikdy nepřestaneš udivovat, doktore Rutledgei!“ zvolal O’Neil. „Už chápu, proč ani nechodíš na rande, i když jak slyším, široko daleko představuješ nejpikantnější kořist. Vždyť těmi kolosálními znalostmi musíš každou holku předem odradit!“

„Nevšímejte si ho, Robby. Má kliku, že s lidskými kostmi umí hotová kouzla, jinak by s ním nikdo neztratil ani slůvko. Tak pokračujte.“

„No, hned na začátku šichty se Teague chvíli vztekle pošťuchoval s jedním chlápkem, jmenuje se Alan Riggs. Nemám tušení, o co šlo, ale Teague je takovej už nějakou dobu – vyhledává rvačky, stěžuje si, že se do něho každej naváží, a tak podobně.

S chlapama jsme ty dva od sebe odtrhli. No, ale už chviličku nato se Teague rozjel za Riggsem s nakladačem a přejel přes něho. Fakticky, se převalil přímo přes něho, jel dál a přitom strhnul tak šest sedm podpěr. A hned potom se propadl strop. Jak jsou na tom ostatní?“

„Ještě nevíme, Robby. Vás sem dovezli jako prvního.“

„Alan je určitě mrtvej. Měli jste to vidět. Ten kretén Darryl Teague! Normálně teda nikomu nepřeju nic zlýho, ale doufám, že si to šeredně odskákal!“

„Doktore Rutledgei! Potřebujeme vás!“ houkla ze dveří Laura Williamsová.

Matt byl tak fascinovaný vyprávěním Robbyho Fentona, že úplně zapomněl na lavinu dalších zraněných, která se na ně řítí.

V prostorách pohotovosti to teď vřelo jako v úle. Šest lehátek už bylo obsazeno horníky s nejrůznějšími a různě závažnými zraněními. Laboranti, ošetřovatelky a lékaři přebíhali od jednoho k druhému, ale navzdory všemu vypadal ten chaos organizovaně a soukolí lékařské péče dokonale klapalo.

„Momentálně tě nepotřebujeme jako internistu,“ vysvětlila Laura, „ale hodil by se nám tvůj krejčovský talent. Na trojce máme tržnou ránu na hlavě. Moc pěkná. Objednala jsem mu rentgen lebky, ale chvilku potrvá, než na něho přijde řada, nepatří mezi akuťáky.“

Matt zaskočil do služebního pokoje a bleskově se převlékl do doktorských kalhot a pláště. Zrovna chtěl vejít do trojky, když se mu do cesty postavil Blaine LeBlanc. Tenhle Newyorčan se silným přízvukem byl dokonale udržovaný padesátník, jen o dva tři centimetry menší než Matt, zato výrazně širší v ramenou.

Husté, ebenově černé vlasy nosil ulízané dozadu a ztužené jakýmsi gelem. Pod stropními zářivkami se mu na hlavě leskl jeho proslulý, kolem čtyř centimetrů široký bílý pruh.

„Co vám ten frajírek napovídal?“ vybuchl.

„Hezký, že se o toho mládence zajímáte, Blaine. Má otevřenou zlomeninu femuru, víte, to znamená, že stehenní kost trčí z kůže ven. Nějakou dobu vám uhlí dolovat nebude.“

„Dejte si pohov, Rutledgei! Co vám říkal?“

Matt Le Blankovi oplatil naštvaný pohled. Toho člověka považoval za chodící potenciální nebezpečí. O tom Matt neměl sebemenších pochyb. Bylo samozřejmě možné, že před Ginnyinou smrtí svou nenávist a pohrdání vůči LeBlankovi a DUS držel víc na uzdě, ale po té kruté ztrátě mu všechno začalo být jedno.

Ginny byla odmalička posedlá zdravým způsobem života, nikdy nekouřila a nikde v jejím příbuzenstvu se nevyskytl jediný případ rakoviny plic. U ní ho diagnostikovali v pouhých třiatřiceti letech a její nádor měl neobvyklou buněčnou strukturu, takže jej mohl vyvolat nějaký toxin.

Nikdo nemohl popřít, že koksárna společnosti DUS doslova přetéká karcinogenními chemikáliemi. Problém se však skrýval jinde – zda se s nimi opatrně zachází a zda jsou skladovány bezpečným způsobem podle zákona o životním prostředí. Matt si v tomhle směru vytvořil řadu teorií a nasbíral spoustu pověstí o nelegálních toxických skládkách i skladování, ale konkrétní důkaz mu pořád scházel. Přesto byl stoprocentně přesvědčený, že pokud existují jakékoliv fígle a triky ohledně obcházení bezpečnosti práce při těžbě uhlí či ukládání toxického odpadu, šéfové DUS po nich dychtivě skočí. Takhle to bývalo v době, kdy zahynul jeho otec, a Matt neměl jediný důvod nevěřit, že by se od té doby něco změnilo.

Po řadu let vytrvale bombardoval dopisy Úřad pro důlní bezpečnost a zdraví a dožadoval se vyšetřování a podrobné kontroly úložišť a tak podobně. A před dvěma lety se mu skutečně podařilo dosáhnout úspěchu a úřad vyslal kontrolora. Nic – absolutně nic kromě nepatrných chybiček ve vedení účetnictví. Tím pádem hodnověrnost Maltových obvinění výrazně utrpěla a lidé z úřadu se ani neobtěžovali přijímat jeho telefonáty, a pokud ano, slyšitelně potlačovali smích při jeho „informacích“ i žádostech o další neohlášenou kontrolu v DUS.

Na druhou stranu, i kdyby Matt cítil k LeBlankovi sebevětší nechuť, nenacházel jediný důvod, proč by se šéf oddělení pro bezpečnost práce neměl dozvědět, co se v dole vlastně přihodilo.

„Ten blbec Teague!“ ulevil si LeBlanc, když mu Matt stručně vylíčil sled událostí. „Podělanej blbec Teague!“

Mickeymu Shannonovi, horníku, jemuž měl Matt zašít tržnou ránu, bylo padesát čtyři, takže pro práci v podzemí byl dávno přestárlý. Dokonce si ještě pamatoval, jak pracoval bok po boku s Mattovým otcem.

„Dobrej chlap… Fakticky dobrej chlap.. Vůbec se nevytahoval, ani když ho povýšili na předáka!“

Ostrý úlomek kamene ze stropu důlní chodby rozsekl Mickeymu čelo těsně pod linií vlasů. O jeden dva centimetry výš by to znamenalo zásah do lebky jako vystřelenou kulkou a jeho jméno by přibylo k seznamu obětí dolu, vyvěšeném na stěně Šupáckýho grillbaru. Takhle mu odštěpek kamene jen uloupl deseticentimetrovou plácačku kůže, jež mu visela přes oči až na kořen nosu.

„Píchnu vám novokain, aby to nebolelo,“ oznámil Matt rezolutně horníkovi.

„Jen se tím nezdržujte, doktůrku. Prostě mě sešijte a běžte za někým, kdo vás potřebuje víc než já.“

Matt ze zkušenosti věděl, že nejde jenom o plané chvástání.

Mickey Shannon stejně jako ostatní horníci museli vydržet fyzickou dřinu a bolest snad v každém dni svého dospělého života.

A právě péče o ně a lidi jejich typu představovala hlavní důvod, proč se po studiích vrátil domů. Většinu jeho pacientů tvořili právě tihle drsní horalé, kteří si sotva vydělali na živobytí a nikdy neváhali pomoct sousedovi, i když jim většinou nezbýval čas si s ním ani promluvit.

„Víte co,“ usmál se Matt, „vy jste odborník přes těžbu uhlí a já zas přes felčařinu.“

„Když to říkáte. Lidi kolem o vás vykládají samou chválu, doktůrku. Poslední dobou jsem uvažoval, že si zajdu někam k doktorovi, a rozhodl se pro vás.“

„Jen klidně přijďte,“ přikývl Matt. Předem se děsil nálezu, který mu ukáže rentgenový snímek horníkových plic.

Okraje obrovské rány umrtvil jednoprocentním roztokem xylokainu, vydezinfikoval ji betadinem, zakryl Mickeymu hlavu sterilními rouškami a opatrně přiklopil odtrženou kůži na původní místo. Horníkovi zůstane jizva, jako ostatně po každé šité ráně.

Zbývalo pouze rozhodnout, zda ránu zašít pečlivými, mikroskopicky malými stehy, které by však mohly popraskat, kdyby se Mickey vrátil do práce příliš brzy, nebo šití provést rychleji a silnějším materiálem, jenž by vydržel skoro každou zátěž.

„Co máte ve smlouvě ohledně pracovní neschopnosti?“ zajímal se Matt.

„Dokud si na nemocenskou nevybereme určenej počet dní, bereme plnej plat. Pak se čeká další měsíc, než nám naběhne právo na podporu od zaměstnavatele, ale pokaď doktor vystaví potvrzení, že jde o pracovní úraz, začnem čerpat podporu okamžitě a neztrácíme ani den z dojednanýho času na nemocenskou. Jenže já –“

„Ššššššššš.“

Matt si vybral vstřebatelné nitě na pečlivé, téměř neviditelné vnitřní stehy a jemné nylonové nitě pro kůži. Pak si nasadil zvětšovací brýle a navlékl čistý pár rukavic. Mickeyův zbrázděný, ztrhaný obličej odrážel každý den z těch třiceti let strávených v podzemí, ale Matt se rozhodl, že horník z pohotovosti za každou cenu nesmí odejít jinak než s co nejmenšími jizvami.

„Na dva týdny jste mimo službu!“ oznámil Matt. „Vystavím vám potvrzení. A vlastně bude lepší, když z toho uděláme tři týdny. A poslyšte, jestli vás bolí hlava, třeba jen kapku, klidně to protáhneme ještě o dalších pár týdnů.“

Po dvaceti minutách byl Matt zrovna v polovině šití, jež by uspokojilo i filmovou hvězdu, když do dveří úplně bez dechu vpadla Laura Williamsová.

„Matte, doktorka Easterlyová tě nutně potřebuje v přijímací ordinaci. Tohle dokončíš později.“

Matt přiložil na Shannonovu ránu gázu nasáklou fyziologickým roztokem a odstranil sterilní roušku. Potom ucouvl od operačního stolu a zakroutil hlavou, aby si protáhl unavené šíjové svaly.

„Mickeyi, slyšel jste to?“ optal se.

„Kvůli mně si nedělejte starosti. Koho tam přivezli, sestři?“

„Nějakého Darryla Teaguea,“ vyhrkla Laura už na odchodu.

„Padlo na něho něco těžkého.“

„Nechte ho chcípnout!“ vyštěkl Mickey Shannon.

Vzhledem k tomu, že všechna lehátka na pohotovosti byla obsazená a většinu pacientů zrovna ošetřovali, v ordinaci číslo deset byl až překvapivý nával. Mattovi stačil jediný pohled na monitor v čele lůžka, aby pochopil důvod. Tep sto čtyřicet. Okysličení pouze osmdesát devět procent. Krevní tlak osmdesát na čtyřicet. Jon Lee, ošetřovatel stojící těsně u lehátka, si Mattova příchodu všiml a krátce ukázal palcem k zemi. Jak se zdálo, modlitby Mickeyho Shannona a Robbyho Fentona byly vyslyšeny. Za hradbou těl laborantů, sestřiček a doktorky Judy Easterlyové ležel Darryl Teague na hranici mezi životem a smrtí.

„O co jde?“

Judy Easterlyová se polekaně obrátila. Ani za normálních okolností nepatřila mezi nejenergičtější či nejnadšenější lékaře, ovšem teď byla v sedmém či osmém měsíci těhotenství a z obličeje se jí dalo jasně vyčíst, že by si přála být kdekoliv jenom ne proboha právě tady.

„Tohle je ten chlápek, který tohle všechno zavinil,“ prozradila šeptem.

„To už vím,“ potvrdil Matt rovněž potichu. „Krvácí?“

Easterlyová vystrčila těhotné břicho a prohnula se v kříži, aby si protáhla unavená záda.

„Zatím jsem nic nezjistila,“ šeptala nešťastně. „Nějakým hrozným strojem přejel dva horníky. Nikdo neví proč. Jeden z nich zemřel, druhý je zrovna nahoře na operačním sále, ale podle mě nemá šanci. Potom porazil několik podpěr a strop se provalil.

Teague sám uvízl pod hromadou kamenů. Saniťáci tvrdili, že po celou cestu měl krevní tlak v pořádku. Mně ho nejspíš přiřadili právě proto, že zpočátku vypadal docela slušně.“

„Teď už ne. Viditelné zlomeniny?“

Kromě obvyklých příčin skryté ztráty krve – vnitřní zranění hrudníku či břicha – mohla i zlomená noha či dokonce paže způsobit krvácení do svalu, jež oběti přivodí šok.

„Žádná,“ povzdechla si Easterlyová. „Rozjely se mu všechny hodnoty. Jon Lee byl zrovna volný, protože čekal, až skončí ošetření jeho případu, takže jsem mu nařídila, ať Teagueovi zavede infuzi do tepny.“

„Dobrá práce.“

Matt to myslel jako lichotku, i když bylo nad slunce jasné, že s výjimkou té infuze Easterlyová nepodnikla příliš razantní kroky, ačkoli pacient byl v kritickém stavu. Momentálně se zdálo, že má slzy na krajíčku.

„Přiznám se ti,“ vzlykla, „že kdybych jen tušila, že mi hodí na krk přesně toho mizeru, který celou tu tragédii spískal, nehnula bych se z domova.“

„Hele, Judy, a co kdyby ses domů vrátila aspoň teď?“ navrhl Matt. „Tady jsi zařídila všechno, co bylo v lidských silách, a já mám dojem, že ty i mrňous byste si potřebovali hodit šlofíka.“

Easterlyová začala chrlit námitky, ale náhle se zarazila a Mattovi upřímně poděkovala.

„Krev už je v laboratoři, a objednala jsem šest jednotek, jako obvykle,“ vyhrkla Easterlyová snaživě. „A taky jsem objednala přenosný rentgen hrudníku a břicha.“

„Vážně ti jsem moc vděčná.“

„Vyjádři to tím, že mrňouse pojmenuješ po mně,“ mávl Matt rukou.

„Matthewina,“ zazubila se Easterlyová. „Určitě bude nadšená.

Tak zatím díky a hodně štěstí.“

Matt ani nestačil odpovědět a už zmizela. Nakonec to tak bylo nejlepší, myšlenkami byla úplně mimo, a i kdyby pro pacienty nepředstavovala přímou hrozbu, stejně by tu nebyla zvlášť platná. Opět se podíval na monitor a přiskočil k lehátku na místo, jež předtím uvolnila Easterlyová, naproti Jonu Leeovi. Náhle se zarazil a nevěřícně vytřeštil oči na člověka, jehož nepříčetná zuřivost právě zabila jednoho, ne-li hned dva z jeho spolupracovníků. Obličej Darryla Teaguea pokrývala spousta velkých tvrdých hrbolů. Bylo jich nejméně dvacet, některé mrňavé jako hrášek, ale řada i větších, a jeden, těsně před levým boltcem, dosahoval velikosti vlašského ořechu. Skoro určitě se jednalo o neurofibromy – uzlíčky nervové tkáně prorostlé s fibrózními buňkami. Příčina: neznámá. Léčba: žádná známá. Darryl Teague byl na nejlepší cestě stát se Sloním mužem.

Ovšem Matta ještě víc vyděsila skutečnost, že Teague byl už druhý případ s touto diagnózou, s nímž se setkal v posledních čtyřech pěti měsících.

„Lauro, členem pohotovostního týmu je i doktor Hal Sawyer.

Mohla bys mu prosím brnknout do laborky a poprosit, aby sem co nejrychleji přišel?“

„Jako by se stalo.“

Matt se bleskově soustředil opět na horníka. Teague byl v bezvědomí a stále dýchal vlastními silami, ale měl skvrnitou pokožku a na rtech se mu objevil šedavě nachový odstín.

„Jone, už dostal něco na tlak?“

„Zatím nic, pane doktore.“ Z Leeova hlasu se dalo vyčíst, jak je rád, že u pacientova lehátka došlo k vystřídání lékařských stráží.

„Infuzi dopaminu, standard. Pusťte to naplno, ať se přesvědčíme, co to udělá. Zaveďte mu katétr a doplňujte tekutiny.“

Vzápětí se vrátila Laura Williamsová. „Doktor Sawyer se ukáže cobydup!“ ohlásila s úlevou.

Matt se zkoumavě zadíval na monitor ukazující EKG. Zobrazovaná křivka mu připadala mnohem nižší, než odpovídalo normálu. Prozatím si ten fakt uložil do paměti a pustil se do pečlivého, i když bleskového tělesného vyšetření. Ozvy Teagueova srdce byly nepřirozeně tlumené a nezřetelné. Ve středu jeho sterna Matt nahmatal měkké místo – dost citlivé, aby horník i v polovičním komatu vykřikl při lehkém tlaku bolestí. Břicho měl měkké, bez známek citlivosti. Obě plíce čisté. Nohy a paže bez nálezu. Lebka rovněž, pokud se nepočítalo deset či víc dalších neurofibromů skrytých pod Teagueovými dlouhými, provázkovitými špinavě blond vlasy.

Krátce řečeno, nikde ani stopy po krvácení. Co je tedy příčinou Teagueova šokového stavu?

Pravděpodobná odpověď se zřejmě nalézala v okolí zranění pod horníkovou hrudní kostí a dál, přímo v jeho srdci.

„Lauro, kde je doktor Crook?“ zeptal se.

„Na cestě sem. Ukázalo se, že si náhodou vypnul pager a telefon mu jako z udělání nefunguje. Sandersonvilleská policie zajela za ním domů a probudila ho.“

Ze Sandersonville to do nemocnice bylo dvacet minut jízdy a Crook nebyl ani náhodou ten typ, co prostě hupne do teplákové soupravy a přiřítí se úplně bez dechu – zvlášť když prozatím vůbec nic nenaznačovalo, že pro některou z obětí bude přítomnost kardiologa životně důležitá.

„Pane doktore?“

Lee kývl směrem k monitoru – sedmdesát na třicet.

„Připravte se pacienta intubovat, Jone. Kde je anesteziolog?“

„Na operačním sále.“

„A radiolog?“

„To samé. Asistují u operace doktoru Terryovi.“

Matt v duchu zanaříkal. Osobně intuboval už desítky pacientů, řadu z nich v kritickém stavu, takže v tomhle směru to půjde bez problémů, zato jeho dovednost správně rozluštit ultrazvukový snímek byla v nejlepším případě průměrná. V případech, kdy šlo prokazatelně o život, by velmi uvítal názor radiologa.

„Nevadí,“ přikývl. „Připravte mi hadici sedm celých pět, prosím. Lauro, mohli bychom si promluvit venku?“

Sestřička se na něho zvědavě podívala.

„Samozřejmě,“ souhlasila.

„Jone, kdyby něco, hned na mě křikněte, ano?“

Matt zašel s Laurou na sesternu. Byla to upjatá babička něco po padesátce, známá svým tradičním přístupem k medicíně, a proklatě dobrá zdravotní sestra. Nikdy jí nevyhovoval Mattův osobitý a rozevlátý styl vystupování, jednání i oblékání, což sama nejednou přiznala. Přesto se jim v průběhu let dařilo spolupracovat bez větších problémů, ovšem teď Matt hodlal podrobit jejich vzájemný respekt tvrdé zkoušce. V tomhle směru si nic nenalhával.

Ruch a chaos na celé pohotovosti už trochu polevil a ani sténání zraněných horníků se neozývalo tak často.

„Jak je na tom?“ zeptal se LeBlanc, když ho míjeli.

„Později,“ odbyl ho Matt.

„Laskavě si se mnou promluvte dřív, než uděláte něco hrdinského. Slyšíte? Ten… Ten magor mi zabil jednoho člověka, kdoví jestli ne dva.“

„To se rozumí, ó Pane Bože,“ přisvědčil Matt. „Stoprocentně se s vámi poradím.“

Obrátil se k LeBlankovi zády a šeptem začal hovořit se sestřičkou. Podle všech příznaků Teague krvácel mezi osrdečnicí a vlastním srdečním svalem. Následné omezování prostoru bránilo srdečnímu svalu, aby se mezi každým úderem dokázal dostatečně naplnit krví.

„Lauro, ten chlápek má perikardiální tamponádu.“

„Jak to víte?“

„Nic jiného to být nemůže. Potřebujeme tam zavést jehlu a krev odsát.“

„A nemohli bychom počkat na doktora Crooka?“

„Pokud nemáme jistotu, že se sem dostane do pěti minut, odpověď zní ne.“

„A co ještě nějaký vyšetření? Ultrazvuk?“

„Radiolog je na operačním sále a sobě ani technikovi nevěřím, že to vyčteme správně. A navíc na to stejně nemáme čas. Ten mládenec umírá.“

„Možná by to tak bylo nejlepší,“ troufla si Laura.

„Prosím, tohle bych teď radši neřešil,“ požádal Matt. „Buďte tak laskavá a připravte mi soupravu drénů.“

„Matte, ale mně se to vůbec nezamlouvá. Kolikrát jste ten zákrok prováděl?“

„Párkrát už během stáže,“ lhal Matt. „Zvládnu to.“

„Tlak se nezobrazuje!“ houkl Lee do chodby. „EKG ukazuje silné extrasystoly!“

„Prosím!“ zopakoval Matt už při běhu ke dveřím.

„Když mi to nařizujete, hned ty nástroje přinesu.“

„Nezapomeňte, co jsem vám říkal!“ připomněl LeBlanc, když se Matt kolem něho protahoval směrem k desítce.

Matt přiklekl k hlavě Darryla Teaguea a zručně mu zavedl dýchací trubici hrdlem a mezi hlasivkami. Technik připojil trubici k dýchacímu vaku a kyslíku, načež začal s pumpováním.

Teagueův hrudník se teď zvedal a klesal mnohem výrazněji než předtím, ale tlak se mu zvýšil pouze na padesát.

„Skvělá intubace, doktore.“

Do ošetřovny zrovna vběhl Hal Sawyer. Tmavé vlasy měl na spáncích prošedivělé, dokonale zastřižený knírek, brýle v zlatých drátěných obroučkách a na sobě bělostný laboratorní plášť – zkrátka, každým coulem vypadal jako děkan lékařské fakulty.

Pravda, na jedné z fakult měl částečný úvazek, ale jinak se většinou zdržoval tady v Belindě, kde byl primářem na patologii (kromě něho nemocnice zaměstnávala ještě jednoho patologa) a také soudním lékařem pro okres Montgomery. Hal byl velmi vzdělaný, sečtělý a měl dobrodružnou povahu. Na pracovních jednáních většinou mlčel, ale pokud už si vzal slovo, všichni mu proti své vůli věnovali bezvýhradnou pozornost.

Hal se nikdy neoženil, ale nedostatkem ženské společnosti rozhodně netrpěl. Se svou poslední přítelkyní Heidi, mladou pěknou dívkou, se seznámil na nějaké vodácké výpravě. Drbny v Belindě sice vytrvale propíraly jeho soukromí, ale Hal si z toho nic nedělal. Dokonce ani když před pár lety začaly kolovat řeči o jeho údajné homosexualitě, Hal ani nemrkl. Byl zkrátka samorost a Matt ho uznával jako vzor svého vlastního pojetí nezávislosti.

„Ahoj, Hale,“ vychrlil Matt chvatně. „Dík, žes přišel. Tenhle maník se v dole zcvoknul a spískal celou tu noční můru. Lidi mi tvrdili, že paranoidně se choval už celé měsíce. Paranoidní nepříčetnost s difuzní neurofibromatózou v obličeji i po celé lebce. Nepřipomíná ti to něco?“

„Stejně na tom byl ten potápěč z útesů.“

„Přesně tak. Jmenoval se Rideout, Teddy Rideout. A kde vlastně pracoval?“

„Pokud si vzpomínám,“ bručel Hal, zatímco hmatem vyšetřoval pacientovy boule, „tak byl taky horník.“

„Na to vem jed. A taky u DUS, abychom byli konkrétní.“

„A jejej,“ povzdechl si Hal.

2.

Před pár měsíci sjížděl Matt na harleyi do údolí po klikaté horské silnici, když kolem něho prosvištěl Rideout jako blesk, předjel ho na straně blíž ke krajnici a řítil se kupředu nesrovnatelně rychleji, než dovoloval zdravý rozum i stav silnice. Sotva po minutě Matt dojel k proraženému svodidlu a v hloubce dvou set metrů leželo auto obrácené na střechu. Rideout neměl šanci přežít, ale jeho nápadné hrboly v obličeji vypadaly navlas stejně jako ty Teagueovy a následné rozhovory s jeho rodinou odhalily rychle se rozvíjející paranoiu doprovázenou iracionálním, agresivním chováním. Při pitvě se Matt obrátil na strýce s otázkou, zda Rideouta nemohly otrávit nějaké toxiny v dole.

Hal slíbil, že provede pár testů navíc, ale všechny vyšly negativně. On sám věřil, že chudák mládenec představoval výjimku – sice velmi neobvyklou, ale v životě se přece stávají různé náhody, ne?

No, pomyslel si Matt, takže teď tu máme náhodu číslo dvě.

„Uvidím, co se o Ridgeoutovi dá ještě vyhrabat,“ zabručel Hal.

„Ale nevzpomínám si, že by se při pitvě ukázalo něco neobvyklého, leda ty neurofibromy, a ty byly zajímavé jedině kvůli množství výsevu. Mikroskopický rozbor byl v normě.“

„Tady jsou nástroje, pane doktore,“ oznámila Laura a na nerezový stolek postavila podnos s nápisem PERIKARDIOCENTÉZA.

„Už se ukázal Crook?“

„Může dorazit co nevidět. Jste si jistý, že –“

„Ale teď tu ještě není a pacient má krevní tlak zpátky na nule.

Začíná fibrilovat. Jdu na to.“

„Jak chcete,“ pronesla Laura studeně.

Ve skutečnosti se Matt o periardiální odsání pokusil sice několikrát, ale vždy to byla jen poslední zoufalá možnost u pacientů, kteří by navzdory všem oživovacím pokusům stejně zemřeli.

Zákrok však ani jednou nepotvrdil přítomnost perikardiální krve a stejně tak nikdy nepomohl pacienta zachránit.

„Potřebuješ pomoct?“ nabízel se Hal.

„Jestli se Robert Crook neobjeví do vteřiny,“ zahučel Matt, „tak prostě nemůžeme dál čekat.“

Za Halovými zády, pár kroků za otevřenými dveřmi, zahlédl vyčkávajícího a číhajícího Blainea LeBlanka.

„Tlak je pořád na nule!“ hlásil Lee. „Ventrikulární dvojitá fibrilace.“

Člověk občas musí udělat, co udělat prostě musí! pomyslel si Matt.

K dvacetikubíkové stříkačce nasadil čtyři palce dlouhou širokou kardiální jehlu a na její konec přicvakl lampičku. Uvědomoval si, že mylnou diagnózu si nepotvrdí dřív, dokud tou tlustou jehlou neprobodne papírově tenkou perikardiální blánu až těsně k Teagueovu srdci. Elektrokardiogram okamžitě zareaguje na každé trauma, ale snad se Mattovi podaří jehlu vytáhnout před nenávratným poškozením srdečního svalu. Snad. Pokud však propíchne sval a zasáhne srdeční cévu, výsledkem bude infarkt, jenž Teagueovi nenechá skoro žádnou šanci na přežití.

Matt propíchl jehlou kůži ve véčku, tvořeném Teagueovými spodními levými žebry a špičkou sterna. Pak ji nasměroval nahoru k levému rameni. Rovnoměrným tlakem posunoval jehlu bránicí tam, kde si představoval základnu srdečního svalu.

Pomalu… Pomaloučku…

„Spousta extrasystol!“ hlásil ošetřovatel.

„Nenapíchl jste srdeční sval?“ zeptala se Laura.

Matt mžikl na monitor.

Doufám, že ne, odpověděl v duchu.

„Nenapíchl!“ odvětil stroze.

„Jste si jistý?“

Bez varování se stříkačka prudce naplnila krví. To je ono!

Matt přecvakl, vyměnil stříkačku s trojcestným ventilem na vyprázdnění a nachový obsah vystříkl do malé skleněné kádinky. Pak z Teaguea vytáhl dalších pětadvacet kubíků krve a vystříkl ji do větší zkumavky.

„Jak víte, že mu neodsáváte krev přímo ze srdce?“ nepřestávala dorážet Laura.

Ta ženská si prostě nedala pokoj!

Hal k ní chvatně přistoupil.

„Paní Williamsová,“ pravil klidně, „všechno nasvědčuje tomu, že doktor Ruthledge ví, co dělá. Existuje způsob, podle kterého se dá určit, kde se špička jehly zrovna nachází. Kdyby ta odsátá krev nebyla z prostoru za osrdečnicí, pravděpodobně by se nesrážela. Kdyby však pocházela ze srdeční komory, srazila by se.“

„Jak trvá dlouho, než se to pozná?“

Matt tu otázku ignoroval a vytáhl další plnou stříkačku. Teagueův stav zůstal beze změny. Lee po pacientově levém boku se opět pokusil změřit krevní tlak, ale pak vážně zavrtěl hlavou.

„Poslyšte, ale pokud pacientovi v šokovém stavu odsáváte krev přímo ze srdce, nezhorší to jeho situaci?“ otravovala Laura.

Matt měl sto chutí křiknout: Drž klapačku! Sestřička si očividně vyráběla alibi pro případ, že by Robert Crook ztropil scénu.

Snažila jsem se mu to vymluvit, pane doktore. Namouduši jsem dělala, co bylo v mých silách.

Matt protáhl jehlou teninký katétr až do prostoru, který snad byl mimo srdeční sval. Poté jehlu opatrně vytáhl a katétr jedním stehem připevnil ke kůži na pacientově hrudníku. Z otvoru v katétru vytékala krev a ve stále se zvětšující skvrně se vpíjela do sterilní roušky.

V sálku zavládlo na několik vteřin napjaté ticho.

„Tlak stále nula!“ hlásil Lee právě v okamžiku, kdy se dovnitř přiřítil Robert Crook.

Robustní Crook se zarudlým obličejem měl husté, pískově šedé obočí, jež Mattovi odjakživa připomínalo obrovské chlupaté housenky, které se spolu hodlají pustit do rvačky. Na bradě měl několik kapiček zaschlé krve, jak se pořezal při holení. Nebylo pochyb, že na pohotovostní stav v nemocnici zareagoval tak, že se vrhl do koupelny a nejdřív se oholil a zušlechtil.

„Rutledgei, co to má být?“ vybuchl.

Matt pokrčil rameny.

„Klesl mu krevní tlak a já nedokázal určit příčinu. Nakonec jsem dospěl k názoru, že jde o krvácení do osrdečnice, takže jsem krev odsál.“

„Vy… Jste ji odsál?“

„Pořád žádný tlak!“ křikl Lee.

„Pustili jste dopamin naplno?“ naléhal Matt.

„Jistě.“

„Viděl jste na sonografu perikardiální tekutinu?“ vrčel Crook a bez ohledu na sterilitu a tenký katétr přiložil pacientovi stetoskop na prsa.

„No… Sono jsem nestihl. Nezbýval na to čas.“

Crook vybuchl jako sopka.

„Ježíšikriste! Jak jste ksakru mohl vědět, že jste jehlou napíchl jenom perikardiální prostor, a ne přímo srdce, krucinál?“

„Udělal jsem přesně to, co jsem považoval za správné,“ vysvětlil Matt tak klidně, jak jen svedl. „Udělal jsem přesně to, co jsem považoval za nejlepší, a udělal jsem to nejlíp, jak dovedu.“

„Nejlíp, jak to dovedete? Rutledgei, vy nejste doktor, ale zatracenej hazardér! Pochodující granát! A já vám rovnou říkám, že vaše bezpříkladné jednání ohlásím na –“

„Počkejte!“ vykřikl Lee. „Slyším tlak. Hlasitě a silně! Šedesát… Ne, už je osmdesát! Osmdesát!“

Současně s tím Darryl Teague pozvedl paži a obrátil hlavu.

„Zdravíčko, Kim!“ zahlaholil Matt na vrcholně schopnou a andělsky laskavou vrchní sestru na JIPce.

„Dobré ráno, pane doktore,“ zaznělo chladné odseknutí.

Matt zauvažoval, že si s ní promluví. Kim Westová se k němu normálně chovala srdečně, občas skoro kamarádsky. Ovšem zkusit s ní promluvit o příčině její nezdvořilosti by nejspíš nikam nevedlo. Společnost DUS v Belindě představovala životodárnou mízu pro celé údolí. Všichni v okrese Montgomery s ní byli tak či onak provázaní. Během těch tří dní, jež uběhly od chvíle, kdy zachránil Darryla Teaguea, mu mrazivé, odmítavé chování obyvatel Belindy bylo stále nepříjemnější. Teague se mezi svými spoluobčany nikdy netěšil velké oblibě, a teď jeho vinou zemřeli hned dva mladí muži, zatímco on sám byl Mattovou vinou – nebo zásluhou? – pořád naživu! U benzinové pumpy, v Scottyho restauraci, v čistírně – kamkoliv se Matt vrtnul, okamžitě ho obklopilo šeptání a napětí, dokonce i v nemocnici, kde by lidi přece jenom měli mít víc rozumu a nezapomínat, že rozhodovat o životě či smrti pacienta nemá právo žádný doktor.

Pouhých pár hodin po incidentu na pohotovosti doručil Robert Crook každému z členů nemocničního personálu prohlášení, v němž příkře odsuzoval Mattovo chování i odborný úsudek. Dokonce naznačoval, že neodborně provedené perikardiální odsátí krve ohrozilo pacienta stejně závažně jako předchozí neštěstí.

Teague byl oficiálně Crookův pacient a kardiolog ve své pomstychtivosti zašel dokonce tak daleko, že péčí o pacienta pověřil jiného internistu než Matta. Ten se však nedal zastrašit a Teaguea na jeho pokoji okázale dvakrát denně navštěvoval. Vztah lékaře k pacientovi, jemuž pomohl zachránit život, bývá zvláštní a pochopit ho nedokáže nikdo, kdo se sám v podobné situaci neocitl.

Matt nechal plavat i zhnusený pohled jedné ze starších sester vzpomněl si, že její syn je také horník – a zamířil rovnou do pokoje číslo šest. Teague, jehož hrůzně zdeformovaný obličej byl doslova posetý modřinami a odřeninami, ležel na zádech a mělce, nepravidelně oddechoval s pomocí přístroje. Byl v bezvědomí, do nějž upadl krátce po svém převozu z pohotovosti. Matt neshledal žádné příznaky, které by signalizovaly příčinu náhlého komatu. Nejdřív samozřejmě padlo podezření na otřes mozku po silném úderu do hlavy a stále se ještě nedalo vyloučit.

Přesto Crook neobjednal ani vyšetření na magnetické rezonanci či počítačové tomografii, a dokonce ani nekonzultoval pacientův stav s neurologem. Robert Crook za pozornost věnovanou tomuto pacientovi rozhodně nedostane medaili za lékaře roku, ale občané města by mu možná rádi přiklepli medaili čestného občana.

Matt stál zachmuřeně u lůžka a pozoroval Darryla Teaguea.

Co se ti stalo, Darryle? ptal se v duchu. Čeho ses spolu s Teddym Rideoutem nadýchal? Co jste to pili? Co vám proniklo do pokožky?

Matt uchopil mladíka za zápěstí a zkontroloval tep, který byl kupodivu silný. Protržená céva, jež způsobila téměř smrtelné krvácení mezi srdeční sval do hrudní dutiny, se ucpala sraženou krví, takže už bylo možné odstranit tenký drén, zavedený pod membránu osrdečnice. Nyní vlastně jen koma bránilo pacientovu převozu do některé z vězeňských nemocnic. Matt provedl rychlé základní neurologické vyšetření. Nic nápadného – žádný viditelný příznak, jenž by svědčil o pomalu se zvětšujícím krevním výronu mezi lebkou a mozkem. Natáhl ruku a jemně přitlačil na tvrdý masitý hrbol nad pacientovým levým obočím a pak se dotkl dalšího na bradě. Copak toho člověka vůbec nenapadlo zajít si s tímhle hrůzným znetvořením k lékaři, nebo mu jeho rychle se rozvíjející duševní choroba zcela znemožnila jednat racionálně?

„Tak o co jde, Darryle?“ zeptal se Matt šeptem. „No tak. Probuď se a vyklop to… O co jde?“

Zvedl sluchátko telefonu, který stál na nočním stolku, chvíli váhal, a přece jen vytočil číslo laboratoře patologického oddělení. Během pár vteřin dostal spojení se strýcem.

„Hale, jak se máš?“

„Dobře, protože to nejsem já, koho chce půl města namazat dehtem a vyválet v peří za splnění pracovní povinnosti, teda, jestli se ptáš na tohle.“

„Jo, hned tady na chodbě je sestřička, která by si po mně ráda plivla jako první. Poslouchej, Hale, jsem na pokoji na JIPce.

Nejspíš jsi o tom už slyšel, ale od chvíle, co ho sem převezli, zůstává v komatu. Tak by mě zajímalo, jestli ho někdo naschvál nedrží pod medikací.“

„Proč?“

„Nejdřív jestli a až potom proč. Ty, nemohl bys poslat jednoho ze svých laborantů, aby nabral zkumavku navíc a vyšetřil ji ohledně přítomnosti léků?“

„Aby to nevěděl Crook?“

„Přesně tak. Nabral bych to sám, ale kdyby mě přitom načapala sestřička, vypuklo by boží dopuštění.“

„Tak já to pro tebe udělám, synovečku, ale příště chci pod stromeček paklík kvalitního tabáku. Konec s kravatami!“

„Myslíš to vážně? Mám doma ještě tak tři čtyři schované!“

„Myslím to sakra vážně.“

„Tak platí, už žádný kravaty. Díky, strejdo.“

Matt měl ordinaci v přízemí šindelového dvojdomku hned za Main Street blízko městského centra. Zaparkoval harleye v garáži za domem a odemkl si zadní vchod. Sotva překročil práh, z čekárny k němu dolehl rozčilený rozhovor. Neznámý ženský hlas naštvaně ječel a o to klidněji, zdvořileji působily odpovědi Mae Bordenové, jeho účetní a recepční v jedné osobě.

„Ale no tak, paní Goodwinová,“ namítala Mae vlídně, „já vás přece nechci přesvědčit, abyste nepřešla k jinému rodinnému lékaři, ale přece jen si myslím, že byste to nejdřív měla pořádně probrat s manželem.“

Matt se zastavil přede dveřmi své ordinace a opřel se na chodbě zády o stěnu.

„Právě Charlie mě sem poslal, ať nás přehlásím!“ triumfovala žena. „To neštěstí v dole ho parádně rozhodilo.“

„Nemyslíte spíš fakt, že pan Rutledge zachránil život tomu chlapci?“

„Co jinýho? Ti dva mládenci, co je Teague zabil, se s mým Charliem kámošili. A kvůli tý spoušti dole, co s tou mašinou nadělal, stojí práce na celý tři dny. A ty peníze jdou z kapes nás všech!“

„Chápu. Ale můžu se vás na něco zeptat, paní Goodwinová?

Kdyby to byl váš manžel, kdo řídil ten těžký stroj, vy byste si snad nepřála, aby doktor Rutledge udělal pro Charlieho záchranu všechno, co je v jeho silách?“

„No, víte… Ale asi jo.“

„A poskytoval vám pan doktor Rutledge vždycky jenom tu nejlepší lékařskou péči?“

„No to se rozumí!“

„A přesto chcete přejít k jinému lékaři?“

„Když já –“

„Paní Goodwinová, co kdybych vaši zdravotní dokumentaci tady zatím nechala? Ať si se mnou přijde promluvit i Charlie, nebo ještě líp, ať si promluví s doktorem Rutledgem. Neměla bych vám to říkat, ale náhodou vím, že vy dva patříte k jeho oblíbencům. Kdyby o vás přišel, moc by ho to mrzelo.“

„Hm. Po pravdě, já bych o něj přišla taky moc nerada.“

„Tak jak se dohodneme?“

„Paní Bordenová, víte, upřímně doufám, že Charliemu ten nápad vyženete z hlavy. Namluvím mu, že jestli chce jinýho doktora, musí si to hezky vyříkat osobně s panem doktorem Rutledgem.“

„Skoro bych věřila, že se mu uleví, až zjistí, že jste ho neposlechla.“

„Skoro bych tomu věřila i já. Děkuju. Mockrát děkuju, jste hodná.“

Matt slyšel, jak se v čekárně otevřely a hned zase zavřely dveře.

„Už můžete, Matthewe!“ houkla Mae. „Je pryč. Pojďte dál!“

Matt vstoupil do skromně zařízené čekárny a políbil svou recepční na tvář.

„Potřeboval bych prodat vagón mrazáků Eskymákům,“ usmál se. „Mám dojem, že pro tu práci jste jako stvořená.“

„Ne, díky. Zimu nesnáším.“

„Bůh vám žehnej, že mi zachraňujete praxi.“

„Ále, tak skvělá zase nejsem,“ namítla Mae svým zvučným alabamským přízvukem. „Zatím jich sem přišlo šest a zabodovala jsem jenom u tří.“

Mae pracovala v Mattově recepci hned od prvního dne, kdy zahájil soukromou praxi. Bylo jí asi pětapadesát, ale stříbrné vlasy a usedlé vystupování jí na věku dost přidávaly. Během let se ti dva naučili spolu báječně vycházet i navzdory své naprosté odlišnosti. Spojovala je oddanost vůči práci a pacientům. Kromě toho, že uměla nejlepší preso ve městě, Mae ovládala hotová kouzla, když bylo třeba vmáčknout akutní případ mezi ty objednané či „upravit“ účet pro ty výjimky, které skutečně neměly ani na zaplacení.

„Tak mám strach, Mae, že po té záležitosti s Teaguem budu mít ve městě ještě víc nepřátel než dřív,“ povzdechl si Matt.

„Musím vás opravit, vážený pane! Lidi ve městě vás mají rádi a jako lékaře vás bez výjimky uznávají. A řada z nich s vámi soucítí vzhledem k tomu, jaká vás postihla ztráta. Bohužel, začíná jim docházet trpělivost. Od chvíle, co jste se vrátil ze studií, jste svými pokusy poštvat na doly kontroly nebo je dokonce dát zavřít pro nedodržování bezpečnostních předpisů leckoho pěkně naštval. Půlce lidí brnkáte na nervy a půlka si z vás utahuje. No, a záchrana Darryla Teaguea představuje poslední kapku.“

„No tak, Mae. Přestaňte chodit kolem horké kaše. Co si o tom všem myslíte vy sama?“ Mae se proti své vůli usmála.

„Že to celé je k smíchu,“ odpověděla, „ale k smíchu to přestane být v tu ránu, jakmile lidi z celýho údolí přestanou chodit k nejlepšímu internistovi široko daleko akorát kvůli přesvědčení, že cílem jeho boje je připravit je o zdroj živobytí.“

„Proboha, copak tohle dělám? To jen že –“

„Matthewe, zkuste se konečně rozhlídnout kolem sebe!“ skočila mu Mae přísně do řeči. „Co je Ginny po smrti, jako byste chodil s klapkami na očích! Už předtím jste v jednom kuse psal dopisy na oddělení bezpečnosti práce v DUS a snažil se z každého pracovního úrazu v dolech udělat soudní případ století. No, a co je pryč, vyvádíte doslova jako pominutý. A jaký jste zatím sehnal důkaz? Vůbec žádný? Velkou nulu!“

„Cha-cha!“ ušklíbl se Matt. „Tak v tomhle bodě se sakra pletete, vážená!“ Rozběhl se do ordinace a vrátil se se štůskem barevných letáčků. „Tak třeba se můžu pochlubit tímhle. Zrovinka jsem to vyzvedl z xeroxu.“

Položil letáky na Maein stůl a rozhrnul je do vějíře.

SHÁNÍME INFORMACE O NELEGÁLNÍM

ÚLOŽIŠTI TOXICKÝCH ODPADŮ ČI

SKLÁDCE V KTERÉMKOLIV

DOLE V OKRESE MONTGOMERY

ODMĚNA 2 500 DOLARŮ ZA KAŽDOU

KONKRÉTNÍ INFORMACI

V TOMTO SMĚRU ZARUČUJEME

STOPROCENTNÍ ANONYMITU

NEZAPOMEŇTE, ŽE JDE O VAŠE ZDRAVÍ

Hnutí za bezpečné pracovní podmínky v dolech

„Ježíši!“ zanaříkala Mae. „Hnutí za podmínky v dolech?“

„Říkal jsem si, že to zní trochu líp než MUDr. Matthew Rutledge.“

„Matthewe, kdy dostanete rozum? Vždyť vy proti těm nahoře nemáte šanci! Mají tolik peněz, že se vám o tom ani nesní, a tolik vlivu na vyšších místech, že se po otravné mouše jako vy nemusejí ani ohnat. Nakonec tím ublížíte pouze sám sobě.“

„Mae, Ginny zemřela na typ rakoviny, který se u nekuřaček jejího věku vyskytne tak jedna ku milionu. A teď jsme narazili na dva naprosto výjimečné případy mužů, kteří oba byli čirou náhodou horníci. Copak vás netrkne, že zodpovědnost za to nese právě DUS? Máte ponětí, kolik sudů s toxickými petrochemikáliemi vyprodukují během výroby hnojiva či barev a především koksu ze surového uhlí? A kdepak jsou?“

Kdyby nic jiného, Matt si nastudoval dost materiálu, aby pochopil, že výroba koksu z uhlí je nezbytná pro následnou výrobu železa a posléze i oceli, ale také že je jeho hlavním podezřelým zločincem, pokud jde o negativní dopad na zdraví obyvatelstva.

Při dostatečné kapacitě, vybavenosti a vhodné technologii lze jisté druhy uhlí využít téměř stoprocentně, ale nejrůznější vedlejší produkty výroby-kreozoty, dehty, umělé pryskyřice a mnoho dalších hydrochemikálií – pokud jich nevzniklo takové množství, aby byly tržně zajímavé – bylo třeba bezpečně uložit nebo zlikvidovat. A právě v téhle věci DUS podle Matthewa obcházela řadu bezpečnostních opatření, a to s životně nebezpečnými důsledky.

Mae zavrtěla hlavou spíše zoufale než nesouhlasně a vrátila Mattovi letáky.

„Za pět minut se ukáže Jim Kinchley,“ připomněla. „Poslala jsem ho do laboratoře na vyšetření krve a EKG.“

„Prima, Mae. A nedělejte si starosti. Zvládneme to v pohodě.“

Mae se pousmála a soustředila se na svou práci.

Matt se vrátil do ordinace a začal se probírat štosy laboratorních výsledků a zdravotních karet pacientů, jež mu Mae připravila na psací stůl. V duchu si říkal, že Mae má jako vždy pravdu.

Kdy naposledy se stalo, aby v některých novinách otiskli jeho dopis nebo článek? A co ta nevyvedená městská schůze, kterou svolal a dočkal se pouze šesti účastníků, a to včetně své matky, strýce a dvou bezdomovců, kteří se očividně ukázali jen kvůli občerstvení zdarma?

Zvedl hlavu zrovna v tom okamžiku, kdy se na dubové větvi před jeho oknem usadila šarlatová tanagra. Po celou minutu, možná dvě, seděl ten skvostně vybarvený ptáček zpěváček úplně nehybně a jako by se Mattovi díval přímo do očí.

Ginny?

Ptáček zůstával sedět na jednom místě jako přikovaný.

Ginny, vážně jsi to ty?

Na prahu ordinace si diskrétně odkašlala Mae Bordenová.

„Matthewe, není vám zle?“

„Ehe? Ale kdepak, jsem úplně v pořádku.“

Ohlédl se k oknu, ale ptáček mezitím zmizel.

„Už zase jste vzpomínal na svou ženu, viďte?“

„Ne, chci říct jo. Ano, vzpomínal.“

„Hned mi to bylo jasné.“

„Víte, Mae, už jsou to skoro čtyři roky a uvnitř mě se vůbec nic nezměnilo, leda snad to, že se mi po ní stýská pořád víc. Připomíná mi ji každý mráček na obloze, pohled na lesní mýtinu, jindy jako by cizí žena měla její chůzi. A teď k tomu stačil obyčejný ptáček – tanagra. Jenže tentokrát mi ji nepřipomněl, Mae, měl jsem pocit, jako by to byla ona. I kdybych se snažil sebevíc, stejně si ji nedokážu vyhnat z hlavy. Pořád si představuju, že teď mi do ordinace vběhne režisér, zatleská a prohlásí, že tahle scéna je u konce a my všichni se přesuneme k další – ve které na mě čeká doma, aby mi vyprávěla vtípky z vyučování ve škole.“

Mae přešla na druhý konec ordinace a položila mu dlaň na rameno.

„Máte plné právo uchovat si na ni vzpomínky,“ pravila mírně, „ale nesmějí vám bránit ve vlastní existenci a ovlivnit tu spoustu let, které vám tady na světě zbývají. Tatínka nemáte a maminka, bůh jí žehnej, je pořád a pořád… víc nemocná, a v nemocnici a tady se dřete tolik hodin denně, a teď ještě navrch tenhle průšvih s dolem, zkrátka a dobře si někdy kladu otázku, jak to všechno dokážete zvládnout. Vtip je v tom, že vzpomínky na Ginny vám nesmějí připomínat pouze život, který jste vedl dřív, ale jak nádherně by zase mohlo být, jen kdybyste to sám sobě dovolil.“

„Beru na vědomí.“

„To doufám!“

Mae obešla roh psacího stolu a zvedla štůsek barevných letáků.

„Chcete je vyhodit?“ zeptal se Matt trochu vyjukaně.

„Ne,“ odvětila Mae s hořkým úsměvem. „Chci je vyvěsit po celém městě. Kdoví?“

Sotva vyšla z ordinace, v recepci zazvonil telefon. Otevřenými dveřmi dolehl k Mattovi její hlas.

„Ordinace doktora Rutledgea… Kdy?… A máte tušení proč? Hned mu to oznámím.. A děkuju. Díky, že jste zavolali.“

Mae zavěsila a vzápětí se ukázala na prahu.

„Matthewe, volala Janice z JIPky. Darryl Teague právě utrpěl srdeční zástavu. Snažili se ho resuscitovat, ale marně. Zemřel.“

3.

Už druhý den nepřetržitě a nelítostně lilo. V podobném počasí Nikki Solariová běhala k smrti nerada, ale dnes uvažovala o tom, že se nakonec přemůže. Bylo to už déle než týden, co její spolubydlící a důvěrná kamarádka Kathy Wilsonová ve vzteku utekla z jejich bytu v jižním Bostonu. Déle než týden a neozvala se jediným slovem – ani jí ani jejich společným známým. Policie se kupodivu nijak zvlášť neangažovala. Nikki pouze vyplnila patřičné formuláře a dodala pár fotografií, ale prozatím se od nich nedozvěděla nic užitečného.

„… Slečno Solariová, zkuste se zklidnit. Jsem si jistý, že vaše kamarádka se co nevidět objeví.“

„Jsem doktorka Solariová, a kde berete tu jistotu?“

„Protože v podobných případech to dopadne skoro vždycky stejně. Všichni umírají strachy a najednou se pohřešovaná osoba ukáže, jako by se nechumelilo.“

„Možná, ale tahle pohřešovaná osoba je neuvěřitelně nadaná muzikantka, která by svou kapelu nikdy nenechala ve štychu, což bohužel udělala. Je úžasně spolehlivá kamarádka, která by nikdy neprovedla nic, co by mě trápilo, a navíc to je nesmírně ohleduplná a laskavá osoba, která by neublížila ani mouše, a přece tím, že zmizela, ublížila úplně všem.“

„Paní doktorko, odpovězte mi upřímně: Byly jste se slečnou Wilsonovou milenky?“

„Kristepane…“

Nikky se zoufale snažila vytlačit si z mozku obavy, i kdyby aspoň na chvíli, a to se jí dařilo pouze při běhu, při hře na housle a při pitvě.

Bylo jedenáct dopoledne. Hodina do oběda. Mohla by se v dešti zatím učvachtat pár kilometrů. Stála u okna své ordinace a sledovala auta, jež se plazila po Albany Street kolem moderní budovy, v které sídlilo vedení hlavního patologa a jeho podřízených. Už třetí rok pracovala jako vědecká pracovnice v patologické laboratoři Josefa Kellera. Práce ji fascinovala a šéfa považovala za boha, ale celý minulý týden prožila v pekelných mukách.

Ohlédla se po desce psacího stolu. Potřebovala by si pročíst došlé laboratorní výsledky, nadiktovat spoustu zpráv, pod mikroskopem prohlédnout několik krabic patologických preparátů, ale zaboha se nedokázala soustředit.

„Hej, krasavice, máme případ!“

Brad Cummings nečekal na pozvání a rázně vpadl do pracovny. Rozvedený otec dvou dětí byl zástupcem přednosty oddělení. Byl to sportovní uhlazený typ a v očích všech žen ve městě – jedinou výjimku představovala zřejmě právě Nikki – i krasavec k pohledání. Jí osobně připadal přehnaně samolibý, zahleděný výhradně do sebe a nepříjemně hezounský – v podstatě stoprocentní opak toho, co by ona sama očekávala od muže.

„Kde je doktor Keller?“ zeptala se.

„Přijde až v jednu, takže do té doby šéfuju já. Musím udat jeden případ a rozhodl jsem se, že toho plaváčka předám vám.“

„O co jde?“

„Šestašedesátiletý frajer lezl do vířivky, praštil se hlavou o hranu a další koupání si už odbývá na věčnosti. Byl jenom osm měsíců po operaci bypassu. Mluvil jsem s jeho rodinným lékařem, který prohlásil, že mu to dělali na nějaké extra klinice, takže mu přitom zaručeně provedli i magnetickou rezonanci. Podle mě je to prostě jen zkouknutí. Pitvu klidně můžete vynechat, což znamená, že máme moře času zaskočit si spolu na oběd do toho podničku v Newbury Street, o kterém jsem ti už básnil.“

„Ale Brade, já si s vámi nechci vyjít.“

„No, já myslel, že jste se s tím troubou už rozešla!“

„Omyl, ten trouba se rozešel se mnou. A já nemám chuť si zrovna teď začít s dalším.“

„Dáma mi dala košem. To já poznám.“

Nikky neměla na toho frajera náladu ani za nejpříznivějších okolností, natož teď.

„Brade, na totemu vám už visí tolik ženských skalpů, že bez toho mého se klidně obejdete. A v nejmenším nepochybuju, že ještě hromadu dalších urvete. My dva spolu budeme slušně vycházet jedině pod podmínkou, že naše vzájemné vztahy udržíme na pracovní bázi. A teď vás sakra vážně varuju, Brade, že jestli mě ještě jednou oslovíte krasavice, brouku, kotě nebo kočko, napíšu stížnost a předám ji doktoru Kellerovi. Pro vás nejsem nic než Nikki nebo doktorka Solariová. Rozumíte?“

„Hele, jen klid.“

Nikky bylo jasné, že Brad se v posledním zlomku vteřiny zarazil, aby nedodal „kotě“.

„Jdu se pustit do toho nového případu!“ oznámila.

„Přece jsem vám vysvětlil, že to je jen obyčejné zkouknutí. Vykašlete se na skalpel, prostě ho omrkněte a vyplňte lejstro.“

„Pokud byste neměl námitky, udělala bych si vlastní názor, až se na tělo podívám.“

Nikki už nedodala, že ani za všechny poklady světa by se nespokojila s pouhým „zkouknutím“, i kdyby ten případ byl stokrát jasný jak facka. Tady se jí totiž nabízela skvělá příležitost aspoň na pár hodin vytěsnit z hlavy Kathy a nepromoknout přitom v bostonských ulicích na kůži.

„Jen si poslužte,“ ušklíbl se Cummings. „Tři dny.“

„Cože?“

„Tři dny. Tak dlouho byl ten maník ve vířivce. Je kapánek, echm, nafouklej. Ještě jste si nerozmyslela, že to vezmete hopem a nezajdete se mnou na dlabanec?“

„Dobrou chuť, Brade.“

Nikky se převlékla do laboratorního pláště a přemístila ostatky Rogera Belangera na prostřední ze tří nerezových pitevních stolů v pitevně číslo tři. Jako dcera Itala a Irky snadno dokázala přisoudit svou hustou černou hřívu a široká (podle některých smyslná) ústa genům po otci a svou světlou pleť, mořsky zelené oči, útlou postavu a jízlivý smysl pro humor zase matčiným genům. Na naléhání svého otce se pokusila následovat jeho poměrně důstojnou kariéru na poli chirurgie, ale po prvním roce stáže přešla na patologii, protože si uvědomila, že její touze vést kromě lékařské praxe i normální život brání věčné trčení na operačním sále nebo na vizitách v lůžkovém oddělení. A svého rozhodnutí nezalitovala ani jedinkrát.

Belanger nebyl ani zdaleka nejšerednější mrtvola, jakou kdy Nikki prohlížela, ale že by nabízel pěkný pohled, o tom nemohlo být ani řeči. Už beztak obézní stařec s hlavou jako koleno byl neuvěřitelně nadmutý a zrůdně zbarvený. Pokožku celého těla mu pokrývalo fialované mramorování. Na hrudní kosti mu svítila svislá jizva po operaci bypassu.

Tak zatím ahoj, Kathy, pomyslela si Nikky, zatímco se začínala soustřeďovat na jednotlivé detaily těla. Za dvě hodiny si tě pustím nazpátek.

„Nedejte se splést zdáním, že případ je jednoznačný,“ připomínal jí opakovaně Joe Keller, „bez ohledu na to, co si myslíte na první pohled, nesmíte dělat ukvapené závěry. Základ spočívá v rutinní pečlivé práci. Když dodržíte všechny kroky, hezky jeden po druhém, jen těžko se budete muset obhajovat, že jste něco přehlédla.“

Krok první: Získej maximum informací dřív, než začneš s vlastní pitvou. Krok druhý: Prozkoumej každý milimetr pokožky.

Nikki sešlápla pedál a zapnula tak diktafon.

„… V pravém dolním abdominálním kvadrantu je dobře zhojená jizva, pravděpodobně po apendektomii, dvaceticentimetrová jizva mladší než jeden rok uprostřed hrudní kosti, dvaceticentimetrová jizva stejného stáří na vnitřní straně pravého stehna, odkud se zřejmě odebíraly žíly pro vytvoření bypassu, a dokonale zhojená pět centimetrů dlouhá velmi stará jizva těsně pod levou lopatkou, zřejmě po sešití tržné rány.

Nad a za pravým uchem zhmožděnina, zmodralá a lehce nateklá, ale bez poškození kosti pod kůží. Odřenina velikosti čtvrtdolaru těsně pod pravou čelistí, jež –“

Nikki se zadívala na nevinně vyhlížející škrábanec. Ve skutečnosti to bylo jediné místo na celém Belangerově vymáčeném těle, kde došlo k poškození kůže. Nasadila si zvětšovací brýle a stáhla lampu o kus níž. Odřenina měla tvar pravidelného osmiúhelníku. Uprostřed odřeniny se rýsovalo deset téměř mikroskopických ranek tvořících písmeno „H“. Nikki zhmožděninu vyfotografovala a pokračovala v pečlivém zkoumání.

Vyšetřete všechno.

O hodinu později se mohla pochlubit dvěma velkými úspěchy.

Skutečně se jí aspoň dočasně podařilo vyhnat si z hlavy všechny myšlenky na Kathy Wilsonovou, a navíc získala poslední z důkazů nezvratně svědčících o tom, že Roger Belanger se stal obětí vraždy. Svlékla si latexové rukavice, popadla Zlaté stránky a vyťukala telefonní číslo. Pár minut nato zavolala i na mobil Brada Cummingse.

„Ježíši,“ vyhrkl. Ve sluchátku bylo slabě slyšet cinkot příborů a nádobí. „V pracovní době mi lidi volají tak výjimečně, že mě každý telefonát k smrti vyděsí.“

„Už budete hotový?“

„Čekáme zrovna na moučník.“

Nikki neměla zájem zjišťovat, kdo jsou „my“.

„Potřebuju, abyste pro mě něco vyzvedl a vrátil se okamžitě do zaměstnání.“

„Ale –“

„Žádné ale a žádný moučník. Zkrátka se okamžitě rozjeďte k Mulvaneyho plaveckému bazénu na Route 9, hned za supermarketem. Víte, kde to je?“

„Jistě.“

„Připravili pro vás balíček na vaše jméno. Budete to mít u mě, Brade. Ale hoďte sebou!“

Během příštích pětačtyřiceti minut Nikki dokončila odběr vzorků a pak už jí zbývalo jen čekat. Nevyhnutelně v ní opět převládl strach o kamarádku. Poprvé na sebe narazily skoro před třemi roky v klubu v Cambridge. Nikki hrála na housle od tří let, kdy ji otec zapsal do umělecké školy, a zaměřila se na klasiku. Během studií na střední škole i lékařské fakultě hrávala v komorních orchestrech či různých skupinách, pokud jí to ovšem čas dovolil, a čerpala ze své hry poměrně značné potěšení – dokud ovšem nezaslechla výkon Kathy Wilsonové a její skupiny Ztracení bluegrassoví tuláci. Kathy zpívala sólo a hrála na strunné nástroje – mandolína, kytara, kontrabas – s ohromující zručností a velkou procítěností.

Bluegrass Nikki předtím už samozřejmě slyšela, ale nikdy mu nevěnovala zvláštní pozornost, ovšem toho večera v ní Tuláci, a hlavně Kathy, rozdmýchali nadšení, které se z jejího vlastního hudebního projevu a vlastně i poslechu hudby vytratilo už hodně dávno. Po představení počkala před dveřmi šatny.

„Nejsem lovec autogramů,“ vyhrkla, sotva se Kathy objevila, „ale chtěla jsem vám říct, že se mi strašně moc líbil váš hlas i elán.“

„Nemusím se snažit, je to zkrátka ve mně. Vy jste profesionální houslistka?“

„Kdepak! Ale jak jste –“

„Pod bradou máte houslový mozol.“

Nikki pochopitelně věděla o svém rezavě hnědém mozůlku, vytvořeném mnohaletým tlakem bradové opěrky houslí.

„Pravidelně hraju už od prváku na střední škole,“ vysvětlila.

„Ale většinou komorní skladby.“

„Oči a šíje. To jsou znaky, podle kterých si zařazuju lidi. A z těch vašich se dá vyčíst, že vám hodně záleží jak na lidech, tak na hudbě.“

O půl hodiny později Nikki popíjela pivo s celou kapelou a svěřovala Kathy důvěrné podrobnosti o svém komicky nemožném vkusu, když přijde na výběr partnera. Týden nato jí Kathy dala lekci v bluegrassu. V následujících dvou letech se z Nikki vyklubala poměrně obstojná interpretka bluegrassových skladeb, sice ne špičková, ale dost dobrá, aby hrávala s kapelou – samozřejmě na zájezdy s nimi nemohla.

„Kámoško, kdyby ses do toho vložila srdcem i duší, tak bys prostě neměla konkurenci,“ říkávala jí Kathy. „Ale musela by ses umět oprostit od všeho kolem sebe, a hlavně od všech těch lidí, co si na tebe dělají nárok. Prostě se v duchu osvoboď, a jakmile potom začneš hrát, budeš se doslova vznášet nad zemí.“

Kathyina společnost byla pro Nikki hned od prvního dne báječným a spontánním dobrodružstvím. Nikki měla už předtím přátele – důvěrné, blízké přátele – v dětství, na střední škole i na fakultě. S Kathy to bylo úplně jiné, zvlášť zpočátku spolu dokázaly klábosit a hihňat se až do rána, jako sestry.

„S mužskýma jednou provždy končím!“ naříkala Kathy poté, co se potřetí a naposledy rozešla se svým přítelem basistou. „Nezajímá je nic než chlastání piva!“

„Jo, a nikdy se neomluví, když nechají záchodový prkýnko nahoře,“

„Ale omluví, ale to si nejdřív musíš v polospánku namočit zadek.“

Druhý den po propovídané noci, což bylo před rokem, se domluvily, že se Kathy nastěhuje k Nikki, jež měla byt v prvním patře v jižním Bostonu. Dohodly se, že Kathy bude platit čtvrtinu nájmu a všech dalších poplatků a k tomu bude Nikki dávat každý týden lekci hraní. Pokud kapela nebyla zrovna na turné, Kathy brala vyučování velmi vážně. Byla neuvěřitelná, vášnivě milovala všechny stránky života, a svoji muziku především. Nikdy si nebrala servítky, když se vyjadřovala k Nikkiným známostem, a jednou vmetla jistému advokátovi přímo do očí, že se prostě nezajímá o nic než o sebe a svoje BMW, takže ho je pro její kamarádku škoda. Seděli zrovna v jednom zaplivaném baru, který patřil mezi Kathyiny a Nikkiny oblíbené podničky, a ten chlápek se ošíval tak štítivě a nervózně, jako by se musel přemáhat, aby nepozvracel nábytek i personál. Kathy bývala užvaněná i ve střízlivém stavu, natož když si dala tak o jedno dvě piva víc, než snesla.

„Hele, nechte to plavat, advokátku!“ vybuchla nečekaně, zatímco Nikki ohromením ztratila řeč. „Mně nikdo nemusí vysvětlovat, že tahle holka je krásná a chytrá a že by se určitě náramně vyjímala na vašich firemních vánočních mejdanech, o jejím výkonu v posteli ani nemluvě. Já ale vyfasovala roli hlídacího psa její cudnosti, a tak vám říkám přesně to, co ona vám vzhledem ke svý milý a zdvořilý povaze neumí vpálit na rovinu: I kdybyste měl deset klíčků od deseti superauťáků, stejně nebude skákat, jak vy pískáte, šéfe!“

Kathy sice neměla příliš vysoké klasické vzdělání, ale uměla trpělivě naslouchat, dokázala být třeskutě vtipná a ustavičně trousila zemitá, praxí podložená moudra. Dokonalá spolubydlící – aspoň dokud se u ní neobjevily ty divné výkyvy nálady.

Nespavost propukla přibližně před čtyřmi až pěti měsíci. Kathy vstávala ve dvě, ve tři, ve čtyři ráno a chodila po bytě nebo si vyrazila do nočních ulic. Pak se občas stávalo, že třeba den dva tři se vůbec nevrátila domů. Brzy nato se doma i s kapelou začala hádat – propadala výbuchům vzteku, jež se nedaly nijak předvídat ani jim předcházet. Nikki kamarádku prosila, ať si zajde k lékaři, několikrát ji dokonce sama objednala, ale Kathy toho nevyužila ani jedinkrát.

A nakonec asi tak před sedmi týdny jí v obličeji začaly vyrážet podivné boule – první dvě těsně nad obočím, další vedle ucha a čtvrtá na tváři. Kathy nedovolila, aby se jich kamarádka dotkla nebo se o nich vůbec zmínila. Teprve před deseti dny ve výjimečně jasném okamžiku se Kathy zhroutila na kuchyňskou židli, zabořila si obličej do dlaní a zoufale se rozplakala.

„Nikki, co se to se mnou děje?… Kam se mi vytratil rozum? Do jaký řiti se vytratila moje muzika?… Kdo mi tak strašně ubližuje?“

Zběsile, nezvladatelně vzlykala a Nikki svírala kamarádku v náruči a cítila, kolik v ní vře strachu a zmatku. Pod Kathyinými vlasy cítila další boule – tvrdé, ne cystické, lehce pohyblivé, a pokud mohla soudit, nebolestivé. Lymfatické uzliny? Nějaký divný druh tvrdých cyst? Neurofibromy? Těžko říct. Nikki kamarádku prosila, ať s ní zajde na internu, a Kathy nakonec souhlasila, že hned druhý den navštíví Nikkina lékaře. V dojednanou hodinu se však neobjevila a nebyla nikde k nalezení. Nikki věděla, že se Kathy ještě jednou zastavila v bytě a potom opět zmizela.

„Nikki, jak to jde?“

Do šálku pitevny vešel doktor Josef Keller a zastavil se vedle odulého těla Rogera Belangera. Nikki zakryla rozříznutý hrudník i břišní dutinu navlhčenými rouškami. Kellerovi, německému Židovi, jehož rodina utekla do Států před nacismem, chyběl tak rok dva do důchodu, ale stále sršel nakažlivým elánem, energií a překypoval touhou po poznání. Na druhou stranu si stres z vedení celého oddělení a ze zodpovědnosti za správné vyhodnocení téměř padesáti tisíců případů ročně vybíral svou daň – pochopitelně. Keller kulhal v důsledku artrózy v pravé kyčli a měl problémy s páteří, takže shýbat se nad pitvaným objektem mu po delší době působilo nesnesitelnou bolest.

„Jsem strašně ráda, že jste přišel!“ přivítala ho Nikki. „Tohle je totiž proklatě zajímavý případ.“

„Myslel jsem, že šlo o infarkt,“ poznamenal Keller. Ani po dlouhých letech se nezbavil přízvuku.

„Já bych řekla, že ho někdo zavraždil.“

„Vražda? Poslyšte, nenosíte si z videopůjčovny moc filmů, ve kterých je hrdinou patolog?“

„Jéžiš, to snad ne. Možná se pletu, ale zkuste se prosím podívat na tohle.“

Nikki svému nadřízenému nejdřív ukázala podivnou odřeninu pod Belangerovou bradou.

„Prsten?“ vyhrkl Keller, jenž byl jako vždy okamžitě v obraze.

„Zdá se.“

„S diamantky tvarovanými do iniciály.“

„Přesně. A to není všechno.“

Nikki podala Kellerovi otoskop – nástroj, který lékaři užívají při vyšetření zevního zvukovodu a ušního bubínku. Bohužel, stážisti a kupodivu často i atestovaní patologové tuto část posmortálního vyšetření vynechávali. Vyšetřete všechno.

Keller si dal záležet a s tichým mumláním vyšetřil Belangerovy ušní kanály, přičemž obrovskou, fialovou hlavu mrtvoly natáčel z jedné strany na druhou a otoskop střídavě zasouval nejdřív do jednoho a pak do druhého zvukovodu.

„Prasklé bubínky se stopami zaschlé krve,“ přikývl nakonec.

„Oba musely prasknout těsně před smrtí.“

„Tedy, jeho vířivou vanu jsem neviděla,“ řekla Nikki, „ale vsadila bych krk, že jen těžko bude mít hloubku jedenapůl metru.“

Metr a půl – minimální hloubka, v níž tlak vody na bubínky, není-li zvolna vyrovnáván, může způsobit jejich protržení.

„Takže vy jste dospěla k závěru, že ten muž se neutopil ve vaně?“

„Přesně tak. Utopil se, to ano, ale spíš bych hádala, že s někým plaval v bazénu. Ten společník měl prsten s monogramem vysázeným diamanty a stáhl Belangera za krk pod vodu, zřejmě až na dno, a pak ho odvezl domů a strčil do vířivý vany.“

„Dá se to dokázat?“

„Zřejmě ano.“

„Myslíte vodu v plicích a žaludku?“

„Právě čekám na –“

„Lovec se vrací, hledá vraždění!“ zazpíval jim za zády Brad.

„Hele, zdravím tě, Joe.“

„Hledá zázemí, Brade,“ opravila ho Nikki docela pobaveně.

„Vyzvedl jste pro mě ten balíček?“

„Jasně. Na co potřebujete testovací papírky na přítomnost chloru?“

„Mám podezření, že ten váš jasný případ se neutopil ve vaně, ale v plaveckém bazénu.“

„Ale jak by se to… Vražda?“

„Jste úžasně chápavý, pane kolego,“ přisvědčila Nikki. „Není divu, že máte tolik obdivovatelek.“

Jeden z testovacích papírků namočila do vody odebrané z Belangerova žaludku. Během pár vteřin se indikační čtvereček zbarvil světle fialově.

„Přiznávám, že jste na mě udělala dojem,“ pochválil Keller Nikki. „Hned zavolám na oddělení vražd. Je to neuvěřitelné. Namouduši neuvěřitelné!“

Odkulhal do své kanceláře.

„Ještě že jsem trval na tom, abys u toho chlápka provedla podrobnou pitvu,“ zašklebil se Brad.

Nikki ho probodla ďábelským pohledem, ale skutečně nedokázala určit, jestli to myslí vážně nebo ne. Z reproduktoru nad její hlavou se však ozval hlas, který jí zabránil zjistit pravdu.

„Paní doktorka Solariová! Jste tam?“

„Jistě, Ruth, jsem.“

„Mám pro vás hovor zvenčí. Přepojím vám ho.“

O pár vteřin nato zadrnčel telefon. Když procházela kolem Brada, naschvál jí neuhnul, takže se kolem něho musela protáhnout.

„Chovejte se dospěle!“ sykla vztekle.

„Dává mi košem,“ zalkal Brad.

Tentokrát Nikky nestál za odpověď.

„Patologie. Doktorka Solariová.“

„Nikki?“

Nikki cítila, jak se v ní zastavilo srdce.

„Kath, kde jsi, holčičko? Jsi v pořádku?“

Hlas Kathy Wilsonové připomínal malé dítě.

„Nikki, mně ti je taková zima… Jdou po mně a je mi zima!“

Ve sluchátku bylo slyšet hluk městské dopravy, zatroubil klakson. Volala tedy z telefonní budky.

„Slyšíš, Kathy, hlavně klid. Pomůžu ti. Všechno bude zase v pohodě.“

„Proč mě chtějí zabít, Nik?… A proč je mi pořád taková zima?“

„Hele, co je?“ dorážel Brad Cunnings.

Nikki si přitiskla prst na ústa a mávnutím naznačila, ať ihned vypadne.

„Zmizte!“ naznačila rty němě.

„No dobře, dobře. Tedy fakt, dneska jste vážně netýkavka. Nejspíš máte zrovna –“

„Ven!“ Tentokrát už hlasitě zařvala. Brad Cummings se okázale načuřil a odpochodoval.

„Kathy, pověz mi prosím, kde jsi. Hned tam pro tebe zajedu a vyzvednu tě… Kathy?“

„Když ty jsi stejná jako ostatní, Nikki. Chceš, abych přestala hrát. To proto mě chtějí zabít? Jen proto, že chtějí umlčet mou muziku?“

Kathyin melodický hlas zněl uštvaně a přitom nepřítomně.

Nikki si ji představila, jak stojí někde na rohu ulice, schoulená v telefonní budce, do které buší déšť. Horečně přemýšlela, jak upozornit policii a třeba nechat zjistit místo, odkud Kathy volá.

„Kathy,“ zkusila zoufale, „rozhlídni se kolem sebe a pověz, co vidíš.“

„Nikki… Nikki… Nikki. Tys je poslala, viď? Poslalas je, aby umlčeli mou hudbu. Ale za to se ti pomstím, Nikki. Pomstím se ti, i kdyby mě to mělo stát život!“

„Ale já tě mám ráda, Kathy. Jsi moje kamarádka. Za žádnou cenu bych ti neublížila. A ty to přece víš. Holčičko, teď se ti v hlavě všechno plete. Musíš se vrátit domů. Dovolíš, abych ti pomohla, ano?“

„Pomoz… mi…“

„Kathy, tak pověz, co mám udělat.“

Následovalo dlouhé ticho.

„Kathy?“

Nikki vyčkávala ještě dalších třicet vteřin a poté zvolna vrátila sluchátko do vidlice. Nakonec, aniž se obtěžovala věnovat mrtvole Rogera Belangera jediný další pohled, bouřlivě se rozplakala a vyběhla z místnosti.

4.

Byl šedivý, podmračený den – naprosto dokonalý pro pohřeb.

Matt byl jedním z pouhých dvanácti truchlících, kteří stáli vedle hrobu Darryla Teaguea. Ostatních jedenáct lidí tvořili nejrůznější příbuzní zesnulého, kteří všichni žili v horách severně od města. Mattovi neušel ironický fakt, že z pochmurného, houštím zarostlého hřbitova lze dohlédnout na svahy, kde stály provozní budovy DUS.

Nešlo o jedinou ironii toho dne.

Teprve když sesedl z harleye a zamířil k obdélníkové jámě, uvědomil si, že jde o první pohřeb, na který jde skoro po čtyřech letech. Ten předchozí byl pohřeb jeho vlastní ženy. Matt si s trýznivou zřetelností připomínal každičkou podrobnost – dav, limuzíny, květinami zavalené máry s ostatky ženy, kterou kdysi upřímně slíbil milovat až do chvíle, dokud je smrt nerozdělí. Jenže smrt jejich lásku neukončila. Ani v nejmenším.

Špatně udržovaný hřbitov, ohrazený nepravidelným, křivým živým plotem, se rozkládal uprostřed širé zvlněné holé pláně.

Teagueův hrob byl na západním konci hřbitova, narychlo označený hrubě otesaným kvádrem mramoru s neuměle vyrytými iniciálami D. T. Nic víc.

Virginia McLarren Rutledgeová, milovaná dcera, sestra a učitelka, milovaná žena Matthewa Rutledgea.

Svou matku Matt chodíval navštěvovat tak třikrát, čtyřikrát do týdne, ale u Ginnyina hrobu se zastavoval skoro denně. Často tu nechal list nebo větvičku z jejího hlohového keře, jindy sem položil květinu. Občas se zdržel pouze pár minut, ale jindy zas vedle náhrobního kamene proseděl hodinu či víc, četl si nebo se jenom tak rozhlížel po údolí. Každou tou návštěvou jako by ještě posiloval pouto, které cítil výhradně k téhle ženě, a kterou jedinou – s výjimkou své matky – upřímně miloval. Ze všech jeho přátel i členů rodiny pouze Mae Bordenová věděla, jak často navštěvuje hřbitov U Všech svatých andělů.

„Matthewe,“ zkoušela mu opakovaně vtlouct do hlavy trochu rozumu, „všem se nám po Ginny stýská a všichni ji máme pořád rádi, ale kromě toho máme rádi i vás. Nejvyšší čas, abyste se dal trochu do kupy a začal nanovo. V srdci máte dost místa nejen pro Ginny, ale i pro někoho nového. Můžu vám zaručit, že Ginny by byla poslední, kdo by po vás žádal tak zbytečnou a velkou oběť.“

Matt pravidelně odpověděl jen pokrčením ramen či nezřetelným zabručením a bleskově utekl od Mae co nejdál. Nemělo smysl bavit se s ní o něčem, k čemu prostě nikdy nedojde.

Vychrtlý kněz, který řídil pohřeb Darryla Teaguea, slovy rozhodně neplýtval. K jeho cti budiž řečeno, že se ani nepokusil lhát. Darryla označil za bezstarostné, hravé děcko, jež odběhlo příliš daleko od Boha a v čase své smrti bylo pouze rozhněvaným a nešťastným mužem. Přečetl pár úryvků z bible a pak vhodnými slovy vyjádřil soustrast Darrylovým rodičům a sestře.

„Boží cesty jsou nevyzpytatelné,“ odříkával, zatímco čtyři muži zvedli provaz a chystali se spustit prostou borovou rakev do zejícího otvoru v zemi. „Boží cesty jsou nevyzpytatelné.“

Po nemocnici kolovaly drby, že Matt byl poslední, kdo navštívil pokoj Darryla Teaguea, než se pacientovi zastavilo srdce. Nikdo však nedokázal nabídnout uspokojivé vysvětlení, proč by toho lotra nejdřív zachránil a už po pár dnech mu naschvál pomohl na onen svět, takže město doslova vřelo dohady.

K vyřešení záhady nepřispěla ani pitva, provedená Halem Sawyerem. Jak Matt předem tušil, Teague měl zlomenou hrudní kost, která protrhla cévu a způsobila tak téměř smrtelnou tamponádu. Pod zmíněnou zlomeninou byl srdeční sval silně zhmožděný. Bylo skoro jisté, že právě tohle zranění vyvolalo elektrickou nestabilitu a nepravidelný srdeční rytmus. Jako příčinu smrti Hal uvedl arytmii vyvolanou kontuzí srdečního svalu v důsledku proražení hrudníku. Boule na Teagueově obličeji a hlavě byly pouhé neurofibromy. Mozek vypadal navenek normálně a nenabízel žádné konkrétní zdůvodnění Teagueova komatu.

Kompletní výsledky toxikologického vyšetření nebudou k dispozici nejméně ještě týden či dva, ale předběžné testy prozatím neprokázaly přítomnost sedativ či podobných látek, na které měl Matt podezření.

Přes pláň se přehnal prudký poryv větru a rozvířil prach kolem skupinky truchlících, kteří právě zpívali žalm, který si Matt trochu pamatoval z dětství. V myšlenkách se zatoulal k otci. Závěry tehdejšího vyšetřování vyzněly v tom smyslu, že DUS na tom závalu, který Rutledgea staršího stál život, nenese žádnou vinu, ale tehdy teprve patnáctiletý Matt slyšel ze všech stran řeči o omezování fondů na bezpečnost práce, obcházení předpisů a dokonce i o úplatcích.

„Náš obřad zakončíme dvacátým třetím žalmem. Při naší modlitbě spusťte zesnulého do hrobu. Hospodin je můj pastýř, nebudu míti nedostatek…“

Nikdo s výjimkou Matta nikdy ani nenaznačil, že by Ginnyina bizarní smrt souvisela s doly.

„Sám přiznáváte, že každý rok se v zemi objeví několik set případů stejného typu plicní rakoviny,“ připomněl mu tenkrát prezident DUS Armand Stevenson. „A já dám krk za to, že u každého z těchto případů je někde v sousedství továrna, nějaká laboratoř a možná i důl. Chápu vaše zoufalství, pane doktore, vždyť vám právě zemřela žena. Chápu i to, že se hněváte na osud a toužíte hodit vinu na nás, ale věřte mi, DUS se ničím neprovinila. Znovu opakuji, že naše firma nenese žádnou zodpovědnost za smrt vaší paní o nic víc než za tehdejší smrt vašeho otce.“

„… Naživu mě udržuje…“

Matt sledoval, jak rakev zvolna přistává na hlinitém dně hrobu.

Někdo z dolů tě zabil, nemám pravdu, Darryle?… Ale proč?… Cos věděl?… Kdybys zůstal naživu, co by stav tvého těla o nich prozradil světu?

„… I když půjdu roklí šeré smrti…“

Matt honem zaplašil tyhle myšlenky z hlavy a připojil se k ostatním při závěrečných slovech žalmu. Po skončení obřadu přijal upřímně míněné poděkování od Teagueovy rodiny za snahu zachránit Darrylovi život a potom se vydal na dlouhou pomalou procházku k horám a zpět. Ginny by jistě chtěla, aby nepřestal hledat odpovědi. Nyní se k ní připojil i Darryl Teague a Teddy Rideout. Pravda, netrpěli stejnou chorobou, ale co když se neotrávili stejnými toxiny?

No, vážně si nemusíš dělat starosti, Gin, sliboval v duchu. Dřív nebo později, tak či onak je nakonec usvědčíme.

K metodě tak či onak zřejmě nepatřilo vyvěšování letáků a nabízení odměny ve výši dva tisíce pět set dolarů. Matt jich nechal vytisknout víc než tři sta, polovinu jich vylepil po Belindě a další polovinu v sousedních městech. Během pouhých čtyřiadvacet hodin poté už byly skoro všechny strhané. Matt se nedočkal jediné reakce. Tím tedy skončila aktivita Hnutí za bezpečné pracovní podmínky v dolech. Další prohraná bitva, užíral se Matt v duchu, ale ne celá válka. Kdepak, ne ta zatracená válka. Nastartoval harleye a rozjel se zpátky do ordinace. Už na něho čekali pacienti.

A jak se ukázalo, čekala na něho i zpráva – vzkaz od Armanda Stevensona s žádostí, aby Matt přišel do kanceláří důlní společnosti na schůzku s ním a se zástupci oddělení, které ručí za zdraví a bezpečnost zaměstnanců. Matt odložil zprávu se spokojeným úsměvem.

„No konečně!“ zajásal a bojovně mávl zaťatou pěstí nad hlavou.

„Hned mi bylo jasné, že tam budete chtít jít, tak jsem vám uvolnila celé zítřejší odpoledne,“ oznámila mu Mae. „Máte se tam dostavit v jednu.“

„Ale neukvapila jste se trochu v názoru, že mám o nabízené setkání vážný zájem?“ nadhodil Matt.

„Já vím, ukvapila,“ přiznala Mae, ale vůbec ne kajícně.

Matt ji políbil na tvář a zamířil do ordinace, aby vyčkal na prvního objednaného pacienta. Ani ne za minutu mu zatelefonoval strýc.

„Poslyš, Hale, oficiálně jsme se odpíchli ode dna. Zítra se mám sejít se Stevensonem u nich v kanceláři.“

„Vím, a právě proto ti volám.“

„Jak to myslíš?“

„Před chvilkou jsem potkal tvého fanouška Roberta Crooka.

Prozradil mi, že Stevenson si tě pozval a on sám že u toho jednání bude také, protože stojí v čele lékařského poradního výboru pro zdraví a bezpečnost.“

„A máš potuchy, oč jim jde?“

„Ani náhodou, ale volám hlavně kvůli tomu, aby sis za všech okolností udržel chladnou hlavu.“

„Chceš mi naznačit, abych se před nimi nezmiňoval, že mají na svědomí smrt mého táty a pravděpodobně i mé manželky a teď že zavinili otravu kdovíkolika horníků?“

„Jo, přesně tak to myslím. Matte, už teď tě považujou za hysterickýho pošuka, tak se jim snaž neposkytnout munici, kterou by pak mohli použít při tvém definitivním odstřelu.“

„Neboj, budu samý med jako starý pan Rogers – ‚Ale propáníčka, to máme krásný den, jako stvořený na přátelské pobesedování. Nezajdete na chvilku? Poklábosíme si u mě na zahrádce… ‚ Vidíš? Mám to dokonale nacvičené.“

„Ne, vážně, Matte, tihle lidé tahají nitkami v celém našem okrese, takže je nejvyšší čas, aby sis to konečně uvědomil. Zkrátka bych rád, abys jednal slušně a předvedl se jim jako zodpovědný občan.“

„Budu se snažit, Hale, namouduši. A díky za upozornění. Dej za mě pusu Heidi a neboj se o mě. Přece mě znáš, jsem solidnost sama.“

5.

Druhý den si v půl jedné Matt strčil šanony plné materiálů o DUS do velké sportovní tašky, přivázal ji na harleye a rozjel se západním směrem od města. Hal to s ním samozřejmě myslel dobře, ale tentokrát si dělal zbytečné starosti. Tahle schůzka zřejmě znamená první průlom v Mattově snaze a on to za nic na světě nezkazí.

Matt se kromě medicíny a motorek vyznal ještě v jedné věci – a sice v uhlí. Nejdřív se o něm učil na tátově klíně a později na internetu a z odborných publikací. Měl v malíčku všechny údaje o DUS v městě Belinda i o vlastním městě, jež za svou existenci vděčilo obrovským zásobám polodehtovitého uhlí, objeveného už v roce devatenáct set jedna hluboko ve vysokých horách západně od města. Polodehtovité uhlí, zvané rovněž bezkouřné, se nacházelo jen na třech místech ve státě. Vyznačovalo se značně nízkým obsahem nečistot, takže se hodilo pro výrobu páry a rovněž koksu. Zakladatelé firmy DUS byli dostatečně prozíraví, aby vedle dolu vybudovali i koksovnu a chemičku a navíc i železnici, kterou své produkty rychle a levně dopravili na místo jejich určení.

Celý komplex budov DUS se rozkládal na prostorné, prašné rovině pod úpatím hor a byl kompletně obehnaný několik kilometrů dlouhým, skoro tři metry vysokým plotem z ostnatého drátu. Matt sám se po otcově smrti ocitl za plotem pouze jedinkrát, na oficiální prohlídce s průvodcem, na kterou pozval i Ginny.

Dnes sem přicházel jako pozvaný host. Uniformovaný vrátný u brány pro návštěvy ho oslovil jménem dřív, než se Matt stačil představit, a nasměroval ho k zářivé kancelářské jednopatrové budově z cedrového dřeva a skla. V kobercem vyložené recepci na něho čekala Carmella Cassettová, asistentka Blainea LeBlanka. Sama dřív pracovala v dole a vyznačovala se poněkud drsným typem krásy. Provdala se za jednoho z důlních úředníků.

V průběhu posledních let se s ní Matt několikrát setkal a vždycky spolu vycházeli docela dobře.

„Matte, moc ráda vás vidím!“ přivítala ho vřele a podala mu ruku.

Matt se snažil vykoumat důvod, proč pro něho poslali zrovna Carmellu, ale nic ho nenapadalo. Ukázal na nádherné obrovské fotografie stopadesát na stopadesát centimetrů, které ukazovaly DUS v současnosti i minulosti, vyvěšené na stěnách vstupní haly.

„Díky. Tohle je super budova!“

„Jasně, udělá skvělý dojem hned na první pohled, viďte? Uzavíráme tady spoustu smluv s podniky ve Státech i ze zahraničí.

No, ale měli bychom si pospíšit do zasedačky, už tam na vás čekají. Myslím, že až uslyšíte, co vám chtějí, určitě vás to začne zajímat.“

„Chcete mi naznačit, že mě nechají naživu? Těším se na to, ať už jde o cokoliv.“

Když se přiblížili ke dveřím zasedacího sálu, z opačného směru k nim došla starší černoška a postrkovala před sebou servírovací stolek. Pod plátěným ubrouskem se rýsovaly obrysy šálků s kávou a občerstvením.

„Stačí jen pro čtyři osoby, Agnes,“ upozornila Carmella. „Já se jednání nezúčastním.“

Mattovi se zdálo, že z jejího hlasu zazněla uražená ješitnost.

Agnes o pár kroků ucouvla a Carmella jednou hlasitě klepla na dveře, pokynula Mattovi a Agnes, ať vejdou dovnitř, a sama zamířila pryč. U vzdáleného konce vyleštěného mahagonového stolu určeného nejméně pro dvacet lidí seděli pouze tři muži – Blaine LeBlanc, Robert Crook a Armand Stevenson, hlavní zástupci celé společnosti. Stevenson měřil sotva metr osmašedesát, měl prořídlé, pískově plavé vlasy a bystré, těkavé modré oči, jimiž Matta provrtával hned od okamžiku, kdy host překročil práh.

DUS představovala jednu z největších soukromých firem ve státě a Stevenson proslul svou agresivní taktikou, s níž se snažil udržet ziskovost každého odvětví své uhelné říše.

LeBlanc zvědavě mžikl po Mattově sportovní kabele, přivítal ho kratičkým stiskem ruky a hned ho pustil jakoby ze strachu, aby se nenakazil nebezpečnou infekcí. Jeho napjatý výraz probudil v Mattovi dojem, jako by mu současné události šly proti srsti.

Crook se podání ruky vyhnul vůbec, omezil se pouze na stručné pokývnutí a cosi nesrozumitelně zavrčel, načež načuřeně zježil housenkovité obočí.

„Prosím, posaďte se, Matthewe, smím-li vám tak říkat,“ vybídl Matta poté, co mu nabídl sklenku, ale ten požádal jenom o kávu.

„Stačí Matt.“

„A já jsem Armand. Vážíme si toho, že jste byl ochotný přijít takhle narychlo, Matte. Jak jsem vyrozuměl, váš otec pro nás pracoval, že?“

„Dělal vedoucího směny.“

„A zahynul při neštěstí?“

„Ano, při výbuchu.“

„A odtud tedy pramení vaše nepřátelství vůči dolům a přidruženým firmám?“

Stevenson pálil rovnou od boku, nemařil ani vteřinku. Matt si v duchu připomněl, že z lidí Stevensonova typu se multimilionáři nestali omylem, protože by nevěděli, co dělají.

„Možná to je pravda,“ připustil Matt. „Svědectví přátel mého otce a jeho spolupracovníků mě vedly k přesvědčení, že výbuchu a následnému závalu, který ho zabil, šlo předejít. Mně osobně bylo tou dobou teprve patnáct let.“

„Spousta zážitků, které jsem nasbíral v patnácti, mě ovlivnila na celý život,“ prohodil Stevenson a usrkl ze sklenky minerálky.

„Jak je to dlouho, co jste se vrátil domů provozovat lékařskou praxi?“

Matt měl sto chutí na něho udeřit, ať jde ksakru k věci, ale včas si vzpomněl na strýcovo varování. Kromě toho Stevenson by se zřejmě nenechal šikanovat ani poučovat.

„Bude to šest let,“ odpověděl. Uvědomil si, že jeho inkvizitor určitě zná jeho odpovědi už předem nazpaměť.

Pokud cílem těchto úvodních otázek bylo ukolébat Mattovu pozornost a uklidnit ho, pak se jim to v nejmenším nepovedlo.

Stevenson otevřel kufřík a položil na stůl tlustý šanon.

„Matte, tohle všechno je korespondence, kterou jste zasílal na ministerstvo práce, různé výbory, komise, senátorům a poslancům.“

Postrčil šanon blíž k Mattovi, ale Matt zvedl dlaň, aby naznačil, že to není nutné.

„Mám od všeho vlastní kopie,“ vysvětlil a popleskal sportovní kabelu.

„Podle mých informací jste do dolů osobně nikdy nevkročil, ani jedinkrát, a přesto jste nás opakovaně udával kvůli nedostatečnému větrání, zastaralému a nebezpečnému vybavení, pracovní době přesahující podmínky kolektivní smlouvy s odbory, obviňujete nás z vypouštění toxických emisí z našich továren, nelegálních skládek toxických odpadů a ze všech dalších myslitelných přečinů a zločinů s výjimkou toho, že na zaměstnaneckých záchodech není k dispozici dost toaletního papíru.“

„Popravdě, jestli mě paměť neklame, jeden z horníků, který se mnou čas od času prohodí pár slov, si stěžoval dokonce i na tohle.“

Stevensonův smích zněl kupodivu upřímně.

„A teď navíc vylepujete letáky a slibujete odměnu,“ pokračoval. „Poslyšte, nikdo nemůže vědět líp než já, že vaše obviňování a útoky jsou naprosto neopodstatněné a nepodložené. A vy sám zase víte líp než kdokoliv jiný, že touhle hromadou papíru jste nedosáhl vůbec ničeho. Výsledkem není ani plivnutí do oceánu.“

„Co tu tedy pohledávám?“

„Blaine?“

Úsměv vedoucího oddělení bezpečnosti a zdraví práce postrádal třeba jen stínek vřelosti. Blaine si odkašlal a napil se sodovky. Bylo zřejmé, že následující úkol neplní ani nadšeně, ani dobrovolně.

„Zkrátka, Matte,“ zabručel konečně. „Jak už upozornil tady Armand, u žádné z institucí ani u žádného z volených zástupců jste neuspěl s žádostí o provedení hloubkové bezpečnostní inspekce v DUS. Všechny kontroly probíhají v zákonech stanovených termínech jako obvykle. To ovšem neznamená, že nás neotravujete jako osina v zadku. Promarnili jsme hromadu cenného času odpovídáním na vaše obviňování, a dokonce jsme sem párkrát sami pozvali komisi z ministerstva práce a hygieniky, abychom dokázali, že tady je všechno v stoprocentním pořádku.

Jenže jak už jsem uvedl, tohle všechno nám spolykalo spoustu času, takže tady doktor Crook by pro vás měl jistý návrh.“

Matt se ohlédl po Crookovi, ale z jeho výrazu nevyčetl nic než pohrdání a možná ještě náznak zoufalství. Ať už hodlali navrhnout cokoliv, byl to nápad Armanda Stevensona a Crook i LeBlanc s tím z hloubi duše nesouhlasili.

„Jo, přesně tak,“ zahučel nevlídně Crook.

„Čili,“ pokračoval LeBlanc, „vám s potěšením nabízíme funkci v naší dozorčí zdravotní komisi. Díky tomu byste nám viděl přímo pod prsty a sám byste se na vlastní oči přesvědčil, jak se tu věci skutečně mají. Každé čtyři měsíce byste se zúčastnil naší schůze a přitom pochopitelně mohl svoje obavy a podezření předložit celému výboru, který by vám jistě poskytl konkrétnější a přesvědčivější odpovědi, než jaké jste dostával na své dopisy, které každého otravovaly a nikoho nezajímaly. Honorář za práci v komisi představuje docela slušnou sumičku, a sice padesát tisíc dolarů ročně.“

Padesát tisíc! Matt si nebyl jistý, jestli ta slova zopakoval pouze v duchu nebo je zahulákal nahlas. Vzhledem k omezením, které stanovily zdravotní pojišťovny, a sociálně ekonomické situaci většiny svých pacientů si až dosud ročně tolik nevydělal.

„Samozřejmě,“ dodal Stevenson pyšně, „zmíněné peníze bychom vám vyplatili takovým způsobem – ujišťuji vás, že v souladu se zákonem – že by podléhaly nízkému nebo i nulovému zdanění.“

Matt nenacházel slov. Nebyl tak hloupý, aby nepochopil, že mu právě nabídli úplatek, ovšem tohle byl úplatek s velkým Ú!

Peníze pro něho nikdy nepředstavovaly hlavní smysl života a jeho výdělek mu zatím umožňoval žít si jakžtakž spokojeně. Kdyby toužil po větších penězích, nejspíš by se snažil víc vydělat. Byl spokojený, ale padesát tisíc ročně navíc by mu umožnilo konečně si zaplatit důchodové připojištění a vzít si víc pacientů, kteří si nemohou dovolit hradit slušnou lékařskou péči.

„Já… Díky, ale nemám zájem,“ zaslechl vlastní hlas. „Vaší nabídky si velice vážím, opravdu. Přesto věřím, že budu mnohem užitečnější, když nebudu mít svázané ruce.“

„Jste hlupák, Rutledgei,“ vyprskl vztekle Crook. „Už jsem se jim to snažil vysvětlit, ale nedali si říct. Potížista a trouba.“

Stevenson se na kardiologa zamračil, ale přesto podnikl poslední pokus zachránit si tvář.

„Možná byste si naši nabídku nejdřív potřeboval pár dní promyslet,“ nadhodil s načuřeným pohledem a vyždímal upjatý úsměv.

Matt zavrtěl hlavou.

„Já mám zájem výhradně o jediný druh spolupráce, a sice abyste mi dali volnou ruku a umožnili přivést skupinu nezávislých inspektorů. Chci mít přístup k záznamům týkajících se ukládání toxických odpadů. Chci po vás jedině tolik, abyste přestali uplácet lidi z ministerských a dalších komisí a dovolili provedení objektivní kontroly bezpečnostních podmínek v DUS.“

„Vy jste se snad zbláznil!“ vyjekl LeBlanc.

„Ne já, to vy jste se pomátli!“ Matt cítil, jak vzteky rudne.

Obvykle se dokázal dlouho ovládat, ale když nakonec vypěnil, stálo to za to. „Museli jste se zcvoknout, když jste věřili, že kterýkoliv jakžtakž slušný lékař“ – tahle slova pronesl s pohledem významně upřeným na Crooka – „nechá plavat případy, jako je Darryl Teague a Teddy Rideout!“

„Povězte mi jedno, pane doktore,“ otázal se neskrývaně naštvaný Stevenson, „tuhle pomstychtivost ve vás probudila smrt vaší manželky? Myslíte, že můžeme i za tuhle vaši tragédii?“

Matt vypěnil jako bodnutý sršněm.

„Jestli chcete slyšet pravdu, tak jo!“ zařval. „To jste teda na to sakramentsky kápli! Rakovina plic! Moc bych vám přál, abyste museli žít s někým blízkým, kdo umírá právě na tuhle nemoc!

Jasně že z toho obviňuju právě a jenom vás! A obviňuju vás za všechny nemoci a problémy v širokém okolí! Jste slizký podrazák, LeBlanku! A co vy, Crooku? Jak se můžete považovat za lékaře, když se obracíte zády ke smrti a k bolesti? Běžte do prdele! Ten svůj podělaný úplatek si strčte někam!“

Armand Stevenson zřejmě stiskl tlačítko pod stolem, jelikož během pár vteřin vpadli do zasedačky dva mamutí chlapi z bezpečnostní služby, kterým na sportovních bundách a vázankách svítila písmena DUS. Stevenson nevydal jiný rozkaz, než že stručně škubl hlavou. Jeden z halamů drapl Matta za paži.

„Pusť mě, ty blbe!“ štěkl Matt. Vytrhl se a popadl svou sportovní kabelu s materiály o dolech. „Ještě jednou na mě sáhni a budeš si muset shánět náhradní koule!“

Člen ochranky se proti své vůli zarazil a mžikl k Maltovým těžkým motorkářským bagančatům. Armand Stevenson svého zaměstnance ušetřil bližšího seznámení s důsledky Mattova vzteku.

„Doprovoďte ho ven a dohlídněte, ať co nejrychleji vypadne za bránu,“ zasyčel. „Vybral jste si sám, doktore. Za důsledky můžete vinit jenom sám sebe! Ohrožujete zdroj živobytí skoro všech obyvatel zdejšího údolí. Nemyslím, že vám za to pošlou děkovnou petici. Kdepak, s jejich vděčností rozhodně nepočítejte. A teď se nám koukejte ztratit z očí!“

6.

Ellen Kroftová si klekla vedle vnučky a pevně přidržela holčičku za ramínka, přičemž se snažila aspoň na zlomek vteřiny zachytit její pohled – navázat s ní jakýkoliv kontakt.

„Babička tě má moc ráda, Lucy,“ řekla. Pečlivě artikulovala každé slovo, jako by mluvila s tříletým drobečkem. „Ať se ti dneska ve škole líbí. Ano?“

Děvčátko, nyní téměř osmileté, zkřivilo tvářičku do zvláštní grimasy a natáhlo krk, jako by chtělo zahlédnout něco daleko nad Elleninou hlavou, vysoko na obloze. Neřeklo ani slovo. Skoro pět let drahé soukromé školy pro děti se zvláštními potřebami, a přesto skoro nikdy nemluvilo.

„Lucy Garlandová, jestlipak sis připravila všechny úkoly?“

Učitelka Lucyiny malé třídy v Remlingerově institutu v Aleadrii, stát Virginie, se jmenovala Gayleová. Bylo jí něco přes dvacet, ve škole nepracovala dlouho, ale planula mladistvým nadšením, svatým zápalem pro svoje poslání, a vyznačovala se nekonečnou trpělivostí, bez které by jen stěží mohla pracovat a navazovat kontakty s dětmi trpícími vážnou formou autismu. Gayle natáhla k dívence ruku. Lucy rytmicky kývala hlavou ze strany na stranu jako pohupující se koňský ohon. Před nabízenou rukou neuhnula, ale ani po ní nesáhla. Reagovala by pouze na rychle se otáčející, blýskající se či zářivě zbarvený předmět.

Osm let.

Uplynulo už pět let ode dne, kdy lékaři stanovili diagnózu těžkého autismu a skoro čtyři roky Ellen vozila děcko do školy, aby se její dcera Beth mohla opět vrátit do zaměstnání.

„No tak, Lucy,“ usmívala se Gayleová, „hezky se s babičkou rozluč.“

Rozluč se s babičkou. Ellen se v duchu trpce zasmála. Kdysi dávno to Lucy Kroftová-Garlandová uměla, vnučka ji zbožňovala. Bohužel, to byla dávná minulost. Ellen se obrátila a zrovna otvírala dveře svého šest let starého vozu, když Gayleová vykřikla. Lucy, prohnutá v zádech do oblouku, který by za normálních okolností snad nikdo nezvládl, se zmítala na zemi v křečích epileptického záchvatu.

Chvatně, ale s věcným klidem Ellen sáhla do přihrádky pro rukavice a vylovila čtyři dřevěné doktorské špachtle na vyšetřování mandlí, slepené dohromady leukoplastí, a rozběhla se k vnučce. Lucyiny zoubky cvakaly jako kastaněty, takže hrozilo nebezpečí, že jí poraní rty nebo jazyk. V koutku úst jí pěnily sliny.

„Co mám udělat?“ vyzvídala Gayleová vylekaně. „U pár dalších dětí jsem záchvaty zažila, ale u Lucy nikdy.“

„Já už ano,“ povzdechla si Ellen, obrátila vnučku na bok pro případ, kdyby malá začala zvracet – to aby nevdechla obsah žaludku. Potom palcem a ukazováčkem silně sevřela obě strany dětské čelisti. Vytrvalým tlakem postupně překonala křeče v Lucyiných svalech. Mezi předními zuby se objevila úzká mezírka, do níž Ellen zkušeně vsunula svazek dřevěných špachtlí. Jednou rukou je přidržovala na místě, druhou něžně objímala Lucy kolem ramínek, aby dítě zůstalo ležet na boku, a kývnutím Gayleové naznačila, že všechno je pod kontrolou.

„Mám zaběhnout za panem Donnovanem, aby zavolal záchranku?“ nabízela se Gayleová.

„Kdepak, drahoušku, Lucy bude v pořádku. Jen tu s ní musím chvíli počkat.“

„Ale stejně pana Donnovana upozorním.“

„Buďte tak hodná.“

Než k podivné dvojici před budovou dorazil ředitel školy, silný záchvat z větší části pominul. Ellen seděla na trávníku a v klíně držela Lucyinu hlavu. Dívenka byla v bezvědomí – podle lékařů typický „postiktální“ stav. Ellen se ještě přesvědčila, zda se vnučka nepomočila ani nepokálela, vzhlédla k řediteli a pokrčila rameny.

„Potřebujete záchranku?“ zeptal se.

„Za dvacet minut jí bude dobře. Už nějakou dobu se to nestalo, nejspíš se jí nějak popletla medikace. Pokud byste nic nenamítal, byla bych ráda, kdyby mohla zůstat ve škole. Počkám dvacet minut, a jestli se jí neudělá líp, odvezu ji domů, ale jinak jí společnost ostatních dětí jenom prospěje. Věřte mi.“

Na chvilku se zdálo, že Donnegan něco namítne, ale nakonec soucitně popleskal Ellen po rameni.

„Udělejte to podle svého, paní Kroftová,“ řekl. „Koneckonců, vy to dítě znáte nejlépe.“

Ellen seděla na čerstvě posečeném trávníku, nepřítomně hleděla před sebe, něžně kolébala Lucy v náruči a vůbec se nesnažila zastavit vytrvalý proud slzí, jež se jí tiše řinuly z očí. Už po pár minutách se děvčátko začalo probírat.

Ellen vklouzla za volant vozu a rozjela se na sever. Proti své vůli si v duchu začala přehrávat sled těch příšerných telefonátů, které signalizovaly začátek celé tragédie.

„Mami, něco se děje s Lucy! Dneska ráno jsme byli u pediatra a ten ji chválil, jaké to je senzační dítě, o patnáct procent vyšší a těžší než jsou průměrné míry vzhledem k jejímu věku, a vyjadřovací schopností a pohybovou koordinací že strčí do kapsy většinu svých vrstevníků. Potom jí dal dvě injekce – DPT a MMR. Od tý chvíle uběhlo osm hodin a teď malá křičí, jako by ji na nože brali.

Mami, považ, má skoro čtyřicítku a za nic na světě se nedá uklidnit.

Proboha, co mám dělat?…“

„.. Volala jsem doktorovi, ale tvrdil, že si nemám dělat starosti, že po očkování mívá teploty a špatnou náladu spousta dětí. Mám jí dát akorát tylenol, prý se to rychle srovná..“

„.. Mami, mám strach, fakt děsnej strach! Lucy už ani nepláče, ale je úplně vyčerpaná a mimo. Oči se jí pořád obracejí v sloup, a když na ni mluvím, vůbec nereaguje. Je to hrůza. Je jako hadrová panenka. Dick teď jede rychle domů a odvezeme ji spolu na pohotovost..“

„.. Lucy zůstane v nemocnici. Nikdo nám nedokázal vysvětlit, o co jde. Lékař nám zatím naznačil, že to vypadá na nějaký záchvat.

Mami, je to děs. Hrůzou mi je na umření. Určitě to s ní je špatné.

Ježíši, co mám dělat? Moje děťátko..“

Co mám proboha udělat?

Bethin zpanikařený nářek se rozléhal Elleninou pamětí jako ostatně pokaždé, když zavezla vnučku do školy. Honem se přiměla k návratu do současnosti. Musela se soustředit na spoustu důležitých věcí, především na významnou schůzi na druhém břehu řeky Potomac v kanceláři WRV – Výboru za vzdělání rodičů ohledně vakcinace.

Ellen svištěla směrem k mostu Teddyho Roosevelta. Úhledná, stříbrovlasá třiašedesátnice si až příliš živě vzpomínala na den těsně před svými pětapadesátými narozeninami, kdy jí manžel oznámil, že se z „pěkný ženský“ změnila na „proklatě pěknou ženskou, zvlášť na svůj věk“. O rok a půl později Howard po devětadvacetiletém manželství práskl do bot s třicetiletou barmankou, s kterou se seznámil na strojírenském kongresu v Las Vegas.

Tehdy měla pocit, jako by v nejvyšší rychlosti čelně narazila do cihlové zdi. Ze střední školy, kde vyučovala přírodní vědy, odešla do předčasného důchodu a důsledně se uzavřela před celým světem i všemi svými přáteli. Ironií osudu to byla právě Lucyina tragédie, která ji vtáhla nazpátek do života.

Odjakživa byla optimistická a energická osoba, ale Howardova krutá zrada a nečekaný odchod v kombinaci s koncem Lucyiny existence jako zdravého a rozpustilého dítěte bohatě stačily k tomu, aby sáhla po láhvi tvrdého alkoholu nebo celé tubě oblbujících tabletek. Díky pomoci přísných a nesmlouvavých přátel a skvělému psychiatrovi se jí podařilo vyhrabat z toho bahna a začít opět fungovat. Nyní chodila několikrát týdně do posilovny, tvořila nepostradatelnou součást vnuččina života, pracovala jako dobrovolnice ve WRV a na federální úrovni spolupracovala s komisí, dohlížející na schválení supervakcíny Omnivax.

Ellen se poštěstilo objevit volné místo k parkování sotva půl bloku od kanceláří WRV. Pár let po svém vzniku představovala WRV organizaci vybudovanou doslova na koleně. Její práci řídily přímo od kuchyňských stolů její dvě zakladatelky – Cheri Sandersonová a Sally Lynchová. Obě byly skálopevně přesvědčené, že vakcinace nenapravitelně zničila zdraví jejich dětí. Nesmírně pomalu a bolestně dospěly obě matky k zjištění, že ve svém názoru ani údělu nejsou samy. WRV se postupně díky zarputilosti, trpělivosti a dřině vypracovala na jednu z nejuznávanějších a nejvlivnějších organizací, jež se těšily zájmu a podpoře i těch nejvýše postavených kongresmanů a federálních ministerstev. K tomu bylo třeba připočíst desítky tisíc členů a finančních sponzorů. Celá organizace se soustředila na tři hlavní cíle: „výzkum“, „vzdělávání“ a „svoboda rozhodnutí“.

„Nejsme banda hysterek, která by na očkovací střediska útočila mačetou,“ vysvětlila Cheri, když tam Ellen přišla poprvé, aby se trochu porozhlédla a případně nabídla své služby jako dobrovolnice. „V případě potřeby však umíme jít tvrdě za svým. A nehodláme se svým tažením přestat dřív, dokud si ti nahoře nevtlučou do hlavy, že účinek už i schválených očkovacích vakcín je třeba znovu a dlouhodobě ověřovat. Navíc je až zoufale nezbytné vzdělávat veřejnost a respektovat rodičovské právo volby, zda svoje dítě dát očkovat nebo ne.“

Organizace WRV měla pochopitelně mocné odpůrce ve vědeckých, pediatrických a všeobecně lékařských kruzích, samozřejmě i mezi politiky, ale každým dalším rokem se statistiky narůstající úmrtnosti a trvalých zdravotních postiženích, včetně osvěty i stále sledovanějších vědeckých konferencích, přičinily o sílící vliv WRV, stále širší členskou základnu a stále větší počet pozitivních, smysluplných výsledků.

Počátkem devadesátých let se nyní nezisková, a proto od daní osvobozená organizace přestěhovala se svou rozsáhlou knihovnou, archivem, desítkami kartoték, sedmičlenným personálem a četou zapálených dobrovolných pracovníků do prvního patra kamenné budovy na Osmnácté ulici mezi DuPont Circle a AdamsMorgan. Po Lucyině tragédii Ellen začala nejprve posílat aspoň skromné příspěvky, ale později se zapsala do intenzivního kursu pro přípravu dobrovolníků, který řídila Cheri. Díky tomu se stala kvalifikovanou poradkyní a pracovala na telefonní lince, kde veřejnosti poskytovala informace k problematice očkování. Přibližně rok poté se organizace WRV dozvěděla, že ve Federálním výboru pro hodnocení vakcíny Omnivax je po boku vědců a lékařů jedno místo vyhrazené i pro jejího zástupce.

Cheri a Sally si Ellen zavolaly a oznámily jí, že jako dlouholetá středoškolská profesorka specializovaná na přírodní vědy a bez jediného negativního záznamu či zatčení kvůli militantnímu chování při akcích proti vakcinaci, by pro tu práci byla naprosto ideální. Její jmenování schválili i na ministerstvu, ale Ellen měla podezření, že tam nahoře nabídli WRV to jedno křeslo v naději, že její zástupce bude buď držet klapačku, nebo se dá snadno ovlivnit názory odborníků, kteří by ho tak či onak snadno přehlasovali. Ne snad, že by na tom záleželo. Ellen patřil pouze jeden hlas z třiadvaceti a supervakcína se svými třiceti komponenty měla masivní podporu hned od samého začátku existence výboru. I kdyby Ellen hlasovala proti projektu, což ostatně také dělala, stejně bylo hned od první schůze výboru jasné, že konečný výsledek hlasování bude dvaadvacet hlasů pro, jeden proti.

Dveře do kanceláří WRV vedly přímo do přeplněné místnosti s šesti psacími stoly. Všechny byly momentálně obsazené. Sotva Ellen překročila práh, všichni přítomní vyskočili jako na povel a bouřlivě zatleskali. Ze všech sil se je snažila zahnat zpátky na židle, ale nakonec se pobaveně usmála a vysekla děkovnou poklonu. V posledních dvou letech všichni pravidelně pročítali její stručná hlášení ze schůzí výboru kvůli schválení Omnivaxu a čas od času si vyslechli i její barvité líčení historek, jak se – vybavená epidemiologickými a vědeckými údaji, které s obrovským úsilím sehnala a naučila se je nazpaměť, stejně jako argumenty odborných stoupenců WRV – úspěšně postavila hlavním zastáncům celoplošné imunizace dětské populace. A všechno nasvědčovalo tomu, že Ellen velmi často bojuje úspěšně.

„Ale no tak, prosím vás,“ smála se, „vždyť potlesk je jako umíráček. Neumíte to líp? Vy tam vzadu, trochu hlasitěji prosím. Jo, to už je lepší. A teď vy, kteří po tom prahnete a jste hodni mý pozornosti, můžete přistoupit blíž, pokleknout a políbit mi prsten.“

„Héj, kde ses zdržela?“ houkla Sally Lynchová ze dveří své kanceláře.

„Měla jsem problém s Lucy ve škole,“ vysvětlila Ellen, „ale nic vážného.“

„No, Cheri má pro změnu taky zpoždění. Tvrdila, že se tu ukáže do pár minut, pokud vůbec. Slibovala, že má pro nás senzační novinu.“

Pětačtyřicetiletá Sally, urostlá a tmavovlasá, byla mnohem věcnější, uzavřenější a střízlivější než její kolegyně. Obě vedoucí pracovnice se skvěle doplňovaly – jedna se zdržovala spíše v pozadí a druhá vystupovala ve světle kamer, ale obě disponovaly vysokou inteligencí, citlivostí i zápalem pro věc. Sally měla sice výbušnou povahu, ale pouze v důsledku svého nadšení v zájmu klientů, i když jí vztek občas znemožnil logické myšlení a jindy ji opět nedopřál vhodnou dávku trpělivosti. Její vášnivé zanícení však bylo víc než pochopitelné, protože pouhých pár hodin po injekci běžné očkovací látky dostal její šestiměsíční synáček Ian dvaačtyřicítky horečky, prodělal záchvat a zemřel. Zničehonic.

Sally měla dokonale uspořádanou a úhlednou pracovnu, zatímco o kanceláři Cheri Sandersonové se nedalo říct nic jiného než pravý opak. Sally měla na jedné straně profesionálně narýsovaný veliký a mnohabarevný graf dokazující, že počet autistických dětí, jež v Kalifornii využívají služeb některých státních zařízení, se v osmdesátých letech zdvojnásobil a v devadesátých letech zčtyřnásobil. Další stěny pokrývaly desítky zarámovaných fotografií autistických dětí, jejichž rodiče skálopevně věřili, že tento stav zavinila očkovací látka. Jeden ze snímků, ten největší, který visel přímo za Sallyiným psacím stolem, ukazoval dnešní Lucy. Do rohu rámečku byl zastrčený menší obrázek, na které se čilá holčička spokojeně houpala na houpačce – pouhých pár týdnů před očkováním a její tragickou a nezvratnou proměnou.

„Dáš si kafe?“ nabídla Sally.

„Ne, díky. Už jsem měla.“

„Takže, za pár dní budeme mít jasno,“ poznamenala Sally.

Narážela na blížící se hlasování ve výboru pro schválení Omnivaxu – a právě proto se dnes ráno měly všechny tři sejít a vypracovat strategii.

„Už jsem to taky slyšela.“

„Něco nového?“

„Myslíš změnu v poměru hlasů? Snad si neděláš naděje?“

Sally vztekle praštila pěstí do stolu.

„Ježíši, celá ta věc s Omnivaxem je fakt k zešílení!“ vybuchla.

„Schválně se koukni na tohle, Ellen! Vědecká zpráva, kterou vydal Kongres. Kongres! Kontroverzní vakcína. Dokážeš si to představit? Konečně se o to začínají zajímat! Najednou kladou otázky! Hele, schválně si to pročti. Federální úřad pro kontrolu léčiv a potravin žádá, aby ze všech očkovacích látek pro děti zmizela rtuť. Umíš si představit, kolik milionů dětí dostalo vakcínu, než vůbec někoho napadlo zjistit přítomnost rtuti? Tak schválně, proběhla úprava vakcíny proti neštovicím a DPT, rotavirovou vakcínu proti průjmům stáhli, protože vedla k poškození střev kojenců a následnému úmrtí, vakcína proti hepatitidě B prochází úplně novými testy. Ellen, nesmíme dovolit, aby vyhráli stoupenci Omnivaxu!“

Ellen se s povzdechem zadívala z okna. Nic z toho, co jí teď Sally ukazovala, pro ni nepředstavovalo novinku. Svou domácí pracovničku měla přecpanou poznámkami, odbornými publikacemi, kopiemi článků a počítačovými sjetinami. V průběhu posledních dvou let se z obyčejné utrápené babičky změnila na odbornici v oblasti očkování a očkovacích látek. Jistě, dosáhli také několika vítězství, například ohledně přítomnosti rtuti a stažení rotavirové vakcíny. Bohužel, proti sobě měli úctyhodnou armádu uznávaných a proslulých vědců a pediatrů vyzbrojených údaji a statistikami – těžko říct, zda pravdivými či zmanipulovanými – kteří předváděli cifry o počtu životů, zachráněných díky různým očkovacím vakcínám, Omnivax v to počítaje. Tisíce tisíců lidských životů.

„Sally,“ vyhrkla Ellen nakonec, „obě přece víme, jaké kapacity a mocné společnosti se snaží to svinstvo protlačit, děkani lékařských fakult, profesoři pediatrie, a to už ani nemluvím o prezidentovi a jeho manželce!“

„Hele, co se děje?“

Do kanceláře vpadla Cheri Sandersonová. V jedné ruce držela šálek kávy, v druhé nesla kožené desky.

Třiapadesátiletá Cheri připomínala řetězovitě vybuchující granát plný energie a optimismu.

„Ále, Ellen mi potvrdila, že hlasování dopadne dvaadvacet ku jedné,“ vysvětlila Sally.

„A cos čekala?“ ušklíbla se Cheri. „Všechny ty lidi ve výboru vybrali právě proto, že budou hlasovat pro Omnivax. Hernajs, tyhle mamutí farmaceutické firmy přece financují většinu jejich laboratoří. Co jiného bys tedy chtěla? Ellen, všichni víme, že ses bila jako lev. Stála sis na svém a naše argumenty jsi předkládala tak skvěle, že by se ti nikdo nevyrovnal.“

„Díky. Jsem trošku zklamaná, že jsem na členy výboru neudělala větší dojem, ale jak říkáš, karty byly rozdané hned od samého začátku. A teď ty, co je to za novinu, kterou jsi slibovala?“

Cheri předvedla dramatickou pauzu.

„Hele, podle zpráv z tiskové konference se sama Lynette Marquandová, jinak odpůrkyně rozumného přístupu k očkování, rozhodla v závěrečný den debaty o schválení Omnivaxu zahájit z půdy FDA celonárodní panelovou diskusi právě o téhle supervakcíně.“

„Jo, skvěle načasované,“ přikývla Ellen. „Definitivní hlasování má proběhnout hned dva dny po tom závěrečném jednání.“

První dáma Lynette Marquandová a ministryně zdraví a služeb obyvatelstvu doktorka Lara Boltonová patřily zpočátku mezi zarputilé zastánce celoplošného očkování. Lynettin manžel Jim vyhrál před čtyřmi lety ve volbách, ale jen těsně, a dalo mu to úděsnou dřinu. Nyní mu do konce volebního období zbývalo pouhých pár měsíců, takže si opět šel po krku se svým bývalým soupeřem, nad kterým původně zvítězil o pouhé dvě procenta hlasů.

Jedním z Marquandových předvolebních slibů – u kterého byla navíc šance, že ho bude možné bez velké námahy splnit – byl vývoj a plošná aplikace supervakcíny. Vakcínu Omnivax měli dostávat kojenci brzy po narození a měl mít na ni nárok úplně každý. Omnivax obsahoval třicet různých antigenů – mrtvých či oslabených virů a bakterií, které se zatím měly podávat v injekční formě a časem, až už slibně rozjetý výzkum pokročí dál, je bude zřejmě aplikovat orálně. Imunitní systém příjemce se naučí vyrábět protilátky proti všem choroboplodným zárodkům, s nimiž se může setkat kdykoliv v budoucnosti, a bude pak pro případ potřeby předem v pohotovosti a dokáže se ubránit. Sdělovací prostředky přirovnávaly zmíněné smělé prohlášení Jima Marquanda ke slibu Johna Kennedyho, že během jeho vlády vkročí člověk na měsíc. Přinejmenším v tomhle bodě si Marquand proti sokovi polepšil.

„Jasně, načasované to je geniálně,“ opakovala Ellen. „Lynette Marquandová vytáhla do boje za svého manžela, který oběma rukama hrabe lobistické úplatky od farmaceutického průmyslu.“

„A jak upozornila tady Cheri, spousta těch doktorů a profesorů zařazených do diskuse vděčí za svou kariéru výhradně grantům od různých výrobců očkovacích látek a léků obecně,“ přisadila si Sally.

„Otázka zní,“ zamyslela se Cheri, „jestli máme k dispozici nějakou bombu, kterou by jim Ellem to uhlazené sezeníčko kapánek pocuchala? Zda Lynettini poskoci odvádějí svou práci stejně dobře jako doposud, pak všichni reportéři už předem vědí, o čem mají referovat a jak vypadá správné stanovisko.“

„Vážně nevím, co by šlo použít,“ rozhodila Ellen bezmocně rukama. „Vždyť už týdny a měsíce se snažím vyhmátnout slabou stránku v jejich strategii, pitvám se v každičké složce Omnivaxu a hledám aspoň jednu vědecky podloženou studii, která by potvrdila, že přinejmenším jeden komponent z třiceti je vadný.

Nenašla jsem nic, natož aby těch složek propadlo víc.“ Ukázala na graf za Sallyiným psacím stolem. „Nejsem schopná najít jediný konkrétní důkaz toho, že k nárůstu autismu mezi dětmi přispěla právě nekvalitní vakcína. Jeden odborník mě dokonce přesvědčoval, že za ně může větší pozornost, kterou lékaři věnují při vyhledávání a určování zmíněné diagnózy. Další mi zase tvrdil, že nárůst případů je důsledkem chybných diagnóz a zbytečného poplachu. Jiný se ohání zhoršením životního prostředí.

Prostě každý plácne, co mu přijde na jazyk, a nikdo to nemůže ani dokázat, ani vyvrátit.“

Párkrát se nadechla, aby mohla pokračovat trochu klidnějším tónem.

„Když jsem se stala členkou toho výboru, byla jsem odhodlaná bojovat zarputile jako pitbul a roztrhat na kusy každého, kdo stojí proti mému názoru a přesvědčení. Věřte mi, že tohle odhodlání mě vůbec nepustilo a že se nevzdávám, jenže o tomhle problému existuje hrozně málo vědeckých studií – a na naší straně snad žádná. Jistá si jsem jedinou věcí, a sice že o celém programu vakcinace potřebujeme vědět nesrovnatelně víc, než se nám nabízí. Bohužel, naši protivníci mezitím vyhrajou další bitvu a Omnivax se stane běžnou součástí péče o novorozence.

To samozřejmě neznamená, že my tři a celý WRV přestaneme bojovat za vědeckou pravdu, ať už je jakákoliv.“

Sally se málem hroutila zoufalstvím.

„Tolik času, tolik studia, a vážně jsi nepřišla na jedinou pochybnost či podezření aspoň u jediné složky Omnivaxu?“ naléhala.

„Pořád na tom dělám,“ ujišťovala ji Ellen. „Přísahám, že jsem to ještě nevzdala.“

Při pohledu na Sallyin výraz ji zamrazilo v zádech. V duchu se modlila, aby její nadřízená neprokoukla, že před ní zatajuje významnou informaci. Obávala se totiž, že na mlčenlivost Sally ani Cheri se nemůže úplně spolehnout. Rudy Peterson ještě nedotáhl svůj úkol do konce a teď navíc hrozilo bezprostřední schválení Omnivaxu. Rudy už déle než rok pečlivě prosíval všechny dostupné informace o všech složkách supervakcíny, ale zatím nenarazil na jediný problém, na nic závadného. Jen u jedné složky dospěl k názoru, že klinické údaje jsou neúplné a vycházejí z výzkumu starého deset let, jehož výsledky by dnes už zřejmě neobstály. Zmíněná složka byla Lassaject, vakcína proti viru vyvolávajícímu smrtelnou horečku Lassa.

Rudy zatím získával pouze důkazy, že vakcína skutečně může být nakonec bezpečná. Potřeboval víc času – a především musel utajit, že tento výzkum vůbec provádí.

Ellen nepochybovala, že zrovna teď není vhodná chvíle prozradit naštvaným šéfkám WRV, že sice neexistuje sebemenší šance porazit Omnivax, ale stále přetrvává slabounká naděje, že jej lze aspoň napadnout.

7.

„Poslyšte, pane inspektore, opravdu vás nechci zbytečně otravovat, ale tahle žena je vážně nemocná a běhá kdovíkde po městě a namlouvá si, že ji někdo chce zabít. Určitě jste po ní vyhlásili pátrání?“

„Ale no tak, paní, věřte mi! Voláte nám už čtyři dny po sobě.

O Kathy Wilsonový už ví každý policista v ulicích. Hledají každý hlídkový vůz a všichni naši lidi ve službě. Jakmile něco zjistíme, okamžitě se vám ozveme, můžete se spolehnout.“

Od Kathyina telefonátu uběhly už čtyři dny a prozatím se neozvala ani slůvkem. Když se Nikki vrátila z laboratoře domů, na záznamníku našla nesrozumitelný a blábolivý vzkaz, z něhož se nedalo poznat, kdo vlastně volá a odkud. Celý ten nenávistný a nesouvislý příval zajíkavých slov probouzel hrůzu nejen svým obsahem, ale i tónem. Kathy Wilsonová se očividně pomátla.

Joe Keller jí nepřestával poskytovat tolik podpory a útěchy, kolik jen vzhledem k jejich vztahu nadřízeného a podřízené bylo možné, a stejně chápavě se tvářila i policie. Nikki si samozřejmě uvědomovala, že Kellerův zájem probudil i její popis zrůdně rychle se rozvíjejících Kathyiných neurofibromů – či co to bylo.

Dvakrát jí zkusil udělat přednášku o různých diagnostických metodách, jimiž lze přijít na kloub původu tohoto onemocnění, ale jakmile pochopil, že Kathy ho poslouchá sotva na půl ucha, radši toho sám nechal.

Nikki neklidně přecházela po svém třípokojovém bytečku a dálkovým ovladačem měnila cédéčka na hifi věži – od Mahlera přeskakovala k Milesi Davisovi či na některé z cédéček Bluegrassových tuláků. Na každé rovné plošce stál poloprázdný hrnek čaje nebo kávy. Ustavičně bojovala s pokušením vyběhnout ven a v trafice na rohu si koupit krabičku Merits – tu značku kouřila, než se jí před deseti lety podařilo toho zlozvyku zbavit.

V obývacím pokoji se válely haldy učebnic a skript, všechny otevřené u kapitol týkajících se neurofibromů či akutní paranoie.

Déšť za okny maličko polevil, ale vítr skučel stále silněji.

Nikki opět přecvakla na Mahlera-úžasná nahrávka jeho Symfonie č.7 – a poklekla vedle jedné z odborných knih. Roztroušená skleróza, von Recklinghausenova choroba, Sturge-Weberův syndrom, von Hippel-Lindauův syndrom. Velkolepá sbírka chorob, k jejichž příznakům patřila tvorba neurofibromů, byla většinou důsledkem genetických mutací některého z řady různých chromozomů. Všechny bez výjimky doprovázel nějaký typ mozkové dysfunkce, ať už šlo o zhoubné bujení nebo růst neurofibromů v centrální nervové soustavě. Nikki zatím nepřišla na nic lepšího, než že Kathy trpí jistou variantou von Recklinghausenovy choroby, nejběžnějším typem, který se má údajně vyskytovat u jednoho z tří tisíc pěti set lidí. Výsledek: smrt, většinou do pár let od stanovení diagnózy. Způsob léčby: žádný.

Nečekané zadrnčení telefonu ji vyděsilo.

„Kathy!“ vykřikla, sotva chvatně odhodila knihu a skočila po sluchátku.

„Nikki, tady je Joe Keller.“

„Aha, dobrý večer. Dík, že voláte. Zatím nic. Akorát při každém zazvonění můžu vyletět z kůže, protože myslím, že volá ona.“

Keller chvíli rozpačitě hledal slova.

„Nikki, milá moje, musím vám něco říct,“ povzdechl si nakonec. „Kathy Wilsonová vám už nezavolá.“

Nikki se zhroutila na pohovku. Mozek jí zahalil opar nedůvěry, neochoty uvěřit.

„Ach ne!“ zanaříkala.

„Mrzí mě, že vám to musím oznamovat takhle po telefonu, ale zaboha jsem nedokázal přijít na nějaký fígl jak vás sem přilákat, abych vám to mohl povědět z očí do očí. Nikki, Kathy je mrtvá.

Asi před hodinou ji přejel náklaďák na Washington Street. Přivezli ji sem k nám.“

Ne, ne, ne!

„Joe, já.. Sotva před pár hodinami mi tu nechala vzkaz na záznamníku. Panebože, to je děsné!“

„Nikki, dělala jste všechno, co je v lidských silách. Věřte tomu.

Podle těch fibromů bych soudil, že u Kathy se rychle rozvíjela choroba, která by stejně skončila předčasnou smrtí. A jestli ty zprávy o jejím chování před smrtí jsou pravdivé, nehoda na ulici vlastně znamenala, že nemoc postupovala velmi rychle a bohužel podle předpokladů.“

„Co se stalo?“

„Ještě neznám všechny podrobnosti, ale zjistím je. Každou minutu sem dorazí z komisařství. Doslechl jsem se, že byla v nějakém baru a dělala tam pěkný rozruch. Ochranka ji vyvedla a ona se jim najednou vytrhla a skočila rovnou do vozovky. Řidič toho náklaďáku tvrdí, že vůbec neměl šanci dupnout na brzdy.“

„Ach bože!“

„Nikki, chápu, že to je těžké, ale mohla byste sem přijet a identifikovat ji?“

Nikki si otřela uslzené oči do rukávu. Po celý minulý týden se obávala toho nejhoršího. A ono to tak vážně dopadlo.

„Za deset minut jsem tam,“ slíbila.

Umlácené a utýrané děti, totálně spálená těla, zásah brokovnicí přímo do obličeje, těla po dlouhém pobytu pod vodní hladinou, zkrátka všechny myslitelné nehody – během své praxe na patologii a funkce asistentky okresního koronera neexistovala snad žádná hrůza, s kterou by se Nikki ještě nesetkala. Nic ji však nepřipravilo na ten hrozivý strach a úzkost, které v ní probudil pohled na zmrzačenou mrtvolu Kathy Wilsonové, položenou na nerezovém pitevním stole právě vedle toho, na kterém zrovna před pár dny pitvala Rogera Belangera.

Už ze vzdálenosti pár kroků se podle nepřirozeného úhlu, v jakém Kathy měla zvrácenou hlavu, dalo soudit na zlomený vaz. Nad prostěradlem, jež jí zakrývalo tělo, svítila úrazem překvapivě nepoškozená bledá tvář s rysy deformovanými množstvím hrbolů a boulí. Jen z jednoho koutku úst vytékal pramínek zaschlé krve – z úst, která se už nikdy neotevřou ke zpěvu. Nikki měla pocit, jako by jí hrudník sevřel obrovitý svěrák. Přistoupila blíž a opatrně odhrnula prostěradlo. Policie nebo zřízenec na patologii mrtvou už vysvlékli. Stejně jako Nikki i Kathy chodívala pravidelně běhat, ale byla širší v ramenou a svalnatější. Kdykoliv to šlo, běhávaly společně. Teď však Kathyino tělo vypadalo křehce a vyhuble. Bylo zřejmé, že náklaďák ji tvrdě nabral zleva.

Paži měla téměř urvanou od těla a žebra po jedné straně vpáčené dovnitř. Byla to sice slabá útěcha, ale vzhledem ke zlomenému vazu a vysoké pravděpodobnosti, že úder do hrudi přetrhl aortu, smrt zřejmě nastala okamžitě.

Na pár vteřin se Nikki rozlily hlavou tóny Kathyiny mandolíny, zběsile rychlé, úchvatné sólo skladby zvané Tryskáč Nikki, které Kathy věnovala právě jí, své kamarádce, a nahrála ho na druhé album skupiny.

Díkybohu za vynález cédéček. Aspoň část Kathy Wilsonové bude žít v její hudbě dál.

Nikki jemně položila přikrývku zpátky, shýbla se a políbila kamarádku na čelo.

„Pozdravuj tam,“ zašeptala s přemáháním.

Pak šla za Kellerem do jeho pracovny a zhroutila se do křesla naproti jeho psacímu stolu.

„Měl jste ji slyšet hrát a zpívat, Joe. Když skončila, lidi jí aplaudovali vestoje a vynucovali si přídavek. Osmdesátiletí dědové tancovali v uličkách mezi sedadly. Byla jednoduše neuvěřitelná.“

„Podle těch cédéček, co už jsem od vás dostal, s vámi musím stoprocentně souhlasit. Pravda, není to druh hudby, na kterou jsem zvyklý, ale stejně se mi moc líbí.“

„To moc ráda slyším, Joe. Prosím vás, bylo by možné, abyste si ji vzal na starost sám?“

Hlavně k ní nepouštějte Brada Cummingse!

„Měl jsem to beztak v úmyslu,“ přisvědčil Keller. „Popravdě, už jsem si to zařadil do plánu na dnešní večer.“

V průběhu těch let, které uplynuly od smrti jeho manželky, se Keller se svou prací doslova oženil. V pracovně či pitevně ho bylo možné najít doslova v kteroukoliv denní či noční hodinu, ve všední den i během víkendu, jak se hrbí nad mikroskopem, pátrá po charakteru buněk a jejich seskupení a většinou dostává přesnou odpověď. Doktorský pokoj určený k přespání těch, kdo jsou zrovna ve službě, vůbec nevyužíval.

„Prosím vás, Joe?“

„Ano?“

„Ráda bych vás požádala ještě o jednu laskavost. Mohl byste pořádně vyšetřit její mozek, i kdyby se vám navenek zdál úplně normální?“

Keller se na Nikki tázavě zadíval.

„Takže i kdybych neviděl žádný problém, přejete si, abych buňky prohlédl pod mikroskopem?“

Na rozdíl od ostatních tělesných tkání bylo mikroskopické zkoumání mozkových buněk časově i finančně značně náročné, protože většinou ho nebylo možné uskutečnit dřív než za pár dní nebo třeba až po dvou týdnech. Právě vzhledem k nákladům nepatřilo zmíněné vyšetření mozku k součásti běžné pitvy – pokud skutečně nebylo závažné podezření na anatomické změny mozkové tkáně.

„Buďte tak hodný a za každou cenu to udělejte,“ prosila Nikki. „A hledejte především přítomnost jakýchkoliv toxinů. Podle mě u ní propukalo šílenství, Joe. Pořád tvrdila, že ji chce někdo zabít. Během pouhých pár měsíců se z neuvěřitelně tvůrčí, okouzlující a šťastné ženy stala paranoidní troska, která viděla nepřítele dokonce i ve mně.“

„Copak vám můžu něco odepřít?“

„Díky, Joe.“

„Uch… Nerad bych vám to dělal těžší, než už to beztak máte, ale zatím ještě nikdo neuvědomil rodinu.“

„Jasně. Čekala jsem, že mě o to požádáte. Kathy má dosud oba rodiče. Nestýkala se s nimi často, ale v kontaktu byli. Kdykoliv to jen bylo možné, vyjednala si koncert co nejblíž jejich bydlišti.“

„Odkud vlastně byla?“

Nikki vytáhla z kabely otřepaný telefonní seznam.

„Z nějakého hornického městečka v Appalačských horách. Jmenuje se Belinda. Belinda v západní Virginii.“

8.

Telefon zvonil hezky dlouho, než Matt popadl nejbližší ze čtyř budíků, které strategicky rozmístil po celé ložnici. Teprve když stiskl tlačítko „Off“ a s budíkem přitisknutým na prsa se opět stulil na pravý bok do pohodlné fetální polohy, uvědomil si, že zvonění neustává.

„Ha-haló?“

„Pane doktore, tady je Jeannie Putnamová z pohotovosti.“

„To je fajn.“

„Pane doktore, jste vzhůru?“

„Jsem. Jsem vzhůru. Jak dlouho už pracujete v naší nemocnici, Jeannie?“

„Tři měsíce. Proč?“

„Nikdy mi nevěřte, když tvrdím, že jsem vzhůru.“

„Ale teď jste?“

„Jo.“

Matt rozsvítil lampičku na nočním stolku.

„Akorát že nesloužím ani nejsem na dnešek v pohotovostním týmu.“

„Já vím, ale zrovna teď přišel na pohotovost nějaký chlápek a tvrdí, že jeho bratr pořád ztrácí vědomí. Sedí v náklaďáku před vrátnicí, ale dovnitř prý nepůjde, leda byste ho vyšetřil vy. Ten, co sem přišel, ještě povídal, že ani nemusí prozrazovat jméno, že stejně víte, o koho jde… Pane doktore?“

Matt přidržel budík pod lampou. Čtvrt na čtyři. Vyhekl a protáhl se. Celé tělo se bránilo a bolelo ho jako po výprasku. V sedm večer dokončil návštěvy u pacientů v jejich domovech, potom se tryskem přihnal do tělocvičny, protože jeho basketbalový tým hrál místní ligu. Tam nasbíral hromadu modřin a odřenin, protože zápas trval dvě a půl hodiny. Matt sice měl nějaké zkušenosti ještě z vysokoškolských studií, kde dokonce býval kapitánem týmu, ale jeho současní spoluhráči nebyli žádní džentlmeni a případný nedostatek obratnosti a hráčské lstivosti nahrazovali surovostí, k níž se navíc přidala i neohrabanost středního věku.

Kdyby je trochu nemírnil amatérský soudce, každé pondělí a čtvrtek by pohotovost byla narvaná zraněnými hráči.

„Jsem vzhůru, jsem vzhůru,“ opakoval Matt jako mantru. „Jen jste mě zaskočila. Jeannie, ty dva chlápci jsou nejspíš bratři Slocumbovi.“

„Propáníčka!“

„Koukám, že už jste se o nich taky doslechla.“

„Něco ano. Nedávno jsem se přistěhovala z Philadelphie. Myslela jsem si, že místní si všechny ty historky vymýšlejí, aby mě strašili. Kolik je těch bratrů celkem?“

„Čtyři. Ten, co přišel dovnitř, stojí ještě vedle vás?“

„Nestojí, vrátil se do toho náklaďáku, pane doktore. Děsně smrděl.“

„On si to nemyslí. Pamatujete si, jestli měl zuby?“

„Cože?“

„Zuby. Měl je?“

„Mám dojem, že jen pár vpředu.“

„Hm, tak to bude Lewis. Povězte mu, ať vám pomůže přivést bratra do ordinace, abyste mohla začít s vyšetřováním, jinak se otočím hned ve dveřích a vrátím se zase domů. Nedejte se. Všichni ti Slocumbovi jsou tvrdohlaví jako mezci a člověk nemá šanci, pokud je v tvrdohlavosti prostě nepřetrumfne. Uznávají jedině lidi s kuráží.“

„Ale copak o to, kuráže já mám dost,“ broukla Jeannie. „Starost mi dělá akorát vyhlídka na trvale poškozený čich.“

„Změřte mu prosím krevní tlak a pulz vsedě, vleže, a kdyby to zvládl, tak i vestoje.“

„Dobře.“

„A taky EKG a běžné laboratorní testy, pokud ho okouzlíte natolik, že vám to dovolí. Taky dejte zjistit jeho krevní skupinu a objednejte tři konzervy.“

„Myslíte, že má vnitřní krvácení?“

„Těžko říct, ale kdyby nešlo o nic vážného, tihle lidé by se na pohotovosti neukázali ani náhodou. Za tou svou barabiznou mají vlastní palírnu. Moc by mě zajímalo, jestli jim ta whisky už stačila vyleptat všechnu žaludeční sliznici.“

„Fajn, já už si s nimi poradím. Ale jinak jste vzhůru, viďte?“

„Zatím to tak vypadá,“ povzdechl si Matt a vystrčil nohy z postele. „Budu tam do patnácti minut.“

Bolestí třeštící čelo mu připomnělo, že po zápase si s mládenci dal trochu moc piv. Ale vlastně, utěšoval se v duchu, asi jich nebylo tak moc, protože jsem se vzbudil relativně snadno. A ani sebevětší počet vypitých piv by mu nezabránil poradit si s kterýmkoliv z té Slocumbovic chásky.

Bratrům Slocumbovým – jmenovali se Kýle, Lyle, Lewis a Frank – bylo mezi padesátkou až šedesátkou. Od narození žili výhradně spolu na příšerné kombinaci skládky a farmy. Tu tvořilo asi sto akrů zpustlé, zalesněné divočiny severně od města. Do jejich království zřejmě nikdy nevkročila jediná žena, tedy s výjimkou jejich matky, která zemřela už před desítkami let. A během poměrně dlouhé doby, co Matt čtveřici bratrů znal, se ani jediný z nich nikdy nezmínil o otci.

O trhlých bratřích slýchal už od nejútlejšího dětství. Klepy a povídačky o tom podivném klanu bývaly nejen neuvěřitelné, ale občas přímo děsivé. Stejně jako ostatní děti ve městě i Matt měl zakázáno se k jejich království třeba jen přiblížit, ovšem když mu bylo deset, parta starších kluků ho popíchla, aby z podivínské čtveřice zkusil vyrazit příspěvek pro skautský oddíl.

Žádný z chlapců nebyl ochotný zajít dál než k holé strouze, která lemovala pozemky farmy od úzké silničky. Jeden z nich Mattovi vysvětlil, že obytné i hospodářské budovy stojí kousek za zatáčkou, ale ve skutečnosti to k nim bylo pět kilometrů. Matt tu cestu zčásti ujel na kole a do kopců ho vytlačil. U dveří polorozpadlého baráku zaváhal. Plechovou kasičku na příspěvky svíral v hrsti tak pevně, div ji nerozmáčkl. Zhluboka se nadechl, aby se trochu zklidnil. Ostatně, přesně stejným trikem se uklidnil i nedávno, než mladému horníkovi vpíchl do prsou tlustou jehlu. Udatně zaklepal.

O dvacet minut později byl už opět na prašné silničce. V batohu měl svačinu z domácího chleba a domácího uzeného, na ruce náramek ukovaný z ohnutých podkováků a v plechové kasičce nesl dvě zmuchlané a umaštěné dolarové bankovky. Než uběhlo čtyřiadvacet hodin, už tu či onu verzi příběhu znalo celé město.

Otec Mattovi zarazil na čtrnáct dní kapesné za neposlušnost a zakázal mu se tam v budoucnu třeba jen přiblížit. Od té doby Matt svoje každoměsíční návštěvy na farmě čtyř bratrů tajil a po návratu do Belindy se tam také čas od času zastavil, aby posloužil jako lékař či se aspoň dozvěděl nějaké novinky. A z toho, co se během těch let dozvěděl o čtveřici podivínů, mu vadilo pouze máloco, pokud vůbec něco, i když cenu za výmluvnost by z nich nevyhrál ani jediný. Současně si dobře uvědomoval, že ve městě a okolí mezitím vyrostla další generace dětí, kterým rodiče zakázali přibližovat se k trhlým bratřím. A Slocumbovým to tak zřejmě jenom vyhovovalo.

Matt na sebe navlékl svoje oblíbené džíny a kostkovanou flanelovou košili. Následovaly vysoké šněrovací boty. Bylo mu jasné, že před začátkem normální pracovní doby se v žádném případě nestihne vrátit domů.

Obálka ležela na prahu před předními dveřmi. Matt na ni dokonce nejdřív stoupl, než si jí povšiml. Obyčejná bílá obálka, místy flekatá špínou a mastnotou. Na lícové straně stálo těžkou rukou manuálně pracujícího člověka napsáno: Dr. Rutledge. Vzhledem k zbědovanému stavu, v jakém se Matt vrátil po tvrdém basketballovém zápase a zvláště pak po společenské konverzaci v putyce u Woodyho, nemohl ani náhodou vyloučit, že obálka tam neležela už při jeho návratu.

Doktore rutlegi, trefil ste se V Horách sou uložený jedy. Dojdete k nim Štolou v stržy, odměnu dejte lidem, co to maj zapotřebí, zdraví vaš upřímný Přítel

Nepravidelné písmo se podobalo rukopisu většiny zdejších horalů – záměny velkých a malých písmen, gramatické chyby a ignorování interpunkce. Bez ohledu na to, kdo byl autorem dopisu, Matt měl jistotu aspoň v jednom bodě: Pisatel stál na té správné, čili na jeho straně barikády. Srdce mu bušilo až v krku.

Zasunul lístek zpátky do obálky a nacpal si ji do kapsy džínsů. Co když právě tohle je ten první důležitý klíč, který tak dlouho a tak zoufale hledá?

Štola ve strži.

Matt prožil ve zdejším kraji většinu života, ale přesto neměl potuchy, k čemu se ta informace vztahuje. Nepochyboval však, že to ví nejen pisatel dopisu, ale i řada dalších místních horníků.

Nadšený z nečekaného zvratu událostí se vyhoupl na hondu a ďábelskou rychlostí sjel do údolí k nemocniční budově.

Zaparkoval motorku vedle jasně osvětleného vchodu na pohotovost a rozběhl se. Nedaleko stojící otřískaný náklaďák bratrů Slocumbových byl úplně prázdný. Matt sám nevěděl proč, ale vytušil, že ty mdloby postihly zrovna Kylea – nejspolečenštějšího a přitom nejtvrdohlavějšího ze čtveřice sourozenců.

Jeannie Putnamová v chirurgickém plášti a roušce na něho čekala hned za dveřmi překvapivě rušného pohotovostního oddělení. Byla to urostlá žena, které ještě nebylo třicet, ale pohotovostní medicínu měla v malíčku a s pacienty očividně upřímně soucítila.

„Jsme vám moc vděční, že jste se takhle obětoval,“ přivítala Matta.

„Který z bratrů to je?“

„Kýle. A s tím druhým jste měl pravdu, je to Lewis.“

„Co laboratoř?“

„Kýle mi oznámil, že žádné testy nebudou, dokud se neukážete.“

„Kriste.“

„Ale já mu to vymluvila,“ dodala Jeannie s významným zamrkáním. „Dokonce jsem ho přesvědčila, aby si oblékl nemocniční župan. Vypadá docela roztomile.“

„Měla byste vidět místnost, ve které ti čtyři přespávají. Můžete mi věřit, že „roztomilý“ by bylo to poslední slovo, co by vás napadlo. Na druhou stranu mě těší, že jste ocenila aspoň trochu z jeho osobního kouzla. Co jste zatím objednala?“

„Běžné laboratorní testy, krevní obraz, krevní skupinu a podle ní tři konzervy. Můžete mi znovu vysvětlit, proč zrovna tohle všechno?“

Matt pokrčil rameny a potřásl hlavou.

„Vlastně nevím. Kýle nikdy neměl žádné zdravotní potíže, kterými bych se musel zabývat. Něco mi říká, že střídavé omdlévání a zase probírání se vypadá na nízký krevní tlak, takže mě napadlo, jestli nejde o vnitřní krvácení.“

„Jestli jste ve tři v noci schopný udělat správnou diagnózu po telefonu, začnu se vás bát!“

„To zdaleka nebudete první,“ zabručel Matt.

Prošedivělý Kýle, nejmladší ze čtyř bratrů, vypadal v županu s petrklíčovým vzorem doslova k popukání. Když se Matt objevil ve dveřích, přivítal ho spokojeným pokývnutím hlavy. U dveří seděl dřímající Lewis Slocumb, který mluvil výhradně v případě krajní nutnosti. Matt zamířil přímo k lehátku a pustil se do vyšetřování, přičemž pomalu kladl otázky.

„Tak, Kýle, copak se děje?“

Pokožka zsinalá, rýhy v dlaních bledé, lůžka nehtů bledá. Možná že Jeannie s tou jeho strašidelně přesnou diagnózou po telefonu měla pravdu. Jako nejpravděpodobnější se skutečně jevil nějaký typ anémie.

„Vstal sem, abych si odskočil na malou, doktůrku, a zamotala se mi hlava. Tady Lewis tvrdí, že sem byl bez sebe, ale on má ve zvyku přehánět, víme?“

„Nějaké bolesti?“

Pulz rychlý, nitkovitý.

„Jako normálně.“

„Vypil jste hodně střevožeru, co si tam vyrábíte?“

Měkké břicho. Možná nepatrně napjaté svaly v oblasti žaludku.

„Jasně že jo. Ale to přeci bráchové taky.“

„Má stolice neobvyklé zbarvení?“

„Moje cože?“

„Stolice. Výkaly.“

„Cože moje?“

„Vaše hovno, Kýle. Hovno.“

„A jo, todle. Jakpak to mám vědět? Nikdo, kdo je jen kapánek při smyslech, se nekouká do žumpy pod budkou vedle hnojiště.“

„Jak to vypadá, doktůrku?“ probral se Lewis.

„Zatím nevím, Lewisi. Možná nízký krevní tlak.“

„Ale dáte ho do kupy.“

„Jo, dám ho do kupy, Lewisi.“

Matt pokračoval v důkladném a přitom rychlém vyšetřování, které odhalilo, že vsedě Kyleovi výrazně klesne tlak. Málo krve, málo krvinek. Anémie. Teď bylo načase pátrat po příčině krevní ztráty. Matt se rozhodl začít u té nejpravděpodobnější. Navlékl si gumovou rukavici.

„Copa to bude?“ vyhrkl Kýle ustrašeně.

„Nejspíš jste to už uhodl sám, Kýle. Překulte se na bok obličejem ke stěně a přitáhněte si kolena k hrudníku. Potřebuju zjistit, jestli nemáte vnitřní krvácení.“

Kýle poslechl, ale sotva se Mattův ukazovák v gumové rukavici dotkl jeho konečníku, zavřískl, napnul nohy, ztuhl jako dřevo a začal ryčet jako zraněné zvíře. Sloužící personál – dvě sestřičky a lékař – vpadli do ordinace, jako by hořelo.

„Hned sem si řikal, že se mu to nebude zamlouvat,“ zachrochtal Lewis.

„Jo? Tak proč jste nás ksakru neupozornil?“ vybuchl Matt popuzeněji, než měl v úmyslu.

Jeannie Putnamová a její dva kolegové zůstali stát ve dveřích a vytřeštěně zírali na Matta, jenž mířil ukazovákem k obloze jako fanoušek vítězícího sportovního týmu.

„Já… Mám dojem, že jsem udělal tu chybu, že jsem Kyleovi neposkytl dost času souhlasit s touhle procedurou. Jak se zdá, je na to místo obzvlášť háklivý.“

„Zdá se,“ potvrdila Jeannie pobaveně. „Pane doktore, můžeme vám nějak pomoct?“

„No, vlastně ano. Jděte se přesvědčit, jestli by nešly přiobjednat další tři jednotky krve, a v laboratoři vyřiďte, že jeho hematokrit vážně spěchá.“

„Vnitřní krvácení?“

„Nejspíš ano.“

„Nejspíš?“

„Byl bych si jistější, kdybych získal vzorek jeho stolice a dal ji otestovat na přítomnost krve. Kýle, co kdybych to fakt odbyl co nejrychleji?“

„Nééé!“

„Podívejte, Kyle. Je půl čtvrté ráno a vy jste nemocný a já potřebuju zjistit důvod. Takže si vyberte: Buď mě necháte to vyšetření dotáhnout do konce, nebo se otočím na patě a jdu domů dát si ještě dvacet.“

„Cože?“ zavyli Kyle s Lewisem jednohlasně.

„To byste mi přeci neudělal, doktůrku!“ zakňoural Kýle.

„Ale jo, Kýle, udělal. Věřte mi, že jo. Prozatím se o vás postará doktor Ellis a ráno vám přidělí jinýho lékaře. Tedy, pokud tou dobou budete ještě naživu. Tak co, jak se rozhodnete?“

Na půl minuty se v ordinaci rozhostilo naprosté ticho. Potom se Kýle pomalu obrátil zpátky ke stěně a přitáhl nohy pod bradu.

„Hernajs, vy ste ale tvrdohlavej mezek, doktůrku,“ zavrčel vztekle. „Tvrdohlavej ste bejval už jako harant, ale od tý doby se to sakra zhoršilo.“

„Budu co nejjemnější, Kyle,“ ujistil ho Matt.

Do půl sedmé byla bezprostřední krize, hrozící Kyleovu Slocumbovi, s úspěchem zažehnána. Namáhavě vybojovaný vzorek z jeho tlustého střeva byl pozitivní na přítomnost krve. Procedura Kylea zřejmě trochu zkrotila, takže se už nebránil, když měl polknout tenkou plastovou rourku, kterou mu Matt vsunul do jedné nosní dírky a hrdlem až do žaludku. Mnohaleté kouření podomácku vyrobených cigaret v něm potlačilo dávicí reflex, takže obvykle obtížný zákrok proběhl jako po másle. V obsahu žaludku vysátém hadičkou se ukázala stará krev (připomínající kávovou sedlinu) a k tomu pár stříkanců čerstvé, zářivé rudé krve.

Matt dal pacientovi rychle doplnit ztracenou krev transfuzí, takže než Kylea odvezli na internu, kde měl absolvovat vyšetření u gastroenterologa Eda Tanguaye, vrátila se mu zdravá barva a tlak se stabilizoval.

„Tak to bysme měli,“ zahučel Lewis Slocumb, když v Mattově doprovodu vyšel z pohotovosti. Vlhký ranní vzduch nádherně voněl.

„Prozatím,“ upřesnil Matt. „Teď musíme držet Kyleovi palce, aby doktor Tanguay zjistil, že jde o obyčejnou gastritidu. To je zánět žaludeční sliznice. A vřed by taky nebyl nic tragického.“

„Ale esli má raka, může to zabalit.“

„Ne nezbytně. Rakovina žaludku se dá většinou operovat. Teď nám ale nezbývá nic než čekat, s čím se vytasí doktor Tanguay. Máme štěstí, že Kyle se k němu dostal tak rychle.“

„Kdyby ne, tak by tu chudák brácha musel zůstat přes noc. A já myslel, že sme přijeli akorát na votočku.“

„Podle mě by tu musel zůstat tak jako tak, protože potřebuje léky a možná i další transfuzi.“

„Dejte na mě, že jakmile se udrží na nohou, tak vocaď zmizí.“

„No tak, Lewisi, když už se mi ho povedlo přemluvit k tomu vyšetření, určitě ho přesvědčím, aby tady načas zůstal.“

Lewis Slocumb se obrátil a pohlédl Mattovi zpříma do tváře.

Ošlehaný, vrásčitý a ztrhaný obličej oživovaly pronikavé, modrozelené oči.

„My sme dočista jiný než vy, Matthewe,“ zachraplal. „To my sami sme se rozhodli pro svůj vlastní způsob života a kašlem na to, že pro všechny ostatní sme magoři nebo zvrhlíci a dokonce zločinci. Teda, dokud nemusíme překročit hranice do jejich světa. No, a to sme s Kylem dneska museli udělat, a dejte na mě, né že by nás to extra těšilo, doktůrku. Teď bysme se zase rádi co nejdřívějc vrátili nazpátek, tak nám v tom pěkně prosím fakticky pomozte. Víte, my z hor už dávno zjistili, že dokaď nikomu neubližujeme, lidi nás nechají na pokoji, ale moc mile se k nám nechovají, a ve vaší nemocnici to nebude o moc lepší, Matte.“

Matt byl tak šokovaný, že se zpočátku ani nevzmohl na odpověď. Tohle bylo vůbec poprvé, co ho Lewis oslovil křestním jménem. Neříkal mu tak ani jako chlapci a po jeho návratu ze studií ho stejně jako bratři oslovoval „doktůrku“. A navíc pronesl tak dlouhý proslov, že Matt si na nic podobného nevzpomínal.

„Tak fajn,“ vzpamatoval se konečně. „Namouduši se vynasnažím, aby Kyle odtud vypadl co nejdřív. Pokud si ale budu myslet, že mu hrozí nebezpečí, musíte podepsat revers a odvézt si ho na vlastní zodpovědnost.“

„To bysme museli. A nedělejte si starosti, kdyby se něco stalo, v žádným případě se s váma nebudeme soudit.“

Chrčivě zachrchlal a odplivl si.

Matt se zahleděl na rudý úsvit, který rozjasňoval oblohu za valem hor. Přitom si podvědomě strčil ruce do kapes a nahmatal obálku.

„Hele, Lewisi, povězte mi, co vám říká tohle,“ požádal a podal dopis svému společníkovi.

Nepochyboval, že všichni čtyři Slocumbovi umějí aspoň trochu číst.

„Teda, já tomu vůbec nerozumím!“ prohlásil Lewis.

„Chcete tím říct, že nemáte tušení, nač ten pisatel naráží? Že vůbec nevíte, o jakou strž se jedná?“

Lewis rozpačitě kopl do hlíny špičkou rozšmajdaného křápu.

„Možná že vim, možná že nevim.“

„Lewisi, právě jsem vašemu bratrovi zachránil život a po celé roky jsem za vámi jezdil až na farmu a staral se o vás. Tenhle dopis je pro mě hrozně důležitý. Souvisí s doly, chápete?“

„Ale mně je jasný, oč tady de. Vám teda ten starej důl fakticky leží v žaludku, co?“

„Mám k tomu dost a dost důvodů,“ vyhrkl Matt popuzeně.

Docházela mu trpělivost. „Odskákal si to můj táta i manželka.

A taky už slušná řádka horníků, zrovna teď k nim přibyli další dva. No tak, Lewisi?“

„Jo, moc si vážím všeho, co ste právě udělal pro Kylea. Na to vemte jed.“

„Takže?“

„Fakticky je to pro vás tak důležitý?“

„Neuvěřitelně. Vyvěsil jsem plakáty, na kterých jsem nabízel odměnu za každou informaci o skládce chemického odpadu, no a tenhle dopis mi někdo tajně podstrčil pod dveře.“

Lewis znovu nerozhodně zašoupal podrážkami. Ve štěrku po něm zůstaly brázdy.

„Tak v čem vidíte problém?“ vyhrkl nakonec.

„Jak to myslíte?“

„No přeci tak, že hromada lidí z hor ví o tý strži i štole, a dokonce i o tom svinstvu, co tam doly skovaly.“

Mattovi se zrychlil tep.

„A vy víte, co je to svinstvo zač?“ naléhal.

„No, chemikálie, navlas, jak ste říkal. Spousta sudů.“

„Ať se propadnu, Lewisi, můžete mě tam zavést?“

Lewis si povzdechl.

„Jako do tý hory? Ale to bych asi moh.“

„Kdy?“

„No, kdy tady skončíte s Kylem?“

„Nevím přesně. Snad dnes pozdě odpoledne.“

„Tak si o tom znovu promluvíme dneska k večeru.“

„Ale určitě víte o těch jedech, o kterých se zmiňuje dopis?“

„No jo.“

„A můžu se spolehnout, že dodržíte slovo a ukážete mi cestu?“

„Nejspíš jo, ale takhle nahonem vám to zaručit nemůžu. Do toho mají co mluvit i moji bráchové.“

„Lewisi, určitě vám nemusím připomínat, že se už celou věčnost snažím vyhrabat nějaké důkazy proti DUS. Proč jste se mi o tom nezmínil už dávno?“

„Jasně že vás máme rádi, doktůrku, ale taky se nám nechce umřít hlady.“

„Propána, co to má znamenat?“

„Znamená to akorát tolik, že Stevenson a ty jeho lidi nám cálujou, abysme drželi klapačky.“

„Ale já tomu nerozumím. Co mají s vámi společnýho?“

Lewis si promnul bradu a opět si povzdechl.

„Nějakou dobu sme jim tam to svinstvo sami ukládali,“ přiznal nešťastně.

9.

Už dvaapůl roku se všechny schůze Federálního výboru na posouzení Omnivaxu konaly v jednom ze dvou hlavních zasedacích sálů umístěných v druhém patře Parkmanovy budovy v Rockville, stát Maryland, kde bylo sídlo Federálního úřadu pro potraviny a léčiva. Až později bude Lynette Marquandová mít svůj proslov, spojovací přepážku mezi oběma sály odsunou, takže bude dost místa pro reportéry, účastníky panelové diskuse o Omnivaxu, doprovod první dámy a asi stovku funkcionářů a různých pohlavárů, kterým se podařilo zajistit si pozvánku.

V dané chvíli však byla posuvná stěna zavřená, aby výbor mohl jednat v soukromí. Ellen věděla, že tohle zasedání je zřejmě poslední před formálním hlasováním, kterým se schválí distribuce a všeobecné užití nové supervakcíny.

Když míjela otevřené dveře vedlejší místnosti, nenápadně se přesvědčila, že tam skutečně panuje nebývalý ruch. Televizní štáby se chystaly přenést projev Marquandové do celého světa, několik agentů bezpečnostní a tajné služby pečlivě zkoumalo stěny, pódium a spodní strany křesel. V jednacím sále už byla přítomna většina členů výboru pro posouzení a schválení Omnivaxu.

Posedávali či postávali ve dvojicích či trojicích a živě se mezi sebou bavili. Několik se jich už usadilo k jednacímu stolu z vyleštěného třešňového dřeva, rozlehlému jako menší fotbalové hřiště a vybavenému řadou monitorů. Většinu členů výboru tvořili muži a všichni členové s výjimkou Ellen měli titul doktora medicíny nebo přírodních věd či filozofie, někteří dokonce celou řádku, doplněnou funkcemi v různých institucích a firmách či společnostech. Pouze Ellenina jmenovka oznamovala prosté:

Mgr. Ellen Kroftová. Zástupce veřejnosti.

Hned v prvních týdnech po Ellenině jmenování do výboru jí Cheri a Sally poskytly podrobné informace o každičkém z ostatních třiadvaceti členů, k nimž připojily i zdroje financující jejich vědecký výzkum a případné držení akcií některých farmaceutických společností. Ellen nevycházela z údivu, kolik údajů dokázaly ty dvě ženy v domácnosti nashromáždit. Netroškařily, vytáhly do celosvětové války, protože pouhá bitva by jejich cíle nesplnila. A až překvapivě brzy na jejich aktivitu zareagovala veřejnost po celém světě a vyjadřovala jim podporu. A kromě toho Ellen zaskočila těsná provázanost mezi členy výboru a výrobci léků. Pokud informace poskytnuté Cheri a Sally byly skutečně přesné, a prozatím neměla důvod si myslet něco jiného, pak většina z nich měla vůči farmaceutickým firmám různé závazky a konexe.

Z přítomných členů výboru jen málokdo přivítal Ellen aspoň úsměvem nebo pokývnutím. Většina ji spíše ignorovala, což nepředstavovalo žádnou novinku. Okamžik poté, co zaujala svoje místo u stolu, usedl po její pravici doktor George Poulos, ředitel ústavu pro rozvoj vakcinace. Poulos patřil k těm členům výboru, jež krášlilo hned několik titulů, a byl to snědý pohledný muž s klasickými řeckými rysy. Jako vždy měl elegantní oblek a dnes, zřejmě na počest slavnostní chvíle, mu z náprsní kapsy saka vykukoval nachový kapesníček. V šanonu uloženém v Ellenině pracovničce byla o něm řada údajů, které nasbíraly Cheri a Sally.

Podle nich šlo o vysoce uznávaného lékaře, vědce a podnikatele a rovněž horlivého stoupence prezidenta Jima Marquanda. V jistých bodech se dal zviklat, ovšem výhradně v situacích, kdy ústupek může vylepšit jeho postavení a pověst.

Nevypočitatelný a většinou i nedůvěryhodný, stálo v poznámkách.

Bojoval jako hrdina za stažení experimentální kombinované očkovací látky proti planým neštovicím a MMR, testované v polovině osmdesátých let v Jižní Americe, kde došlo k řadě úmrtí či oslabení imunitního systému kojenců ženského pohlaví, ale obrátil se k věci zády o pouhých šest měsíců později, kdy se na trhu objevila jen nepatrně pozměněná verze dotyčné vakcíny.

Poslední řádek zprávy suše konstatoval: Jezdí s červeným porsche 911 Turbo.

„Tak, Ellen,“ poznamenal a neurčitě ukázal na shromáždění v elegantním sále, „na středoškolskou profesorku jste udělala docela kariéru, viďte?“

Ellen spolkla řadu odpovědí, vtipnými počínaje a jízlivými a urážlivými konče.

„Každopádně to byla velmi zajímavá zkušenost,“ ovládla se ke kompromisu.

„A jaký to byl pocit, že jste mohla pracovat bok po boku s tak elitní skupinou vědců?“

„No.. Jak jsem řekla, byla to zajímavá zkušenost,“ zopakovala ostražitě Ellen a snažila se svou odpověď vylepšit úsměvem, do něhož vkládala co nejvíc vřelosti. „Těšíte se na návštěvu první dámy?“

„Nesmírně. S Lynette jsme staří přátelé. Dělal jsem jí poradce, když psala kapitolu o vakcinaci ve své knize Průvodce občana. Dá se dokonce říct, že Omnivax je její dítě.“

„Vypadá to tak.“

„Po hlasování se o to dítě podělí s celým národem a možná i světem.“

„A právě proto se hlasování koná tak narychlo?“

„Nelze to vyloučit. Vzhledem k tomu, že výsledek se dá s jistotou předvídat, řada vysoce postavených lidí by přivítala, kdyby se zmíněná věc uzavřela co nejdřív.“

Ellen cítila, že ji opouští sebeovládání.

„Moc ráda bych s nimi souhlasila,“ usekla. „Četl jste tu spoustu dopisů od rodičů a prarodičů, kterými zahrnuli svoje zástupce v Kongresu a upozorňovali, že testování Omnivaxu neprobíhalo dostatečně dlouho? A víte, kolik se objevilo článků s varováním, že projekt je ke konci dotažený předčasně? Vždyť i já jsem zahrnutá poštou a e-maily – už řadu měsíců jich dostávám pět deset denně a všechny tvrdě vystupují proti celoplošné vakcinaci Omnivaxem.“

„Staromilci a grafomani,“ pokrčil Poulos pohrdavě rameny.

„Tyhle typy znají jenom pár témat a píšou o nich pořád dokola.

Ujišťuju vás, že drtivá většina Američanů tento projekt podporuje, ale zkrátka nepatří mezi ty, kteří se vyžívají v psaní dopisů.“

Ellen nebýval Poulos nikdy zvlášť sympatický, ale teď vůči němu pocítila jednoznačnou averzi.

„Podle mého názoru je celá ta záležitost příliš uspěchaná,“ pronesla dotčeně. „Je tu spousta nejasností.“

„Konkrétně?“

Ellen si až dosud dávala velký pozor, aby se nedala zatáhnout do diskuse o Lassajectu, dokud Rudy nedokončí celý výzkum.

Vždyť o tom nemluvila ani před Cheri a Sally, takže vytasit se s tím před typem, jako je Poulos, by byla naprosto nezodpovědná hloupost.

Lassaject, vakcína proti smrtelné krvácivé horečce Lassa, patřil mezi pár posledních komponentů, které schválení na zařazení do Omnivaxu teprve čekaly. Epidemie horečky Lassa řádily v západoafrické zemi Sierra Leone, ale v posledních několika letech se stále častěji objevovala i ve Spojených státech.

„Konkrétně,“ odpověděla, „je tu otázka, proč současná vláda tolik tlačí na co nejrychlejší schválení vakcíny, i když kolem ní je tolik nezodpovězených otázek a tolik občanů by dalo přednost dalšímu jejímu testování nebo úplnému stažení.“

Tak! Řekla jsem mu to na rovinu a nemrzí mě to!

Ellen sama sháněla informace o nemoci, zatímco Rudy analyzoval klinická data týkající se vakcíny. Horečku Lassa vyvolával virus podobný tomu, která má na svědomí horečku Ebola. Objevila se v Chicagu a Milwaukee asi před deseti lety a způsobila kolem dvaceti úmrtí. Vzhledem k nebezpečí vzniku epidemie se marylandská firma Columbia Pharmaceuticals narychlo pustila do vývoje očkovací látky, jež prošla úspěšným testováním, ale vzápětí případy horečky Lassa ustaly stejně rychle, jako se objevily. Hrozba epidemie pominula a chystané celoplošné očkování proti horečce Lassa odložil Úřad pro kontrolu léčiv a potravin na neurčito. Za snahu a výsledky ve vývoji vakcíny zůstala farmaceutické firmě pěkná sumička ve formě grantů. Její následné pokusy vyvézt vakcínu do Sierra Leone zhatily politické nepokoje a skutečnost, že se jedná o jednu z ekonomicky nejslabších afrických zemí. Červený kříž i Světová zdravotnická organizace prostě odmítly své pracovníky vysílat do tak nebezpečných oblastí. Po dalších sedm let si tedy virus tvořící součást dnešní supervakcíny hověl v inkubátorech svého vynálezce.

Poulos střihl po Ellen pohrdavým pohledem.

„A přitom jste v téhle komisi začínala tak slibně,“ utrousil.

„Mrzí mě, jestli jsem vás zklamala.“

V tu chvíli předseda výboru Rich Steinman, profesor z Georgetownu, zaťukal kladívkem do stolu na znamení, že zahajuje jednání.

„Hm,“ broukl Poulos a obrátil pozornost k profesorovi, „na celém světě jsou miliony a miliony lidí, kteří budou mít mnohem lepší spánek díky vědomí, že jim a jejich dětem nehrozí smrtelná infekce.“

„Hm, Georgi,“ odbroukla Ellen navlas stejným tónem, „ale ne proto, že bych hlasovala pro.“

Profesor Richard Steinman se nadýmal jako holub a zářivě se usmíval na shromáždění a vlastně na celý svět. Přepážka mezi oběma velkými sály byla odtažena a konferenční stůl stál stranou, takže vznikl prostor asi pro sto padesát sedadel. Na nízkém pódiu za Steinmanem seděli různé politické a vědecké veličiny a asi půltucet prominentních členů výboru pro schválení Omnivaxu, Georga Poulose nevyjímaje. Ellen seděla v boční první řadě, vmáčknutá mezi šéfa Výboru pro infekční choroby při Americké akademii pediatrů a ženu, jež stála v čele Imunizačního centra pro kontrolu infekčních chorob. Několik řad za ní byla Cheri Sandersonová, bojovnice do posledního dechu.

Přesně jak Ellen předvídala, jednání výboru předcházející tomuto shromáždění nebylo nic jiného než samolibé ráchání se ve vlastní důležitosti – vědci a lékaři se obrazně řečeno navzájem poplácávali po ramenou a jeden druhého i kolegy vynášeli do nebe. Richard Steinman určil datum pro další, zřejmě závěrečné jednání výboru po hlasování, a požádal všechny členy o závěrečné vyjádření. Nevzešlo z nich nic podstatného.

Ellen nehodlala vyvolat všeobecný výbuch veselí připomínkou, že všichni mají ještě čas si znovu rozmyslet, zda budou hlasovat pro a proti. Uvažovala o prostém: Díky, že jste tak trpělivě odpovídali na moje nekonečné otázky a že jsem se v průběhu těch tří let díky vám tolik naučila, ale věděla, že hrdost jí to nedovolí. Když tedy na ni přišla řada a předseda ji ještě upozornil, že je žádoucí stručnost, usrkla ze sklenice minerálky a stoupla si čelem k výboru. V duchu se modlila, aby si nikdo nevšiml, jak se jí klepou ruce.

„Každý, kdo zatím hovořil přede mnou, se rozplýval nadšením, jakou pozitivní zkušenost získal díky práci ve výboru,“ začala, „a přiznávám, že jistou pozitivní zkušenost to přineslo i mně. Ráda bych vám vysvětlila, že když jsme se probírali horami klinických a vědeckých údajů, upřímně jsem se snažila nebýt za každou cenu v opozici. Jsem ale zástupcem laické veřejnosti, a navzdory tomu, že naše hlasování o Omnivaxu není nic než pouhá formalita, cítila bych se provinile, kdybych se na vás neobrátila s poslední prosbou. Je totiž mnohem obtížnější zarazit naplno rozjeté celoplošné očkování než ho odložit, dokud nebude dostatek důvodů věřit v bezpečnost a účinnost vakcíny. Omnivax testovali na lidských subjektech pouze šest měsíců a mnohé z komponentů už nebyly poměrně dlouhou dobu samostatně přehodnoceny a prozkoušeny. Nemusíte mi připomínat, že svoje obavy v tomhle směru jsem vyjádřila mnohokrát, ale nic mě nepřiměje zapomenout na odborné články, naznačující souvislost mezi nárůstem očkování dětí a stále častějším výskytem chorob vyvolaných sníženou imunitou, jako je diabetes, astma a roztroušená skleróza, nemluvě o strmém nárůstu duševních chorob, jako je ADD a autismus. Vidím, že většina z vás má sto chutí vyskočit a otlouct mi svoje vlastní statistické údaje a závěry výzkumů o hlavu. Mě však práce v našem výboru přesvědčila, že statistiky mohou být klamné a zmanipulovatelné. Stejné údaje lze naservírovat mnoha způsoby, zrovna jako kuře.“

Kolem stolu zazněl tichý zdvořilý smích, ale Ellen z tváří mnoha posluchačů pochopila, že žvaní už příliš dlouho.

„Svou řeč zakončím slibem,“ uzavřela projev, teď už bez sebemenších známek nervozity, „že navzdory tomu, že dnes o Omnivaxu hlasujeme naposledy, údaje o něm budu sledovat po řadu následujících měsíců a let. A možná že co nevidět vás všechny pozvu k sobě na večeři – samozřejmě na kuře, jak jinak.“

Ellen si přestala připomínat průběh předchozího jednání výboru a soustředila se na současné zasedání. Steinman, celý zardělý důležitostí okamžiku, právě dokončil představování nejvýznačnějších přítomných osobností. Odmlčel se a přejel obecenstvo spokojeným pohledem.

„A teď, dámy a pánové,“ prohlásil konečně, „mám tu čest a potěšení představit vám ženu, jež tento projekt podpořila svým zájmem o blaho národa i lidstva, autorku nesmírně přínosných děl Prevence jako nejúčinnější lék a Vítězství bez války, první dámu Spojených států – paní Lynette Lowry Marquandovou!“

Všichni povstali. Oběma propojenými sály se víc než minutu rozléhal bouřlivý potlesk. Marquandová v jednoduchém, nicméně luxusním béžovém kostýmku s úsměvem pokynula, ať se obecenstvo opět posadí, ale sama zůstala stát a okázale dlouho mlčela, aby tak dramaticky umocnila význam okamžiku. Konečně promluvila.

„Dámy a pánové! Sešli se tu vědci a lékaři, zástupci sdělovacích prostředků, občané naší země i hosté ze zahraničí. Vám všem s největší hrdostí představím skutečnou hvězdu dnešního jednání.“

Na zlomek vteřiny zaváhala, pak se pomalu otočila a zatáhla za dlouhou zlatou šňůru. Ze stropu se rozvinulo obrovské bílé plátno, na němž stál seznam třiceti chorob, jimž měla zabránit či je přímo vymýtit vakcína Omnivax. Seznam začínal úplavicí a pokračoval přes infekční encefalitidu – a třetí od konce, mezi cholerou a tyfem, stála horečka Lassa.

Znovu následoval ohlušující potlesk.

První dáma prošla celý seznam a kultivovanými a přitom barvitými slovy charakterizovala každou uvedenou chorobu, sice stručně, ale s dostatečnou přesností, aby si každý v obecenstvu a každý rodič na celém světě vydechl úlevou, že jeho děti už neohrozí žádné z příšerných důsledků těch nebezpečných nemocí.

Výstup první dámy udělal dojem i na Ellen, i když ona sama jejího manžela nevolila a chystala se i nyní hlasovat proti němu.

Vzhledem k tomu, že se blížilo vyvrcholení tříleté činnosti výboru a Rudy pořád ještě bezvýsledně pracoval na analýze všech složek vakcíny, Ellen se chvilkami natolik zabrala do vlastních myšlenek, že skoro přeslechla prohlášení Lynette Marquandové, které jí mělo navždy změnit život.

„.. Pan prezident, ministryně zdravotnictví Boltonová i já,“ říkala právě Marquandová, „si plně uvědomujeme, že řada lidí proti tomuto projektu vystupuje a vznáší vůči němu různě zdůvodněné námitky. Jistě vám nemusím vysvětlovat, že snad na žádný nový objev nikdy nečekal jednohlasný souhlas a bezvýhradné nadšení ze strany veřejnosti. Navíc je třeba připomenout, že některé skupiny se tento výhradně lékařský krok snaží zpolitizovat. Cítím proto jako svou povinnost vám oznámit, že tohle je to poslední, o co já i můj manžel máme zájem. To byl ostatně i důvod, proč byl výběr členů výboru proveden tak pečlivě. Všichni zde přítomní dostali program průběhu dnešního jednání, na němž je uvedeno složení výboru a kvalifikace jeho členů. Určitě se mnou budete souhlasit, že se jedná o mimořádně schopný, důvěryhodný a nezávislý tým. Využívám této příležitosti, abych poděkovala doktoru Steinmanovi a každému členu výboru za jejich pilnou práci a zapálení pro dobrou věc.“

Marquandová pokynula členům výboru a vyzvala je tak, aby se zvedli. Všichni přítomní jim uznale zatleskali. A právě ve chvíli, kdy si Ellen znovu sedala, se konečně soustředila na obsah projevu první dámy.

„Téměř tři roky,“ pokračovala Marquandová, „každý člen našeho výboru uznávaných odborníků posuzoval Omnivax detailně a ze všech možných úhlů. O jejich činnosti jsem dostávala průběžné informace, proto mám představu, kolik úsilí svému úkolu věnovali. Za chvíli začne hlasování, zda vakcínu schválit k celoplošnému využití, a já všem Američanům dávám své slovo, že pokud jediný, ano, třeba jen jediný člen výboru bude hlasovat proti schválení Omnivaxu, pozdržíme náš očkovací program na tak dlouhou dobu, abychom dalším výzkumem rozptýlili jakékoliv pochybnosti o nevhodnosti či škodlivosti supervakcíny.“

Prohlášení, pronesené s dramatickým patosem, typickým pro všechny předvolební projevy, zaniklo v dalším výbuchu bouřlivého potlesku. Posluchači vyskočili a nadšeně aplaudovali. Pouze Ellen seděla jako omráčená, dokud si neuvědomila, že všichni kolem ní stojí. Pomalu, nejistě vstala a sepjala ruce. A právě v tu chvíli si všimla, že ze svého místa napravo od Lynette Marquandové ji upřeně pozoruje George Poulos.

10.

Matt vystrkal z garáže svou černostříbrnou kawasaki. Už léta necítil takové vzrušení. Na lesní cesty se líp hodila honda a harley zase neměl konkurenci na asfaltové silnici, ovšem jedině kawasaki zvládla uvézt dvě osoby současně a přitom se skvěle vypořádat s nerovným terénem, typickým pro polní cesty a vedlejší silničky.

Bylo po jedné hodině po půlnoci. V mrazivém vzduchu visel opar řídké mlhy. Matta potěšilo, že nesvítí hvězdy. Rozjel se po štěrkové příjezdové cestě na horskou silnici. Za hustou clonou mračen se skrýval měsíc dorostlý téměř do úplňku.

Byl to jeho už druhý výlet na farmu bratrů Slocumbových během necelého půl dne. Poprvé se tam vypravil ve čtyři odpoledne, aby se přesvědčil, jak je na tom Kýle. Když nejmladší Slocumb zarytě odmítl, aby mu gastroenterolog provedl další rektální vyšetření, Mattovi dalo dost práce kolegu přesvědčit, že i přesto by se měla udělat aspoň gastroskopie. Vyšetření v podstatě potvrdilo Mattovu předběžnou diagnózu, a sice krvácivou gastritidu neboli zánět žaludeční sliznice. Naštěstí nešlo o katastrofálně těžký případ, takže sotva se Kyleův stav stabilizoval a transfuze mu vylepšily krevní obraz, Matt zdráhavě souhlasil, že ho propustí se zásobou léků na potlačení tvorby žaludečních kyselin a na zhojení poškozené žaludeční sliznice. K tomu připojil zákaz pití všech alkoholických nápojů, především však té příšerné žíraviny, kterou si bratři vyráběli ve své domácí palírně. Kupodivu, aspoň co mohl Matt posoudit, Kýle se jeho pokyny řídil a dařilo se mu docela dobře.

Matt se snažil, aby motorka jela co nejtiššeji. Po cestě plné výmolů dorazil až k farmě. Lewis už na něho čekal na verandě.

Prošedivělý, šlachovitý šedesátník byl oblečený do modrých montérek, potrhané černé teplákové bundy, pracovních bagančat a na hlavě mu seděl černý kulich. Obličej a ruce si namazal nějakým černým krémem.

„Nate,“ zabručel a natáhl ruku s kelímkem, „kapku si toho namázněte na tváře.“

„Co je to?“

„Černidlo.“

„Fuj! Páchne to jako… Lewisi?“

„A taky na ruce, jo?“

„Nechápu, proč na mě zkoušíte podobné nesmysly,“ brblal Matt. „Čekáte snad problémy? Proto jste se vystrojil jako nějaký bandita?“

„Jak mám krucinálfagot vědět, co nás čeká? Ty maníci, co jim patřej doly, to teda nejsou žádný troubové. Máte všecko, voč sem vám řek?“

Matt popleskal batoh zavěšený na zádech. „Lano, lovecký nůž, foťák, dvě baterky, zápalky, kompas a pár zkumavek na odebrané vzorky.“

„Esli se vůbec dostaneme tak blízko,“ zahučel Lewis.

„Že ale umíte povzbudit.“

Lewis si jenom odfrkl a vyhoupl se na kawasaki za Matta.

„Jeďte tudyma,“ ukázal na bahnitou cestu, která se ztrácela v uhlově černé tmě hned za rohem domu.

„Ale tohle není stroj na těžký terén,“ upozornil pro jistotu Matt.

„A v jízdě skrz kravince taky nevyniká.“

„Kus dál začíná cesta,“ vysvětlil Lewis. „Ale tudle si o hodně nadjedeme. Jeďte zkrátka furt rovně.“

Překodrcali přes pole a zajeli mezi stromy. Skoro dvacet minut se beze slova hnali po staré cestě, která dřív sloužila ke svážení kmenů. Ve dvou to nebyla žádná legrace, ale z Lewise se vyklubal až překvapivě dobrý spolujezdec, seděl uvolněně a nesnažil se Mattovi pomáhat naivně tím, že by se v zatáčkách vykláněl do stran.

Černočerný les působil strašidelně. Jednou přímo proti nim vyletěl obrovský výr, jehož vyplašili z vysoké větve. Matt z toho málem dostal infarkt.

„Pěkný kuřátko,“ uchechtl se Lewis.

Pokud Matt mohl soudit, mířili na západ podél horského řetězu, na jehož opačné straně se nacházely uhelné doly. Čekal, že se úzká cesta každou chvíli ztratí, ale ta se táhla hustým lesem rovně jako pravítko. Mlha se mu lepila na plexisklový průzor v helmě, takže ji sundal a zavěsil na řidítko.

„Jste si jistý, že jedeme správně?“ prohodil přes rameno.

„Jo. Sem si jistej.“

„Jak je to daleko?“

„Už sme tady. Vypněte světla.“

Matt okamžitě poslechl. V mžiku je zahalila ebenově černá noc.

Lewis si významně přitiskl ukazováček na rty. Pár minut seděli mlčky na malé mýtině a napínali sluch.

„Odteďka budem akorát šeptat,“ zasípal Lewis. „Nevim, esli tu doly mají hlídače, ale vůbec by mě to nepřekvapilo. Jejich ochranka sou ty nejzkurvenější svině, jaký si jen dovedete představit, doktůrku.“

„Tak mi o tom konečně něco povězte! Jak daleko je ta strž?“

„Kousek vocaď. Akorát že to vaše vozítko nejni zrovna němý.“

Matt odtáhl motocykl do lesa a schoval ho za keřem. Potom z kapsy džín vytáhl kompas a posvítil si na něj baterkou.

„Kterým směrem leží farma?“

„Támdle.“

Jihovýchod, určil Matt. Přibližně pět mil.

„A teď pudeme tudyma,“ ukázal Lewis na úzkou cestu před nimi.

Kráčeli asi deset minut – necelý kilometr. Odkudsi zprava bylo slyšet proudící vodu, která přehlušovala i šumění větví, bzučení hmyzu a cvrčků a občas i zahoukání sovy. Typický noční les.

„Kam teče ten potok?“ vyptával se Matt.

„Koryto je vymletý právě do toho kopce, kam máme namířeno. Hezkej kus teče pod zemí, no a odtud pokračuje do údolí.“

„A kde vytéká?“

„No, přeci teče přímo kolem naší farmy. Víc nevím. Tak deme na to?“

„Jistě.“

Lewis ukázal na místo nad jejich hlavami. Matt rozeznal pouze zvláštní stín ve tmě, ale to bylo všechno. Až po chvilce si uvědomil, že jde o strmé úbočí skalnatého kopce. Po jejich pravici se potok, široký sotva dvaapůl metru, prudce propadal do díry v zemi.

„Teda, do jeskyň kolem dolu se čovek dostane různě,“ objasňoval Lewis, „ale todle je strž a právě o týdle cestě se píše v tom dopise. A taky bych řek, že zrovinka tady moc nehlídají, ale stejně radši budeme potichu.“

Vlezli do potoka a shýbli se, aby prošli pod nízkou kamennou klenbou sahající do výšky sotva jedenapůl metru a širokou necelý metr. Svištící proud se jim vařil až u kolen, ovšem už po pár metrech prudce zabočil doprava a z půlmetrového schůdku se řítil do protáhlého, temného jezera.

„Jak sem už řek, todle je akorát jedna z cest do jeskyň,“ připomínal Lewis šeptem. „Ale tudyma nemohli vtáhnout sudy dovnitř, je to moc ouzký a samej schod.“

„Tak jak?“

„Některý cesty sou zkrátka širší, takže sem ty sudy dokulili rovnou z dolu.“

„Chcete říct, že tunel vede skrz celou horu až do dolů?“

„No jo. Furt níž a níž. Vchod do dolu leží o moc níž, než sme my tady. A ta jeskyně s vodopádem je tak uprostřed.“

„Lewisi, jak je to dlouho, co jste pracovali pro doly?“

„Nó.. Nejmíň deset nebo kolik let už pro ně neděláme.“

„Dost se divím, že vás nechali naživu, když toho tolik víte.“

„Jo, určitě je to taky napadlo, ale nakonec jim přišlo chytřejší vysolit prachy.“

„Takže oni vás uplácejí už celých deset let?“

„Jo, dá se to tak říct.“

„Lewisi, je vám doufám jasné, že tu skládku nechám zrušit, i kdyby mě to mělo stát život!“

„No to se rozumí.“

„Samozřejmě nemám potuchy, o kolik peněz přijdete, až vám přestanou vyplácet rentu, ale musím se vám přiznat, že si vašeho rozhodnutí moc vážím.“

„Dycky ste na nás byl hodnej,“ odvětil Lewis prostě.

Matt přejel baterkou po tunelu před nimi – stěny, strop i podlaha se zužovaly jako chodba v Alence v říši divů.

„Jak je to dlouhé? A co šířka?“ zašeptal.

„Prolýzt se to dá,“ ujistil ho Lewis. „Tedy, když nebudete dejchat moc zhluboka,“ zafrkal.

„Lewisi, nevím, jak vám to vysvětlit.. Ale nesnáším malé uzavřené prostory. Odjakživa. Zkrátka, vždycky v nich zpanikařím.“

„Hele, na co si kluk ze západní Virginie setsakra hraje? Dyť vy to zvládnete, doktůrku, je tam akorát pár míst, kudyma se člověk musí protáhnout nebo prolýzt po čtyřech.“

„Ježíši!“ zamumlal Matt.

„Už sem tu nějakej čas nebyl, tak bysme měli jít co nejvopatrnějc. Mně totiž nedělaj starosti ouzký místa, ale spíš aby nás to nezasypalo.“

Oba namířili světlem baterky k mokré kamenné zemi a pomalu postupovali do srdce hory. Na každém kroku je doprovázel zvuk tekoucí či proudící vody, někdy úplně zblízka, chvíli zase zurčela v bočních tunelech. Dvakrát se museli přitisknout zády ke stěně a bokem se přesunout nad okrajem propasti. Matt jednou naschvál skopl kamínek do černočerné průrvy. Šplouchnutí bylo téměř neslyšitelné.

„Jo, tak si myslim, že spadnout by se vám tam nechtělo,“ poznamenal Lewis moudře.

Úzký tunel byl klikatý a Matt se začínal bát, aby při zpáteční cestě neměli potíže s hledáním správného směru. Všechno však svědčilo o tom, že Lewis se v tom zatuchlém a černém bludišti pohybuje s naprostou jistotou. Jednou, ve zvlášť úzkém místě, se spustil na všechny čtyři, jenže Matt měl statnější a vyšší postavu a asi tři metry se musel plazit přímo po břiše. Trpěl přitom jako zvíře, srdce mu bláznivě bušilo. Vzpomněl si na pravěké lidi a nechápal, jak v sobě dokázali najít dost odvahy prolézat jeskyněmi v absolutní tmě, když přitom nemohli cítit nic než ryzí děs z vědomí, že v následujícím okamžiku se můžou propadnout do bezedné prázdnoty, že uvíznout ve škvíře bez naděje obrátit se nebo vycouvat či že cesta v bludišti nečekaně skončí. Z těch představ mu bylo na zvracení a na zpocených zádech mu naskakovala husí kůže.

Chvilku poté se opět mohli postavit. Tunel se rozšířil a po levé straně se z něj rozbíhala řada dalších chodeb. Vzduch už nebyl tak nepříjemně dusný a zatuchlý.

„Tak,“ šeptal Lewis a ukazoval na jednu z vedlejších chodeb.

„Todle je cesta, kudyma sme tahali ty barely. Valili sme je na špalkách.“

„Kdo to dělá teď?“ zajímal se Matt.

„Vim já? Pokaď vim, tak s tim přestali.“

„Nemyslím.. Počkat. Cítíte ten smrad?“

„No jo. Ta jeskyně je kousek vocaď.“

Šlo o chemický zápach, sladký, čpavý, až se z něho zvedal žaludek. Benzin, toluen – Matt se to snažil identifikovat, ale jistý si nebyl. Trefa! jásal v duchu. Ty roky zoufalého boje dokázat veřejnosti, jak nemorální lidé stojí ve vedení DUS, konečně přinesou ovoce. Mezi vlhkými skalami se páchnoucí tmou rozléhalo zurčení a kapání stékající vody. Za Lewisovými zády Matt viděl malou říčku tryskající přímo ze skály. Zářivý kužel baterky se odrážel od černé hladiny a osvětloval nekonečný prostor za ní.

Strop chodby se prudce zvedal. Puch chemikálií sílil. Bylo jasné, že nejsou uložené v dostatečně utěsněných kontejnerech.

„Lewisi,“ zeptal se šeptem, „kde přesně?“

„No tady,“ zabručel Lewis a blýskl baterkou před sebe. Vzápětí ji zhasnul.

Zvuky zurčící vody vyplnily temnou jeskyni, která musela být mnohem rozlehlejší, než Matt původně tušil.

„Pomalu, teď uhnout doprava,“ chraptěl Lewis. „Ale nesvítit, dokaď si nebudeme jistý, že tu sme sami.“

„Už je vidím, Lewisi!“ vyhrkl Matt vzrušeně. „Už vidím ty sudy!“

Přímo před nimi se tyčily dvě obrovské pyramidy barelů od nafty. Třetí pyramida teprve vznikala. Za sudy, skoro přímo proti chodbě, kterou sem přišli, se táhl další, mnohem širší tunel, jenž pravděpodobně pokračoval až do dolu. A právě z hlubin té široké štoly za pyramidami sudů dopadal do jeskyně matný přísvit, díky němuž mohl Matt vidět všechno i bez rozsvícené baterky.

Ještě chvíli se zády tiskli ke skále a Matt se stále trochu nevěřícně díval na sudy. Při tom pohledu ho sžíral vztek a propastný smutek. Většina sudů se zdála být v dobrém stavu, ale některé prorezly – a z těch se obsah vylil na podlahu. Matt je ze svého místa nemohl přesně spočítat. Sotva deset metrů za hromadami sudů se jeskyní hnala říčka a stékala směrem k dolu. Bylo nepředstavitelné, že by se jedy nedostaly do míst, kde pracují horníci, a odtud i do životního prostředí celého údolí.

„Hajzlové!“ zavrčel Matt přidušeně. „Radši sebou hodíme, Lewisi. Kdoví, co nám tyhle svinský výpary udělají s plícemi nebo s mozkem.“

„Todle mi jen těžko může pomrvit mozek víc, než už ho mám,“ odvětil Lewis a zakončil větu sípavým zachrchláním, což zřejmě měl být smích.

Matt shodil batoh, klekl si a otevřel ho. Vylovil fotoaparát a udělal asi šest snímků. Pak vytáhl igelitový sáček se zkumavkami určenými na odběr vzorků. Opatrně popošel blíž k sudům, zbývalo mu sotva jedenapůl metru, když se nečekaně rozsvítily zářivky upevněné vysoko na stropě a na stěnách a zalily jeskyni prudkým, skoro slunečním světlem.

Matt si všiml, že kousek vedle něho visí na hácích ochranné obleky a plynové masky. Padl k zemi přesně v tu vteřinu, kdy do jeskyně širším tunelem vstoupili dva muži z důlní ostrahy. Proudící voda přehlušila jejich hovor, ale Matt přesto poznal, že žertují a něčemu se chechtají. Jeden z nich zasunul klíč do skříňky zavěšené na zdi. Bylo jasné, že jde o bezpečnostní kontrolu.

Matt se po čtyřech chvatně pustil k Lewisovi, přikrčenému ke skále ve stínu úzké chodby.

„Honem!“ šeptal Lewis rozčileně.

Matt spěchal, jak to šlo. Ke spásné temnotě mu zbývalo pouhých pár kroků, když ho náhle zpozoroval jeden z hlídačů.

„Do prdele, Tommy! Koukni! No támhle!“

Matt viděl, jak chlápek sahá po pistoli.

„Zdrhni!“ zavřískl Lewis, sám už na útěku směrem, kterým sem přišli.

Matt se hnal za ním.

„Nemyslíte, že by bylo lepší říct jim, kdo jsme a že tu neděláme nic špatného?“ lapal po dechu.

„Cha, těm je ukradený, co sme zač. Zajímají se akorát o to, abysme se vocaď nedostali živý!“ štěkl Lewis. „V tomdle se fakt nepletu!“

Poslední slovo přehlušil třesk výstřelů za jeho zády. Od skal se odrážely kulky.

„Ježíši!“ zavyl Matt a honem se přikrčil.

Batoh i fotoaparát nechal v jeskyni, ale jakýmsi zázrakem nepustil Lewisovu baterku. Namířil kužel světla před sebe a spolu s Lewisem se řítili kupředu.

Lewis zpočátku běžel až nečekaně svižně a rychle, bohužel, věk i roky silného kouření mu brzy začaly podrážet nohy. Než se dostali k prvnímu zúženému průlezu, sotva lapal po dechu. Mathovi bylo jasné, že sám by utíkal mnohem rychleji, ale i kdyby se v chodbách vyznal a tušil, kterým směrem leží východ, stejně by starce neopustil. V duchu si nadával, že svou pitomostí a umíněností je oba dostal do tak nebezpečného průšvihu. Měl počkat, promyslet si to a možná ten tajuplný anonymní dopis ukázat úřadům.

Další výstřely. Matt měl pocit, že svým pronásledovatelům nemůžou za žádnou cenu uniknout, ale Lewis byl zřejmě jiného názoru. Prudce zabočili doprava a vnořili se do uzounkého průlezu, kterým se dostali do spleti chodbiček, které Mattovi nepřipadaly povědomé. Srdce mu mlátilo jako buchar a dusil se – typická reakce, kterou v něm probouzely stísněné prostory.

S největším sebezapřením lezl dál. Náhle si vzpomněl na otce.

Co cítil v těch posledních vteřinách života, které mu zbývaly po závalu? Měl dost času, aby vůbec dostal strach? A bál by se, i kdyby ten čas měl? Zabil ho výbuch okamžitě, nebo ho rozdrtily až kameny?

Od skalních stěn se odrážely další kulky a jejich práskání doprovázel hluk sypající se kamenné tříště, kterou vydrolily ze skal.

A pak, zcela nečekaně, střelba utichla.

„Tudyma!“ chrčel Lewis a zhasnul baterku. „Už nás neviděj. To proto přestali střílet.“

Rozezmítal se v záchvatu drásavého chrchlání, ale už po pár vteřinách se vzpamatoval a lezl dál.

„Víte vůbec, kde jsme?“ šeptal horečně Matt.

„Řeknu vám to asi takhle, doktůrku. Vim, kdo sem.“

Bublavě se zasmál a znovu se rozchrchlal.

„Lewisi, není vám zle?“ vyděsil se Matt.

Starší muž neodpověděl, pouze se svezl na břicho a vsoukal se do otvoru širokého sotva šedesát centimetrů a vysokého asi půl metru. Hlasitě sípal, ale zarputile se sunul pořád vpřed. Matt zavřel oči a po hmatu vlezl do díry za Lewisem. Měl strach, že každou chvíli omdlí, že se pozvrací anebo že tam uvízne a hrůzou zešílí. Když se tunýlek rozšířil o pár desítek centimetrů, zmocnila se ho stejně pronikavá úleva, jako když zubař vytáhne ze zubu hrot vrtačky.

Po břiše a chvílemi po čtyřech se plazili snad celou věčnost, ale konečně se strop tunelu zvedl. Do obličeje jim zavanul svěží vzduch. Lewis se svalil na podlahu jeskyně a nejistě se postavil.

Matt z něho viděl jenom nohy, ale vzápětí se vysoukal za ním.

Asi dva metry za Lewisovými zády se ve skalnatém stropě táhl jakýsi komín či průlez, kterým prosvítala šedavější čerň noční oblohy.

„Zvládnete tudyma vylýzt ven?“ zasípal Lewis vyčerpaně.

Místo šeptání už jen chraptěl.

„Pokud se tou dírou vůbec protáhnu, tak určitě.“

„A moh byste mě nahoru vystrčit?“

„No jistě. Vsedě si vás vysadím na koníčka a stoupnu si. Hlavně do mě nekopejte ostruhama.“

Lewis nechal Mattův chabý pokus o žert bez odezvy, protože se znovu rozkašlal.

„Myslíte to vážně?“ ujišťoval se mezi chrchláním. „Esli ste si nevšim, nejsem žádná muší váha.“

„Unesu i slona, jen abych se konečně odtud dostal. Hlavně se mě držte za hlavu, a teprve až se budete moct někde zachytit, vytáhněte se nahoru. A až se postavím, ještě vás za nohy povystrčím výš. Jasné?“

Lewis nemohl vážit víc než pětašedesát kilo. Matt měl dost síly zvednout se i s ním do stoje. Nejdřív Lewise přidržoval za boky a pak ho zvedal za nohy. Lewis zasténal, tlumeně zanadával, ale nakonec se vysoukal komínem nahoru a zmizel.

„Hoďte sebou a tiše!“ sykl na Matta.

Matt vzhlédl ke komínu a náhle zpanikařil, že se z jeskyně nedokáže bez pomoci vyšplhat. Začal osahávat drsné kamenné stěny, když tu si uvědomil, že pravou ruku má divně mokrou a lepkavou. Přičichl si k dlani a snažil se i v tom hustém šeru rozeznat, o co se umazal, i když to dávno poznal. Měl dostatek zkušeností z pohotovosti a chirurgie, aby i poslepu poznal pach a lepkavost čerstvé krve.

Rameny a zády se opřel o skálu, natáhl paže a po pár vteřinách se mu podařilo zaklesnout prsty kolem výstupku. Vytáhl kolena a opřel se chodidly o protější stěnu. Okamžik sbíral síly, centimetr po centimetru se vysoukal kousek výš, opět povytáhl nohy a celý manévr zopakoval. Konečně ucítil, jak mu do tváře zavanul poryv větru, a v následující vteřině ho Lewis popadl za límec a pomohl ven.

Byli v hustém lese na úbočí. Asi o sedm metrů níž procházeli dva muži se svítilnami a pročesávali houští. Jejich pronásledovatelé si zřejmě přivolali pomoc.

„Hele, nech si to vysvětlit,“ vykládal polohlasem jeden z mužů.

„Jestli se vůbec dostanou ven, tak jedině tam dole. Hledat tady nemá smysl, akorát ztrácíme čas.“

Druhý muž ještě přejel světlem baterky po úbočí a minul svou kořist sotva o půl metru. Potom i se svým kolegou zamířil pryč.

Matt, který celou tu dobu tajil dech, se naklonil k Lewisovi.

Stařec ležel na mokrém listí úplně bez hnutí a ztěžka vtahoval vzduch do plic.

„Odněkud krvácíte,“ upozornil ho Matt.

„No to ste mi teda řek novinu,“ ušklíbl se chraplavě Lewis a zdusil kašel. „Dyž se mi mrknete na levou stranu hrudníku, tak mezi žebrama najdete výstavní díru po kulce.“

11.

Matt počkal asi deset minut v absolutním tichu a temnotě, než se konečně odvážil rozsvítit baterku. Lewis pořád ležel zcela nehnutě, obličejem k zemi, a mělce lapal po dechu. Matt ho bleskově vyšetřil. Celý levý bok montérek, bundy a roztrhaného trička měl prosáklý krví. Otvor po kulce – Matt ho považoval za vstupní otvor – byl těsně vedle lopatky, přibližně ve výši šestého žebra. Pořád ještě krvácel, ale už jenom mírně. Matt si dal záležet i na tom, aby světlo baterky mířilo výhradně do země, a obrátil Lewise na pravý bok.

S pomocí vlastního trička Matt vysušil většinu krve a doslova si vydechl úlevou, když hned vedle levé prsní bradavky uviděl místo, kudy kulka opustila tělo. V duchu si oba otvory propojil přímkou. Pokud se nemýlil, kulka prolétla přímo skrze horní lalok Lewisovy levé plíce – čili ten větší z obou laloků. Zkušenost s mnoha střelnými ranami ho bohužel poučila, že v závislosti na kalibru kulky a na dalších faktorech nebývá dráha průstřelu přímá. Zažil už pacienta s průstřelem hrudníku, kde náboj nízkého kalibru vlétl do těla poblíž páteře a vylétl těsně vedle hrudní kosti, aniž vůbec zasáhl hrudní dutinu. Oběhl totiž polovinu trupu těsně pod kůží. V jiném případě oběť, starší majitel krámku postřelený lupiči, které nečekaně vyplašil, neměl jiné příznaky než bolest v levém rameni a brnění v konečcích prstů. Vstřel byl v horním bicepsu, ale nikde nenašli druhý otvor, a dokonce ani rentgen neukázal kulku v pažních a ramenních svalech. Nakonec kulku objevili v pacientově žaludku. Prolétla tam mezi žebry a plícemi, které čtyřikrát prorazila, pak protrhla bránici a nakonec i žaludeční stěnu.

Matt přitiskl Lewisovi dlaně na záda a bez úspěchu se pokusil zjistit, zda je levá plíce zalitá krví. Přiložil ucho na vstřel a snažil se zachytit zvuky dýchání, ale bohužel, nedokázal poznat vůbec nic.

„Lewisi, jak se vám dýchá?“ zeptal se. Zkontroloval muži pulz na obou pažích a krku. Byl silný a pravidelný.

„Cejtil bych se o moc líp, kdybych si moh zapálit to cígo, co mám v zadní kapse.“

Lewis se i při tak krátké odpovědi zběsile zadýchal a dvakrát ji přerušil kašlem.

„Budou celé od krve. Všechno máte zmazané krví,“ upozornil Matt, který šílel zoufalstvím, protože tohle se starému příteli přihodilo jeho vinou.

„Sem si je pro sichr zašoup do igeliťáku. A sirky jakbysmet.“

„Hm, a co jsem vlastně čekal jiného? Poslyšte, Lewisi, jakmile se dostaneme odtud, hned vám jednu zapálím. Čestné slovo.“

Matt zhasnul baterku. „Tak co byste radil, že by teď bylo nejlepší udělat?“

„Zmizet vocaď. To je jasný.“

„Když vás podepřu, budete schopný chůze?“

Matt odhadoval, že kulka zasáhla Lewise přibližně před patnácti minutami. Během té doby proběhli klikatým podzemním bludištěm a proplazili se dlouhými úzkými tunely. Lewis byl sice šedesátník a postavou spíš sušinka, ovšem výdrž měl jako býk.

„Copa, za zkoušku nic nedám,“ zabručel Lewis.

Opatrně a co nejtišeji, centimetr po centimetru, se po zádech svezli ze svahu dolů. Pod úpatím kopce se přikrčili a znovu se zaposlouchali do noci. Nakonec Matt objal Lewise kolem pasu a pomohl mu nejprve vstát a poté ho vedl přes nevelkou mýtinu mezi kopcem a lesem. Zdálky k nim doléhaly hlasy, ale nebezpečí – přinejmenším to největší nebezpečí – už přece jenom pominulo.

Do lesa nezašli hlouběji než padesát metrů, a už bylo oběma jasné, že Lewis až k motocyklu nedojde. Trhaně lapal po dechu a svezl se pod vysokou borovici.

„No, esli to nejni k podělání,“ zachrčel přes skoro nepřetržité chrchlání. „A to sem zvládnul dva roky ve Vietnamu bez jedinýho škrábnutí. A teď todle.“

„Mám dojem, že se vám dýchá pořád hůř.“

„To bude dobrý.“

„Lewisi, musím vás rychle dostat do nemocnice.“

„Fajn, ale já tam nechci.“

Stařec znovu zakašlal, ale tentokrát už zasténal bolestí. Matt se mu opět podíval na rány, na kterých mezitím zaschla krev, a změřil mu tep, jenž zatím nevypadal vůbec špatně.

„Tak poslyšte,“ zašeptal naléhavě, „vy tady počkáte a já zaběhnu pro motorku. Zavezu vás rovnou do nemocnice.“

Lewisovi se zablýsklo v očích.

„Máš snad něco s ušima, mladej?“ přešel vzteky do tykání.

„Sem přeci jasně řek, že do žádný nemocnice mě nevodvezete.

Furt je možný, že ty svině nemaj potuchy, koho trefily, ale jakmile se vokážu ve špitále s dírou vod kulky, jako bych si tím podepsal rozsudek smrti – a nad vámi nejspíš jakbysmet.“

Odmlčel se, protože mu po tak dlouhém proslovu beznadějně došel dech.

„No dobrá,“ přikývl Matt, „ale stejně zaběhnu pro tu motorku, tedy aspoň doufám, že ji najdu. Pak si promluvíme.“

„Já už řek všechno, co sem chtěl,“ zabručel Lewis a vzpurně si založil ruce na prsou.

Přesto Mattovi popsal cestu k schovanému motocyklu, jak nejlíp svedl. Matt si vzal baterku a kompas. Než vyrazil, klekl si vedle starce.

„Lewisi, vážně mě strašně moc mrzí, že se vám to stalo,“ omlouval se. „Správně jsem to měl schytat já.“

„Pcha, to by pro mě bylo eště horší,“ hekal Lewis. „Dyby se mý bráchové domákli, že vás sejmuli mou vinou, udělali by ze mě fašírku. Ste přeci náš doktůrek.“

„Hned jsem zpátky,“ sliboval Matt. „Ani se odtud nehněte.“

„Představte si, že nic jinýho sem ani neplánoval,“ zasípal Lewis.

Matt s nastraženýma ušima i očima se vyhnul úpatí kopce, protože předpokládal, že tam hlídá ostraha dolu a pátrá po vetřelcích. Ještě nikdy se neřídil podle kompasu a po chvíli se na to vykašlal, protože to bylo příliš složité a nejisté. Už minula čtvrtá hodina ranní. Nebylo pochyb, že s příchodem úsvitu po nich budou pást ještě usilovněji. V té tmě nepoznal, jestli je Lewisův úkryt dostatečný. Strachy se rozběhl, klopýtal přes silné vyčnělé kořeny. Světlo baterky ho sice stále ještě mohlo prozradit, ale když snad posté zakopl a po hlavě sletěl do pichlavého křoví, usoudil, že to zkrátka riskne.

Zpáteční cestu k motorce si moc nepamatoval, ale přesto se zarputile dral vpřed a pátral po malé mýtině, v jejímž houští schoval kawasaki. Věděl, že potřebuje jednak důvěřovat směru, kterým ho navedl Lewis, a k tomu hodně velkou dávku štěstí – ovšem musí mu přát mnohem větší štěstí, aby ten dvaapůl metráku těžký stroj dovlekl hustým lesem zpátky k Lewisovi.

Motocykl objevil až překvapivě snadno. Stačilo směřovat od kopce k potoku, vedle něj najít tu úzkou cestičku a pokračovat po ní, dokud v houští nezahlédne blýsknutí chrómu.

Matt postavil stroj a strkal jej po nerovné lesní půdě. Kořeny ho brzdily a nohy se mu smekaly po oblázcích. Odhadoval, že odtud ho od úpatí kopce dělí přibližně tři čtvrtě kilometru. Pravda, kdyby nastartoval, hluk motoru by vlhký kalný vzduch možná přidusil, ale stejně by těžko mohl dojet až přímo k Lewisovi, protože by se dostal nebezpečně blízko zabijákům, kteří tam po nich vytrvale pátrají.

Mají aspoň sebemenší šanci?

Jako jedna z možností se nabízelo vykašlat se na Lewisovo výslovné přání a okamžitě přivolat policii a záchranáře. Koneckonců, kromě neoprávněného vstupu na cizí a navíc neoznačený pozemek se žádného přečinu nedopustili. Ostatně, ať už jejich počínání bylo protizákonné nebo ne, jeho výsledkem bylo zjištění, že doly ilegálně a navíc nekvalitně skladují toxický odpad.

Obrátit se na policii v Belindě však bylo riskantní z toho důvodu, že místní oficiální místa neměla bratry Slocumbovy ani trochu v lásce a bylo veřejným tajemstvím, že policejní náčelník Bill Crimes je blízký přítel Armanda Stevensona.

Nakonec Matta napadlo, že by nebylo špatné obrátit se na strýce Hala. Ten se přece také přátelil s Grimem, jako ostatně skoro s každým ve městě. Matt si přiznával, že pokud nesežene pomoc s Lewisem to dopadne špatně, nedokázal by se srovnat s vlastním svědomím. Na druhou stranu, stejně tak by se užíral, kdyby zradil Lewisovu důvěru.

Rozhodl jsem se jako lékař, Lewisi.

Hele, svý doktorský rozhodnutí si strč někam, doktůrku. Právě si mě vodsoudil k smrti!

Žaludek se Mattovi strachy svíral jako železná pěst. Podíval se na kompas a zkusil odhadnout směr, kterým leží kopec. Zabočil s motorkou do houští. Jeho lékařský úsudek mu byl houby platný.

Nasedl, nastartoval a snažil se projet terénem, který by byl vražedný i pro ten nejvýkonnější terénní stroj. Chodidla nechal viset k zemi, aby při každém nárazu a hupnutí lépe udržoval rovnováhu. Celou tu dobu se snažil netúrovat motor, aby jel co nejtišeji. Trnité větve ho šlehaly do průzoru helmy a přes nechráněné rty. Jednou se motocykl smekl o mohutný kořen a svalil se na bok. Matt na poslední chvíli stačil vytáhnout nohu, aby mu neuvízla pod vahou stroje nebo se nepopálila o výfuk. Jel už pět minut.. Deset.. Pátrači mezitím jistě zaslechli motor a pustili se po zvuku. Není načase zahnout kolmo k úpatí?

Vydrž, Lewisi!

Matt se opět podíval na kompas, zhasl reflektory a na cestu si svítil pouze baterkou. Pokud ostraha dosud motocykl nezaslechla, teď už ho přeslechnout prostě nemohla. Tři čtvrtě kilometru, každých pár vteřin se díval na kompas i na tachometr. Prozatím snad drží směr. Sedm set metrů. Matt vypnul motor a vzápětí ho zahalilo těžké ticho. Minutu čekal, aby se soustředil. Měl dojem, že v dálce slyší hlasy. Lewise nechal tak pětasedmdesát metrů od úpatí kopce. Nejvyšší čas pokračovat a hledat pěšky.

Opřel motocykl o kmen stromu a opatrně vyrazil vpřed. Mužské hlasy zněly stále jasněji, už se dalo poznat, že přicházejí zprava. Slovům nerozuměl, ale jejich tón byl jednoznačně naléhavý a rozčilený.

„Lewisi!“ zavolal tlumeně. „Lewisi, to jsem já!“

Popošel o dalších deset metrů. Odkudsi sem doléhalo slabounké vrčení terénního automobilu. Pátrání po narušitelích se zřejmě rozjelo ve velkém stylu.

„Lewisi! Tak kde ksakru jste?“

Matt byl přesvědčený, že od správného místa nemůže být daleko, jenže netušil, jak se o tom přesvědčit. Bohužel nemohl vyloučit ani možnost, že Lewise už objevili či – a to by bylo ještě horší – není schopen odpovědi.

Kvílící motor terénního vozu se rychle přibližoval. Matt cítil, jak ho zahlcuje panika. Znovu na Lewise zavolal, tentokrát už skoro nahlas, ale vzápětí na něho někdo skočil zezadu a strhl ho k zemi. Ztěžka se svalil a bleskově se obrátil tváří k útočníkovi.

Byl to Lewis a tiskl si ukazováček na ústa.

„Teda, na doktora ste dost natvrdlej,“ sykl. Po každém slovu ztěžka zalapal po dechu. „Sou tak blízko, že dyž budete eště chvilku takhle řvát, sejmou nás cobydup. Dyť hulákáte víc než ten jejich auťák!“

„Vy jste je viděl?“

„Byli přímo tady. Dva. Málem na mě šlápli.“

„Motorka je asi padesát metrů odtud. Zvládnete to?“

„Dyž mě podepřete, tak určitě. Ale už to bolí jako svině.“

Lewis se sice tvářil udatně, ale nebylo pochyb, že trpí silnými bolestmi a dýchá se mu pořád hůř. Matt ho objal kolem pasu.

Cítil, že stařec se o něho opírá celou vahou šlachovitého těla.

„Nemocnice!“ nadhodil Matt nešťastně.

„To rači pudu ke všem čertům!“

Než dorazili k motocyklu, Lewis se už opět dávil chrchlavým kašlem.

„Bude to pěkná dřina,“ povzdechl si Matt, když pomáhal Lewisovi na sedadlo spolujezdce. „Tenhle stroječek není na jízdu lesem stavěný.“

„Stejně sebou koukni hodit, synku. Ten jejich stroj je totiž dělanej právě na to.“

„Zvládnete to?“

„Hele, nakopni to a jedem,“ sípal Lewis popuzeně.

Pravou dlaní se opřel Mattovi o rameno a chytil se ho za košili, zatímco levou ruku si křečovitě tiskl k poraněnému hrudníku.

Matt sice vozil na harleyi i na kawasaki pohotovostní lékárničku, ale teď neměl čas hrát si na doktora. Nastartoval a pomalu se vracel cestou, kudy sem dorazil. Během pár vteřin se jim za zády a po levici ozvaly blížící motory – pronásledující vozy už musely být nejméně dva.

„Dupněte na to!“ poručil Lewis. „Na mě se nevohlížejte, já to vydržím. A střihněte to tudyma, je to kratší.“

Matt přeřadil a sešlápl plynový pedál. Dosud nikdy nezkoušel, co kawasaki vydrží při největší rychlosti na nerovné lesní cestě, ale teď byl zřejmě čas si to ověřit. Motocykl se zanořil do spletitého mlází. Následující půlkilometr byl jednoznačně ten nejhorší jezdecký zážitek z celého Mattova života. Svištěl střemhlav, vyhýbal se pouze těm největším stromům a houštím se prostě prodíral. Stroj nemilosrdně drkotal přes kameny a výmoly. Několikrát se zdálo, že se Lewis neudrží a sletí, ale jako zázrakem stále visel na Mattovi jako klíště. Větve bušily Mattovi do plexisklového hledí helmy a rozdíraly mu nechráněnou pokožku do krve. Konečně, po řadě bolestivých skoků, kdy se Matt děsil, že se i s Lewisem rozmáznou v plné jízdě a roztřískají si hlavu, stroj vyrazil z lesa na silničku vedoucí od hor do údolí. Matt na okamžik zpomalil, ale neslyšel nic než pravidelné vrčení vlastního motoru. Pronásledovatele zřejmě setřásli.

„V pořádku?“ houkl přes rameno.

„Hlavně mě hoďte na farmu,“ zachraplal Lewis, „a zkuste mě eště někdy vytáhnout na nedělní vejlet!“

Od jejich příjezdu na farmu neuběhly ještě ani dvě minuty a Lewisovi bratři už jednali v dokonalé souhře. Kýle odtlačil Mathovu motorku dozadu do stodoly, přehodil přes ni dehtovou plachtu a vrátil se do domu s lékárničkou, kterou vytáhl z brašny pod sedlem. Frank pomohl Mattovi dovléct Lewise až k odrbané pohovce v obrovském, přeplněném a neuklizeném obývacím pokoji. Nad nimi se táhla jakási pavlač s řadou dveří do místností v patře. Matt si povšiml, že Lyle otevřel obrovský šatník a začal z něj vytahovat lovecké zbraně, brokovnice a dokonce i dvě poloautomatické pušky.

„Co to dělá?“ podivil se nahlas.

„Ty lidi z dolu sou hajzlové k pohledání,“ vysvětlil Frank věcně a spokojeně kývl na hromadu připraveného arzenálu. „Jeden aby rači neriskoval.“

Matt si vyžádal nůžky a rozstříhal na Lewisovi košili prosáklou už zaschlou a ztvrdlou krví. Kýle donesl lékárničku přímo k pohovce. Pak zamířil do kuchyně a vynořil se s otevřenou sklenicí plnou páchnoucí, světle žluté pasty. Rozmazal ji bratrovi po obličeji a ručníkem pak setřel neméně páchnoucí změklé černidlo, kterým se Lewis maskoval ve tmě. Jak se ukázalo, pod černidlem byl muž zsinalý jako křída. Zatínal zuby, ale přesto mu stačilo na Matta jenom mrknout a hned měl jasno, co se mu honí hlavou.

„Žádnej špitál!“ zasípal.

Matt si vzal stetoskop a klekl vedle Lewise.

„Prosím vás,“ obrátil se na zbývající tři bratry, „doneste mi umývadlo s teplou vodou. A zkuste do ní přidat mýdlo – ale nejlepší by byl nějaký saponátový prostředek na nádobí. A taky čistý ručník.“

Otvory po kulce, kterým zběsilá jízda na motorce vůbec neprospěla, už ucpala sražená krev, jenom na okrajích vstřelu stále prosakovala čerstvá krev. Matt přitiskl Lewisovi dlaně na záda a pozoroval hrudník, zatímco raněný dýchal. Už na první pohled bylo jasné, že pravá polovina plic se zvedá výrazně víc než levá. Vyšetření stetoskopem mu potvrdilo jeho podezření. Značná část Lewisovy prostřelené plíce se zbortila. Změřil muži tlak na pravé paži a zjistil, že horní hodnota je sto deset. Mohlo to být horší – nesrovnatelně horší.

„Lewisi,“ řekl s povzdechem, „máte pneumotorax, jedna plíce vám splaskla. Ale do pořádku ji můžu dát jedině v nemocnici.“

Lewis zachmuřeně zavrtěl hlavou a uhnul před Mattem tvrdošíjně očima.

„No dobře, dobře,“ ucouvl Matt. „Udělám, co se dá. Franku, nahoře máte pokojík s postelí. Ukliďte tam a všechno omyjte, jak to půjde nejlíp, a na postel dejte to nejčistší povlečení, jaké najdete. A dva polštáře. Rozumíte?“

„Stačí mi deset minut,“ zahučel Frank.

„To není všechno. Potřebuju pinzetu.“

„Seženu.“

„A umělohmotnou rourku, jakou stáčíte víno nebo whisky.“

„Mám.“

„Prima. A taky mi doneste gumové rukavice z lékárničky.“

Najednou sykl. „Hernajs, to je průšvih. Já jsem ty gumové rukavice vyndal a strčil je do batohu. Kvůli odběru vzorků, víte? Ale poslyšte, na ten zákrok by se možná ještě líp hodil obyčejný kondom. Rozumíte, gumička, šprcka. Neskočil byste někdo z vás do města a pár jich nekoupil?“

Chvíli bylo ticho, ale pak se ozval Lyle: „Ňáký bych tu měl.“

Zatímco Lyle odešel do ložnice, aby donesl slíbené kondomy, Matt se zvědavě podíval na stojící bratry. Pokud je Lyleovo oznámení překvapilo, nedali to v nejmenším najevo, zatímco Lyle vycenil bezzubé dásně v pyšném úsměvu a podal Mattovi hned dvoje balení kondomů. Staniolové obaly byly sice pomuchlané, ale nepoškozené.

„Nic mi nevysvětlujte,“ řekl Matt rozpačitě. „Proboha, nic mi nevysvětlujte.“

Zatímco Matt čekal, než Frank připraví pokojík, nechal si od Lylea odstranit černidlo z obličeje.

„Fuj, to svinstvo ale smrdí!“ otřásl se nad žlutou hmotou.

„Ale ve fousech vám toho spousta zůstalo, doktůrku. Nezapomeňte se pořádně voholit!“ ušklíbl se Kýle. „Todle vám zničí břitvu!“

Hned jak byl pokojík připravený k operaci, bratři Lewise přenesli na lůžko. Dýchání pro něho představovalo stále větší dřinu a pleť mu šedla pořád víc. Matt četl o zavedení provizorního hrudního drénu v brožuře o nouzových chirurgických úkonech v polních podmínkách. Matt ji měl zahrabanou v hromadě časopisů na záchodě a občas si v ní roztržitě listoval. Většinu metod popisovaných bývalými vojenskými lékaři ve Vietnamu spojovala úžasná důmyslnost a až geniální smysl pro improvizaci. Tady byl základní pomůckou kondom. Až Matt zavede do plic umělohmotnou rourku, náplastí přilepí kondom na její konec a odstřihne špičku. Vzniklá gumová hadička bude sloužit jako dokonalá jednocestná záklopka, jež umožní vzduchu unikat z plic, ale zpátky nepustí žádný. Stejně dobře by posloužily i odstřižené prsty z gumové rukavice, ale zřejmě ne tak dokonale a rozhodně by to nebylo tak barvité.

Povlečení na horní posteli – s vyrudlým květinkovým vzorem – bylo kupodivu čisté, a dokonce vonělo aviváží. Deset minut varu odstranilo všechny zbytky benzinu či whisky z metr a půl dlouhé umělohmotné hadičky a snad i další znečišťující látky a pinzety. Mattova lékárnička naštěstí obsahovala zvětšovací brýle, šicí materiál, silná antibiotika pro injekční aplikaci a lokální anestetikum xylokain. Matt vyčistil otvory po kulkách, vpravil do nich antibiotickou mast a obvázal je. Potom xylokainem znecitlivěl místo pod vstřelem.

„Lewisi,“ upozornil, „sice jsem vám dal anestetikum, ale stejně to bude bolet.“

„Víc, nebo míň než to postřelení?“

„Výstižná otázka.“

Matt skalpelem probodl znecitlivělou pokožku a potom seřízl umělohmotnou hadičku do špičky.

„Zhluboka se nadechněte. Lewisi, zadržte dech a připravte se, že hadičku protlačím dovnitř,“ řekl. „Fajn, teď!“

Zašpičatělý konec hadičky sevřel pevně do pinzety a prudce na ni zatlačil, dokud se nezarazila o žebro. Potom s ní sklouzl po žebru a skrze sval do prostoru vzniklého zborcenou plící. Potem zalitý Lewis vykřikl bolestí, ale naštěstí se ani nehnul. Matt vytáhl pinzetu, ale hadička zůstala na místě. Několik vteřin vládlo napjaté ticho, ale náhle se kondom zatřepetal, jak jím proběhl vydechnutý proud vzduchu.

Lewis ležel se zavřenýma očima a vyčerpaně sípal. Matt mlčky pár minut vyčkával a potom si poslechl Lewisův hrudník. Plíce se ještě úplně nenaplnila, ale dech bylo slyšet i v místě, kde před chviličkou bylo ticho. Moc by ho zajímalo, kolikrát tuhle metodu někdo skutečně použil, i kdyby nakrásně byl v těch nejhorších polních podmínkách. Jednoho dne, pokud Lewis i on sám tohle přežijí, napíše autorovi děkovný dopis.

Matt přichytil hadičku několika stehy k Lewisově kůži a otvor zalepil náplastí. Znovu si poslechl hrudník. Dýchání bylo lepší, plíci se vracel původní tvar.

„No?“ zachrčel nedočkavě Frank.

Matt zrovna píchal Lewisovi injekci silných antibiotik.

„No,“ začal a všiml si, že z hlasu mu čiší údiv, „jak se zdá, tahle šílenost zafungovala, přinejmenším prozatím. V nemocnici seberu kyslík a další věci, co ještě budu potřebovat, a vrátím se co nejrychleji k vám.“

„Zvlád ste to skvěle, doktůrku,“ pokývl Frank.

Lewisovi se naráz vylepšila barva v obličeji. Otevřel oči.

„Vim akorát jedno: Že ty prachy, co sme ti tenkrát dali do skautský kasičky, byly proklatě dobrá investice.“

„My vás dáme postřelit, my vás dáme do pořádku,“ zazubil se Matt. „Tohle heslo tvoří součást Hippokratovy přísahy.“

Ještě pořád mu připadalo k nevíře, že metoda, o které se dočetl kdysi na záchodě, zřejmě zachránila lidský život. Jakpak by se na to tvářili jeho spolužáci z Harvardu?

„Hele, doktůrku?“ ozval se Lyle.

„Prosím?“

„Esli ty druhý gumičky na nic nepotřebujete, moh bych si je vzít zpátky?“

Lynette Marquandová si zakládala na tom, že její jednání je – podle vlastních slov – přesné, puntičkářské a předvídatelné. Ve vhodné společnosti působila jako osvěžující prvek. Pět dní v týdnu, když náhodou nebyla na dovolené, vstávala v půl páté ráno.

V pět dorazila do své pracovny ve Východním křídle. V sobotu si přispala do šesti a v neděli do sedmi, pokud ovšem její manžel ještě před snídaní a návštěvou kostela nezatoužil po projevu její náklonnosti. Na to rané středeční ráno, kdy ve Washingtonu D.C. lilo jako z konve, měla v seznamu návštěv pouze jediné jméno:

Doktorka Lara Boltonová.

Lynette ke všem manželovým spolupracovníkům chovala v nejle-pším případě vlažné pocity, ale Boltonová představovala výjimku. Političtí karikaturisté tu metr osmdesát vysokou černošku, jinak ministryni zdravotnictví, většinou zobrazovali jako čápa.

Navíc díky své úsečné bostonské výslovnosti byla i vděčným terčem imitátorů v různých televizních show. Úžasně jí to však myslelo a byla prvotřídní politik, díky čemuž patřila k častým návštěvníkům Lynettiny pracovny i Oválné pracovny v Západním křídle.

Boltonová, jako vždy v úhledném, tentokrát námořnicky modrém kostýmku zaklepala na dveře přesně v pět patnáct.

„Tak, Laro,“ poznamenala Lynette, když si ministryně nalila z karafy horkou bezkofeinovou kávu. „Teď mám ve štábu o jednu sílu míň.“

„Udělala jste dobře. Janine Brady přece není žádný nováček.

Než vás uvrtala do toho prohlášení o nezbytnosti jednohlasného hlasování, měla se stokrát přesvědčit o pravém stavu věcí.“

„A jak si tedy stojíme?“

„Všechno nasvědčuje tomu, že Ellen Kroftová má vůči Omnivaxu vážné výhrady.“

„A kčertu.“

„V komisi zastupuje laickou veřejnost, takže bohužel neexistuje možnost, aby na ni zatlačili přes farmaceutický grant.“

„Než ji do komise jmenovali, konzultovali to s někým z mého týmu?“

„Říkám to nerada, ale právě s Janine Bradyovou. Ale počkat, Lynette, pravda, obrátili se i na mě. Kroftová vypadala naprosto neškodně – prostě obyčejná mamina, figurka, kterou nám nabídli z WRV. Kdyby se zdála jen sebemíň militantní, nikdy bychom ji neschválili. Tenhle vývoj událostí se prostě nedal předpokládat.“

„Takže?“

„Ve výboru sedí taky Poulos, náš člověk. Tvrdil mi, že na tom pracuje, a tvářil se docela optimisticky.“

„Mělo by smysl se s ní setkat osobně?“

„Zkusit to můžete, ale jak jsem se dozvěděla, při minulých volbách poslala padesát dolarů na Harrisovu kampaň a tentokrát dokonce pětasedmdesát.“

„No to je nádhera! Při posledním výzkumu veřejného mínění máme o tři procenta míň než on. V tomhle směru si Jim od schválení Omnivaxu hodně sliboval a my tu teď máme Harrisova skalního voliče, který by mohl kompletně všechno pokazit.“

„Pokud Kroftová necouvne, celou věc zpolitizujeme jako nečestnou blokádu Harrisových stoupenců.“

„Jenže to nám ta ztracená tři procenta nevrátí.“

„Hm, to je jasné.“

„A jak to vypadá s plány na první očkování?“

„Tohle jsme myslím zvládli, Lynette. Přímo tady ve městě jsme našli dvě ženy, které mají porodit ve vhodném termínu. Jejich děti budou asi čtyři dny staré. Obě matky navštěvují gynekologii na klinice v Anacostii a obě prahnou po tom, aby právě jejich dítě dostalo Omnivax jako první.“

„Nejde o rizikové těhotenství?“

„Bez problémů.“

„A známe pohlaví dětí?“

Boltonová se usmála. „Vážená první dámo, přála jste si holčičku. Ať si z těch dvou maminek vybereme kteroukoliv, bude to holčička.“

„Uděláme z toho supershow, Laro. Ta potřebná tři procenta tím naženeme, věřte mi. A možná ještě víc.“

„Možná víc,“ přikývla spokojeně ministryně.

12.

Po celou cestu z Bostonu do Belindy v západní Virginii tonula Nikki v pochmurných myšlenkách, které jí podbarvovala hudba – country, jazz, klasické skladby, bluegrassu. Kromě toho, že Kathy Wilsonová vydala dvě vlastní alba, na řadě dalších se podílela, ať už autorsky nebo jako hráč. Kathy bravurně ovládala hru hned na řadu nástrojů, nejvíc však zářila s mandolínou. Nikki nikdy neslyšela jediného muzikanta, který by se jí v tomhle směru aspoň vzdáleně rovnal.

Hlavním kladem Nikkina sporťáku byl jeho hifi systém, který už překvapivě skvěle reprodukoval všechny druhy hudebních stylů. Zadní sedadlo a kufr vozu zaplňovaly Kathyiny knihy, oblečení, stereo, osobní věci a mandolína z dílny Lloyda Loara, jak Kathy hrdě prozradila každému na potkání, aniž by se zajímala o fakt, zda se dotyčný vůbec vyzná v mandolínách.

Den byl stejně jako včera zářivý a nepříliš teplý. Nikki přespala v Best Westernu hned za pennsylvánským Harrisburgem a ráno vyjela tak časně, aby dorazila hodinu před zádušní mší za Kathy.

Při hudbě a vzpomínkách na Kathy Wilsonovou ubíhala cesta skoro nepozorovaně.

Pitva, kterou provedl Joe Keller, odhalila až překvapivě málo. Mozek, aspoň při zběžném prozkoumání, vypadal normálně. Žádné nádory, žádné stopy po starých mrtvicích, žádné cévní malformace nebo okluze, žádné zjizvení – krátce řečeno, žádné objasnění pro tak dramatické psychické změny, které Kathy totálně rozvrátily život. Mikroskopicky tenké vzorky mozku budou k vyšetření připraveny buď dnes, nebo zítra, ale Nikki si od toho moc neslibovala, stejně jako od podrobného toxikologického vyšetření Kathyiny krve.

Jedno jízlivé doktorské přísloví tvrdí, že internisti vědí všechno, zato nedělají nic, chirurgové nevědí nic, zato dělají všechno, a patologové vědí všechno, ale o den později, než je potřeba.

V Kathyině případě se to stoprocentně potvrdilo. I po tom nejpodrobnějším vyšetření zůstanou lékařům jenom otázky, samé otázky – a jenom pár odpovědí.

Dokonce ani ty nápadné neurofibromy nic neprozradily, Joeův počáteční názor na boule, které pokrývaly Kathyin obličej i lebku, vyzněl v tom smyslu, že jde o typické příznaky stavu vyvolaného neznámými, možná genetickými důvody, například genetickou mutací. Keller ujistil Nikki, že se nevzdává a plánuje jednak poradit se s jinými patology, jednak zkusí vyšetření jinou technikou. Všechny ty nezodpovězené otázky tížily Nikki jako nesplněný slib.

Stáhla okénko a zhluboka vdechla voňavý appalačský vzduch.

Zcestovala značný kus Spojených států – na raftu sjela řeku Colorado skrz Grand Canyon, na horském kole podnikla túru přes Bryce, Zion a Yosemitský národní park, navíc si tu a tam vyjela na týden do New Orleansu, San Franciska a Chicaga.

V západní Virginii však byla poprvé. Na první pohled bylo i z auta jasné, že tu je pohádkově nespoutaná a nádherná příroda. Husté lesy zářily sytou zelení a většinou působily úžasně zachovale.

Silnici podtékaly nesčetné potoky a říčky, tvořily rozpěněná jezírka či se vinuly pod skvostně zelenými baldachýny z listí. Většinou stékaly ze vzdálených, mlžných hor. Vodopády, které by kdekoliv jinde představovaly velkolepou turistickou atrakci, tu prostě samozřejmě byly – a navíc na každém kroku. Při pohledu na tento kraj se snadno dalo vysvětlit, odkud se v Kathyině hudbě vzala ta živočišná, přírodní zemitost.

Na rozcestníku si přečetla, že do Belindy jí schází třicet kilometrů. Zatím to vypadalo, že se tam dostane podle plánu, čili hodinu před začátkem mše. Samozřejmě mohla letět a auto si najmout až na místě, jako když jezdívala na turné s kapelou, ale teď potřebovala čas a hudbu, aby se zklidnila a vyrovnala s tou nečekanou změnou ve svém životě. Bude se sice muset hned otočit a rozjet nazpátek, protože za ni zaskakuje bohužel zrovna Brad Cummings, ale stejně jí to stálo za to. Kromě toho – beztak si potřebovala přebrat v hlavě svůj dosavadní život.

Pro studium medicíny, která pro ni nepochybně byla tím pravým povoláním, se původně rozhodla spíš z touhy vyhovět taťkově přání. Totéž platilo i o jejím rozhodnutí zaměřit se na chirurgii. V podstatě poprvé, kdy o svém životě a sobě rozhodla sama za sebe, bylo až ve chvíli, kdy přestoupila z chirurgie na patologii. Konečně pochopila, že už ji nikdo na světě nemůže nutit k ničemu, co sama nechce. Završením jejího vnitřního vývoje bylo zrušené zasnoubení s Joem DiMarem, jehož všichni, včetně jejich rodičů a přátel, považovali za skvělé terno a ideálního partnera pro Nikki. Došlo k tomu asi rok poté, co dokončila atestaci z patologie. A přibližně po dalším roce nechala plavat klasickou hudbu a začala s Kathy Wilsonovou hrát a poslouchat bluegrass.

V nejklidnějších chvílích její existence připomínaly všechny překážky, trápení, nehody a nemoci jenom balvany vyčnívající nad hladinu, ale proud jejího života musel obtékat či přetékat i balvany lásky, povinností a vztahů. Konečně jí začínalo docházet, že se nesmí strachovat poznat samu sebe, bát se rozhodování a zodpovědnosti, naopak že tohle všechno se pro ni musí stát součástí každodenního života.

Když Nikki dorazila k cíli, střízlivý bílý baptistický kostel se už začínal zaplňovat. Měla na sobě černý plátěný kalhotový kostým a k tomu halenku bez rukávů ze stříbřitého hedvábí. Od rána se výrazně oteplilo a lidé byli oblečení poměrně neformálně, takže si sako klidně přehodila přes loket.

Čekalo ji vřelé přivítání od členů Kathyiny kapely i jejích rodičů – Sam měl mléčnou farmu a jeho manželka Kit šila a prodávala quiltové přikrývky. Byli to vážní, zamlklí venkované s tvářemi zbrázděnými únavou ze života plného dřiny a nyní i bolesti nad smrtí jejich jediného dítěte. Kathy o rodičích mluvívala s láskou a obdivem, a to navzdory jejich rozdílům v povaze i životním názorům, jež jejich vztahy vystavily nejedné zkoušce.

Nikki zaskočilo, že ji Kit požádal, ať se s nimi projde po polní cestě, která vedla kolem kostela na rozlehlou, neudržovanou louku. Když jim po Kathyině smrti zavolala, tak kromě otázek, zda Kathy pila nebo brala drogy, jako by rodiče podrobnosti o dceřině smrti vůbec nezajímaly, natož aby se ptali na výsledek pitvy.

Možná že vinou šoku nedokázali jasně uvažovat, ale Nikki neviděla jediný důvod, proč jim odpovídat na otázky, které jí přímo nepoložili. Rychle se dohodli na kremaci a zádušní mši a to bylo všechno.

Nyní se Nikki nešťastně vlekla po jejich boku a věděla, že prostě nedokáže pochopit hloubku jejich ztráty.

„Moc vám děkujeme, že jste přijela,“ povzdechla si Kit hlasem, který až k uzoufání zněl jako Kathyin.

„Hrozně mi chybí,“ přiznala se Nikki. „Byla o rok mladší než já a na rozdíl ode mě nevyrůstala ve velkoměstě, ale byla tak moudrá a tak se vyznala, že mi občas připadala jako moje starší sestra.“

„Rozumím vám. Občas tak připadala dokonce i mně, už jako maličká.“

„Když jsem se s ní seznámila, hrála jsem na housle klasiku, a tak jsem se jí zeptala, jestli by neměla chuť pomoct mi s přesedláním na bluegrass. Slíbila, že to zkusí, ale že to není tak úplně jednoduché. Hned druhý den večer mě sebrala a odvezla za město na obrovskou louku. Tam rozprostřela přikrývku, vytáhla láhev odporné jablečné whisky a přenosný cédé přehrávač. Zůstaly jsme spolu vzhůru až do úsvitu, poslouchaly jednu bluegrassovou skladbu za druhou a usrkávaly tu hnusnou břečku tak dlouho, dokud nám nechutnala jako med. Ráno jsem byla posetá tolika komářími štípanci, že jsem se málem nemohla hnout, ale Kathy neměla ani jediný. Ukázalo se, že se prozíravě polila repelentem. Zajímalo ji, jestli se do hudby ponořím natolik, abych přehlédla, že mě hmyz žere zaživa. A hned druhý den mi dala první lekci. Panebože, ta ale uměla hrát!“

„My víme,“ povzdechla si Kit. „Víme to. Občas člověk nechápe cesty Páně, dokud nedozraje, aby jim dokázal porozumět a smířit se s nima.“ Zabočila s manželem i Nikki zpátky ke kostelu, kde už houstl dav čekajících lidí, když tiše dodala: „Nikki, tady se Samem bychom rádi věděli.. Zkrátka, Kathy měla tak krásnou tvářičku, jako andílek. Tak, při tý nehodě.. Chci se zeptat, jestli..“

„Kathy zůstala krásná i po smrti,“ odpověděla Nikki a v duchu zaháněla nepříjemné vzpomínky. „Oddělily se jí dva obratle v krční páteři. To byla hlavní příčina smrti. Obličej zůstal naprosto netknutý.“

„Díkybohu,“ zamumlal Sam. „Odjakživa trvala na tom, že kdyby k něčemu podobnýmu došlo, chce kremaci. Taky proto jsme se tak rozhodli.“

Nikki doprovodila Kathyiny rodiče do kostela a při mši seděla vedle nich. Už při tom prvním telefonátu ji požádali, aby pronesla řeč, ale Nikki si nebyla jistá, zda by o svých vzpomínkách na přítelkyni vůbec dokázala mluvit. Nakonec se rozhodla, že zarecituje pár Kathyiných básniček a slova ke dvěma písničkám, k nimž už Kathy nestihla dopsat melodii. Několikrát se musela odmlčet, aby se uklidnila, ale z dojatých tváří před sebou a z prostředí skromného kostelíka načerpala tolik síly a vnitřního míru, že svou řeč přece jen dokončila. Mše trvala necelou hodinu, ale čtení žalmů, vzpomínky kněze na zemřelou, dvě písně z Kathyiných alb a zpěv jejích přátel a hudební skupiny působily tak hluboce citově, že se všichni přítomní rozcházeli s vlhkýma očima.

Následující hostina v sále sousedícím s kostelem nebyla ani tak obřadem truchlení jako spíše holdem Kathyinu umění, nadání a chuti do života. Její kapela i další hudebníci hráli a zpívali její skladby, střídali se, předváděli vlastní verze jejích původních písní. Většina těch mladých lidí byli amatéři, ale do jednoho šlo o neobyčejně talentované hudebníky. Posléze stačilo, aby někdo třeba jen zanotoval začátek písničky, a ostatní se automaticky přidali. Nikki se převlékla do džín a tenisek a z auta si donesla housle. Ve srovnání s dalšími vyznavači bluegrassu se považovala za začátečníka, ale přesto se zvládla na půl hodiny zapojit do koncertování, aniž by se příliš zostudila, naopak, za vedoucí melodii k Mlžnému úsvitu v horách dokonce sklidila potlesk. Nakonec si otřela zpocené čelo kapesníkem a zamířila ke džbánu s punčem.

„Ukažte,“ ozval se muž po její pravici, „naliju vám. Chcete bez alkoholu, nebo superlomcováka?“

Bylo mu kolem čtyřicítky a vypadal docela obstojně – širokoramenný, s vojenským držením těla, pískově plavým ježkem a svalnatou postavou, jen tmavě šedé oči byly na Nikkin vkus příliš malé. Na sobě měl bílou společenskou košili a černou úzkou vázanku, na jejíž sponě jiskřil veliký tyrkys. Nemluvil tak výrazným místním přízvukem jako ostatní, s nimiž se tu Nikki setkala, a z jeho vystupování i způsobu vyjadřování bylo jasné, že vystudoval vysokou školu.

„Prosím vás, jenom ne alkohol,“ vyhrkla. „Ještě dnes odpoledne mě čeká dlouhá jízda autem.“

„V tom případě vám alkohol opravdu nedoporučím. Jednak mám dojem, že celkem správně tuším, z čí palírny pochází, a za druhé tady v Belindě dělám náčelníka policie. Bill Grimes.“

Nabídl Nikki pravici. Stisk měl okázale sebevědomý.

„Nikki Solariová. Těší mě.“

„Měla jste velmi dojemný projev.“

„Kathy byla skvělá básnířka. Její verše promlouvají z duše skoro každému.“

„Kit mi prozradila, že jste lékařka.“

„Specializací patolog, ale miluju hudbu. Kathy mě převáděla z klasiky na bluegrass.“

„Poslouchal jsem vás. Odvedla pořádný kus práce.“

„Díky. Ale rovnat se jí nemůžu, jenže to beztak mohl jenom málokdo.“

„Víte, nevyrůstal jsem přímo tady, ale slyšel jsem, že hrát ji učil její táta. Už jako maličká prý vždycky mívala spoustu posluchačů. A když odtud odešla, řada místních lidí to brala jako velkou křivdu.“

Nikki se při té představě usmála.

„Ráda věřím,“ přikývla.

„Její smrt pro všechny z nás znamenala hrozný šok. Paní doktorko, pokud je ta záležitost pro vás ještě příliš bolestná, samozřejmě to pochopím, ale jako policajt a navíc přítel rodiny bych se pochopitelně rád dozvěděl, co se vlastně stalo.“

„Hovor o tom neštěstí mi pomáhá se s ním smířit, i když to hrozně bolí. A klidně mi říkejte Nikki.“

„Já jsem Bill. Zdejší lidi mi ty ‚šéfy‘ a ‚náčelníky‘ otloukají o hlavu tak často, že už dávno dávám přednost křestnímu jménu.“

Policistovo rozvážné a chápavé vystupování působilo na Nikki příjemně. Oba si vzali sklenku, propletli se davem a vyšli ze sálu k lavičce ve stínu mohutné vrby. Slunce se začínalo klonit k západu a vzdálené, smaragdově zelené kopce doslova zářily. Nikki nikdy nepatřila k velkým vyznavačům výtvarného umění, ale kdyby ano, pak by zdejší barvy musela považovat za odstíny samotného ráje.

„Tak vy jste patolog,“ zopakoval Grimes, když se usadili na lavičku.

„Pracuju v laboratoři soudního znalce.“

„Zajímavé. Náš soudní lékař byl tady na mši, ale před chvílí odešel. Vysoký, štíhlý, prudký elegán v šedém obleku.“

„Bohužel, dneska jsem neměla náladu se rozhlížet po lidech,“ povzdechla si Nikki.

„To je pochopitelné. Zkrátka, je to patolog stejně jako vy, jmenuje se Sawyer – Hal Sawyer. Příjemný chlápek. A proklatě chytrý. Nejenom přes medicínu, chápete? Ale pojďme se vrátit ke Kathy.“

„Víte, příčinu její smrti jsme objasňovali zrovna v našem ústavu. Pitvu prováděl můj šéf Josef Keller, hlavní patolog.“

„A zjistil něco zvláštního? Drogy? Alkohol?“

„Nic takového. Víte něco o tom, co se s Kathy dělo těsně před její smrtí?“

Grimes zavrtěl hlavou.

„Slyšel jsem jen něco v tom smyslu, že ji snad přejelo auto.“

„Náklaďák. Vyběhla z baru rovnou pod kola. Chudák řidič neměl vůbec šanci dupnout na brzdy.“

„Vždyť jste se zrovna zmínila, že nepila.“

„V krvi jsme nenašli ani stopu po alkoholu. Vyšetření na přítomnost toxických látek – přinejmenším to předběžné – přineslo pouze negativní výsledky. Byla šílená, Bille. Stoprocentně šílená. Už celé měsíce před smrtí se u ní rozvíjela silná paranoia.

Dokonce byla přesvědčená, že ji pronásledují najatí zabijáci.

Snažila jsem se ji přesvědčit, že by měla vyhledat odbornou pomoc, ale čím víc jsem se o to snažila, tím víc se přede mnou uzavírala.“

„Promluvila jste si o tom s její rodinou?“

„Jednou jsem jim volala, asi čtyři týdny před Kathyinou smrtí, ale ničemu nerozuměli, spíš se zlobili, že Kathy s nimi přestala udržovat kontakty. Nechápali, co by pro Kathy mohli udělat, když ani já, lékařka, jí nedokážu pomoct.“

„Wilsonovi jsou fajn lidi,“ přisvědčil Grimes, „ale vedou až moc prostý a nevzrušivý život. Kathy byla jedináček. Nikdy je nenapadlo, že od nich natrvalo odejde.“

„Vím.“

„Takhle to tedy bylo? Zešílela?“

„Zničehonic. Jak jsem řekla, pevně věřila, že po ní jdou vrazi, že ji někdo chce zlikvidovat. Mám dojem, že když vběhla pod auto, právě před nimi utíkala.“

„A není možné, že měla pravdu?“

„Nevidím pro to jediný důvod.“

„Takže nic neodhalila ani pitva, kterou prováděl váš nadřízený?“

„Prostě nic, o čem bychom nevěděli už předem. Netypická byla snad jen jediná věc, ale necítila jsem za nutné se o tom zmínit zrovna před jejími rodiči. Pár měsíců před smrtí, vlastně souběžně s tou duševní chorobou, se jí v obličeji začaly objevovat znetvořující boule – odborně se označují jako neurofibromy.“

„Neurofibromy,“ opakoval Grimes zvolna, jako by se snažil vtisknout si to slovo do paměti. „A příčina?“

„Neznámá. Mohlo jít o genetickou vadu nebo mutaci, ale třeba to vyvolal neznámý virus. Neviděl jste čirou náhodou film s názvem Sloní muž?“

„Bohužel ne, ale asi tuším, jak to myslíte.“

„Zkrátka, kdyby se její stav dále zhoršoval, klidně mohla vypadat jako on. A věřte mi, že se to zhoršovalo. Ke konci už měla obličej silně zdeformovaný a nikdo netušil, kdy se to zastaví.“

Nikki se zahleděla na slunce a pak mrkla na hodinky.

„Vážně máte v úmyslu odjet ještě dnes?“ zeptal se Grimes.

„Zítra mám v laboratoři službu, takže do té doby se potřebuju vrátit. A protože ve tmě se na svoje řidičský umění nemůžu spolehnout ani za mák, dojedu do New Yorku a zbytek cesty zvládnu brzy ráno. Ale před odjezdem bych si ještě chtěla chvilku zahrát. Vím o pár Kathyiných skladbách, které by rozhodně stály za zkoušku s touhle kapelou.“

„Vážně bych si přál, abyste se mohla zdržet,“ nadhodil Grimes vemlouvavým tónem.

„Díky,“ odvětila Nikki, které ani na vteřinku nenapadlo, že by to měla udělat, „ale doma mě čekají povinnosti.“ Zvedla se. „Ale co kdybychom se vrátili dovnitř? Zahrajeme vám něco na přání.

Máte nějaké oblíbené písničky, skladbu, kterou jste tu ještě neslyšel?“

„Nejsem zrovna odborník přes bluegrass,“ přiznal se Grimes, „ale stejně se mi líbí. Povězte mi ještě něco,“ dodal už cestou do sálu, „proč jste se rozhodla, že Kathyiným rodičům neřeknete o těch neurofibromech?“

„No, telefonicky se o tom mluví dost špatně, a když jsem přijela, nějak jsem to nepovažovala za nezbytné. A potom se oba dva…

Zkrátka, Kit se mě zeptala, jestli Kathy měla po té nehodě rozbitý obličej. Ti chudáci mají dost trápení s tím, aby překousli dceřin špatný duševní stav a předčasnou smrt, takže mi připadalo kruté na ně vypálit, že už předtím byla silně znetvořená. Navíc ještě nemáme pohromadě všechny výsledky z mikroskopických vyšetření tkání. Pokud by se přišlo na cokoliv, čím by se dal Kathyn zdravotní stav vysvětlit, určitě jim to povím, ale jestli se nic neobjeví, nejspíš si to všechno nechám pro sebe. Nemusím vám připomínat, že Kathy byla jedináček, takže nehrozí, že případná genetická vada by se objevila u dalších členů rodiny.“

„Být na vašem místě já, nejspíš bych to Wilsonovým taky neřekl,“ přikývl Grimes. „Nic se tím nezíská.“

„To je pravda,“ potvrdila Nikki.

„Mrzí mě, že jsem se s vámi seznámil zrovna za těchhle okolností,“ zastavil se policejní náčelník na prahu sálu, „ale na druhou stranu jsem moc rád, že jsem vás poznal.“

„Pro mě platí totéž.“

„Kdoví? Možná se zase brzy uvidíme.“

„Vyloučit se to samozřejmě nedá. Pokud tudy někdy budu projíždět, určitě vám zavolám na stanici.“

„Uděláte mi radost. A až já si naplánuju výlet do Bostonu, brnknu do kanceláře státního koronera.“

„Tak platí!“ usmála se Nikki.

„Ale prosím vás, dejte mi vědět, jestli ta mikroskopická vyšetření přinesou nějaké výsledky.“

Nikki vyndala housle z pouzdra a jemně je otřela kouskem látky.

„Spolehněte se, Bille,“ slíbila a usadila se mezi hudebníky, kteří zrovna měli pauzu. „A protože jste si o žádnou písničku sám neřekl, vyberu ji místo vás. Hrávaly jsme spolu skladby Alison Kraussové. Kathy ji zbožňovala a já zrovna tak.“

Ten elegantní a vzdělaný patolog sice odešel hned po mši, ovšem drtivá většina lidí zůstala v sále. Shlukli se kolem stolů s občerstvením, dvojice postávaly ruku v ruce na parketu a čekaly na další skladbu. Kathy by nejspíš přivítala, kdyby na oslavu jejího života narazili i soudek piva.

Nikki zavřela oči a nechala si hudbu proudit do mysli i do těla.

Ještě před pár hodinami byla v městě Belinda úplně cizí, ale dík Kathy a zázračné moci bluegrassu se v ní zrodilo tak těsné pouto s městem a zdejšími lesy, horami a vodou, že v ní přetrvá až do její vlastní smrti.

Blížilo se půl čtvrté odpoledne. Nikki pomohla naložit Kathyiny věci do dodávky obou Wilsonových. Nakonec se natáhla do kufru auta a vylovila pouzdro s Kathyinou mistrovskou mandolinou.

„Tumáte,“ zašeptala a podala ji Samovi. „Náčelník Grimes mi vyprávěl, že právě vy jste učil Kathy hrát.“

„Jenom prvních pár tejdnů,“ zašeptal unaveně starý pán, uchopil nástroj a něžně ho podržel v mohutných dlaních. V obličeji se mu objevil výraz plný teskné touhy. „Proklatě brzy začala ona učit mě.“

Kloubnatým palcem přejel po strunách, které Nikki před cestou pečlivě naladila. Potom z pouzdra vylovil trsátko a na strunách vyloudil kratičkou, překvapivě čistou a technicky náročnou melodii.

„Nádhera!“ vydechla Nikki s obdivem. „Už je mi jasné, proč Kathy byla tak dobrá. Měla hudbu v krvi.“

„Vemte si to, děvenko,“ požádal chraptivě Sam, strčil mandolínu zpět do pouzdra a podal ji Nikki. „Podle mě to patří vám.“

„Ale vždyť –“

Kit, jež celou tu dobu stála vedle manžela, jen důrazně zavrtěla hlavou.

„Sam má tu artritidu v prstech pořád horší,“ ozvala se. „Oba budeme mít radost, když si Kathyin nástroj necháte zrovna vy.“

Z výrazu obou osiřelých manželů čišela nezlomná nesmlouvavost.

„Ale určitě se vrátím, abyste mi dal lekci,“ slíbila Nikki dojatě.

„Kdyby jo, moc rádi vás uvítáme,“ přikývl Sam s očima plnýma slzí.

Nikki položila nástroj na přední sedadlo, objala se s oběma Wilsonovými a kolem kostela se rozjela k silnici na sever. Na okraji Belindy zastavila vůz a ohlédla se na městské uličky. Bylo to vážně krásné městečko – hodní a příjemní lidé a úchvatná krajina. Život tu plynul lákavě poklidným tempem. Nikki pukalo srdce při pomyšlení, že zdejší kraj nikdy nepoznala v doprovodu své přítelkyně.

Zamířila na sever a najela na úzkou silničku, která ji dovede na mezistátní dálnici číslo dvacet devět. Cesta, vinoucí se hustým lesem jako had, byla úplně pustá, stejně jako když do města přijížděla. Nikki si nasadila baseballovou čapku, aby si ochránila vlasy, a otevřela střešní okno i boční okénka. Přes vrcholky stromů dopadal na beton silnice strakatý vzorec stínu a slunce.

Vybrala pravotočivou zatáčku a zjistila, že u úzké krajnice stojí suito. Na silnici ležel tváří dolů muž v džínách a tričku. Přímo vedle něho klečel hromotluk v tmavém obleku. Ze všeho nejdřív Nikki napadlo, že řidič srazil chodce. Muž v obleku vzhlédl, vyskočil a zamával na ni. Nikki zajela ke kraji silnice a přitom pohledem pátrala po stopách krve na zemi kolem oběti.

Muž, třicátník, očividně rozrušený na nejvyšší míru, přiskočil k okénku jejího vozu.

„Já.. Neviděl jsem ho. Vyjel jsem ze zatáčky a on tu prostě stál. Nemáte mobil?“

„Dýchá?“

„Snad.. Ano.“

Nikki vyskočila z vozu a rozběhla se k nehybné postavě. Počítala s nejhorším. Žádná krev, žádné viditelné zranění. Hrudník se mu lehce zvedal a opět klesal – muž tedy skutečně dýchal.

Nikki ho za nic na světě nehodlala obrátit na záda, aniž by mu nejdřív nezafixovala šíjové obratle. Svezla se k raněnému na kolena, ze strany mu pohlédla do obličeje, aby zjistila barvu pokožky, a zkusila mu nahmatat pulz. V tom okamžiku se bleskově překulil a současně s tím ji hromotluk stojící vzadu hrubě drapnul za vlasy a na nos a ústa jí přitiskl hadřík nasáklý látkou, kterou důvěrně znala z laboratoře – chloroform.

„Hezký sny, doktorko,“ zasmál se.

13.

Během své jednoroční stáže na chirurgii předtím, než přešla na patologii, si Nikki vysloužila přezdívku „Nanuk“, jelikož tváří v tvář i těm nejhorším zraněním a kritickým situacím na pohotovosti či na operačním sále si dokázala zachovat naprosto chladnou hlavu. Tuhle svou vlastnost sama neuměla vysvětlit. Možná byla vrozená. Jednou si změřila pulz těsně poté, co zachránila zraněnému pacientovi život provedením bleskové tracheotomie.

„Nevím, asi mám zkrátka stoprocentně logické myšlení,“ řekla jednou kolegovi lékaři, když nad tím vrtěl hlavou. „A taky pozitivní. Jakmile začnu něco řešit – i kdyby to byla sebekritičtější situace – soustředím se výhradně na to, co musím udělat, a ani náhodou nepomyslím na důsledky, jaké by měla moje případná chyba.“

Zápach chloroformu varoval Nikki o tři vteřiny dřív, než jí hromotluk přitiskl hadr na obličej. Stejně jako na pohotovostním oddělení v nemocnici se její reakce během toho třívteřinového drahocenného náskoku řídily reflexy, ale ve skutečnosti byly výsledkem řady pozorování a následných závěrů.

Chloroform – bleskově nadechnout a zadržet dech!.. A takzvaná oběť nehody se hýbe a cíleně – Je to past!.. Hezký sny, doktorko – takže vědí, kdo jsem! Tohle není žádné obyčejné přepadení. Zkusit je přemluvit – Vymlouvat jim to – by stejně nikam nevedlo – Bylo by to bezvýsledné..

Nikki absolvovala celkem tři kurzy sebeobrany pro ženy, ale po každém z nich se topila v zoufalství a pocitu méněcennosti z vědomí, že stejně zase všechno hned zapomněla. Tři pravidla, která se opakovala ve všech kurzech, se jí do paměti vryla naštěstí nesmazatelně: 1: Jednejte rychle. 2: Útočte na varlata, nos či koleno. 3: Co nejdřív utečte. Pořád ještě v pokleku a zády k hromotlukovi Nikki pozvedla pěst do výšky očí a ze všech sil mu vrazila loket přímo do rozkroku. Hromotluk prudce vyhekl, zachrochtal, pustil Nikki a odletěl dozadu. Podle žuchnutí bylo jasné, že dopadl přímo na zadek. Hadr nasáklý chloroformem odletěl kdovíkam. Hubený muž ve žlutém tričku se snažil co nejrychleji vyskočit, ale Nikki ho předběhla. Zatímco se zvedal, nakopla ho zuřivě pod bradu, až mu cvakly zuby a přepadl na záda. Vzápětí se obrátila a tryskem se hnala přes silnici do lesa.

„Sejmi ji, Verne!“ zařval hromotluk. Nikki stačila zaregistrovat, že nemá přízvuk jako zdejší horalé. „Ježíšmarjá, odpráskni tu mrchu!“

„Do prdele, Larry, přerazila mi zub! Ten zkurvenej zub, sakra!“

Nikki uběhla pár metrů lesem, než si troufla mžiknout přes rameno. Larry, pan Kvádro, byl už na nohou, ale silně vrávoral.

Stahoval si sako, zpod něhož se vyvalilo břicho jako dodávka.

Na slunci oslnivě zasvítila bělostná společenská košile, na které se pod levým ramenem temnělo pouzdro na pistoli a pod oběma tlustými podpážími tmavé skvrny od potu. Verne už také stál a zřejmě nebyl tak otřesený jako jeho společník. Zpoza opasku vytáhl pistoli s krátkou hlavní a pustil se za Nikki. Přitom si nepřestával mnout bradu. Jednou vystřelil, ale to už Nikki skočila do hustého mlází a ani netušila, o jak velký kus ji kulka minula.

Ti chlapi vědí, kdo jsem, a chtějí mě zabít! řvala v duchu. Padej! hejbni sebou!

Zděšená a zmatená se řítila vpřed a snažila se vykoumat nějaké východisko, vymyslet plán na záchranu. Měla tu výhodu, že byla nesrovnatelně víc fit než Larry a zřejmě nejméně tak jako Verne. Navíc jí šlo o život.

Zato nevýhod byla spousta – dva chlapi s pistolemi, kteří se tam vyznali, rozběsnění jako sršni a odhodlaní ji za každou cenu zabít. To bylo zlé. Přesto cítila, že panika z ní maličko vyprchává. Bojovala o rozvahu.

„Nadběhni jí!“ slyšela Verneovo hulákání. „Nesmí jít zpátky!

Nenech ji proklouznout kolem nás! Takhle nebude mít za chvíli kam utýct!“

Nikki si nad obočím držela dlaně jako stříšku, aby jí větve ne vyšvihly oči. Město bylo nalevo, ale vzdálené spoustu kilometrů.

Pokud si pamatovala, napravo nebylo v lese nic, pouze dálnice, ale nejméně patnáct kilometrů daleko. Verne se strachoval, aby se mezi nimi neprotáhla zpátky, čili tohle přesně by měla udělat.

Tu možnost však bleskově zavrhla. Hrozilo příliš velké nebezpečí, že by ji při zpáteční cestě k silnici jeden z pronásledovatelů zahlédl a chytil nebo dokonce zastřelil. Navíc nebylo jisté, jestli by dokázala zastavit auto, i kdyby po opuštěné vedlejší silnici nějaké jelo. Ne, lepší bude běžet pořád kupředu a najít si úkryt, ve kterém počká až do setmění. Potom se zkusí vrátit zpátky do Belindy.

Konečně tedy měla plán, i když velmi neurčitý a zřejmě neuskutečnitelný. Přitiskla se k silnému kmeni a pozorně se zaposlouchala. Verne nebyl daleko, slyšela, jak mluví. Pár vteřin trvalo, než si uvědomila, že nemluví, ale prozpěvuje – zpíval jí zvrhle dětským hlasem písničku.

„Vyjdi ven, vyjdi ven, hezky rychle nakluš sem. Hej a hej, mě se vzdej! Vyjdi, moje holčičko, jako ráno sluníčko.“

Prásknutí výstřelu odpoutalo její pozornost od Vernea. Kulka se zaryla přímo do stromu, za kterým se skrývala.

„Co to ksakru vyvádíš?“ houkl Verne.

„Vždyť stojí přímo před tebou, ty troubo!“ odsekl Larry. „Hned za tím stromem. Tak to zabal, doktorko. Nemáš kam zdrhnout. Pochop to.“

Ozval se druhý výstřel a hned nato i třetí, ale to už se Nikki řítila kupředu, kličkovala mezi stromy a přeskakovala keříky a kořeny. Tělnatý zabiják se pohyboval mnohem rychleji, než původně odhadovala. Podcenila ho, ale propříště si dá větší pozor. Stromy a hustý podrost jí na jednu stranu pomáhaly, ale současně se staly i jejími nepřáteli, protože jí do jisté míry poskytovaly úkryt, ale přitom ji šlehaly do obličeje a rvaly jí kůži, hrozily, že jejich vinou klopýtne nebo přijde o oko, a brzdily ji, takže se nemohla rozběhnout ze všech sil a tou nejvyšší rychlostí, kterou by zvládla.

Proč mi chcete ublížit? Proboha, proč?

Nikki se musela přemáhat, aby tu otázku nezavřískla nahlas, tihle ti muži zřejmě jednali podle něčího příkazu a sami nad ním dvakrát nepřemýšleli. Hnala se dál, skočila do koryta mělkého potoka a pár metrů zkusila běžet vodou. Přece tu někde musí být místo, kde by se mohla schovat, nebo cesta, po níž by se pustila tryskem a získala aspoň náskok. Smekla se na mokrých kamenech, a vzápětí znovu. Nakonec to vzdala a vydrápala se zpět na rozbahněný břeh.

„Je v potoce!“ řval Verne. „Ne, teď už je na druhý straně. Tudy!

Slyšíš? Tudy!“

Práskly další dva výstřely. Jeden z nich přelomil větev těsně vedle Nikkina obličeje. Nedostane-li příležitost zrychlit, zaručeně ji dostanou. Prudce odbočila doprava a letěla dál v předklonu, aby představovala menší terč a větve ji nešvihaly do očí. Léto se teprve chýlilo ke konci a na zemi ještě neleželo tolik spadaného listí, aby se pod něj mohla zahrabat. Ztěžka lapala po dechu a snažila se zrychlit, současně si však přiznávala, že jí docházejí síly. Začínala podléhat pokušení přikrčit se za keř a strom a prostě se jen modlit, aby ji ti dva přehlédli. Copak jí zbývá nějaká jiná možnost?

Svezla se na kolena a na pár vteřin znehybněla, aby nabrala další síly. Deset, patnáct vteřin všude vládlo absolutní ticho. Je možné, aby jim za tak krátkou chvilku vážně utekla? Odpověď jí nabídlo zapraskání větví a chrastění v podrostu. Přinejmenším jeden z těch zabijáků byl blízko – proklatě blízko. Nikki ochromil strach. Toužila zůstat na místě a risknout, že ji přehlédnou, ale pud sebezáchovy ji přiměl jednat naprosto opačně. Vyskočila a opět se pustila do běhu, hnala se přímo skrze houští a už se ani nepokoušela najít nejprůchodnější cestu.

„Tudy! Támhle!“ hulákal Verne.

Nikki se prodrala ven z podrostu a zůstala stát jako zkamenělá. Ocitla se v jasné sluneční záři na okraji skalního útesu. Před ní se rozprostíralo jezero, schoulené v náruči temně zelených lesů. Útes se pomalu svažoval dolů, ale po třech metrech svah končil a kolmo spadal k vodní hladině. Sráz byl vysoký kolem čtyř metrů. Zdálky slyšela dusot běžících mužů. Na tohle tedy Verne narážel, když volal, že jim kořist beztak nemá kam uniknout. Veškerá rozvaha ji opustila a nechala po sobě paniku hraničící se šílenstvím. „Nanuk“ neměl šanci. Zahnali ji do pasti, z níž živá nevyvázne. Měla co dělat, aby se bezmocným zoufalstvím nerozbrečela.

Cítila, jak se oba zabijáci blíží. Neměla kam uniknout, jedinou možnost nabízelo jezero – a tam by mohla skočit pouze kompletně oblečená a doufat, že nejde jen o mělkou louži. Sotva se začala spouštět po kamenitém svahu, za jejími zády rychle po sobě práskly dva výstřely. Druhá kulka jí zavadila o lebku těsně nad uchem. Zpola omráčená padla zády na skálu a tvrdě se udeřila do hlavy. Zatmělo se jí před očima a hned nato se zpola v bezvědomí bezvládně skulila přes okraj kamenné římsy a sletěla do vody.

Na hladinu jezera dopadla obličejem a cítila jen tolik, že propadá do ledové vody, a navíc si zděšeně uvědomila, že není schopná jediného pohybu. Tvrdý náraz na vodu jí vyrazil z plic skoro všechen vzduch, takže začala klesat ke dnu rychle jak kámen. Během pouhých deseti vteřin přistála na kamenitém dně.

Na okamžik naplno prožívala děs z bezprostřední smrti, absurdního konce, ale vzápětí ji zahltil vnitřní mír a tma. A pak se zhluboka nadechla vody.

14.

Matt si troufl odjet od Slocumbových až po desáté dopoledne kdy usoudil, že Lewisův stav je jakžtakž stabilizovaný. Frank převzal bez řečí roli hlavního ošetřovatele a v porovnání s Lylem a Kylem to skutečně zvládal nejlépe. Matt ho poučil, jak bratra ošetřovat, čistit mu rány a sledovat vývoj jeho zdravotního stavu.

Doslova prosil, aby v případě sebemenšího zhoršení přivezl Levise do nemocnice, a slíbil, že jakmile mu to pracovní povinnosti dovolí, hned se na pacienta přijede podívat. Poté nasedl na motocykl a rozjel se nejdřív domů, aby se osprchoval, převlékl a zavolal Mae do ordinace.

„Pane doktore, už jsem k vám chtěla poslat policii,“ zavyčítala Mae.

„Omlouvám se. Včera večer jsem si vyrazil na dlouhou procházku a nakonec strávil báječnou noc pod hvězdami.“

„Včera v noci žádné hvězdy nesvítily, vážený pane,“ připomněla Mae přesladce. „Ale mně se zpovídat nemusíte, jste můj idol a já ochotně uvěřím všem bulíkům, co mi ráčíte pověsit na nos.“

„To mě těší, Mae. Klidně věřte. A jinak je všechno v pohodě?“

„Ne, to tedy není. Dnes máte službu na pohotovosti a už hodinu mě bombardují telefonáty, kdy se vám zlíbí se ukázat.“

„Kriste!“

„Prosím?“

„Jen jsem říkal, že jim okamžitě zavolám.“

„Sestřička tvrdila, že tam mají padesátníka z Hawleyville s průjmem a vysokými teplotami, ale bohužel žádného doktora.“

„Ten chlápek má kliku. Za horečnatý průjem jsem na Harvardu dostal medaili. V ordinaci bez problémů?“

„Ordinace bez problémů.. A vy?“

„Co jste zač, jasnovidka, nebo čarodějnice?“

„Znám dost lidí, co by vám potvrdili obojí. Můžu vám pomoct?“

„Momentálně ne, ale buďte tak hodná a snažte se nechat mi odpoledne co nejvíc volna, ano?“

„Udělám, co se dá.“

Matt zavolal na pohotovost a nadiktoval několik příkazů týkajících se předběžných vyšetření a prozatímní léčby. Zdálo se, že nemocný farmář trpí bakteriální infekcí zažívacího traktu, zřejmě salmonelózou nebo shigellózou. V ložnici se vysvlékl, špinavé oblečení odkopl pod židli a pustil si tak horkou sprchu, jak jenom snesl. Škrábance a modřiny v obličeji nebyly tak zlé, jak se obával, ale přesto mu chvilku trvalo, než pochopil, že ten černý kruh kolem oka nemá s Lewisovým černidlem nic společného a nepůjde prostě smýt.

A když se drhl osuškou, zavadil pohledem o brožurku na nádržce za toaletní mísou: Příručka o interních a chirurgických zákrocích v polních podmínkách. Zřejmě už nikdy v životě nebude potřebovat žádnou z těch nouzových procedur. Ale přesto… Zběžně prolistoval tenké stránky a poté brožurku přenesl na důstojnější místo – a sice na svůj noční stolek.

Farmář s průjmem a horečkou trpěl dehydratací a středně těžkými střevními bolestmi. Matt ho vyšetřil, napsal seznam léků a opatření a nadiktoval nekonečně dlouhý formulář, vyžadovaný přijímací kanceláří. Modlil se, aby služba probíhala v klidu, to mu prostě nebylo souzeno. O dvacet minut později přivezla záchranka devadesátiletou stařenku, kterou v domově důchodců postihla těžká mozková mrtvice, jež ji zbavila schopnosti mluvit a pohybovat pravou polovinou těla. Podobný případ vždy představoval odbornou i etickou noční můru a stařenčin ošetřující lékař měl pochopitelně dovolenou. Matt pochyboval, zda je moudré stařenku vůbec léčit. Stál vedle lehátka, v dlani držel pacientčinu ruku s pokroucenými prsty a hleděl do nevidomých očí, v kterých neviděl ani jiskřičku života. Jeho matka byla mnohem mladší a zdaleka ještě nedospěla do podobného stadia, ovšem její Alzheimer se neúprosně zhoršoval. Za pár let bude Matt postavený před volbu, zda léčba pro matku nakonec není krutější než rychlá smrt, ovšem dnes bylo pro jeho maminku dnes, stejně jako pro tuhle nebohou starou paní. S povzdechem zvedl její pacientskou kartu, předepsal infuze a vyšetření a objednal neurologa. Než si bude moct hrát na Boha, musí se o stařence dozvědět víc, mnohem víc.

Než dokončil druhý předlouhý diktát diagnózy a medikace toho dne, přijmul v ordinaci několik objednaných pacientů a navštívil tři své hospitalizované pacienty, blížil se večer. Matt se vrátil na pohotovost a vytáhl seznam vybavení a léků, jež v nemocnici potřeboval „znárodnit“ pro Lewise. Zrovna vybíral regulérní hadičky pro hrudní drenáž, když se k němu přiřítil sanitář, který v přijímací hale dosud klidně popíjel kávu. Byl to vážný, sotva dvacetiletý mládenec s dětskou tváří.

„Pane doktore!“ vyhrkl bez dechu, „právě volal dispečer. Policie dostala hlášení od automobilisty na Wells Road. Nějací študáci si zajeli k jezeru Crystal Lake a ze dna vytáhli ženu. Rybařili pod Niles Ledge a ona najednou sletěla ze skály nad jejich hlavou a potopila se jako kámen.“

„A žije?“

„Podle nich ano.“

Mezitím se k nim připojila Kirsten Langhamová, druhá sanitářka ve službě. Měla trochu víc zkušeností než Gary, ale pořád patřila spíš mezi začátečníky. Podobný tým by se na pohotovosti správně neměl vůbec sejít. Matt se s oběma rozběhl k záchrance.

„Jak dlouho zůstala pod vodou?“ vyzvídal.

„To dispečer neříkal. Ale je tu problém.“

„Jaký?“

„Rick Wise, který slouží s námi, odjel k havárce na Harlan Road. Kdyby ta žena potřebovala intubovat, ani já, ani Kirsten k tomu nemáme osvědčení.“

Crystal Lake poblíž Wells Road. Matt si spočítal, že než oba sanitáři dojedou na místo, naloží ženu do sanity a dopraví do nemocnice, uběhne nejméně třicet minut. Bude-li pacientka potřebovat dýchací přístroj – pokud není při plném vědomí a schopná logického vyjadřování, tak se bez něj neobejde – měli by ji intubovat hned po příjezdu na místo.

„Vydržte minutku,“ požádal, „jedu s vámi.“

„Bůh vám to oplatí, doktore,“ vyhrkl Gary. „Chcete sedět na předním sedadle?“

„Ne, radši zůstanu vzadu a připravím přístroje.“

„Kirsten vám pomůže. Budu řídit.“

Matt se vrhl do pohotovostní ordinace, oznámil sestřičkám, kam jede, a skočil do zadní kabiny sanity. Návštěva farmy Slocumbových musí zkrátka počkat. Snad se Lewisovi nepřitíží.

Pokud ano, Frank Slocumb by měl mít dost kuráže a rozumu, aby bratra dopravil do nemocnice.

Záchrance se spuštěnou sirénou trvalo deset minut, než dojela na označené místo na Wells Road. Na nezpevněné krajnici parkoval černobílý hlídkový vůz s blikajícím majáčkem. Gary Lyndon policejní auto předjel a zastavil u uzounké stezky. Matt věděl, že po ní se dostane k útesu zvanému Niles Ledge. Už si stačil připravit velký umělohmotný kufr s nutným vybavením pro případnou intubaci, takže teď po něm jen chňapl a hnal se lesem s nepříjemným pocitem, že tohle už někdy zažil. Jeho dobrodružství s Lewisem jako by se přihodilo už nejméně před rokem.

Po pár stech metrech se stezka rozdvojila – jedna vedla na útes a druhá dolů k vodě.

„Doprava!“ zařval pro jistotu, jelikož netušil, zda jsou oba sanitáři místní.

„Slyšíme!“ houkl Gary zezadu.

Pod mohutnou skalní římsou bylo hotové srocení lidu. Podél pobřeží ležela přivázaná řada rybářských člunů a jejich posádky obklopovaly dva uniformované policisty a dva mladičké hochy u zachráněné ženy. Jezero Crystal Lake bylo dlouhé a poměrně rozlehlé. Skalní římsa lemovala širokou zátoku na jeho jižním konci. Byla sice jenom obtížně přístupná, ale nabízela skvělou příležitost skákat do pětimetrové hloubky. V jejím sousedství se báječně rybařilo. Oba chlapci v promočených džínách, ale bosí a s nahým hrudníkem, stáli kus stranou, zatímco jeden z policistů klečel vedle ženské postavy a dával jí dýchání z úst do úst.

Chvílemi kontroloval, zda se ženin hrudník aspoň občas zvedne při vlastním nádechu.

„Ti kluci jsou pašáci, pane doktore!“ oznámil druhý policista hrdě. „Zachránili jí život.“

Ale kolik jí ho zbývá? ptal se Matt v duchu, zatímco klekal vedle druhého policisty.

„Poručík Gibbons, pane,“ ohlédl se klečící policista. „Myslím, že se už známe.“

„Jak to bylo?“ naléhal Matt a chvatně začal s vyšetřením.

Žena byla štíhlá běloška něco po třicítce, v hlubokém bezvědomí, a dýchala jenom velmi povrchně. Tmavé vlasy měla přilepené k zsinalému čelu, rty zbarvené do nachova. Policista, který jí dával dýchání z úst do úst, odhadl situaci naprosto přesně a Matt ho požádal, ať v tom pokračuje. Zornice měla rozšířené pouze zpola, ale na světlo baterky vůbec nereagovaly – což mohl stejně dobře být důsledek nedokonalé techniky vyšetření jako signál ženina beznadějného stavu. Zachráněná měla džíny, černé tričko se zvlněnou notovou osnovou na hrudi a nad levým okem krvácející zhmožděninu. Těsně podél linie vlasů se jí na pravém spánku táhla tržná rána.

Vzápětí dorazili oba sanitáři a Matt jim nakázal, aby co nejrychleji začali dýchat s ambuvakem.

„Ti kluci tady rybařili,“ vysvětloval jeden z policistů, „když ta pani sletěla z římsy přímo nad nimi. Jeden z nich, Harris, víte, syn Percyho Newleye, se zapřísahal, že než kolem nich prosvištěla rovnou pod hladinu, zaslechl něco jako výstřely.“

„Vytáhli ji hned napoprvé?“ zajímal se Matt a přiložil stetoskop na ženin hrudník.

„Nerozumím.“

„Jestli ji ten Percyho kluk s kamarádem vytáhli hned při prvním pokusu?“

Policistův zahanbený výraz prozradil, že teprve nyní si uvědomil závažnost lékařovy otázky a že jeho samotného určitě nenapadla.

„Harrisi, kolikrát jste se museli potopit, než jste tu ženu vytáhli na břeh?“

„Dvakrát. Nejdřív to Michael zkusil sám a potom jsme na to šli spolu. Popadli jsme ji za vlasy.“

„Díky,“ zabručel Michael, jenž už se chystal k intubaci.

Odhadoval, že žena strávila pod vodou přibližně dvě minuty, tedy za předpokladu, že chlapce nepřeceňuje. Mezitím Gary přiložil bezvědomé ženě na ústa a nos trojúhelníkový náústek dýchacího vaku a Kirsten jí zaváděla infuzi. Až se dýchací trubice ocitne v průdušnici, náústek se odstraní a vak se připojí přímo k trubici.

„Normální fyziologický roztok?“ optala se Kirsten.

„Správně,“ potvrdil Matt. „Zatím jste všichni skvělí. Díky těm dvěma hrdinům a dýchání z úst do úst to tahle dáma zvládne, ještě jsme s ní ale neskončili, musím ji intubovat a zavést do plic koncentrovaný kyslík. Teď ji položíme na lehátko, Gary, zvedněte ji, tak. Vleže na břiše by se mi přece jenom pracovalo hůř.“

V nemocnici intubace představovaly čestné poslání anesteziologů, kteří si svoje umění vybrousili na stovkách a stovkách pacientů na operačním sále. Matt během jedné stáže asistoval právě anesteziologům a pod jejich vedením sám intuboval desítky případů. V následujících letech měl mnohokrát důvod cítit za ten výcvik vděčnost. Navíc si vryl do paměti hlavní zásadu, a sice, že pokud lékař není psychicky a fyzicky naprosto uvolněný, riziko špatného provedení intubace výrazně narůstá. Nejběžnější chybou bylo zavedení trubice do esofágu místo průdušnice, takže vzduchem se místo plic naplnil žaludek, potom protržení tkáně v hrdle, jež by vedlo ke krvácení, výrazně komplikující další pokusy, poškození hlasivek násilným tlakem na trubici bez patřičné představy, kudy její konec právě proniká, a nakonec zavedení trubice do příliš velké hloubky, čímž by se uzavřela jedna ze dvou hlavních bronchiálních cest.

Matt nyní udělal to, co ho učili a čemu on sám posléze naučil i řadu studentů a zdravotníků – dopřál si několik vteřin na to, aby pacienta urovnal do vhodné polohy a sám se před zahájením procedury soustředil. Když Gary položil ženu na lehátko na záda Matt jí lehce zaklonil hlavu, aby měla napjatý krk. Gary Lyde klekl vedle a pacientčinu hlavu pevně přidržel, aby zůstala vhodné poloze. Matt se svezl na jedno koleno, uvolnil se a tak soustředěně, jak jen mu dané podmínky dovolily, zasunul ženě osvětlený laryngoskop za jazyk a stlačil ho dolů. Zahlédl vodu vyvěrající ze zaplavených plic. Průšvih – a možná sakra velký. Na pohotovosti by se voda dala odsát, ale tady těžko.

Klid, hlavně klid.

Barva ženiny pokožky nevypadala příliš povzbudivě. Nedostatek kyslíku začne co nevidět poškozovat mozkové buňky, každou vteřinou můžou odumírat.

No tak, Matte. Klid, neztrácej hlavu. Ty to dokážeš. Ty.. To. Dokážeš.

Matt se zhluboka nadechl, aby se maximálně soustředil, co nejpevněji sevřel držadlo stetoskopu a rozevřel laryngoskop ještě o pár milimetrů. Ženin jazyk se tak odsunul stranou a nadzdvihla se epiglotis – příklopka hrtanová, která brání tomu, aby člověk vdechl jídlo či nápoj do plic. Tento lehký pohyb zatlačil jezírko vody natolik hluboko, že Matt zahlédl dva stříbrné půlměsíčky hlasivek.

Ano!

Matt hladce prostrčil trubici mezi hlasivkami.

„Hotovo!“ ohlásil. I když se snažil o věcný tón, hanebně selhal.

Všichni přítomní, jak diváci, tak záchranáři a policisté, si hlasitě vydechli úlevou.

„Na jedničku!“ vykřikl někdo obdivně.

Matt velkou injekční stříkačkou nafoukl balónek na konci biče a přilepil ho, aby nespadl a vzduch neutíkal ven. Kirsten Anghamová k trubici rychle připojila černý latexový balónek a napojila ho na kyslík. Během pár vteřin se ženina šedě skvrnitá pleť začala zbarvovat mnohem zdravějším, růžovějším odstínem.

Teď už bylo skoro jisté, že nehodu přežije. Otázkou ovšem zůstávalo, v jakém stavu to zvládne její mozek.

Zatímco skupinka se neohrabaně vracela stezkou k silnici a nesla lehátko s bezvědomou ženou, Matt měl na starosti obsluhu dýchacího vaku. Než oba saniťáci naložili ženu do sanitky, Matt odtáhl stranou oba studentíky.

„Kámoši, to od vás bylo proklatě pohotové. Podle všeho jste té smolařce vážně zachránili život.“

„Klika byla, že jsme tam zrovna rybařili,“ ošil se skromně jeden z hochů.

„To bych řekl. Ty jsi Harris?“

„Ne, Michael. Harris je on!“

„Jasně. Ještě dvě věci. Za prvé, povězte mi to ještě jednou: chytali jste ryby a ona najednou sletěla do vody přímo před vámi!“

„Jo.“

„A hned šla ke dnu?“

„Možná že vteřinu dvě zůstala na hladině,“ vysvětloval Michael, „ale jinak to bylo přesně tak. Skočil jsem za ní, ale než jsem ji nahmatal, došel mi dech. Nakonec jsme se potopili oba naráz a vytáhli ji za vlasy.“

Nejméně dvě minuty, odhadl znovu Matt. Ale maximálně čtyři, tedy podle toho, kdy ji začali oživovat a jak dobře to dělali.

„A prováděli jste s ní dýchání z úst do úst?“

„To Harris. Já volal o pomoc.“

„Harrisi, zavřel jsi jí přitom nos?“

„Jasně, pane. A taky jsem jí zaklonil hlavu.“

„Kde jste se techniku oživování naučili?“

„V hodinách biologie, pane. Nacvičovali jsme to na nafukovací loutce.“

„Musím uznat, že jste ve škole dávali pozor a že nás to všechny potěšilo,“ usmál se Matt. „A co ty výstřely?“

„Jakýpak výstřely,“ ohrnul Michael pohrdavě rty. „Znělo to moc slabě. Buď jen praskaly lámaný větve, nebo v dálce na silnici střílel výfuk.“

„Ale ne, byly to výstřely,“ nedal se zviklat Harris. „Michaeli, dej na mě, že pistole střílí úplně jinak než výfuk. Ty výstřely byly dva, možná i tři.“

„Hotovo!“ houkl Gary od zadních dveří sanitky. „Kirsten bude s vámi u dýchacího vaku, já padám za volant!“

„Fakt jste to zvládli prvotřídně,“ pochválil Matt znovu oba studentíky. „Spousta lidí, lékaře nevyjímaje, si kolikrát myslí, že někomu zachránili život, a přitom to často byla obyčejná náhoda. Zkuste mi věřit, že v tomhle případě se o náhodu rozhodně nejedná.“

Naskočil do záchranky a zamával chlapcům okénkem, protože Gary bleskově zabouchl dveře. Pak se usadil na lavici naproti Kirsten a vůbec poprvé si pozorně prohlédl ženu, která pod skalním útesem Niles Ledge málem našla smrt.

Zatím zůstávala v hlubokém bezvědomí. Opuchlina nad levým okem se zvětšila a zbarvila doruda. Matt se hmatem přesvědčil, že pod zhmožděninou není žádná vpáčená zlomenina lebeční kosti. Vodorovná tržná rána nad pravým spánkem klidně mohla být od kulky. Na tvářích a bradě měla spoustu škrábanců velmi podobných těm, které Matt utržil při noční výpravě před necelým dnem. Člověk si nemusel nijak moc namáhat fantazii, aby si představil zděšenou mladou ženu prchající hustým lesním podrostem před střílejícím útočníkem.

Rozevřel jí víčka a znovu si ověřil reakci zornic na světlo.

Výsledky byly tentokrát odlišné než dřív.

„Obě zornice reagují!“ oznámil sanitářce.

„Senzace!“ přikývla Kirsten. „Saturace kyslíkem je devadesát sedm.“

„To ujde. Ani nevím proč, ale řekl bych, že to bezvědomí už není tak hluboké.“

„Rozumím. Začíná trochu přežvykovat dýchací trubici.“

Matt pacientce odhrnul modré vlasy z čela. Obličej sice měla mírně zdeformovaný zavedenou dýchací trubicí, ale vypadal oduševněle a jemně – světlé nenabarvené obočí. Vysoko posazené lícní kosti. Široko položené mandlové oči. Zvedl ochablou ruku a podržel ji v dlani. Prsty měla útlé a štíhlé, s pečlivě zastřiženými nehty. Buď nebyly nalakované vůbec, nebo šlo o bezbarvý lak. Na pravém prsteníčku měla zlatý prstýnek přátelství – dvě ruce držící srdce – a na levém zápěstí tenký zlatý náramek. Žádné další šperky. Dlaně měla hebké, bez náznaku mozolů, ale ruce byly svalnaté, očividně pracovaly. Uměl si představit, že hrají na klavír nebo píšou na počítači či tvarují hrnčířskou hlínu – zkrátka že dělají něco uměleckého, co vyžaduje jemnost a zručnost.

No tak, nabádal pacientku v duchu. Probuď se!

Pojízdná laboratoř s magnetickou rezonancí byla zrovna na dva měsíce v nemocnici v Hastingsu, což bylo pětatřicet kilometrů daleko, ale nemocnice v okresu Montgomery měla počítačový tomograf, který dokázal provést vyšetření hlavy skoro stejně přesně. Matt zavolal na pohotovost a požádal, aby přístroj byl do hodiny připravený. Navíc pověřil nemocničního dispečera, ať zavolá na policii a nechá na pohotovost poslat policistu kvůli vyšetření případu s údajnou střelbou a navíc i ohledně určení totožnosti jejich pacientky. Když vypnul mobil, náhle ho napadlo, že ostraha společnosti DUS už na něho možná podala trestní oznámení za neoprávněný vstup na cizí pozemek.

Pacient zachráněn, lékař zatčen.

To by pro zdejší maloměsto představovalo fakt parádní sousto!

Služba na pohotovosti už na ně čekala v přijímací hale. V následujících patnácti minutách hrál Matt druhé housle. Pacientky se ujaly sestřičky a laboratorní a další technici. Bezvědomou ženu přenesli z nosítek na lehátko, vysvlékli a přikryli ji bílým prostěradlem. Infuze i monitory ze sanity přepojil personál na nemocniční přístroje. Do močového měchýře jí zavedli katétr kvůli kontrole hydratace a množství vyloučené moči, a napojili ji na dýchací přístroj. Vzápětí jí přenosným rentgenem udělali i snímky hlavy a hrudníku.

Konečně personál ucouvl a Matt opět přistoupil k pacientce.

Chystal se k podrobnému vyšetření včetně toho, že oftalmoskopem prosvítí sítnice mladé ženy, které hodně napoví o vážnosti jejího stavu. S úlevou zaregistroval, že v očích pulzují cévy a oční nervy mají jasně ohraničené hranice. Kdyby cokoliv v tomhle směru bylo v nepořádku, svědčilo by to o vážném otoku mozku po úderu a možná i v důsledku nedostatečného okysličení.

„Doktore Rutledgei, prý jste pro mě vzkázal?“

Grimes.

Matt se zvolna obrátil k náčelníkovi městské policie. Ti dva spolu měli už řadu konfliktů, většinou v souvislosti s různými Mattovými akcemi proti DUS. Matt si kromě toho podával opakované stížnosti kvůli šikaně s neoprávněnými pokutami – za parkování i za překročení povolené rychlosti. Grimes sloužil původně v armádě a držel městečko na proklatě krátkém vodítku. Pocházel ze severu, kde dělal něco v oboru trestního práva. Přizpůsobil se poměrům horského města tak dokonale, že dokonce mluvil i místním přízvukem. Byl rozvedený a někde na Floridě či kde měl dítě, o kterém Matt pouze slyšel, ale nikdy ho neviděl. K tomu, aby ti dva spolu nevycházeli, by bohatě posloužil už jejich odlišný životní styl, ale Grimesovy kontakty s Armandem Stevensonem a dalšími pohlaváry z dolu vedly k vypuknutí vzájemného otevřeného nepřátelství.

V průběhu let se policejní náčelník začal chovat jako jednočlenný výbor číhající na každý Mattův krok podniknutý bez patřičného a většinou zbytečného povolení. Sem spadalo i vylepování plakátů a zpráv, což se dalo označit za porušení veřejného pořádku. Matt předpokládal, že bleskové stržení většiny, ne-li všech fialových letáků má na svědomí právě Grimes či jeho poskoci.

„Chtěl jsem policistu,“ odpověděl Matt. „Ne zrovna super policistu.“

„To víte, považujeme vás za významnou osobnost,“ usmál se Grimes zdvořile. „Tak co pro nás máte?“

Matt ukázal na pacientku. Při pohledu na neznámou ženu Grimes viditelně sevřel rty.

„Tahle dáma sletěla z Niles Ledge rovnou do jezera,“ vysvětloval Matt. „Jeden z těch dvou kluků, co ji zachránili, slyšel několik výstřelů. Ten druhý si to nemyslí. Pacientka má velkou zhmožděninu nad levým okem, což může být příčinou bezvědomí, ale další rána ve vlasech mohla vzniknout škrábnutím kulky. Zákon mi velí oznámit každou ránu, kterou možná způsobila střelná zbraň.“

„Díky za připomenutí, doktore. Občas mi nějaký ten zákon vypadne z hlavy. Jak dlouho byla pod vodou?“

„Odhaduju to minimálně na dvě minuty a maximálně na čtyři, Neměla u sebe žádný průkaz totožnosti, takže kromě ohlášení případné střelné rány jsem chtěl požádat, abyste se pokusili zjistit, o koho se vlastně jedná.“

Grimes přistoupil k lehátku, založil si paže na prsou a zadumaně shlížel na pacientku.

„Jmenuje se Nikki Solariová!“ pronesl důrazně. „Přijela sem dnes z Bostonu na zádušní mši Kathy Wilsonový. Chvíli jsem si tam s ní povídal. Wilsonová s ní bydlela v jednom bytě. Znal jste ji vůbec?“

„Vím, že byla odtud, taky jsem slyšel nějakou její hudbu, ale osobně jsem ji neznal.“

„No, v Bostonu ji srazil náklaďák. Byla na místě mrtvá.“

„Hal Sawyer mi o tom něco vykládal. S tou rodinou i s Kathy je znal zřejmě osobně.“

„Jo, na mši se taky ukázal. A tahle ženská hrála v Kathyině kapele na housle.“

Matt si v duchu řekl, že hra na housle nemá ke hře na piano moc daleko. Zrovna se v duchu pochvalně plácal po ramenou, jak je chytrý, když podle rukou odhadl povolání Nikki Solarisové, když Grimes dodal: „Ale ty housle má jenom jako koníčka, jinak je patolog. Koroner v Bostonu. Pracovní dobu tráví po lokty ve střevech.“

Matt si okamžitě přestal gratulovat.

„Co si myslíte o té ráně nad uchem?“ zeptal se.

Grimes si ji pozorně prostudoval.

„Ale jo, mohla to být kulka,“ přikývl, „ale zrovna tak to mohla zavinit jiná věc, třeba ulomená větev.“

„No, to se s jistotou dozvíme, až se probere,“

Grimes se k Mattovi obrátil skoro rozzuřeně.

„Hlavně se postarejte, aby se vůbec probrala!“ vyštěkl.

15.

Většinu z toho, co tu napíšu o svém onemocnění virem Lassa a následujícím zázračném uzdravení, jsem se dozvěděla z rozhovorů s lidmi, kteří se o mě během mé třicetidenní hospitalizace starali. Musím vycházet z jejich informací, protože jsem skoro pořád byla v bezvědomí a sama si téměř na nic nepamatuju.

Autorkou textu byla doktorka Suzanne O’Connorová, misijní lékařka. Pracovala v Jos, městě ve střední Nigérii, když na jaře roku devatenáct set sedmdesát tři jí Lila Gombazu, pacientka třeštící v horečkách, protrhla gumovou rukavici a do krve jí rozškrábla kůži na hřbetě ruky.

Ellen Kroftová se choulila v koutě knihovny Národního ústavu zdraví a s vyschlými ústy a nepříjemným tlakem na prsou si pročítala bolestný příběh doktorky O’Connorové.

Ta nešťastná žena, která mi roztrhla rukavici, dostala hned druhý den křeče. Navzdory našemu největšímu úsilí začala krvácet z nosu, z pochvy a konečníku a zemřela ve strašném utrpení, při čemž v pláči volala své děti, aniž tušila, že u dvou z nich se už objevily příznaky stejné choroby. Dvanáctý den po mém incidentu s Lilou, kdy díky dřině a spoustě starostí jsem na to škrábnutí už stačila zapomenout, jsem se jedné sestřičce zmínila, že na mě jde rýma a škrábe mě v krku. Vypadalo to na obyčejnou chřipku. V úterý jsem na tom byla stejně, ne, v krku mě bolelo trochu víc, ale volno v práci jsem si vzít nemohla. Nemocnice doslova praskala ve švech. Nasadila jsem si vysoké dávky penicilínu a snažila se tím zaníceným krkem a přes krvácející bílé boláky v ústech dostat do sebe co nejvíc tekutin.

Ve středu jsem zrovna chodila po vizitě, když se mě zmocnila nezvladatelná zimnice a slabost. Vyrazil na mně pot a naráz promáčel šaty, jako bych stála v lijáku. V tu chvíli jsem měla teplotu přes jednačtyřicet stupňů. Během pouhé hodiny jsem se stala pacientkou ve své vlastní nemocnici a naříkala, protože v kloubech a svalech mi řádila příšerná bolest. V hrdle jsem měla obrovské krvácející vředy, jež mi znemožňovaly polknout třeba jen doušek tekutiny, a sebe i postel jsem soustavně znečišťovala děsivým průjmem. Už druhý den ráno jsem začala blouznit. Přes veškeré léky se mi teplota vyšplhala k dvaačtyřicítce. Později jsem se dozvěděla, že v bezvědomí jsem proležela celé dny, neschopná přijímat tekutiny i potravu, a krvácela ze všech tělesných otvorů. Krev jsem dokonce i vykašlávala.

Hned od začátku existovalo podezření, že jde o horečku Lassa. Moje kolegyně doktorka Janet Pickfordová vyvinula maximální úsilí, aby ze Států okamžitě přijeli odborníci na infekční choroby spolu se sérem získaným od ženy, která se z této nemoci zotavila a díky tomu měla v krvi protilátky. Bohužel, nigerijské vlády se dotklo, že nemoc dostala jméno po jejich vesnici Lassa, která se nachází poblíž státní hranice s Kamerunem, a zdržovala vydání víz každému, kdo měl s mým případem něco společného. Konečně však byla všechna potvrzení v pořádku a desátý den nemoci mi nitrožilně aplikovali sérum vyrobené z krve uzdravené ženy.

Mezitím jsem dostala dvanáct krevních transfuzí a skoro po celou tu dobu jsem byla v komatu nebo blouznila. I když jsem původně byla hodně hubená, ztratila jsem patnáct kilo a změnila se na hroudu krevních podlitin a otevřených boláků. Ve stolici i moči jsem měla spoustu krve, stejně jako ve vykašlaných hlenech.

Vypadalo to skoro jako zázrak, ale pouhé dva dny po aplikaci séra se můj stav začal radikálně zlepšovat. Postupně se mi zahojily i ty příšerné vředy v ústní dutině a já mohla přijímat potravu.

V následujících dvou týdnech se mi rychle vracela síla i chuť k životu. Trvale mi virus poškodil oboustranně sluch, a teprve časem se mi částečně obnovil v pravém uchu. Horečku Lassa bych nepřála nikomu na světě a modlím se, aby se proti této hrozné krvácivé infekci co nejdřív našlo očkovací sérum nebo aspoň účinný lék.

Ellen zaklapla knihu s názvem Blíž, než si myslíte – Infekční choroby ve světě bez hranic, opřela se pohodlně o opěradlo židle a nepřítomně se zahleděla na druhý konec knihovny. Šedesát jedna. Tohle byl počet případů horečky Lassa, jež se až dosud vyskytly ve Spojených státech. Ne snad, že by Ellen sešlo na tom, zda se ty případy vyskytly tady nebo v Africe, ale přinejmenším prozatím se Omnivax měl aplikovat pouze ve Státech. Ellen byla skálopevně přesvědčená, že právě složka Lassaject, vakcína proti horečce Lassa, představuje nejslabší článek celé supervakcíny.

Nyní, pouhý den po velmi racionální a argumenty nabité schůzce v pracovně doktora Richarda Steinmana si tím už nebyla tak jistá.

Nečekané prohlášení Lynette Marquandové, že i kdyby se při hlasování objevil v komisi třeba jen jediný hlas proti Omnivaxu, celoplošné očkování bude pozastaveno až do vyřešení všech nejasností, rozvrátilo Ellenin život jako nájezd buldozeru. Pravda, poctivě se snažila pokračovat ve své zaběhnuté rutině, ale její úsilí bylo předem odsouzené k neúspěchu. Necelý den po projevu první dámy ji Steinman požádal, ať se s ním sejde v jeho kanceláři v Georgetownu. Ellen vyhověla a zjistila, že na ni čeká nejenom onen věhlasný lékař a vědec, ale i George Poulos. Na rohu Steinmanova psacího stolu ležel výtisk Washington Post.

Titulek na přední straně hlásal:

První dáma slíbila, že pokud hlasování pro Omnivax nedopadne jednohlasně, jeho schválení se odloží.

V článku, který si Ellen přečetla už ráno, se o ní sice nezmiňovali přímo jménem, nicméně uváděli, že diskuse o Omnivaxu budou pokračovat až do okamžiku hlasování, jež se mělo konat za pouhé tři dny. Steinman sice nepostrádal osobní kouzlo a vřelost, ale vždy se choval neobyčejně upjatě a i po skoro tříleté spolupráci oslovoval všechny členy komise jejich oficiálním titulem.

„Tak tedy, paní Kroftová,“ začal Steinman, „vážím si vaší ochoty, s jakou jste vyhověla mé žádosti. Doufám, že mi prominete mou opovážlivost, protože na jednání jsem pozval i doktora Poulose.“

„V pořádku,“ přikývla Ellen, kterou ještě nepřešel vztek po hovoru s Poulosem na poslední schůzi výboru.

„Po projevu paní Marquandové jsem považoval za svou povinnost informovat doktora Steinmana o našem rozhovoru,“ ozval se Poulos. „Domnívám se, že vzhledem k tomu, co první dáma slíbila národu, by měl předem vědět, že hlasování nemusí dopadnout jednohlasně.“

„Myslím, že na vašem místě bych se zachovala naprosto stejně,“ ucedila Ellen ledově.

„Paní Kroftová,“ vzal si slovo Steinman, „přiznávám, že mě poněkud zarazila informace, že jste měla v úmyslu hlasovat pro neschválení Omnivaxu – přinejmenším před projevem první dámy. V průběhu těch tří let, po které pracoval náš výbor, jsem dospěl k názoru, že svůj úkol jste zvládala se ctí. Jako zástupce laické veřejnosti jste kladla vhodné otázky, dokud jste daný problém nepochopila, a na každé jednání jste přicházela obdivuhodně připravená a vybavená znalostmi a argumenty. Čas od času mě napadlo, jestli vám vůbec bude stát za to, abyste hlasovala proti, když váš hlas beztak bude jenom jediný z třiadvaceti.

Teď ovšem hrozí, že i váš jediný hlas by mohl celý program Omnivaxu zbrzdit, takže bych navrhl, pokud ovšem nic nenamítáte, abychom společně probrali všechno, co je vlastně v sázce.“

Ze všech členů výboru pro schválení Omnivaxu si Ellen nejvíc vážila právě Steinmana. Každé jednání vedl rozvážně a promyšleně a nikdy nedal najevo podrážděnost, když se vytasila se svým:

„Promiňte, ale nejsem lékař, proto by mě zajímalo, jestli..“

Naopak, vždycky měla pocit, že k otázkám ji naopak trpělivě povzbuzuje.

„Ráda si poslechnu vaše stanovisko nebo argumenty,“ prohlásila, „ať už vám doktor Poulos o mně napovídal cokoliv.“

Poulos se neúspěšně pokusil vecpat si do úsměvu aspoň špetku vřelosti.

„Přiznávám, že mi v paměti skutečně uvízlo vaše prohlášení v tom smyslu, že rozhodně nehodláte hlasovat pro schválení Omnivaxu.“

Měl sice pravdu, ale vzhledem k tomu, že eso držela ona, Elen nepovažovala za nutné vůbec odpovídat.

Steinman jí podal dvoustránkovou sjetinu na počítači.

„Dobře vím, jak se stavíte ke statistikám, paní Kroftová, vždyť jste je přirovnávala ke kuřatům, které je možno také naservírovat na spoustu způsobů. Přesto musíte uznat, že v exaktních vědách nemůžeme vycházet z ničeho jiného než právě ze statistik.“

„Rozumím.“

„Tady je zhuštěný výtah z materiálů, které jsme detailně probírali na zasedáních výboru. Stručně řečeno, jde o odhady počtu lidských životů, jež budou díky Omnivaxu zachráněny do jednoho, pěti a deseti let díky tomu, že postupně vymýtíme všechny hlavní infekční choroby. Prosím, zkuste mi věřit, že uvedené výpočty sestavili statistikové, kteří se k výchozím datům stavěli zcela nestranně.“

Ellen se podívala na seznam, který přesně podle Steinmanových slov shrnoval, co všechno je v sázce. Byly tam zahrnuty i spalničky a řada dalších chorob, jejichž vakcíny už dnes představovaly legální součást očkování každého dítěte. Ale ať už s těmito schválenými vakcínami nebo bez nich, počet v budoucnu zachráněných životů byl skutečně závratný. V případě horečky Lassa to mělo být dvě stě čtyřicet případů za rok, což odpovídalo statistickým údajům, které už Ellen znala. Ovšem do pěti se počet zachráněných životů měl vyšplhat k osmi tisícům a během deseti let se číslo přiblížilo k padesáti tisícům. Ellen se zahleděla z okna a pomyslela na Lucy a stovky dalších tragédií, zadokumentovaných v materiálech WRV. To byly životy z masa a krve, ne abstraktní statistiky. A navíc tu byl bezpočet případů mozkových dysfunkcí, astmatu, diabetů, roztroušené sklerózy, syndromu náhlého úmrtí, Aspergerova syndromu a dalších forem autismu, jejichž případná souvislost s očkováním v dětském věku teprve čekala na výzkum.

„Budu o tom přemýšlet,“ slíbila a strčila počítačové sjetiny do kufříku.

„Ellen, tak se na ta čísla podívejte!“ neudržel se Poulos. „Copak nechápete, co se za nimi skrývá?“

„Jistěže chápu, pane doktore,“ přikývla Ellen. „Dokonale. A chápete vy sám, jaké to je, když život šťastného a dokonale zdravého dítěte naráz poškodí nebo úplně ukončí zákrok, který mi provede jeho vlastní lékař?“

„Georgi, prosím tě,“ vyhrkl Steinman, který nečekaně ztratil všechnu předchozí formálnost. „Paní Kroftová, tohle samozřejmě chápeme. Věřte, že ano. A nikdo z nás nemůže popřít, že do každého způsobu léčby musíme započítat jisté procento rizik.

Nebudeme vám lhát, že důsledkem imunizace v dětském věku může v jistých případech být i nežádoucí reakce. Z toho důvodu vás žádáme o jediné, a sice abyste dodržela slovo a všechno opět promyslela. Přesto mám dojem, že ještě jednou musím připomenout, co všechno je tady v sázce.“

„Upřímně to oceňuju, pane doktore,“ řekla Ellen a zvedla se na znamení, že toho slyšela až dost – především od Georga Poulose. „Nebudu vám nic slibovat ani se předem vyjadřovat k tomu, co udělám, ale máte moje slovo, že znovu zvážím všechna pro a proti. Doufám, že prozatím se s tím spokojíte.“

„Budeme muset,“ pokývl Steinman.

Ze Steinmanovy kanceláře Ellen odcházela v nefalšovaném šoku. Kčertu, proč jí to Lynette Marquandová takhle zkomplikovala? Všechno bylo v pořádku, dokud Ellen věřila, že její hlas proti bude signalizovat postoj veřejnosti, i kdyby jen symbolicky, ovšem teď, když její hlas může zhatit celý projekt, vědomí vlastní zodpovědnosti bylo naprosto neúnosné.

Odjela z Georgetownu a až do večera seděla v knihovně Národního ústavu zdraví v Bethesdě. Dnes tu studiem materiálů trávila už druhý den. Byl nejvyšší čas, aby se před konečným rozhodnutím, jak bude hlasovat, ještě poradila s Cheri a Sally v kancelářích WRV. Ellen si přiznávala, že na výsledek bude mít značný vliv i Suzanne O’Connorová se strhujícím popisem svého boje s horečkou Lassa.

Zamyšleně si sebrala své věci a pustila se k autu. Po projevu první dámy bylo logické, aby se osobně setkala se Sally a Cheri, ale kdovíproč schůzku odkládala. Nakonec to dopadlo tak, že Cheri Sandersonová se jí ozvala sama. Nebyla hloupá a poznala, že Ellen se užírá vnitřní nejistotou, i když jen minimální.

„Začalo jít o hodně, Ellen,“ vysvětlovala klidně do telefonu.

„Lhala bych, kdybych ti nepřiznala, že nám záleží na tom, abychom se dostali do centra pozornosti. A ty máš teď možnost to dokázat.“

Po pár minutách jízdy Ellen sáhla po svém mobilu a zavolala Rudymu.

„Prosím, Peterson.“

„To jsem já, Rudy,“ řekla Ellen. Představila si Rudyho usazeného za psacím stolem v prvním patře srubu.

„Ale, zdravím! Tak co, budeš slavná?“

„Myslíš tím, jestli budu hlasovat proti Omnivaxu?“

„Každopádně by ses stala mediální hvězdou.“

„Nejspíš ano. Včera jsem absolvovala schůzku s předsedou výboru a zrovna teď jedu na jednání s hlavami WRV.“

„A co ty?“

„Zaboha se nemůžu rozhodnout, Rudy. Nemáš nějaké údaje o Lassajectu, co by mi trochu pomohly?“

„Čekám na telefonát známého ze Střediska pro kontrolu infekčních chorob. V dané chvíli ti můžu prozradit pouze tolik, že předchozí výzkum vakcíny byl maličko odfláknutý a ověřený na příliš malém počtu vzorků. Ale jak říkám, pár věcí by se zřejmě dalo zpochybnit, jenže to mi objasní až ten telefonát ze SKIC.“

„Kdy tedy budeš mít konkrétní informace?“

„Možná už dneska kvečeru, možná až zítra. Prozatím ti povím jen tolik, že vakcína se zdá v pořádku, i když ne úplně stoprocentně. Kdy se to hlasuje?“

„Pozítří.“

„Zkrátka nevím. Slíbit ti můžu jen tolik, že se ti ozvu.“

„Děkuju, Rudy.“

„Nechystáš se náhodou vyrazit naším směrem?“

„Hned jak bude po hlasování. Víš přece, jak to tam v horách miluju, a bůhví, že si potřebuju odpočinout.“

„Senzace. Už jdu postavit na čaj.“

Ellen vypnula mobil. Takže Rudy jí řešení nenabídne, přinejmenším ne v tomhle kole.

Na rozdíl od své předchozí návštěvy v budově WRV nemohla Ellen najít volné místo k parkování. Otráveně zajela do placené podzemní garáže o tři bloky dál. S očkovacími látkami souvisely problémy, o nichž se vláda ani vědecké kruhy nezmiňovaly – jasné a konkrétní problémy. Ellen v nejmenším nepochybovala, že vinou bezprostředních i dlouhodobých komplikací vyvolaných vakcínou zemřela řada dětí a další jdou do života s trvale poškozeným zdravím. Současně si však přiznávala, že právě očkování zabránilo spoustě utrpení a úmrtí.

Když Ellen vešla do kanceláří WRV, tentokrát ji nevítal žádný potlesk. Na podobné pošetilosti nezbýval čas. Ten její odvážný a donkichotský boj za ideály, v něž všichni věřili, se zčistajasna změnil na životně důležitou záležitost. Ellen si vzpomněla na nádhernou knížku a film s názvem Myš, která řvala, kde maličká země s armádou složenou z dvaceti třiceti lučištníků vyhlásila válku Americe. V plánu měli co nejrychleji prohrát, aby získali tradiční příspěvek poraženým zemím od amerických vítězů.

Potíž byla v tom, že vyhráli. A co teď?

Nikdo si ani ve snu nepředstavoval, že dostanou šanci porazit Omnivax, i kdyby jen dočasně. Hnutí WRV chtělo dosáhnout aspoň nepatrného krůčku vpřed – především v tom směru, aby veřejnost měla jistotu, že vakcíny jsou bezpečné, bez tragických důsledků pro děti. A Ellen vlastně o nic víc ani nebojovala.

A co teď?

„Vida, tady je náš vítězný rek!“

Ze své pracovny vyběhla Cheri Sandersonová a popadla Ellen do náruče.

„Když jsem takový vítěz,“ ušklíbla se Ellen, „tak proč mám z toho tak divný pocit?“

„Pokud se nepletu, John Kennedy onemocněl strachy, než zavolal Chruščovovi a řekl mu, že buď ty řízené střely otočí jiným směrem, nebo bude zle. Pojď dál. Kávu? Čaj?“

„Ne, díky. Už je tu Sally?“

V Cherriině přeplněné kanceláři visely zarámované články, dokumentující pozoruhodné pokroky organizace WRV a vzrůstající veřejné pochopení faktu, že očkování není vždy tak užitečné a přínosné a bezpečné, jak by člověk rád věřil.

„Dneska se povinně věnuje manželovi. Poslední dobou se zahrabala do věcí kolem Omnivaxu tak moc, že ho podle mě pořádně zanedbávala.“

„Docela ji chápu. Umím si představit, čím si prošla po chlapečkově smrti.“

„Takže teď to musíme vyřešit jenom my dvě. Lynette ti to pěkně zavařila, co?“

Ellen nešťastně sklopila oči. Tahle žena, které nebylo víc než dva či třiapadesát, byla výjimečná. Zřejmě si ji vyvolil sám Bůh, aby překonala jednoznačně nepřekonatelné překážky a změnila předem jasný chod věcí. V posledních patnácti letech strávila tisíce hodin vysvětlováním, psaním, pátráním, diskutováním, lichocením, dokazováním, uprošováním, pláčem a chlácholením, aby světu pomohla napravit to, co považovala za vážné nebezpečí. Bojovala i za matky, kterým stát sebral děti, protože odmítly povinné očkování. Sedávala v soudních síních a držela za ruku rodiče, kterým stát vyplácel trapně ubohé odškodné za péči o dítě, doživotně poškozené právě vinou očkování – nebo, což bylo ještě trapnější, vůbec žádné odškodnění.

Ellen se zadívala na zarámovaný dopis jedné maminky z Winconsinu, jejíž zdravý syn, její naděje a pýcha, utrpěl v důsledku očkování těžkou a nenapravitelnou újmu na zdraví: Stát nás přinutí nechat dítě očkovat, ale když se něco zvrtne, naše smůla – musíme se s tím vyrovnat sami.

„Podívej,“ vyhrkla Ellen, na kterou to napětí už bylo moc, „omlouvám se, pokud se chovám tak odtažitě, ale nemáš ponětí, co všechno jsem v posledních třech letech slyšela a od koho. Ti lidé nejsou žádné zrůdy ani zločinci nebo zabijáci. Jsou to lékaři a vědci a vzdělanci. Upřímně věří, že dělají jenom to nejlepší.“

K Elleninu úžasu Cheri nevybuchla vzteky ani nespustila vodopád výčitek, naopak. I když jindy měla v obličeji výraz tvrdý jako diamant, teď se tvářila smutně a chápavě.

„To já přece vím,“ potvrdila mírně.

„Samozřejmě nepopírám,“ pokračovala Ellen, „že řada z nich dostává peníze na výzkum z grantů, které poskytují farmaceutické firmy. Začínám se ptát, jestli to z nich nezbytně dělá špatné lidi? Na každý graf, který jsem jim předložila, se vytasili s deseti jinými, které dokazovaly opak. Na každou moji otázku mi poskytli stoprocentně logickou a argumenty podepřenou odpověď!

Kdykoliv jsem citovala nějakého odborníka, předložili mi tvrzení dalších deseti stejně renomovaných odborníků. Pochop, bylo to jiné, dokud jsem byla přesvědčená, že můj hlas proti bude znamenat pouze zdvořilou žádost, aby debata o Omnivaxu měla pokračování. Nikdy jsem však netoužila stát se jablkem sváru, nikdy jsem nechtěla být tím rozhodujícím jazýčkem na vahách!“

Cheri přistoupila k Ellen, objala ji a tváří se jí přitiskla do vlasů. V tom chápavém gestu nebylo nic předstíraného, ani špetka nějaké neupřímnosti.

„Poslouchej,“ řekla, když po chvilce zamířila ke svému psacímu stolu. „Nebudu ti namlouvat, že výsledek pro nás není důležitý. Na druhou stranu musím přiznat, že na něm nestojí celý svět. Je to pouze jedna bitva z dlouhé války. Letos pořádáme konferenci o očkovacích vakcínách a už teď nám účast přislíbilo pět set odborníků z celého světa – profesoři, pediatři, vědci, rodiče, filozofové. A na další konferenci jich přijede ještě víc. Sdělovací prostředky i poslanci si začínají uvědomovat, že nejsme banda hysterek a radikálů, které ovládá výhradně zahořklost, hormony a rozbouřené emoce, takže kašlou na logiku a odmítají si vyslechnout racionální argumenty.

Ellen, zlatíčko, odvedla jsi obrovský kus práce – rozhodně jsi dokázala nesrovnatelně víc, než jsme od tebe měli právo očekávat. Díky tobě my všichni můžeme být na svou snahu hrdí. Už teď jsi pomohla tisícovkám rodičů pochopit, že záleží i na jejich názoru. Kdybys hlasovala proti Omnivaxu, obě si umíme moc dobře představit, jaké šílenství by vypuklo v televizi, a nejspíš bychom se dostali na titulní stránky nejvýznamnějších deníků.

Jen hlupák by čekal jinou reakci. A budeš-li hlasovat pro schválení, můžeš si žít v klidu jako dřív, my budeme jenom rádi, když nám zase pomůžeš jako dobrovolná poradkyně na telefonní lince. Každopádně máš moje slovo, že ať se rozhodneš tak či onak, nijak tím neovlivníš naše odhodlání dosáhnout hloubkového, dlouhodobého vědeckého hodnocení programu imunizace. Na našem tažení za osvětu veřejnosti se pranic nezmění, ani na naší snaze najít v tomto směru řešení, jež by zaručilo maximální bezpečí většině obyvatelstva.“

Ellen z Cheriina obličeje vyčetla, že svoje prohlášení myslí vážně, že to není jenom jedna z jejích proslulých her.

„Už jsem skoro rozhodnutá, jak budu hlasovat,“ přiznala se Ellen, „ale dokud v tom nebudu mít stoprocentní jistotu, ráda bych si to nechala pro sebe.“

„V pořádku,“ kývla Cheri. „Ale jakmile si budeš jistá, zkus nám dát vědět. Myslím, že nás nezklameš v žádném případě.“

„Udělám to, co budu považovat za správné,“ přisvědčila Ellen.

Doufala, že Cheri pochopí, že pravděpodobně bude hlasovat podle přání WRV.

„Víc po tobě nikdo z nás nežádá,“ rozloučila se Cheri.

Když Sally procházela kolem otevřených dveří Sallyiny kanceláře, nakoukla dovnitř na stěny plné zarámovaných fotografií.

Na okamžik se zastavila, aby si jednu z nich prohlédla obzvlášť pozorně.

Rozlehlý sedmipokojový dům v Glenside, stát Maryland jihovýchodně od Washingtonu, D.C., si Ellen s Howardem koupili krátce po svatbě.

„I kdybychom tady žili až do smrti, budu nejšťastnější člověk na světě,“ tvrdil tenkrát.

To jistě.

Cestou domů se Ellen zastavila v místním obchodě pro vejce a mléko. Milovala omelety všeho druhu a s tím, co měla v mrazáku, dokáže vykouzlit omeletu zralou na Nobelovu cenu. Fyzicky i psychicky byla na dně. Snad ještě nikdy se necítila tak vyčerpaná. Zrovna když z kabelky lovila peněženku, zavadila pohledem o stojan s časopisy. Mezi jinými tam byl i Time a Newsweek. Představila si svou fotografii na prvních stránkách. Dnes si tady u Kima kupuje mléko a vejce a zítra její obličej obletí polovinu světa. Je na to připravená?

Jak by ses na to tvářil, Howie? Jestlipak tu svou novou kočičku někdy uvidíš na obálce časopisu? Leda snad v Barmanském zpravodaji.

Ellen si položila nákup na přední sedadlo a v duchu si vynadala, že je zlomyslná. Většinou se jí dařilo držet svůj vztek a pocit křivdy na uzdě. Při každém uklouznutí se hluboce zastyděla. Ten problém se supervakcínou byl příliš náročný, vzal překotný spád.

Vzpomněla si na ty hrozné výpočty, jež jí předložil Steinman!

Na případy úmrtí a zničené životy, které by zavinila hlasováním proti Omnivaxu. Vzhledem k současným znalostem, které měli o vakcíně k dispozici, vlastně nebylo proč váhat. Jenže na druhou stranu – právě v tomhle byl ten háček, právě o tohle bojovali: Současné znalosti nestačí. Je třeba zvýšit jejich úroveň.

Ellen zajela do garáže a odnesla nákup do kuchyně. K domu se sice vázaly nepříjemné vzpomínky na Howarda, ale ona ho přesto milovala. Svou bylinkovou zahrádku, obrovský dub na zadním dvoře, drzé veverky, balkon u ložnice, kde sedávala a sledovala vycházející slunce, prosvítající mezi korunami stromů. Byl to skutečně nádherný dům.

Ellen položila nákup na stůl a zavětřila. Že by v domě někdo kouřil? Jednou z oblíbených Howardových stížností byl její supercitlivý čich a jednou z jejích oblíbených stížností bylo kouření v sebemírnější formě. Znovu udiveně začichala a přes krátkou chodbu zamířila ke dveřím do obývacího pokoje. Náhle vykřikla a klopýtavě ucouvla. Prudce si přitiskla ruku na srdce, které se ji zděšením málem zastavilo.

V křesle vedle krbu si hověl vysoký, mohutně stavěný muž v luxusním šedém obleku a černé košili – u krku rozhalené, bez kravaty – a v ozdobně vyšitých kovbojských botách. Na hlavě, hranaté jako žulová kostka, mu rostly husté, ebenově černé vlasy, sčesané hladce dozadu a natřené lesklým gelem. Tvrdé úzké oči vypadaly stejně černé jako vlasy a široká ústa zvýrazňovala krátká široká jizva, táhnoucí se od horního rtu k nosním dírkám – očividně důsledek plastické operace zaječího pysku.

„Jeminkote, to mi je vážně líto, že jsem vás vylekal, paní Kroftová,“ pronesl muž příjemným zvučným hlasem. Choval se bodře a žoviálně jako prodavač v autobazaru. „Račte si přisednout, prosím, jen si račte přisednout.“

Ellen zůstala stát jako přikovaná. Tělnatý vetřelec zřejmě přímo v domě nekouřil, ale z jeho obleku vycházel silný pach cigaret. Ellen bleskla hlavou myšlenka, že nejlepší by bylo vzít do zaječích, ale na druhou stranu nic nenasvědčovalo tomu, že by jí hrozilo bezprostřední nebezpečí. Ten muž sice násilně vnikl do jejího domu, ale kdyby jí chtěl ublížit, těžko by tak poklidně čekal v jejím obývacím pokoji.

„Kdo jste? Co chcete?“ vybuchla popuzeně.

Muž se shovívavě usmál.

„Kdo jsem, na tom vůbec nesejde. A nejdřív ze všeho chci, abyste se posadila.. Třeba tady,“ ukázal na pohovku vedle svého křesla.

Elen zaváhala, pak se zhluboka nadechla a poslechla. Zblízka měl muž nejenom černé oči, ale i děsivě mrazivé, jako temný led. Mohutné ruce s kloubnatými prsty mu spočívaly v klíně a svíraly velkou obálku z manilského konopí. Na malíčku levé ruky měl nasazený zlatý prsten s čtvercově zbroušeným diamantem, který měl přinejmenším tři karáty.

„Tak,“ vydechla Ellen. „Co tu pohledáváte?“

„Zastupuju skupinu, která má obrovský zájem dostat Omnivax do oběhu, jak nejdřív to bude možný. Víc vědět ani nepotřebujete.“

„Ano? A co to má společného se mnou?“

Muž se zachmuřil. Ellen si všimla, že koutkem úst mu zacukal tik, ale přesto se opět přiměl k otcovskému úsměvu.

„Paní Kroftová,“ pravil hlasem, z jehož klidu běhal po zádech mráz, „na vtípky nemám čas ani náladu. Oba dva víme, co znamená ten nešťastný slib, který Lynette Marquandová dala celému světu.“

„A dál?“

„A dál jsem ze spolehlivého zdroje dostal informaci, že vy jste jediná osoba z celého výboru, která ji může donutit, aby ten slib skutečně dodržela.“

„Pro koho pracujete? Pro prezidenta? Pro výrobce léčiv?“

Mohutný muž si netrpělivě povzdechl a nechal její otázky bez odpovědi.

„Paní Kroftová, musím vás požádat o slib, že nezablokujete plánované schválení Omnivaxu.“

„Co máte v té obálce?“ zeptala se Ellen kurážně. „Úplatek?“

„Ale kdepak. Já se vás nesnažím uplatit, paní Kroftová!“

Muž odpověděl tak zlověstně, až se Ellen hrůzou rozechvěla.

Podal jí obálku, ona ji poslušně vzala, otevřela a vytáhla hromádku fotografií. Zděšením vyjekla. Byly to profesionálně provedené černobílé snímky formátu A4 a na nich Lucy. Lucy na cestě do školy, ruku v ruce s Gayle, na dětském hřišti, doma na dvoře, dokonce i spící ve svém pokojíčku.

„Přece byste neublížili dítěti!“ zasípala Ellen.

Muž na ni mlčky upíral nehnutý pohled. Ellen se musela velice přemáhat, aby nevyskočila a nerozdrápala mu ten samolibý obličej.

„Udělám všechno, co bude zapotřebí!“ ujistil ji rázně. „Stačí se na mě podívat, aby vám to bylo jasný, ne? A pokud vás to netrklo, následky můžete vyčítat jenom sobě a nikomu jinýmu.

Lidi, pro který pracuju, považujou tu věc za prioritu. Zkuste nás zklamat a máte mý slovo, že vaše vnučka prostě zmizí. Navždycky. A co se s ní stane, to si radši nechtějte ani představit. No, a protože moji šéfové by se nejspíš navztekali opravdu parádně, byl by to teprve začátek.“

Ellen se málem zalkla vzteky, ale ta ryzí arogance zrůdného vetřelce ji zbavila slov.

„Vyjádřil jsem se jasně?“ dorážel muž. „Dost jasně?“ Poprvé zvýšil hlas.

„A-ano,“ zakoktala Ellen.

„Klidně si běžte na policii, jestli myslíte, že vám to bude něco platný, ale předtím vám připomenu dvě věci. Za prvý, určitě se o tom dozvíme, a za druhý, stejně nedokážou zabránit tomu, abychom svou výhrůžku nesplnili. Je vám jasný i tohle?“

„Ano.“

„Fajn. Takže si rozumíme, nemám pravdu?“

„Ano,“ vyhrkla Ellen se slzami na krajíčku.

„Výborně!“ pochválil ji muž a vstal.

Širokoramenný zabiják s hranatou lebkou působil vestoje děsivým dojmem. S provokativním klidem sebral noviny, v kterých předtím četl, sklonil se a vzal si obálku i fotografie. Silný cigaretový puch ovanul Ellen natolik zblízka, že se jí málem zvedl žaludek. Muž vytáhl mobilní telefon a stiskl tlačítko předvolby.

„Domluveno!“ oznámil stručně.

O pár vteřin později zastavilo před domem auto.

„Vřelý díky za vaše pohostinství, paní Kroftová,“ dodal. „A vaše rodina vám za vaše rozumný rozhodnutí jistě bude nanejvýš vděčná. Ne, cestu ven si najdu sám.“

Zatáhl závěsy na arkýřovém okně, usmál se a odešel. Ellen se vrhla k oknu a strčila hlavu mezi závěsy. Doufala, že zahlédne poznávací značku vozidla, ale to už se rychle vzdalovalo k rohu ulice.

16.

Matt si po probuzení jenom málokdy pamatoval, o čem se mu zdálo, a ještě vzácněji se mu stávalo, aby snil a přitom si uvědomoval, že sní. Tentokrát to však cípkem vědomí chápal zcela přesně. Ocitl se současně v roli herce i diváka, prožíval děs a přitom situaci objektivně hodnotil.

Viděl před sebou obrovitou ještěrku gila, jejíž oranžové šupiny se oslnivě leskly v slunečních paprscích. Jedovatý plaz vysoký jako dům se kolébal hustým lesem. Tlustý ocas švihal vysoko nad stromy a statné krátké nohy drtily všechno, nač stouply, černý jazyk práskal jako svíjející se bič a stínal koruny stromů.

Stvůra vytrvale dusala po kamenitém úbočí a srážela balvany k místu, kde se skrýval Matt. A zčistajasna se objevili muži s puškami – nezřetelné stíny, jež vytrvale pálily kulky na ještěra. Stvůra se vztyčila na zadní nohy, opřela se o ocas a snažila se odhalit zdroj bolesti. Další lidé… Další pušky… Další výstřely… Další záblesky.. Další řev… A další krev, jež zvířeti tryskala ze stovek ran na boku. Mohutná oranžovočerná hlava se kolébala ze strany na stranu a mocné čelisti zuřivě chňapaly, ale nechytily nic než vzduch.

„Neeeeee!“ slyšel Matt vlastní křik. „To stačí!“

Smrtelně zraněné zvíře se převalilo, řvalo na své vrahy, zmítalo předními nohami a znovu a znovu drásalo Mattovi paži. Ve chvíli si uvědomil, že je vzhůru. Pootevřel oči. Škubání zatím pokračovalo. Konečně mu svitlo, že nejde o nic horšího než o ruku, jež ho škrábe do lokte. Uvědomil si, že sedí na židli v JIPce v zasklené kóji – vedle doktorky Nikki Solariové. Sesul ji k jedné straně a usnul s hlavou přepadlou zčásti na vlastní rameno, zčásti na její lůžko. A ten dotek, který ho vytrhl z nesmyslné noční můry, patřil právě Solariové. Za sklem zahlédl Julii Bellitovou, jednu z nočních sester. S úsměvem mu zamávala. Hodiny na stěně za jejími zády ukazovaly půl šesté.

Mattovi se rychle vybavilo, kde a s kým je. Podle ztuhlého krku odhadoval, že se nějakou dobu ani nehnul. Jeho pacientka jejíž paže držely kožené řemeny, ho v ranním šeru mlčky a zkoumavě pozorovala. Oči měla vytřeštěné hrůzou a zmatkem. Polystyrénová trubice, kterou jí Matt vlastnoručně protáhl mezi hlasivkami, byla stále na místě a ventilátor vedle lůžka syčel a předl při každém nádechu, který pacientce vtlačil do plic. Do kóje vešla Julie Belletová.

„Dobrýtro!“ pozdravila přátelsky. „Sedíte tu už celé tři hodiny, ale vypadal jste tak unaveně, že nikdo z nás neměl to srdce vás probudit.“

„Jo, to je fakt, jsem kapku.. Přetažený,“ připustil stále ještě zmatený Matt. „Nejspíš bych si měl dát pořádné kafe a něco k večeři.“

Plaše se zazubil a obrátil se zpátky k Solariové. Z vyprávění mnoha svých pacientů věděl, že pokud se probrali s dýchací trubicí zavedenou hrdlem až do průdušnice, byla to pro ně snad nejnepříjemnější a nejděsivější životní zkušenost, zvlášť proto, že ještě ke všemu měli paže připoutané k posteli. Nejdřív zhasl zářivky na stropě.

„Paní doktorko Solariová, omlouvám se, že jsem takhle usnul.

Mám za sebou pár šílených dní. Jsem Matt Rutledge, váš ošetřující lékař. Rozumíte mi?“ Nikki přikývla a přitom mu upřeně hleděla do tváře.

„Ležíte v nemocnici v Belindě, okres Montgomeri. Tu dýchací trubici máte z toho důvodu, že jste se včera málem utopila v jezeře. Víc než dvanáct hodin jste byla v bezvědomí.“

Nikki se snažila nevnímat krutou pulzující bolest ve spáncích, pohnula rukou, jak jen jí to řemeny umožňovaly, a nešťastně si ukázala prstem k obličeji.

Trubice! Vytáhněte ji! Prosím, vytáhněte ji! Dusí mě!

Nikki se modlila, aby to lékař pochopil.

Matt Rutledge byl možná o pár let starší než ona a měl laskavý, ošlehaný obličej. Tmavé vlasy nosil stažené do ohonu, který se mu houpal přes límec košile.

„Chápu, že chcete, abych tu trubici co nejrychleji vytáhl,“ usmál se chlácholivě, „určitě to je odporné. Ale stejně vás moc a moc prosím, abyste se uvolnila a dýchala co nejpřirozeněji. Myslíte, že by vám v tom mohla pomoct nějaká medikace?.. Dobře, pokud si to rozmyslíte, můžete mi to naznačit, ale ventilátor je zatím nutný. Než vás odpojím, potřebuju udělat rentgen plic a zkontrolovat okysličení krve. Zkusil bych vám uvolnit ruce, ale musíte mi slíbit, že na trubici ani nesáhnete. Platí?“

Nikki přikývla. Sestřička, která čekala na prahu, přistoupila blíž, představila se a uvolnila popruhy.

„Nikki,“ řekla chápavě, „balónek na trubici je pořád ještě nafouklý. Buďte tak hodná a nesnažte se ji vytáhnout, mohla byste si poškodit hlasivky. Ano?“

Tentokrát Nikki přikývla pouze s přemáháním. Trubice v hrdle jí připadala tlustá jako zahradní hadice. Rozumově samozřejmě chápala, co to je a proč ji použili, ale současně si nemohla pomoci, protože se skutečně dusila. Zavřela oči a čekala, než jí lékař stetoskopem poslechne srdce a plíce, vyšetří břicho a změří pulz v pažích i nohou. Pak jí rozevřel víčka a prohlédl oči oftalmoskopem. Působil nesmírně uklidňujícím dojmem a měl velice umný dotek. Pokud mohla soudit, ve své práci se vyznal přímo skvěle. Nikki si hlavu o polštář opřela trochu pohodlněji a silou vůle zpomalila rytmus dechu. Postupně se jí kousek po kousku vybavovaly události ze silnice v lese a z následné honičky.

Proč? křičelo jí v hlavě. Proč?

„Vypadá to dobře,“ přikývl Matt. „Jdu objednat pár vyšetření a opláchnu si obličej. Hned jsem zpátky.“

Po jeho odchodu Julie urovnala pacientce přikrývky a vlhkou žínkou jí otřela tváře a dlaně.

„Budete v pořádku,“ ujišťovala ji přitom. „Pan doktor sice nevypadá zrovna jako univerzitní profesor, ale věřte mi, že je skvělý lékař – v téhle nemocnici určitě nejlepší. Vy jste z Bostonu, viďte? Pan doktor je odtud, ale studoval na Harvardu. Dokonce jel se sanitkou k tomu jezeru a sám vás intuboval.“

Nikki přikývla, že rozumí, a chabě zvedla palec na znamení, že to oceňuje.

Doktorko. Těsně předtím, než ji ten tlusťoch napadl, na ni houkl: „Doktorko!“ Kdo mu to prozradil? Ti dva útočníci ji nechtěli pouze oloupit nebo znásilnit. Chtěli ji zabít.

Proč?

Matt se umyl, oholil a vzal si všechny věci, které bude potřebovat na farmě pro Lewise. Těch pár hodin spánku mu úžasně prospělo. Přinejmenším v téhle chvíli se cítil soustředěně a v pohodě. Včera měl v úmyslu vrátit se na farmu bratrů Slocumbových už za pár hodin a co nejrychleji vyměnit provizorní hrudní drén, ale mezitím uběhl skoro celý den. Ale co, připomněl si, těžko se můžu rozkrájet. Musím se zkrátka spolehnout na to, že Frank Slocumb bude mít dost rozumu, aby v případě problémů ihned dopravil bratra do nemocnice.

Solariová vypadala čile a při plném vědomí. Na rentgenovém snímku nebylo ani známky po začínajícím zápalu plic a okysličení krve dosáhlo vynikajících hodnot. Matt doufal, že mu tu záhadnou tragédii u jezera objasní. Prozatím rozluštil aspoň jednu ze záhad, které se týkaly jeho osobně. Na levém nártu měla Solariová oranžovočerné tetování, jehož si Matt povšiml už při předchozím vyšetření, ale měl příliš mnoho starostí, než aby nad ním nějak uvažoval.

Z ženy s elegantními dlouhými prsty, kterou původně tipovaly na keramičku, se vyklubala patoložka. Navíc patoložka, která hrála bluegrass a měla na nártu vytetovanou oranžovočernou jedovatou ještěrku gila. Tetování sice bylo mezi mládeží oblíbené a rozšířené, ovšem u mediků a lékařů rozhodně nešlo o nic běžného. Nevede Solariová natolik netradiční způsob života, že za normální považuje i drogy? napadlo ho. Nenamočila se do překupnictví? Co když právě tohle byl důvod, proč ji honili po lese u jezera?

Matt přemýšlel o pravděpodobnosti své teorie, zatímco se chystal pacientce odstranit dýchací trubici z hrdla. Vzpomněl si na svoje vlastní tetování na bicepsu, které mu mělo trvale připomínat jeho velkou lásku a ztrátu. Kdepak, usoudil při pohledu do oduševnělých očí Nikki Solariové, ať už to staré tetování znamená cokoliv, s drogami v žádném případě nesouvisí.

Technika odstranění endotracheální trubice byla sice snadná, ovšem případné komplikace mohly přímo ohrozit život pacienta. Vysát vzduch z trachey, splasknout balónek, požádat pacienta, aby se pokusil zakašlat, a pak trubici vytáhnout. Jednoduché.

Přesto tu existoval strašák v podobě tak silného křečovitého stahu hrtanu, že zamezí dýchání i opětnému zavedení trubice.

Matt sice ještě nikdy nemusel provést nouzovou tracheotomii, nicméně všechny potřebné nástroje měl pro jistotu po ruce.

V dané chvíli však nevěděl o ničem, co by ho lákalo míň.

„Paní doktorko, připravena?“ zeptal se.

Nikki přikývla a marně se pokusila o úsměv. Není to žádná křehká květinka, pomyslel si Matt. Může být stokrát jiná než ostatní ženy, ale má výdrž.

„Prima,“ přikývl spokojeně. „Je mi samozřejmě jasné, že nepůjde o nic příjemného, ale nedá se nic dělat. Julie, prosím, pusťte se do sukce!“

Sestřička protáhla koncem dýchací trubice úzký sukční katétr do Nikkiny průdušnice. Nikki na to zareagovala zběsilým záchvatem kašle, při němž jí z očí vyhrkly slzy a stékaly jí po tvářích.

„Fakt mě to mrzí,“ omlouval se Matt a chvatně splaskl balónek na trubici. „Tak honem, ať to máme za sebou. Nadechněte se a zakašlejte!“

Nikki poslechla. Stačilo lehce zatáhnout a trubice vyklouzla ven. Sestřička chtěla pacientce ještě odsát ústa a hrdlo, ale Nikki ji odstrčila.

„Vřelé díky,“ zachraptěla.

Sestřička honem přiložila Nikki na obličej průhlednou masku. Minutu dvě všichni mlčeli, zatímco Nikki dychtivě a vděčně vdechovala vlhký, kyslíkem obohacený vzduch. Oximeter ukazoval stálou hladinu kyslíku v krvi a křivka EKG zůstávala i nadále pravidelná. Nic nenasvědčovalo tomu, že larynx ohrožuje křeč.

„Cítíte se dobře?“ zeptal se konečně Matt.

„Uch, to ale bylo hnusné!“ vyprskla Nikki. „To je mi fakt pěkný způsob jak přivítat nového pacienta. To u nás začínáme otázkou, ke které zdravotní pojišťovně ten chudák patří!“

Světla v kóji na JIPce opět potemněla. Sestřičky odběhly přichystat se na příjem nového pacienta, který zřejmě dostane Nikino lůžko. Nikki mezitím přerývaně a mezi podřimováním vylíčila příhodu s falešnou dopravní nehodou na silnici, s chloroformem, střílením a následnou honičkou po lese. Na podrobnosti kolem svého pádu do jezera si však nevzpomínala.

Hrůzná příhoda Matta zaujala, ale totéž platilo i pro samotnou vypravěčku. I když byla vyčerpaná, očividně zmučená trýznivou bolestí hlavy, závratěmi a dalšími příznaky otřesu mozku.

Nikki (jak jí na její žádost říkal) měla švih, bystrý mozek a smysl pro jízlivý humor, který v ní ani současné nepříznivé okolnosti nedokázaly potlačit.

Matt měl chuť ji zasypat desítkami otázek. Nepochyboval, že se stejnými dotazy se vytasí i Grimes, ale prozatím neměl náladu se s ním bavit. Až se Nikki trochu zotaví a vydrží vzhůru delší dobu, Matt zavolá na policejní stanici, ale teď ji pouze mlčky pozoroval. Co ho k ní tak přitahuje? Pramálo, jestli vůbec, připomínala jeho životní lásku. Ginny byla jako horké polední slunce na mořské pláži a Nikki spíše měsíční svit a nehybná, temná hladina nočního jezera. Ginny měla nevinné dětské rtíky, plné a smyslné ženské rty. Za ty roky, které uběhly od Ginnyiny smrti, si Matt tu a tam s nějakou ženou vyšel, ale žádná ho nepřitahovala tak mocně jako tahle záhadná pacientka. Cítil se trapně, nezvykle a maličko jako zrádce. Jak jen může tuhle cizí ženu porovnávat s Ginny?

Vtip je v tom, že vzpomínky na Ginny vám nesmějí připomínat pouze život, který jste vedl dřív, ale jak nádherné by to zase mohlo být, jen kdybyste to sám sobě dovolil. Copak přesně tohle mu nedávno neradila Mae?

Současně si však připomněl, že je ošetřujícím lékařem Nikki Solariové. Romantický vztah mezi lékařem a pacientkou zakazovala nejenom Hippokratova přísaha, ale i zákony většiny států, a jejich porušení u většiny lékařů zakončilo jejich profesní kariéru.

„Hele, vy jste tady ještě?“ vydechla Nikki rozespale.

„Já.. Echm.. Asi jsem si zase na chvilku zdřímnul.“

„Zase?“

„Z bleskových dřímot jsem měl na medicíně jedničku. V tomhle oboru jsem byl nejlepší z celého ročníku.“

„Já taky. Původně jsem měla dělat chirurgii, ale vykopli mě, když jsem usnula přímo o operačního stolu.“

„Jo, jako bych to viděl. Plácla jste obličejem přímo do otevřenýho břicha. Nikki, povězte, proč k tomu všemu vlastně došlo?“

„Nemám tušení. Ale ti muži věděli, kdo jsem. To mi je jasné!“

„Nešli po drogách?“

„Vyloučit se nejspíš nedá nic, ale podle toho, co si vybavuju, šli jenom po mně, nic jiného je nezajímalo. A taky mám dojem, že si říkali jménem, ale za nic na světě si na ně nevzpomenu.“

Matt se zvedl ze židle.

„Hned se vrátím,“ slíbil.

„Kam jdete?“

„Zavolat na policii. Náčelníka Grimese bude zajímat, že už jste při vědomí. Dokud se neověří, co vás vlastně potkalo, chci, aby váš pokoj hlídal policista.“

Nikki si promnula oči.

„Mám dojem, že s náčelníkem jsem si chvilku povídala.“

„Ten dojem je správný, říkal mi o tom.“

„Vzpomínám si, že se ke mně choval úžasně přátelsky.“

„Tím se to vysvětluje,“ pokývl Matt při vzpomínce na Grimesovu přehnanou a špatně skrytou výhrůžku na pohotovosti.

„Co?“

„Ale, nic. Nikki, ještě jsme se nezkontaktovali s vaší rodinou. Dejte mi pár čísel, ať můžu informovat vašeho manžela nebo rodiče nebo koho vlastně chcete.“

„Můj taťka se zotavuje ze slabé mrtvičky a moje mamka dostává hysterický záchvat i při pohledu na kosa, co tahá žížalu, a kandidáti na mého manžela ještě nevyšli z ringu, kde o mě svádějí boje na život a na smrt. No, a protože to podle všeho přežiju, proč někoho zbytečně plašit? A jo, kromě mého šéfa. Přesně teď bych měla být ve službě.“

Matt si zapsal telefonní číslo.

„Já se vrátím!“ ujistil ji zlověstným hlasem ala Schwarzenegger.

„Jste… Moc… Hodný..,“ zašeptala.

Začal odpovídat, ale vzápětí si uvědomil, že už opět usnula.

Tiše a pravidelně oddechovala.

Matt chvatně vysvětlil, co chce, a dispečerka na policejní stanici ho přepojila k Billu Grimesovi.

„Už vám řekla, co se stalo?“ naléhal Grimes.

„Moc jsem se jí nevyptával, nejdřív jsem chtěl zavolat vám.“

„Snad mi nechcete namluvit, že si mě tolik považujete?“

„Ha ha. Ale zmínila se, že ji pronásledovali dva muži – jeden tlusťoch, v obleku, druhý spíš sportovec. Říká vám to něco?“

„Možná.“

„Navíc tvrdila, že po ní stříleli.“

„Takže ta rána nad uchem byla od kulky.“

„Vypadá to tak.“

„Do hodiny tam někoho pošlu,“ slíbil Grimes. „A později si s ní skočím promluvit i já sám.“

„Není proč spěchat,“ zabručel Matt, který měl sto chutí mu nařídit, ať se Nikki vyhýbá obloukem. „Má sakra vážný otřes mozku.“

„Jak dlouho myslíte, že zůstane v nemocnici?“

„Nevím určitě, nejspíš pár dní. Ještě ji musí vyšetřit neurolog a ten možná nařídí magnetickou rezonanci, kdyby se mu vyšetření na pohotovostním cétéčku nezdálo.“

„Tak dobrá. Hned tam pošlu někoho na hlídání.“

„Ale na celých čtyřiadvacet hodin, ano?“

„Rutledgei, co kdybyste se staral o svou práci a mě nechal dělat tu mou?“

„Nancy,“ obrátil se Matt na vrchní sestru, „vážně už by nešlo nechat Nikki ještě na JIPce?“

„Matte, jistě vám nemusím připomínat, že kvůli vám bych klidně chodila i po žhavém uhlí,“ povzdechla si Nancy Catlettová, „ale zrovna teď tu máme čtyři pacienty v kritickém stavu a za chvilku sem dovezou odoperované abdominální aneurysma. Neexistuje způsob, kterým bych ospravedlnila lůžko zabrané pacientkou mimo nebezpečí života – i když patří vám.“

„V tom případě půjde na soukromý pokoj.“

„To ale záleží na jejím pojištění.“

„Zkrátka jí ho dejte připravit. Před dveřmi bude stát policista.

Dovnitř smějí jen ti, kdo zajišťují její lékařskou péči. Kdyby potřebovala speciální vyšetření, smím ho objednat jenom já. A kdyby jí pojistka na soukromý pokoj nestačila, klidně ten rozdíl doplatím.“

„Víte, myslím, že nemusíme zacházet tak daleko,“ prohlásila Catlettová, „ale pokud se podobně staráte o všechny svoje pacienty, přestoupím k vám od svého obvoďáka. Ten by si radši dal vrtat koleno, než by mi připlatil na soukromý pokoj.“

Matt rychle obešel svoje hospitalizované pacienty, načež sebral kufřík s vybavením nutným k provedení hrudní drenáže, infúzní láhve, antibiotika a další nezbytné věci a odnesl si je k motocyklu. Hlavu měl plnou myšlenek a otázek o Nikki Solariové a okolnostech jejího přepadení, takže se na nic jiného ani při nejlepší vůli nedokázal soustředit. Když se vrátil na JIPku, sestřičky mu oznámily, že Nikki spí už od chvíle, kdy odešel, jen kratičce se probudila při dvou neurologických vyšetřeních a hned zase usnula. Sotva však prošel dveřmi, spokojeně zamručela a otevřela oči.

„Vítejte, šéfe,“ zívla zeširoka.

„Jak jste poznala, že jsem tady?“

„Občas jsem prostě jasnovidka.“

„Co dělá hlava?“

„Měl jste někdy v mozku permoníky?“

„Uch. Můžu vám předepsat tylenol, ale silnějším lékům bych se radši vyhnul.“

„Tylenol stačí, jsem statečná holka.“

„To vám uvěřím i bez mučení. Zařídil jsem, že vás bude hlídat policie. A s Billem Grimesem jste měla pravdu, staví se k vám nesmírně ochranitelsky.“

„Doufám, že to co nejrychleji vyšetří,“ prohodila Nikki.

„Je to vážně dobrý policajt.“ Když se mu chce. „Poslyšte, musím navštívit jednoho pacienta doma, ale tady na JIPce počkám dokud se sem nedostane slíbená ostraha. Takže můžete klidně usnout. Lepší lék vám v téhle chvíli nikdo nevymyslí.“

„Hned to bude, ale zrovinka teď jsem vzhůru. Nemohl byste si ke mně na chvilku přisednout? Připadám si trošku jako Dorotka, když se podívala z okna chalupy a zjistila, že ji vichřice odvála z rodného Kansasu.“

„No, než psát zprávy, to si s vámi radši popovídám.“

„Díky. Sestřičky mi prozradily, že jste studoval na Harvardu.“

„Atestaci jsem dělal ve White Memoriál.“

„To zírám! Já tam neprošla konkursem na chirurgii.“

„Chirurgii?“

„Jasně. Rok jsem byla na chirurgii v Metropolitan, ale pak jsem přestoupila na patologii. Potřebovala jsem, aby se mi pacienti pod skalpelem nevrtěli. A kde jste v Bostonu bydlel?“

„Na Beacon Hill. V té chudší části dole. V Bostonu se mi docela líbilo, ale srdcem jsem zůstával tady v horách. Už jsem se nemohl dočkat, až se zase vrátím zpátky.“

„To je docela pochopitelné. Je tu moc krásně.“

„Pokud vás zrovna nepronásleduje párek šílených zabijáků. Směl bych se vás na něco zeptat?“

„Ale samozřejmě.“

„Týká se to vašeho tetování.“

„A co je s ním?“ vyhrkla Nikki maličko dotčeně.

„Ále, nic. Jen jsem vám chtěl prozradit, že všichni zdejší doktoři nosí vytetovanou ještěrku na nártu.“

Nikki podezíravě přimhouřila oči. Děláš si ze mě legraci? jako by se ptala pohledem.

Matt honem začal zachraňovat situaci.

„Jéžiš, omlouvám se,“ zadrmolil. „Trapný vtípky trousím nejlíp právě ve chvílích, kdy se to vůbec nehodí. Nemůžu se pak divit, že jdu z průšvihu do průšvihu. Mea culpa.“ Vyhrnul si rukáv a předvedl vlastní tetování. „Já osobně mám slabost zase pro hlohy.“

Nikki se naráz zatvářila smířlivě.

„Někdy mi o tom jistě povíte,“ usmála se. „Tak dobře, tetovat jsem se nechala už před pár lety. Kolegové v kapele se tenkrát nadchli pro tetování a přemluvili i mě. Vybrala jsem si nárt, protože tam se na obrázek můžu podívat, kdy si zamanu, a přitom ho můžu podle potřeby dobře schovat. Kdybych tušila, jak je ta stvůrka gila jedovatá, možná bych se rozhodla pro jiné místo, protože bych tak odradila všechny zabijáky. Ale jedovatá ještěrka to je pouze napůl, z poloviny je to obyčejný mlok.“

„Jasně, tuhle kombinaci si vybrala většina našich doktorů,“ neudržel se Matt.

Nikki se mile usmála. Tentokrát mu nehrozilo žádné nebezpečí.

„Jednou jsem ten obrázek uviděla na hliněném džbáně v rezervaci Navahů,“ vysvětlovala Nikki. „A když mi vysvětlili, oč jde, rozhodla jsem se vybrat si ho za svůj soukromý totem. Mlok je plachý, bojácný, zranitelný, slabý a tajnůstkář. Ještěrka gila je statečná, bojovná a tak zarputilá, že když už jednou něco popadne do silných čelistí, často je třeba jí uříznout hlavu, aby to zase pustila.“

Matt si vybavil příšernou smrt zvířete ve svém snu a otřásl se hrůzou. Nikdy nepatřil k lidem, kteří jednoznačně zavrhují všechno mýtické nebo nadpřirozené, a sny už vůbec ne, a zrovna tenhle sen ho začínal strašit pořád víc. Ale přehrával mu ten děsivý výjev pouze minulou událost, nebo prorokoval něco, co teprve přijde?

„Už mi je jasné, proč si ti dva chlápci v lese ukousli větší sousto, než dokázali spolknout,“ poznamenal.

Žádná odpověď. Nikki opět zavřela oči. Mozek se jí zamlžil vyčerpáním a důsledky otřesu mozku. Přetrvávající příznaky poranění hlavy se projevovaly zcela nepředvídatelně a občas hrozilo, že se rozvinou do značně nebezpečného stavu. Matt zažil profesionální atlety, které zranění na dlouho vyřadilo ze závodů, i řadu dalších lidí – na první pohled zdravých, bez viditelných změn na magnetické rezonanci –jejichž stav se během pouhých pár dní výrazně zhoršil.

V duchu se modlil za Nikki i její umění – lékařské i hudební, zvedl se a podvědomě ji chtěl uchopit za ruku. V posledním okamžiku se odtáhl. Skoro u všech pacientů by to bylo úplně nevinné a přirozené gesto, ale u této pacientky by šlo o něco jiného. Nemělo cenu si něco nalhávat.

17.

Doktor Steinman trojitým hlasitým klepnutím kladívka vyzval poslední jednání komise pro schválení Omnivaxe ke klidu. Před zasedacím sálem se sice neodehrávaly takové manévry reportérů jako při projevu Lynette Marquandové, ale i tak se jich tady rojilo ažaž. Jejich už beztak značný zájem ještě podnítil příslib první dámy pozdržet spuštění celého projektu, pokud třeba jen jediný člen výboru bude hlasovat proti supervakcíně. Tím celá záležitost dostala vedle lékařského a společenského i politický nádech a těšila se trvalému zájmu široké veřejnosti.

V elegantním zasedacím sále se dvaadvacet lékařů a vědců vytrhlo z rozhovoru. Všichni zaujali svá místa u svých jmenovek rozestavěných kolem mohutného stolu. Jedna židle zůstávala nápadně prázdná – místo zástupce laické veřejnosti Ellem Kroftové.

„Rád bych využil této příležitosti,“ začal Steinman, „abych vám všem poděkoval za téměř tříletou oddanou a vynikající práci jejímž vyvrcholením je právě dnešní hlasování. Prokázali jste své vlasti neocenitelnou službu, a s tím i lékařské obci a především lidem na celém světě. Účelem dnešního setkání je umožnit každému z vás poslední připomínky k naší kolektivní práci, zdali budeme hlasovat pro Omnivax či proti němu. Vzhledem ke slibu, který první dáma dala americkému lidu, nepřítomnost členky výboru nebudeme posuzovat jako záporný hlas.“

Odmlčel se s výrazem, jako by právě spolkl nerozžvýkaný kus masa.

„Než budeme pokračovat,“ řekl, když si nejdřív odkašlal a opět se soustředil, „byl jsem požádán, abych vám přečetl jisté prohlášení. Doručili mi ho dnes ráno s poznámkou, podle které byla kopie poskytnuta k dispozici listům Washington Post a New York Times a současně i všem čtyřem hlavním televizním stanicím.

Autorkou prohlášení je paní Ellen Kroftová, která se dnes nedostaví. Omlouvám se, že jsem neměl čas pořídit každému z vás kopii jejího textu, ale dostanete ji hned po skončení schůze. Paní Kroftová mě však požádala, abych vám celé její prohlášení přečetl ještě před zahájením hlasování.“

V místnosti se ozval tlumený šum, poposedávání. Přítomní se po sobě podívali. Někdo se tvářil zvědavě, jiný neskrýval otevřené pohrdání. George Poulos, sedící vedle prázdné židle Ellen Kroftové, upíral na Steinmana neutrální pohled.

„Jelikož nikdo nevznesl žádné námitky,“ pokračoval Steinman, „začnu s předčítáním.“ Opět si odkašlal a urovnal si brýle.

„Vážení kolegové, jako jediný zástupce laické veřejnosti ve výboru pro schválení Omnivaxu jsem ke své práci nepřistupovala jako vy všichni z vědeckého či lékařského hlediska, ale jako matka a babička. Hned na první schůzi jsem si vytkla tři úkoly. Za prvé, naučit se co nejvíc o procesu vývoje, testování a schvalování očkovacích látek a jejich průběžném přehodnocování poté, co se začnou obecně používat. Za druhé, rozhodla jsem se detailně seznámit se složkami Omnivaxu – jejich výrobě, individuální charakteristice a vzájemných interakcích. A za další jsem byla odhodlaná tlumočit názory otců a matek z nejrůznějších společenských skupin, sdělovat vám jejich naděje a ano, i obavy z vakcinace obecně a z Omnivaxu především. Ráda bych se u těchto svých úkolů zastavila podrobněji a v uvedeném pořádku.

Existuje mnoho lidí, a to včetně většiny z vás, prezidentského páru a ministryně zdravotnictví Lary Boltonové, kteří uvěřili, že jednou z klíčových charakteristik civilizované společnosti je míra ochrany jejích obyvatel před infekčními chorobami. Jak jistě víte, ale mnozí jiní bohužel nikoliv, od čtyřicátých let dvacátého století se počet vakcín pro naše děti zvýšil od tří dávek DPT na čtyřicet dávek dvanácti různých vakcín. Nyní s příchodem Omnivaxu sice výrazně poklesne počet injekcí, ale počet aplikovaných vakcín se víc než zdvojnásobí. Omnivax se skutečně jeví jako velký vývojový skok v dějinách lidstva. Nebude to však mít negativní následky?

Zlatým pravidlem pro testování každého nového léku je dvojnásobně slepá studie, kdy je zkoumavý vzorek obyvatelstva rozdělený do dvou skupin, pokud možno shodných jak v demografických, tak v lékařských parametrech. Čím je vzorek studované populace početnější, tím lépe, ovšem charakteristika obou skupin musí zůstat stejná. Jedna z testovaných skupin pak dostává lék a druhá skupina placebo. Studie se nazývá dvojnásobně slepá, protože žádný pacient ani lékař netuší, kdo dostává co. Čím déle je studie prováděna, tím jsou její výsledky spolehlivější. Po pravdě, mnoho nových léků se testuje deset i více let.

Můj průzkum ukázal, že ani jediná očkovací látka – žádná očkovací látka – neprošla dlouhodobým testováním u dvojnásobně slepé studie. Farmaceutické firmy mají značný vliv a financují většinu vývoje a testování léků na univerzitách i v lékařských centrech. Navíc mají dokonale propracované a nesmírně účinné informační a reklamní techniky, jež v mnoha případech přesvědčují veřejnost, že si nemůžeme dovolit ohrožení testované skupiny podáváním placeba místo životně důležité vakcíny pouze proto, aby se vyhovělo neživým statistikám.

Je možné, že tato zkratka v procesu vědeckého výzkumu nám může ublížit konkrétním, lékařským způsobem? Na tohle nedokážu odpovědět s určitostí. Mohu říct jen tolik, že jak se počet očkování v populaci zvyšuje, současně s tím hrozivě narůstá počet nemocí vyvolaných poruchou imunity, kam můžeme řadit astma, alergie a dětský diabetes. Dále nesmíme zapomenout na autismus, ADD a další mozkové dysfunkce, u nichž souvislost s potlačenou imunitou musíme teprve dokázat.

Otázka zní: Existuje zde souvislost? Skutečně platí, že vakcinace v některých případech znemožní normální rozvoj tělesného imunitního systému? To se zřejmě nedozvíme až do doby, dokud i u těchto vakcín nebudou provedeny dlouhodobé, dvojité slepé studie.“

Zde se Steinman odmlčel a pokusil se pohlédnout všem přítomným střídavě do očí. Někteří z nich se otráveně ušklíbali, aby dali najevo, s jakým pohrdáním poslouchají tento slepenec naivních a prostinkých žvástů jediného člena jejich výboru, který se nemohl honosit žádnými vědeckými úspěchy.

„Je mi naprosto jasné, co se vám honí hlavou,“ pravil Steinman, „ale přesto prohlášení paní Kroftové dočtu až do konce, jelikož nám svým rozhodnutím nezúčastnit se hlasování prokázala velkou laskavost. V laboratořích a na klinikách jsme vládci, ale na poli veřejného mínění má názor laika nesrovnatelně větší váhu než ten náš. Po skončení hlasování bude každý z nás muset veřejně zodpovědět všechny otázky, které nám zde klade. Máte nějaké námitky?“

„Ále, čtěte dál, ať to máme za sebou a můžeme hlasovat,“ zavrčel jeden z pediatrů.

„Děkuji, Mele,“ přikývl Steinman. „Přesně to mám v plánu.“

Posunul si brýle výš na nose a znovu se napil minerálky.

„Ale jak je to s Omnivaxem?“ pokračuje paní Kroftová. „Nejprve mi dovolte zmínku o tom, že si hluboce vážím vědeckého výzkumu a lékařské technologie, které dokázaly vyvinout tak úžasný výrobek. Přesto se i v tomhle případě musím ptát: Proč se nekonala dvojnásobně slepá studie? Kam se podělo dlouhodobé testování? Jakmile lék či vakcína dosáhnou schválení, Úřad pro kontrolu potravin a léčiv a ministerstvo zdravotnictví spoléhají pouze na následné hlášení lékařů o negativních vedlejších účincích daného produktu. Studie však dokazují, že jen nepatrné procento lékařů vyplní požadovaný formulář, přestože tuší nebo dokonce s jistotou vědí, že mnoho zdravotních problémů, které řeší, mohlo vzniknout v souvislosti s očkováním nebo jistými léky. Někteří doktoři mají prostě moc práce nebo nedokážou sehnat nutný formulář právě ve chvíli, kdy by ho nejvíc potřebovali. Jiní vyplní formulář pouze v případě, že negativní reakce se u pacienta objeví bezprostředně po vakcinaci nebo podání medikamentu. V tomto bodě bych ráda připomněla, že v dané chvíli nemáme žádné konkrétní důkazy, že Omnivax při předběžném testování způsobil takový počet zdravotních problémů, jenž by se jen vzdáleně blížil počtu úmrtí zaviněných chorobami, před nimiž má ochránit. Současně však musím dodat, že pozitivní přínos Omnivaxu nepřesahuje účinnost jeho nejslabší a nejméně prověřené složky.

Třicet vakcín, žádná dvojnásobná slepá studie. Současně však žádné výraznější negativní účinky. Tyto tři faktory mi nesmírně ztěžují rozhodnutí, zda hlasovat pro Omnivax či proti němu.

Tím se dostávám ke svému hlavnímu úkolu, a sice vystupovat jako skutečný zástupce veřejnosti. Rodiče se obávají, že vládní agentury a farmaceutický průmysl jim tají vedlejší účinky očkovacích látek. Rodiče, kteří vakcinaci svých dětí odmítnou, se vystavují postihu dokonce i v případě, že prokážou, že se pouze drží základních zásad svého náboženského vyznání. Tohle by se v Americe nemělo stát. Na každém kroku se setkávám s třemi požadavky starostlivých rodičů: Informace, testování, možnost volby.

Co z toho všeho tedy plyne? Máme tu obdivuhodný produkt který nepochybně zachrání bezpočet životů. Dále projekt důsledného testovacího programu, který byl přeskočen podobně jako v případě většiny dalších vakcín, jež už užíváme. A konečně rodiče, kteří chtějí víc informací a větší právo rozhodovat o tom co lékař aplikuje do těla jejich dítěte.

Po zvážení všech těchto bodů jsem dospěla k názoru, že nemůžu s plným přesvědčením hlasovat pro schválení Omnivaxu, ale současně nemám právo upřít americké veřejnosti jeho schopnosti zachránit řadu životů. Z tohoto důvodu jsem se rozhodla se závěrečného hlasování nezúčastnit. Svým kolegům ve výboru přeji vše nejlepší a děkuji jim za jejich trpělivost s mými otázkami, jejichž zodpovídáním přispěli v posledních dvaatřiceti měsících k rozšíření mých vědomostí.“

Richard Steinman si odložil brýle. Z tváří většiny přítomných vyčetl, že prohlášení Ellen Kroftové udělalo dojem jen na málo koho. Po pár vteřinách ticha zvedl George Poulos ruku a vzal si slovo.

„Byl bych rád, kdybychom nyní vynechali další případné poznámky členů výboru a přešli rovnou k hlasování.“

„Souhlasím!“ podpořil ho unavený hlas jednoho z kolegů.

„Námitky?“ otázal se Steinman. „Tak dobře. Georgei, zřejmě začneme u tebe.“

„Hlasuju PRO!“

V okamžiku, kdy probíhalo toto historické hlasování, se Ellen Kroftová nacházela sto padesát kilometrů severně od budovy Federálního úřadu pro potraviny a léčiva a pokojně projížděla nádherně zelenými Catoctinskými horami. Cílem její cesty byl srub Rudyho Petersona. Před dvěma hodinami vyzvedla Lucy v jejím domově a cestou do školy zastavila v malém parčíku, jehož středem protékal pomalý potůček. Odvedla vnučku k lavičce, posadila se vedle ní, pevně ji objala a něžně kolébala v náruči. O kus dál na hřišti dováděla hrstka dětí na houpačkách a prolézačkách. Ellen si uvědomila, že Lucy voní stejně čisťounce a něžně jako každé jiné dítě. Vlasy, pleť, nádherné oči – to všechno bylo na Lucy naprosto normální. Přitom se od svých vrstevníků nemohla lišit víc, než kdyby pocházela z jiné planety.

Ellen se rozhlédla po parčíku. Jestlipak i teď ji a Lucy někdo špehuje? Z té představy se jí udělalo zle od žaludku. V blízkém okolí sice nespatřila nikoho, kdo by působil podezřele, ale to nic neznamenalo. Ti lidé, co jí vyhrožovali, nejsou žádní amatéři.

„Však já toho člověka najdu, miláčku,“ šeptala Ellen něžně.

„Najdu ho a zjistím, kdo si ho najal. A pak si to s nimi vyřídím. Ublížím jim tak hrozně, jak jim ještě nikdy nikdo neublížil.“

Proseděly tam čtvrt hodiny a Elleniny slzy se přitom vsakovaly vnučce do vlasů. Ostatní děti mezitím odpelášily a hřiště osiřelo. Lucy, která se kolébala trochu míň než obvykle, nevidomě civěla na prolézačky.

„Mám tě moc ráda, zlatíčko,“ šeptla Ellen posléze, pomohla holčičce vstát a odváděla ji zpět k autu. „Tak pojď, pojedem. Ve škole už na tebe čeká Gayle.“

V jedenáct dopoledne dělilo Ellen od Rudyho chaty jenom pár kilometrů. Pustila si rádio zrovna včas, aby chytila zprávy o zasedání v Rockville. Multivakcína Omnivax byla schválena jednohlasně, přesně jak slíbila první dáma Lynette Marquandová, a za pár dní bude dostupná ve zdravotnických zařízeních nejen ve Washingtonu D.C., ale i ve všech větších městech. Očkovací program zahájí sama ministryně zdravotnictví Lara Boltonová tím, že provede slavnostní očkování prvního dítěte. Poté bude očkování Omnivaxem povinné pro všechny novorozence a postupně i pro starší děti.

Vypusťte lvy, pomyslela si Ellen zahořkle.

Měla strach, ale navíc i hrozný vztek. Ve skutečnosti pro ni neexistovalo jiné řešení, než pro jaké se rozhodla. Udělala pouze to, co udělat prostě musela. Kdyby vystoupila s hlasem proti Omnivaxu a Lucy se něco stalo, nedokázala by dál žít, natož bojovat.

Ve zpravodajství se neobjevila ani zmínka o tom, že Ellen Kroftová se hlasování nezúčastnila. Reportér se soustředil na politické dopady slibu, který Marquandová dala americkému národu a rozplýval se nad její objektivitou. Ellen usoudila, že možná potrvá den dva, než se její vyjádření objeví na veřejnosti, ale možná že nikdy. Ve skutečnosti jí to bylo jedno.

Vzpomněla si na toho arogantního lumpa, který se jí rozvaloval v obývacím pokoji a smrděl cigaretami na sto honů. Ten hajzl odvedl vážně skvělou práci. Přesvědčil Ellen, přesně jak si přál, že nikdo z jejích milovaných nikdy nebude v bezpečí a ona proti tomu nezmůže vůbec nic. Doufala pouze, že ten grázl netuší, že vyhrál jenom první kolo. Sice si neodpustila to prohlášení pro výbor i pro tisk, ale na druhou stranu byla přesvědčená, že v něm není nic, čím by si vysloužila postih. Nyní musela najít způsob, jak protivníkovi zasadit mnohem tvrdší ránu – pokud možno smrtelnou. Kromě toho, že současně ochránila i Lucy, Ellen si díky své neúčasti na hlasování o supervakcíně koupila víc času pro Rudyho a jeho pátrání.

Z hlavní silnice sjela na neoznačenou štěrkovou cestu, jež vedla přes louku zářící pestrými květy. Slunce se od nich odráželo jako od pestrobarevných kamínků. Vzduch byl zahoustlý bzučením hmyzu a vůněmi pozdního léta. Na konci cesty se v hájku mladých stromů objevil Rudyho srub z hrubě tesaných klád. Rudy byl Howardův spolužák na vysoké a později mu šel na svatbě za svědka. Řadu let pracoval jako biostatistik na Federálním úřadě pro potraviny a léčiva, než ho v důsledku reorganizace vyšoupli do předčasného důchodu. To ovšem nic nevypovídalo o jeho povaze a vůbec o Rudym jako člověku. Navzdory skutečnosti šlo o mnohaletého přítele jejího manžela, Ellen totiž Rudyho Petersona odjakživa považovala za Howardův protiklad. Zatím co Howard byl pohledný a elegantní, Rudy byl introspektivní filozof a vzhledově rozhodně nepatřil mezi typy, za kterými by si ženy mohly nohy uběhat. Howard si potrpěl na obhroublý humor typu kanadských žertíků, Rudy vtipkoval jemněji a s nádechem cynismu. Později se z Howarda vyklubal frajer a sobecký zrádce, zatímco Rudy zůstal pro Ellen věrným oddaným přítelem, jenž proti svému bývalému spolužákovi nikdy neřekl jediné špatné slovo. Naopak, byl jediný z jejich společných známých, jenž si dokázal uchovat nadhled a přátelství obou z nich.

Ellen zaparkovala za Rudyho starožitnou dodávkou, podívala se na srub a obešla ho dozadu. Hledat Rudyho za tak krásného dne uvnitř nemělo smysl. Úzká vyšlapaná stezka se vinula z malé zahrádky lesem až k Rudyho rybníku. Byl líbezný, sytily ho horské potoky a Rudy tvrdil, že rozlohou zabírá celých pět akrů.

Jistá firma tu vysazovala a rozmnožovala pstruhy a další ryby a udělala si z toho výnosnou živnost. Rudy byl se svou loďkou uprostřed, zadumaně se díval k horám a tu a tam nahodil udici.

Na hlavě měl svůj oblíbený slamák ala Tom Sawyer. Dokonce i na tu dálku Ellen cítila třešňový tabák z jeho dýmky. Rudy jí jednou vyprávěl, že podle jisté spolehlivé studie provedené ve Skotsku jedna dýmka třešňového tabáku denně prodlužuje život o tři celé, dvě desetiny roku, zatímco dvě a více dýmek denně ho zkracují o celých pět let.

Uvelebila se na břehu do stínu, ale co nevidět ji zahlédl a přivítal máváním.

„Ahoj!“ houkl. „Dorazila jsi akorát!“

Ellen se dívala, jak navíjí vlasec, ukládá udici na dno loďky a vesluje směrem k ní. Jakmile ho poslali na odpočinek, Rudy prodal svůj byt v Rockville a celoročně žil ve svém srubu. Nikdy se neoženil, ale měl bratra a neteř se synovcem, řádku dobrých přátel a miloval truhlařinu a klavírní klasiku. Sám byl nadprůměrně dobrý klavírista. Ellen si kvůli němu přesto dělala těžkou hlavu, protože trávil příliš mnoho času o samotě. Snažila se volat mu nejméně jednou za týden a vždy po pár měsících k němu zajela na celý víkend a navezla mu tolik doma uvařeného jídla, že mu v mrazáku vydrželo hezkých pár týdnů. Od chvíle, kdy se stala členkou výboru pro Omnivax, si s Rudym volali a navštěvovali se mnohem častěji než dřív.

Rudy uvázal loďku u hezkého malého doku a přivítal se s Ellen políbením na tvář. Měl oblé chlapecké tváře, které vypadaly, jako by se jich břitva ještě nikdy ani nedotkla. Hlavu měl s výjimkou stříbrného věnečku úplně holou. Ellen i další jeho přátelé usoudili, že se velmi podobá herci Gavinu MacLeodovi, takže si vysloužil přezdívku Kapitán. Rudymu to dělalo očividně dobře.

„Kde máš ryby?“ zeptala se.

„Hodil jsem je zpátky do vody. Sezóna je už tak daleko, že většina z nich si se mnou tyká. Na háček se chytají čistě z toho důvodu, aby mě navštívily a mohly si se mnou chvilku pokecat. Jen tu a tam se některá z nich potluče, abych měl záminku vzít ji domů a udělat si z ní večeři.“

„Jsem moc ráda, že tě zase vidím.“

Rudy objal Ellen kolem ramen a zamířil s ní lesem zpátky do srubu.

„Tak povídej,“ vyzvídal, zatímco chystal dva šálky čaje. „Jak dopadlo hlasování? Hodilas jim do soukolí šutr nebo ne?“

Ellen mu už telefonicky pověděla o slibu Lynette Marquandové, ale zatím nevěděl o návštěvě muže se zaječím pyskem.

„Na to hlasování jsem nešla.“

Rudy nepatrně povytáhl obočí.

„Takže,“ protáhl významně, „to znamená, že náš kámoš Omnivax vyrazí na vítězné tažení světem.“

„Dvacet dva hlasů pro, žádný proti.“

„A jedna nepřítomnost. První očkování mají provést během pár dnů.“

„První z milionů.“

„Z desítek milionů. Děkuju pěkně,“ opravila ho Ellen zachmuřeně.

„Ale ještě to není dost zralé,“ připomněl Rudy.

Ellen se rozzářila.

„Máš důkaz?“

„Ne přesně, ale jak jsem ti říkal, něco se nám rýsuje.“

„Pověz!“

Rudy se na Ellen vlídně zadíval a zavrtěl hlavou.

„Až po tobě,“ prohlásil. „Jsem zosobněná trpělivost, ale tys mi zatajila něco tak velkého, že stát Georgia je proti tomu plivanec.“

„Omlouvám se, Rudy. Dobře vím, že si o mě po Howardovu odchodu děláš starosti, proto jsem ti chtěla ten důvod, kvůli kterému jsem nehlasovala, podat co nejohleduplněji. Akorát jsem nedokázala vymyslet jak.“

„Tedy, musím uznat, že umíš sakra vzbudit zvědavost.“

Ellen se ironicky usmála.

„To nejspíš ano,“ připustila. „Tak promiň. Jako bys mě neznal, věčně si dělám starosti kvůli starostem jiných lidí. Rudy, předevčírem se do mého domu vloupal muž a čekal na mě, až se vrátím. Byl hrozně veliký a smrděl po cigaretách. Taky měl nad horním rtem výraznou jizvu. Hele, ukazoval mi fotky Lucy ve škole, na dvoře, dokonce i v ložnici, a naznačoval, že když budu hlasovat proti Omnivaxu, unese ji a surově zavraždí.“

Rudy vydechl a přitom tiše hvízdl.

„Nerad to říkám, ale nijak mě to nepřekvapuje. Tahle supermedicína je pro řadu lidí proklatě důležitá. Uměla bys toho grázla popsat?“

„Jistě, ale čeho tím dosáhnu?“

„Nic, byl by to začátek.“

„Choval se tak hnusně sebejistě, Rudy. Prostě se tam uškleboval, protože mu bylo jasný, že nemůžu udělat nic než poslechnout. Upozornil mě, že jestli půjdu na policii, stejně nic nedokážu, a on se to dozví.“

Ellen cítila, jak se uvolňuje. Hryzla se do rtu a hřbetem ruky si utřela slzy.

„Jo, a v obojím měl nejspíš pravdu,“ přisvědčil Rudy. „Je to hnus, že tě muselo potkat zrovna tohle.“ Natáhl ruku a neobratně Ellen pohladil. „Pamatuješ si ještě na něco dalšího?“

„Když přestal s vyhrožováním, jak ublíží Lucy, zavolal z mobilu a před dům přijelo auto. On vyšel z předních dveří úplně v pohodě, jako by byl jenom na návštěvě, a odjel. Snažila jsem se přečíst poznávací značku, ale auto odjelo příliš rychle.“

„A to se ani náznakem nezmínil nebo nepodřekl, kdo si ho najal?“

Ellen zavrtěla hlavou. „Nemyslím. Řekl mi, že ho zaměstnávají osoby, co mají značný zájem dostat Omnivax co nejrychleji na trh. Zeptala jsem se, jestli nepracuje pro prezidenta Marquanda nebo farmaceutické firmy, ale samozřejmě mi neodpověděl.“

„Zajímavé,“ bručel Rudy. „Sázel bych na osobu, která má něco společného s konečnou výrobou nebo distribucí. Co vím o Lynette Marquandové, ta by si těžko najala zabijáka, ale za její podřízené bych ruku do ohně nedal – a vlastně ani za jejího manžela.“

„Počkej, on mluvil o zaměstnavatelích. V množném čísle. Určitě. Rudy!“

„Hele, tady ti dám papír a ty napíšeš každičkou podrobnost o tom chlapovi, na kterou se rozpomeneš. Možná se ti vybaví něco, co jsi zatím vynechala. A sepiš všecičko, jak vypadal, jaké měl oblečení, chování, co říkal, všechno.“

„K čemu to bude dobré?“

„Vlastně ještě nevím, ale jak říkávala moje babička, uškodit to rozhodně nemůže. Možná si vzpomeneš na něco fakt hodně důležitého.“

„Vyloučit to nemůžu. Vážně bych ho chtěla najít, Rudy. Chci ho najít a.. Taky mu ublížit. Večer zavřu oči a přede mnou se vznáší ten šeredný obličej. V noci se probouzím zalitá potem.

Dneska ráno jsem hrůzou zvracela. Strašně ráda bych zašla na policii, ale po tom, čím mi vyhrožoval, si vážně netroufnu.“

„Jen klid, my to zvládneme, El. Pomůžu ti. Jestli je z masa a kostí, tak ho najdeme, ale nejdřív to všechno sepiš. Znáš mě, potřebuju údaje jako každý statistik. A než to dopíšeš, uvařím další konev čaje.“

„A pak mi povíš, co je nového u tebe?“

„Jistě, pak ti to povím,“ slíbil Rudy.

Rudyho pracovna byla v prvním patře srubu, kde původně bývala jenom půda. Stropní okna, trámový zkosený strop, obložení ze sukovitých borových prken a knihovny od podlahy až ke stropu celou místnost zútulňovaly a přesně vystihovaly Rudyho povahu. Většinu prostoru zabíral velký dubový stůl s počítačem a další moderní elektronikou. Koutek na čtení tvořily dvě odřené kožené lenošky a otoman. U jediného okna ve štítu stál dalekohled namířený na jezero.

Ellen sepsala všechno, co si o tom dokonale oblečeném a výmluvném vyděrači pamatovala, skopla střevíce a uvelebila se v křesle. Rudy se usadil do druhého, natáhl dlouhé nohy na pohovku, a přitom Ellen zavadil o bosé nohy. Honem ucukl a zamumlal omluvu. V obličeji se mu objevil zvláštní výraz rozpaků a… A čeho? nechápala Ellen. Pak si všimla, že tváře mu krvavě zrudly.

„Takže?“ prohodila a odtáhla nohy na pohovce o kousek dál, aby se Rudy zklidnil.

„Zkrátka, nemusím ti vysvětlovat, na kolik problémů jsem narazil, když jsem se snažil proklepnout Omnivax. Ne snad, že bych objevil nějaký inkriminující údaje, naopak, nenašel jsem žádný.

Jde jenom o to, že na tak velkolepý projekt je tu těch údajů proklatě málo. Jako statistik si rád hraju s hromadami dat stejně nadšeně jako miluju rybaření. Megavakcínu sice testovali, ale ne dlouhodobě a dvojnásobně slepými testy, a jednotlivé složky protestovali buď individuálně, nebo nejvýš ve skupinkách po několika, nikdy ne všechny dohromady. Zatím všechno svědčí o tom, že každý komponent téhle zázračné supervakcíny funguje skvěle, ale důkazy jsou prozatím získané jen v rámci testů. Samozřejmě vůbec nepochybuju, že Omnivax chrání lidi před všemi infekcemi, přesně jak tvrdí výrobci.“

„A teď jistě přijde velké ale.“

„Ale kdyby to byl nový lék na artritidu nebo nová antikoncepční pilulka, v žádném případě by je neschválili na základě tak malého počtu dat.“

„Pokud vím, u téhle vakcíny vůbec neprovedli oficiálně řízenou dvojslepou studii.“

„Můžu potvrdit, že to víš přesně. Lékaři a farmaceutický průmysl a řada mých drahých bývalých kolegů na ministerstvu zdravotnictví a ve Federálním ústavu pro potraviny a léčiva radši risknou, že s vakcínou nebudou žádné problémy, než aby ještě na nějakou dobu upřeli veřejnosti ochranu před infekcemi.“

„Pokračuj.“

„No, jak už jsem ti řekl, vzhledem k nedostatku času a informací jsem se rozhodl zaměřit na ten nejslabší článek v řetězu Omnivaxu. Probral jsem tedy data všech komponentů vakcíny a sjel si uvedené negativní příznaky, i ty nejmenší a okrajové.

A tomu seznamu jednoznačně kraluje právě vakcína proti horečce Lassa. Je relativně nová, stejně jako infekce, proti které nás má ochránit. Vakcínu schválili před deseti lety, ale ze statistického hlediska – přinejmenším z mého statistického hlediska – její schválení uspěchali.“

„Tehdy se totiž báli, že přímo tady ve Státech vypukne velká epidemie.“

„Vím, jenže nevypukla – aspoň prozatím. Víš, nemůžu říct, že by s tou vakcínou souvisely nějaké závažné problémy, ale každopádně platí, že neprošla dost důkladnými testy.“

„To už taky vím,“ přikývla Ellen a poctivě se snažila utajit svoje zklamání. „Víc toho nemáš?“

Rudymu její reakce neušla a na pár vteřin se významně odmlčel. Potom zavrtěl hlavou a hrdě se zazubil.

„Kdepak,“ ujistil ji. „Ve skutečnosti mám něco docela jiného.

Měl jsem pár zajímavých telefonátů, například jsem brnknul starému kámošovi do Střediska pro kontrolu infekčních chorob. Jmenuje se Arnold Whitman a je epidemiolog a mikrobiolog.

Požádal jsem ho, aby v jejich archivech vyhrabal všechny epidemie horečky Lassa. I kdyby ho někdo přistihl, jak se hrabe na cizím písečku, patřilo by to k náplni jeho práce, chápeš? Každopádně něco našel. Na první pohled to sice vypadá nezajímavě, ale Arnie si to nemyslí. Můžeš mi věřit, že zrovna Arnieho považuju za jednoho z nejchytřejších lidí na světě, který ve svým úsudku jen málokdy šlápnou vedle.“

„V tom případě jsi takový můj Arnie zase ty,“ usmála se Ellen.

„O tom nepochybuju. Ale vážně, poslouchej. Inkubační doba horečky Lassa od nakažení až po vypuknutí příznaků bývá sedm až čtrnáct dní, maximálně tři týdny. Osmnáct lidí, kteří onemocněli tady ve Státech, si infekci zřejmě dovezlo z Afriky.

Ostatní případy se údajně nakazily od nich. Vzhledem ke známé inkubační době všechno nasvědčuje tomu, že všech osmnáct lidí se muselo nakazit právě v ten den, kdy odlétali z Afriky do Států.“

„Zvláštní.“

„Víc než zvláštní, milé děvče. Tohle jsou údaje, v kterých moje statistiky umějí najít logiku. A hádej, jak to dopadlo?“

„Žádná logika!“

„Přesně tak! Je prostě vyloučeno, aby se všech osmnáct lidí nakazilo přesně poslední den svého pobytu, zrovna když se vraceli domů. Někde se stala chyba.“

„Ale jaká?“

„V tom je právě ten háček. Nic mě nenapadá, aspoň ne hned, Ale počkej, není to všechno. V zemích, kde se horečka Lassa objevuje často, existuje pravidelný a výrazný nárůst případů v lednu a únoru. Dokonce jsem nakreslil graf z případů, které se objevily za poslední tři roky. Kámoš Arnie mi je obstaral od ministra zdravotnictví v Sierra Leone.“

„To zírám!“ připustila Ellen.

„Není to velký vzorek, ale ten rytmus leden – únor se tam opakuje jednoznačně. A teď se mrkni na těch osmnáct případů.“

Ellen přiložila oba grafy vedle sebe. Pouze jediný případ se vyskytl v lednu, v únoru žádný. Většina jich spadala na léto.

„A co na to říkají statistiky?“

Rudy předvedl vítězoslavnou fanfáru.

„Statistiky nám znovu potvrzují, že tu není něco v pořádku.

A rád bych připomněl, že moje propočty nikdy nelžou. A podle toho, co mi sdělují, v květnu, červnu a červenci hrozí, že člověk chytne horečku Lassa spíš při odletu do Států než pobytem v Africe.“

„A co z té informace pro nás plyne?“

„Zkusíme z toho vytvořit pracovní hypotézu,“ odpověděl Rudy, „scénář, který by vysvětlil ty údaje. Musíme dosadit konkrétní fakta.“

„A kde chceš začít?“

„Myslím, že nejlepší to bude na velvyslanectví Sierry Leone tedy ve Washingtonu. Tam se dozvím, kdo měl přístup k seznamu pasažérů každého letu z jejich země. Budu se zajímat i o to, kolik Američanů dostalo horečku Lassa v Africe ve srovnání s těmi, kdo odletěli domů. Jsem přesvědčený, že tu informaci mi taky dají na velvyslanectví. Čísla! Potřebuju čísla, chápeš?“

Ellen vyskočila a vrhla se Rudymu kolem krku.

„Věděla jsem, že na něco přijdeš! Rudy, tys ten nejlepší kamarád na světě!“

„Hm, tohle nebyl ten největší výkon, na jaký jsem se kdy vzmohl,“ zahučel Rudy se sklopenýma očima.

18.

„Zástava! Na JIPu.. Zástava! Na JIPu..“

Volání z reproduktoru zaznělo zrovna ve chvíli, Matt byl na ordinaci interny a vypisoval formuláře nutné k Nikkině transportu na soukromý pokoj. V nejmenším nepochyboval, že poplach se týká víc než šedesátiletého horala, který dostal lůžko právě po Nikki. Matt ho zahlédl, když ho převáželi chodbou, a podle zsinalých rtů a lehce skvrnité pleti mu naráz bylo jasné, že jde o případ nedostatečné srdeční činnosti.

Matt se tryskem rozběhl na JIPku. Dorazil tam zároveň se dvěma ošetřovatelkami a anesteziologem. Na jednu stranu nelitoval svého rozhodnutí vyměnit práci na pohotovosti, kde se pacienti střídali jako na běžícím pásu, za soukromou praxi, která mu umožňovala navázat s pacientem mnohem hlubší vztahy, přesto zůstával jakýmsi křížencem obojího a ruch kolem případů zástav srdce či mnohačetných traumat mu stále přinášely vítané vzrušení.

Až vedle pacientova lůžka si uvědomil, že kardiolog po jeho boku je právě Robert Crook. Matt se s ním neviděl od té trapné schůzky v kancelářích DUS. Crook ho přivítal zamračením a pohrdavě pohodil hlavou.

„Potřebuješ pomoct?“ otázal se Matt s okázalou bodrostí.

„Myslím, že pomocníků mám dost,“ zabrblal Crook.

Za jeho zády však sestřička Julie Belletová zuřivě zavrtěla hlavou a rty němě naznačila: „Zůstaňte!“

„No, počkám tu čistě pro jistotu.“

„Jak chceš. Připravte šok čtyři sta joulů, prosím.“

Sto pětadvacet by stačilo, pomyslel si Matt. Belletová se po něm tázavě ohlédla, ale on mohl pouze pokrčit rameny. Čtyři sta joulů bylo každopádně moc, ale nešlo o tak závažný lapsus, aby se kvůli němu pohádal s Crookem, navíc na veřejnosti.

Kardiolog se předklonil a přitiskl na pacientovu hruď defibrilační elektrody.

„Pozor!.. Ano, pal!“

Julie Belletová stiskla tlačítko, které do horalova hrudníku vpustilo elektrický výboj o síle čtyř set joulů. Chaotické zmítání fibrilace na monitoru téměř okamžitě vystřídal rychlý, pravidelný rytmus.

„Výborně,“ pronesl Crook záměrně lhostejným tónem. „Teď má pěknou supraventrikulární tachykardii. Dejte mu intravenózně miligram propranololu.“

Ne! zařval Matt v duchu. Chybná diagnóza, chybná medikace!

Přistoupil těsně ke Crookovi.

„Roberte,“ pravil šeptem, aby ho ostatní neslyšeli a vlastně si ani nevšimli, že mluví. „To je ventrikulární tachykardie. Stoprocentně. Xylokain, ne propranolol.“

Crook ho probodl pohledem.

„Miligram propanololu intravenózně!“ zopakoval stroze. „Vlastně – dva miligramy. A pusťte to hezky pomalu.“

Kčertu! pomyslel si Matt, který se neúspěšně snažil uniknout zoufalému pohledu Julie Belletové, která neochotně šla vyplnit příkaz. Otálela, zjevně získávala čas. Schylovalo se k válce.

„Roberte,“ zašeptal Matt ještě jednou. „Dej mu xylokain a nejspíš se vám podaří zabránit fibrilaci.“

Crook ho probodl nenávistným pohledem.

„Byl bych ti vděčný, kdybys –“

V tom okamžiku se pacientovo srdce zatřepetalo naprázdno a ventrikulární tachykardie přešla do životně nebezpečné ventrikulární fibrilace.

„Čtyři sta joulů!“ přikázal Crook a okázale se otočil k Mattovi zády. „A dejte mu stovku xylocainu. Propranodol zatím stop!“

Od toho okamžiku už proces oživování, který mohl jít hladce už od samého začátku, pokračoval úspěšně a bez problémů. Navíc zřejmě nějaká vyšší moc rozhodla, že pacientův čas ještě nevypršel. Po elektrickém šoku a následné aplikaci xylocainu, kterou měl dostat už dávno, a po dalším šoku, bylo náhle vyhráno – monitor předvedl slušné EKG i dostatečný krevní tlak.

„Dobrá práce,“ pronesl Matt.

Robert Crook neráčil odpovědět.

Během pár minut se stav pacientova srdce stabilizoval. Barva pleti vypadala mnohem přirozeněji, tlak se mu zvýšil a držel se na stejné úrovni. Crook kývnutím odvolal Matta do kouta kóje, kde jejich šeptání nemohl nikdo zaslechnout.

„Dejte si poradit od moudřejšího,“ sykl vztekle, „a zkuste si najít místo v jiné nemocnici. Někde hodně daleko.“

„Ale já tady vyrostl,“ namítl Matt. „Líbí se mi tady a jsem rozhodnutý tu i zestárnout.“

„Ksakru, táhněte si stárnout někam jinam, vážený! Teda, jestli vůbec chcete zestárnout! Dneska jste to přehnal, Rutledgei!“

„Nevím, o čem mluvíte.“

„Spoustu lidí potká neštěstí. A mě by ani nepřekvapilo, kdybyste se zařadil mezi ně!“

„Vy mi vyhrožujete –“

„Pane doktore?“

Julie Belletová ukazovala Crookovi na monitor, kde se objevila nepravidelnost v srdečním rytmu.

„Ještě padesátku xylokainu!“ vyštěkl Crook a obrátil se opět k Mattovi. „Nikoho neoblbnete, jasný?“

Matt náhle vystřelil paži vpřed a drapl Crooka za límec košile a kravatu, přičemž ho natočil zády k personálu, aby svědci viděli co nejméně.

„Vy taky ne!“ zasípal. „A neopovažujte se mi ještě někdy vyhrožovat!“

Ohromený a zaskočený Crook nachově zrudl, jako by ho měla sklátit mrtvice. Honem se odtáhl, urovnal si límec a kravatu a vrátil se k pacientovi.

Matt si nedokázal vzpomenout, že by se v dospělosti s někým porval. Jsi pitomec! Absolutní pitomec! Měl proklaté štěstí, že nikdo z přítomných pořádně nezaregistroval, co vlastně provedl.

Se zaťatými pěstmi se prudce obrátil na patě a bez jediného ohlédnutí se vyřítil z JIPky. Byl přesvědčený, že Crook naprosto jednoznačně ví o jeho objevu a návštěvě toxické skládky. Ale varoval ho tak sám Armand Stevenson, nebo kardiolog ve vzteku přestoupil svoje pravomoce v komisi DUS? A co přesně myslel tím Spoustu lidí potká neštěstí! Jaké lidi?

Slocumbovi!

Matt odspěchal do Nikkina pokoje, aby se přesvědčil, zda se už ukázal policista, jenž ji měl hlídat. Už dávno měl navštívit Lewise Slocumba a jeho bratry. Dorazil do místnosti zrovna ve chvíli, kdy se z protějšího konce chodby blížil policista Tarvis Lyons. Tarvis býval Mattovým spolužákem na střední škole v Montgomery. Tarvisova neoficiální přezdívka Tryskáč vystihovala skutečnost, že dotyčný dělal komplet všechno tak zbrkle, jako by na rychlosti závisel jeho vlastní život. Mattův úžas, že Tryskáč to vůbec dotáhl k maturitě, a navíc bez odebrání řidičského průkazu za nedovolené rychlosti, nebyl nic ve srovnání se šokem, který ho čekal po návratu ze studií, kdy zjistil, že Lyons se mezitím dokonce stal členem policejního sboru. On sám by mu nesvěřil ani pouta, natožpak nabitou služební zbraň.

„Hej, Matte, copa se to děje?“ zahlaholil Lyons bodře.

Hlas měl o dobrou oktávu vyšší, než by se u takového hromotluka dalo čekat.

„Grimes poslal tebe?“

Matt doufal, že to nevyznělo tak zklamaně, jak to připadalo jeho vlastním uším.

„Dneska jsem měl volno, takže na mě vyšly přesčasy. Velkej šéf mi brnknul, že tady máte kočičku, co potřebuje pohlídat.“

„Grimes označil doktorku Solariovou za kočičku?“

„Uch. Vlastně si tím nejsem jistý, kámo.“

„Je to lékařka, Tarvisi. To znamená dvanáct let studia po maturitě, takže podle mě si od tebe zaslouží mnohem uctivější oslovení než „kočička“. Grimes přijde taky?“

„Jo, zmínil se, že si sem zaskočí s ní promluvit.“

„Poslechni ho na slovo.“

„Přesně to říkal taky.“

„Co?“

„Že tu mám čekat a poslechnout ho na slovo.“

Matt si povzdechl. „Poslouchej, stoupni si před dveře a dávej pozor, abys ty sám nebo sestřičky hnali každého, kdo by se k ní chtěl podívat. Teď musím na pár hodin vypadnout, ale budu na pageru. Kdyby ses potřeboval na něco zeptat, zavoláš nemocniční spojovatelce a ona mě najde.“

„Beru na vědomí, kámo,“ přikývl Lyons. „Ještě hraješ kuželky?“ zajímal se.

„Když je příležitost. Už jsem ale vyšel dost ze cviku. Nemám trefu a pak mě bolí nohy.“

„Kdepak, tys byl vždycky jednička!“

„Díky za poklonu, Tarvisi. Nespouštěj z paní doktorky oči, jasné?“

Matt se zastavil na prahu a chvíli si zvykal na šero v pokoji, Nikki spala a hlasitě oddechovala přes kyslíkovou masku. Mattovi pořád ještě vrtala hlavou Crookova výhrůžka, proto se nemohl dočkat, aby užuž byl na farmě všech čtyř bratrů. Rozběhl se k sesterně a vypsal příkaz, aby Nikki každých třicet minut zkoumali neurologické reflexy a za dvě hodiny přešli na jednohodinové intervaly. Ještě naposledy se ohlédl po Tarvisi Lyonovi, který si přitáhl židli z prázdného pokoje, a rozběhl se k motocyklu.

Jízda na farmu Mattovi připadala nekonečná a celou tu dobu ho sžíral pocit provinilosti, na který v tom nemocničním shonu úspěšně pozapomněl. Co když Lewise Slocumba vážně vystavil nebezpečí? Crook je magor, ale měl pravdu. Matt skutečně překročil hranici, za kterou se nikdo normální neodváží ani podívat. Možná by bylo nejlepší nechat celou věc zkrátka plavat – zapomenout na existenci toxické skládky a přiznat si, že na DUS a jejich fígle prostě nemá a že by nakonec dopadl jako jeho táta.

Jenže najednou si vzpomněl na příšerně zdeformované obličeje Darryla Teaguea a Teddyho Rideouta. Kolik se ještě najde dalších případů? A kolik jich už bylo? Ne, rozhodl se v duchu, když zastavoval motocykl před obytnou budovou farmy, necouvnu za nic na světě, ale budu opatrný, abych na svém tažení už nikdy nevystavil někoho druhého nebezpečí.

Na stejném místě, na němž ho před výpravou do dolu očekával Lewis, teď stál Frank. Opíral se o zábradlí a v ruce ledabyle držel loveckou pušku. Matt měl zvláštní dojem, že Frank kdovíjak vytušil jeho příjezd.

„Jak mu je?“ zeptal se.

„Asi si umíte představit, že pěkně hnusně, děsně ho bolí v rameni. Ale je pořád naživu a nadává.“

„Tak to je dobré znamení. Franku, vážně mě moc mrzí, že jsem se neukázal dřív, ale v nemocnici byl neuvěřitelný fofr. Za nic na světě jsem se nedokázal urvat.“

„Nám bylo jasný, že se vrátíte, co nejrychlejc to bude možný.“

Ani náznak podráždění nebo výčitek. Tito muži, tvrdí jako hřebíky, byli zvyklí brát život tak, jak jde, a pokud už jednou někomu uvěřili, nikdy o něm nezapochybovali. Lewis oblečený do odrbaných džín a s nahým hrudníkem byl v horním pokojíku v křesle, podložený hned dvěma polštáři. V obličeji měl překvapivě pěknou barvu. Obvaz kolem hrudníku byl nasáklý krví, ale to se ostatně dalo čekat. Drén vypadal netknutě a obvaz ovinutý kolem konce kondomu byl ztmavlý zaschlou i čerstvou krví.

Nebylo pochyb, že zařízení funguje zcela bezchybně.

Frank Slocumb a jeho bratři se předvedli jako schopné ošetřovatelky. Pokojík byl překvapivě čistý a postel od předchozího dne zřejmě opět převlékli. Trojice bratrů se hrdě a uctivě postavila stranou, zatímco Matt se věnoval zraněnému.

„Tedy, vaši bratři se o vás starají přímo skvěle, Lewisi,“ poznamenal Matt pochvalně, když po vyšetření stetoskopem zjistil, že dýchání se ozývá už z prostoru celých plic.

„Však oni vědí, že bych s nima jinač pěkně zatočil. Tak co, přežiju to?“

„Frank tvrdil, že jste moc tvrdohlavý, než abyste umřel, a měl pravdu.“

Matt sestavil infuzní láhev s hadicí a požádal o drát, který by mohli zavěsit z hrubého trámového stropu jako hák. Během dvou minut Lyle vyrobil stojan přesně podle Maltových představ. Matt na něj zavěsil sáček s roztokem silného antibiotika a infuzní jehlu zavedl Lewisovi do předloktí.

„Pomůže nám to předejít infekci,“ vysvětlil.

„A co s tímhle krámem?“ zachraptěl Lewis a ukázal na hadičku vyvedenou ze své hrudi.

„No,“ pokrčil Matt rameny, „i když se to zdá k nevíře, tenhle krám vám očividně zachránil život.“ Už se v duchu skálopevně rozhodl, že autorovi brožury o provizorních opatřeních při pneumotoraxu pošle děkovný dopis. „A teď podle mě máme celkem tři možnosti: Nechat to tak, vytáhnout nebo vyměnit.“

„Máme hlasovat?“ zavtipkoval Frank.

Všichni čtyři bratři zařvali smíchy, i když Mattovi dvakrát veselo nebylo.

„Vám to asi vyjde všechno nastejno, doktůrku,“ zabručel Lewis.

„Ale rači bych, dybyste mi už do žeber další krámy nestrkal.

Nechtěl sem vám kazit radost, ale dyž ste do mě posledně dloubal tou pinzetou, bolelo to jako čert.“

Z úcty k Mattovi se tři stojící bratři zdrželi dalších poznámek.

„Tak dobře, Lewisi,“ rozhodl se Matt. „Nechám to, jak to je. Potíž je v tom, že kdybych drén vytáhl předčasně, plíce by se mohla opět zbortit, a kdybych ho nechal moc dlouho, mohla by vypuknout infekce. Ale teď dávejte pozor, kámoši! Kdyby se u Lewise příznaky infekce skutečně objevily – horečka, kašel, bolesti, hnis a zvětšující se zarudnutí kůže kolem rány, prostě cokoliv na ten způsob, přestřihněte tenhle steh a trubičku okamžitě vytáhnete, jasné?“

„Ale jo, jasný,“ přikývl Frank. „Odvedl ste fakticky super dílo, doktůrku.“

Matt sundal z rány obvaz, vyčistil ji a opět obvázal.

„A teď poslouchejte,“ pokračoval, „potřebuju si s vámi promluvit ještě o jedné věci. Mám dojem, že vedení dolu už zjistilo, že to jsem byl já, kdo vlezl až k jejich skládce. Nejsem si jistý, jestli vědí o Lewisovi, ale stejně vás musím varovat. Ten magor z nemocnice, Crook, je v jejich komisi. Vyhrožoval sice nepřímo, ale úplně jasně v tom smyslu, že někdo si to mou vinou odskáče, že ho zraní nebo zabijou – a všechno bude jenom moje vina.“

Lyle a Kýle si vyměnili lišácký pohled.

„Co je?“ podivil se Matt. „Co vy dva tajíte?“

Tentokrát odpověděl Lewis.

„Ale oni už vědí, že sem to byl já, doktůrku. To je jednou jistý.

Ať už si lidi tady kolem o nás myslej kdovíco, máme pěknejch pár kámošů – a dobrejch. Donese se nám leccos.“

„No, tak co s tím hodláte udělat, mládenci? Jak se chcete vlastně ochránit?“

Bratři se po sobě opět spiklenecky jukli.

„Šak my se o sebe postaráme,“ ujistil ho Lyle. „Buďte klidnej.“

Matt sesbíral všechny své věci a kývnutím vyzval trojici bratrů, ať odejdou ven.

„Lewisi, chcete, abych vám pomohl zpátky do postele?“ zeptal se.

„Ale, todle zvládnu sám. Esli vám to ale nevadí, doktůrku, poseděl bych tady ještě chviličku dýl.“

„Jsem rád, že jste na tom tak dobře. Ještě pořád mi je děsně, když si uvědomím, že vás to potkalo mojí vinou. Vůbec nechápu, že Frank a ostatní se tomu dokážou pošklebovat, jenže já se vážně bojím, že ti hajzlové z dolu po vás půjdou.“

„Ale klid, doktůrku, moji bráchové se nechechtají jen tak. To akorát že –“

Lewise přerušil jekot bzučáku. Vzápětí se v přízemí ozval dusot těžkých bagančat, které se hnaly s dusotem po schodech nahoru.

„Promiňte, doktůrku,“ vyhrkl Lewis, ztěžka vstal, sundal infuzní láhev z háku a vyštrachal se na chodbu. „Dostaneme návštěvu.“

Matt se rozběhl za Lewisem a honem zavřel ventil na hadičce, aby do ní nezačala proudit krev. Hlasitý dupot v domě patřil trojici bratrů, kteří beze slova pobíhali sem a tam, ovšem účelně, jako by si tento okamžik mnohokrát nacvičovali. Někdo už vypnul alarm. Kýle tryskem vyběhl po schodišti nahoru a postavil velký plát plechu – metr na dva metry – mezi zábradlí a místo, kam se posadil Lewis. Pak otevřel skříň v chodbě prvního patra a začal na podlahu házet zbraně. Tentokrát Matt napočítal půl tuctu pušek, spoustu pistolí, několik supervybavených pušek se zaměřovačem. Lewisovi dal na klín černou kovovou krabici s klávesnicí a několika vypínači. Potom začal strkat zbraně mezi tyčemi zábradlí a podával je dolů Lyleovi.

Matt jen vytřeštěně zíral na rozsah jejich arzenálu. Nevzmohl se na nic lepšího než postávat vedle Lewise a žasnout.

„Kolik?“ houkl Lewis dolů.

„Hádám tak čtyry,“ odvětil Frank. „Skoro bych řek, že mezi nima je i Lonnie Tuggle. Toho sem odjakživa nemoh ani cejtit.“

Kamery! uvědomil si Matt ohromeně. Někde v lese mají ti proslulí místní primitivové poplašný a kamerový ochranný systém!

„Franku,“ vzpomněl si, „venku mám harleye. Chcete, abych ho někam odsunul?“

„Doktůrku, snad si nemyslíte, že bysme nechali ublížit vaší milovaný motorčičce? Už sme ji šoupli do stodoly.“

„Lewisi, vy jste věděli, že se ti chlapi ukážou?“

„Něco se nám doneslo.“

„Ježíši,“ zamumlal Matt. „Vy jste tedy povedení poustevníci, vy bando. Hele, ale slyšíte?“ zavolal. „Nerad bych, aby se některému z vás něco stalo! A mně zrovna tak!“

„Tak kvůli tomu si nelámejte hlavu, doktůrku,“ uklidňoval ho Lewis sebejistě. „Ale teď dybyste si laskavě zalez dozadu do pokoje pro případ, že by ty troubové byli ještě blbější, než sme mysleli.“

Matt poslechl a svezl se na kolena těsně za pootevřenými dveřmi, pár kroků za Lewisovými zády. Nejstarší z bratrů, kterému už bylo nejméně dva či třiašedesát, tam seděl s improvizovaným drénem v hrudníku, infuzní láhev postavenou na podlaze vedle židle, v pravé ruce svíral pistoli a levou se opíral o černou kovovou krabici.

„Tady je máme,“ poznamenal Frank. „Dva jedou vozem a dva se plížej zadem po svejch.“

„Hlavně klid, kluci,“ přikazoval Lewis. „Žádný fanfáry na uvítanou. A všichni držte klapačky, mluvit bude akorát Frank.“

Sotva dořekl, ozvalo se prudké zabušení na vchodové dveře

„Je otevřeno!“ křikl Frank. „Ale dejte si bacha, abych viděl na obě vaše ruce!“

Ze své pozorovatelny za dveřmi a plechovým plátem Matt skrze mezery v zábradlí viděl, že dveře se prudce rozletěly. Přes práh vešel mohutný chlap z ochranky, který Matta vyprovázel ze schůzky s Armandem Stevensonem. Měřil skoro dva metry, vážil hodně přes metrák a s oholenou lebkou, která mu trůnila na ramenou jako basketbalový míč, vypadal jako stvůra z pověsti.

Na Franka Matt nedohlédl, ale uměl si ho představit, jak stojí v obývacím pokoji naproti dveřím a o loket si ledabyle opírá namířenou pušku.

„Lonnie,“ zavrčel Frank.

„Jo, Franku. Poslyš, my sami fakt nemáme zájem o nějaký trable, ale poslali nás sem pracovně. Však víš, jak to chodí.“

„A o jakoupa prácičku se jedná?“

„Včera v noci pronikli dva muži na pozemky dolu. Myslíme si, že jedním z nich byl doktor Rutledge z města.“

„No a?“

„No a tím druhým byl podle nás jeden z tvých bráchů.“

„Ale, a jakpa ste na to přišli?“

„Koukni, Franku, my se známe už sakra dlouho. Nech si ty svoje kecy a já zase nebudu kecat tobě, jo? Pan LeBlanc z dolu se chce sejít s tím z vás, kdo tam byl, a toho doktora potřebuje jakbysmet. Vzkazuje, že se možná dostali do kontaktu s nebezpečnými chemikáliemi a že když proti tomu něco neudělají, můžou si to šeredně odskákat po zdravotní stránce.“

„Lonnie, běž laskavě vyřídit panu LeBlankovi, že ses sice fakt snažil, ale že žádnej z nás nemá páru, o čem to tady žvaníš.“

„Franku, kde máš Lewise a ostatní?“

„Tak moje slovo pro tebe znamená houby?“

Matt vyjukl skrze zábradlí a všiml si, že Lonnie Tuggle vytáhl z opasku pistoli.

„Franku, jeden z těch dvou grázlů, co vlezli do dolu, je postřelenej. Našli jsme krev na kamenech. Doktor to nebyl, tak vyklop, kde je Lewis?“

„Lewis je tady,“ ozval se Lewis, naklonil se kupředu a opřel si hlaveň pistole o zábradlí. „A teď se koukej sbalit a vymáznout.“

„Vypadáš kapánek přepadle, Lewisi,“ ušklíbl se Tuggle. „Neschytal jsi nedávno čirou náhodou kulku?“

Mattovi se v těle napjal každičký sval. Bude se střílet. Byl si tím stoprocentně jistý. Začal se po břiše plížit k puškám ležícím na podlaze vedle Lewise. Strhne-li se něco, samozřejmě se postaví po bok bratrů Slocumbových.

„Ani hnout!“ sykl Lewis přes rameno.

Matt poslušně vklouzl zpátky za dveře.

„Mám příkaz vzít tě s sebou, Lewisi. Bez tebe se odtud ani nehnu.“

„Ale hned, a šupem, jinač tě odtud vynesou nohama napřed!“

„Mám s sebou posily. Jeden z mých lidí zrovna míří na Franka.“

„Jo, já ho vidím,“ ozval se Lyle odkudsi zdola. „Ale měl by vědět, že jakmile po Frankovi střelí, vyfasuje kulku přímo do čela,“ houkl.

„A navlas to samý platí pro tebe,“ dodal Kýle a vyšel na balkon z pokoje na konci chodby v patře, asi tři metry od Lewise.

Lewis beze slova vyťukal kód na klávesnici černé krabice.

„Todle ber jen jako varování, Lonnie,“ ušklíbl se a stiskl jedno z velkých tlačítek.

Na velkém nedlážděném dvoře se ozval tak prudký výbuch, až se okna roztřásla. Tuggle se vylekaně ohlédl, což Frankovi poskytlo dost času, aby k němu skočil a přiložil mu hlaveň k mohutnému zátylku.

„Odhoď tu bouchačku! Hned ji odhoď, Lennie!“

Tuggle váhavě poslechl.

„Ten výbuch byl asi tři metry od vašeho auta!“ oznámil mu Lewis. „A další bude přímo pod ním, jasný?“

„A příští výstřel z tyhle pušky bude rovnou do tvýho mozku,“ dodal Frank. „A teď máte, vy otrapové, deset vteřin, abyste vocaď co nejrychleji vypadli. A kámošovi poraď, ať kouká odhodit revolver, než udělá první krok, jinak by ho to mohlo mrzet!“

„Zahoď to, Corku!“ štěkl Tuggle.

Tuggle kývl na muže za Frankem, načež se na okamžik kmitl před Mattovým zorným polem, neozbrojený a pokrotlý. Oba halamové překotně vycouvali ze dveří na dvůr a houkli na druhou dvojici.

„Tohle tě bude sakra mrzet, Franku,“ zasyčel Tuggle. „Nejsi jedinej, kdo si umí hrát na chytráka.“

„Na nás bys musel vyrazit s atomovkou, Lonnie. Zatím ses teda moc nevytáh. Prokaž nám tu laskavost a už to nezkoušej. Věřil bys, že zabíjení bezbrannejch krys nás dvakrát netěší? A tomu svýmu LeBlankovi vyřiď, že žádnej z nás do dolu už roky ani nepáchl! A doktor jakbysmet. A esli se mu něco stane, odskáčeš si to ty. Jasný? Povídám – jasný?“

„Jo, jo. Jasný!“

Matt chvíli poslouchal vrčení vzdalujícího se vozu, pak se napřímil a přiskočil k Lewisovi.

„Proboha, vy to tu máte podminované jako ve sci-fi filmu!“ vrtěl hlavou.

„No jo, koncem šedesátejch let do mě vjela touha po dobrodružství, takže sem šel do armády,“ objasnil Lewis.

„Ano, vzpomínám si, že jste mi o tom vyprávěl.“

„No jo, doktůrku, ale asi sem ti neřek, že k armádě sem se dal hlavně proto, abych se naučil vyhazovat věci do povětří. Ve Vietnamu sem sloužil u demoliční jednotky. Čas od času se mi to hodí dodneška, třeba dyž odpaluju pařez. No, a taky je fajn, že se sem k nám nemůže vnutit nikdo, o koho nemáme zájem.“

„A jak se zdá, ani odtud odejít. Tedy mládenci, vy mě nikdy nepřestanete udivovat!“

„Pomožte mi zpátky do pelechu, doktůrku,“ požádal Lewis a zvedl láhev s infuzním roztokem. „To divadýlko mě trošku utahalo.“

Matt cítil, že z něho vyprchala všechna síla, kterou načerpal při těch pár hodinách dřímoty vedle Nikkina lůžka. Oči ho pálily únavou, a když na rozcestí stočil harleye směrem k nemocnici, toužebně se ohlédl po odbočce k domovu. Udělá bleskovou vizitu a předá službu kolegovi. A pak už přijde na řadu postel.

Nedalo se vyloučit, že ranaři z DUS po něm opět vyjedou, ale nemohl proti tomu udělat nic víc než se chovat co nejopatrněji a případně prásknout do bot, což odmítal. Z města ho nikdo nedostane. Slocumbovi vyslovili své varování zcela jasně: Kdo si troufne po nás jít, nepřežije to. A pokud šlo o toxickou skládku, nikdo nemohl předvídat, co Armand Stevenson a další šéfové důlní společnosti podniknou. On sám měl v dané chvíli jedinou jistotu, a sice že díky anonymnímu vzkazu nevzdělaného horala, který se dokonce nepřihlásil ani o odměnu, dospěl ve svém mnohaletém boji proti DUS k nějakému výsledku.

Parkoviště vyhrazené pro lékaře bylo skoro plné. Nemocnici postavili teprve před patnácti lety a chlubila se specialisty z každého oboru interní medicíny a skoro ze všech chirurgických oddělení. Matta štvalo, že musí DUS připsat i něco k dobru, ale pravda byla taková, že důlní společnost rozhodující měrou přispívala k prosperitě zdejší nemocnice.

Našel si volné místo vedle místa vyhrazeného pro sanitky a harleye pečlivě zamkl. Zamířil k pohotovosti a po schodišti vyběhl do patra na chirurgické oddělení. Nijak ho nepřekvapilo, že Tarvis Lyons podřimoval na židli vedle dveří do Nikkina pokoje. Brada mu spadala na prsa. Buď Mattovy kroky, nebo průvan na chodbě probudily policistu ještě dřív, než se Matt před ním zastavil.

„Tak co, kámo, kontrola?“ zívl Lyons.

„Všechno v pořádku?“

„Jasně. Tu dámu teď odvezli přesně podle plánu.“

„Kam ji odvezli?“ zachraptěl Matt. Po zádech mu přejel mráz.

„Přeci na vyšetření na magnetický rezonanci, jak jsi nařídil!“ vyhrkl udiveně Lyons.

Matt přiskočil ke dveřím. Nikkina postel byla prázdná a ustlaná. Čekala na návrat pacientky, ale Matt pochyboval, že se dočká.

„Tarvisi!“ vyhrkl se srdcem až v krku. „Žádnou magnetickou rezonanci jsem neobjednal.“

19.

Příkaz našel v Nikkině zdravotní kartě, v oddílu vyhrazeném pro objednaná vyšetření a léky. Hned pod Mattovou žádostí o neurologické vyšetření stálo:

Magnetická rezonance v nemocnici v Hastingsu. Převoz sanitkou. T. p. dr. Rutledgea T. p. – telefonický příkaz. Kdosi pod Mattovým jménem zavolal staniční sestře a nařídil, aby Nikki sanitkou převezli na magnetickou rezonanci do Hastingsu. Matt tam okamžitě zavolal na radiologii. Vůbec ho nepřekvapilo, že na jeho vlastní žádost zařadili Nikki do seznamu naléhavých vyšetření, ale to mělo začít už před třiceti minutami. Pacientka se zatím neukázala.

Tarvis Lyons se tvářil schlíple a trochu vzdorně.

„Zvoral jsem to, co?“

„Hlavně mi vyklop, jak to bylo.“

„Ty i náčelník Grimes jste mi nakázali, abych do pokoje nepouštěl nikoho, koho neznám. No, ale pokud neznám bráchy Stithovy, tak už nikoho.“

„Stithovy?“

„Přece Martyho a Geralda. Jezděj se sanitou soukromý záchranný služby Zlatý kříž a Marty má částečný úvazek i u hasičů. Každou sobotu se scházíme v baru u Snookyho, chápeš?

No, tak nejdřív přišla sestřička s tím, že jste nařídil magnetickou rezonanci a že pro pacientku jede sanita. Chvilku nato se ukázali Stithovi a odvezli ji. Já fakt netušil, že bych jim to neměl dovolit.“

Matt si promnul unavené oči. Kdo tohle kčertu spískal? Musel znát nemocnici a vědět, jak to tu chodí. Lékař? Sestřička? Popadl sluchátko a zavolal nemocniční spojovatelce.

„Dobrý den, tady doktor Rutledge. Mohla byste mě spojit se Zlatým křížem, prosím?“

„Hned to bude, pane doktore.“

„Zlatý kříž, u telefonu Mary!“

„Matt Rutledge z nemocnice. Mary, mohla byste se vysílačkou spojit se sanitou, která odváží Nikki Solariovou z naší nemocnice do Hastingsu?“

„A co jim mám vyřídit?“

„Nařiďte jim, ať se okamžitě obrátí a jedou hned zpátky do naší nemocnice, co nejrychleji. Ať pacientku nevezou až do Hastingsu.“

Matt během čekání netrpělivě poklepával špičkou nohy a pohrával si s telefonním kabelem, ale předem mu bylo jasné, co se dozví.

„Pane doktore,“ ozvala se konečně dispečerka. „Je to divné, ale nemůžu se s nimi spojit.“

„Třeba už jsou v nemocnici.“

„Oba mají u sebe přenosnou vysílačku, která se automaticky zapojí, jakmile vystoupí z vozu. Zkusím zjistit, jestli nemají poruchu. Máme pořád zkoušet vysílačku?“

„Určitě,“ potvrdil Matt. „Zkoušejte to.“

V tom okamžiku zazvonil mobil Tarvise Lyonse.

„Lyons.“

„Tarvisi, tady je náčelník Grimes.“

„Do řiti!“ zašeptal Tarvis. „Ano, náčelníku?“

„Nakázal jsem vám, že tu ženskou nemáte pouštět z dohledu!“

„Nevzpomínám si, že byste říkal –“

„Dej to sem, Tarvisi!“ vyštěkl Matt a sebral policistovi mobil.

„Náčelníku, tady je Matt Rutledge. Někdo pod mým jménem objednal telefonicky převoz Nikki Solariové do Hastingsu na vyšetření magnetickou rezonancí. Vůbec tam nedorazila a dispečerka nemůže posádku sanity zachytit na vysílačce.“

„Jak by taky mohla, když jsme je zrovna našli přivázané v lese s pusou ucpanou roubíkem za silnicí devětadvacet. Právě je k nám dovezli, ale Solariová s nimi nebyla.“

„Ksakru! Hned k vám jedu.“

„Hele, nemusíte se zdržovat. Dám vám vědět, jakmile –“

Matt vrátil mobil Lyonsovi.

„Tarvisi,“ sykl, „kdyby náčelník zase volal, řekneš mu, že jsem jeho poslední větu neslyšel a už jsem na cestě na stanici.“

Policejní stanice byla obyčejná budova z červených cihel s přistavěnou garáží a vzadu s celami pro předběžné zadržení. Zatím co nemocnice byla na západním okraji města, stanice stála na opačném, východním předměstí. Matt jel na harleyi přes město, v duchu se zoufale snažil přijít na to, kdo zařídil Nikkin únos a proč. Dotyčný rozhodně musel vědět o jeho odjezdu z nemocnice. Proč jen mu Nikki nenaznačila třeba jen dohad nebo teorii, co po ní mohli ti dva zabijáci chtít?

Policista u okénka zavolal Grimesovi a potom Matta kývnutím nasměroval k řadě židlí podél stěny. Prosklenou stěnou náčelníkovy pracovny Matt viděl, jak Grimes mluví s oběma saniťáky. Bratři Stithovi, oba pihovatí zrzci, odpovídali zřejmě oba najednou. Matt s nimi v životě nevyměnil víc jak pár slov, ale i to mu stačilo k pochopení, že ani jeden z nich nikdy nedostane Nobelovku za logiku. Grimesova pravá ruka, paličatý seržant jménem Steve Valenti, seděl proti oběma mužům a přimhouřenýma očima je pozoroval tak podezíravě, jako by číhal na sebemenší podřeknutí. Matt nechal židle bez povšimnutí a zamířil rovnou ke dveřím kanceláře. Grimes ho zahlédl a zvedl ruku na znamení, ať chvilku počká. Prohodil pár slov s Valentim a mávl na Matta, že už může dovnitř. Ještě než náčelník policie pronesl první slovo, z výrazu jeho obličeje se dalo jasně přečíst, že za celou věc kdoví proč viní Matta.

„Rutledgei, přece jsem vám nařídil, abyste na tu dámu dával pozor!“

„Neudělal jsem nic horšího, než že jsem jel navštívit pacienta!“ odpověděl Matt důrazně.

„Kromě toho jsem vám přikázal, abyste se z nemocnice nehnul!“

„Tak pozor, ve svém povolání neplním rozkazy. Proto jsem taky vystudoval medicínu. A vůbec, proč takhle vyvádíte? Že by s váma Solariová na pohřbu nějak koketovala? O tohle vám jde?“

„Neštvěte mě, Rutledgei!“

„Tak mě přestaňte šikanovat, Grimesi! Nazdar, mládenci.“

„Brejden, pane doktore,“ pozdravili Stithové jednohlasně. „Fakt nás to mrzí.“

„Věřím vám, že jste vážně neměli šanci tomu zabránit!“

„Fakt neměli. Jeli jsme po devětadvacítce. Ale pak se objevil jeden z těch parchantů a –“

„Geralde!“ vyštěkl Grimes. „Už jsme to všechno probrali! S odpovídáním otázek je teď řada na doktoru Rutledgeovi. Hele, vy dva, počkejte radši venku. Až vás budu znovu potřebovat, zavolám, jasný?“

Oba bratři sklopili hlavu a vyštrachali se z kanceláře. Valenti za nimi zavřel dveře a znovu se vrátil ke své židli. Grimes zabodl do Matta záštiplný pohled.

„Takže,“ začal nakvašeně, „vy mi tvrdíte, že pro Nikki Solariovou jste vyšetření na magnetický rezonanci vůbec neobjednával, ale tihle saniťáci mi řekli, že viděli příkaz.“

„Příkaz byl daný telefonicky, ale já to nebyl.“

„Ovšem ten dotyčný se představil vaším jménem.“

„Přesně tak.“

Matt cítil, že mu obličej plane jako v horečce – předzvěst toho, že co nevidět vybuchne vzteky. Grimesův jízlivý, povýšený tón v něm probouzel zuřivost, kterou by u sebe normálně nehledal.

„Sdělíte mi laskavě, kde jste celou tu dobu byl?“

„Navštívil jsem pacienta v jeho domově.“

„Koho?“

„O svých pacientech se s nikým nebavím. Bylo by to neetické!“

„A vy jste samozřejmě zosobněná kráčející etika. Takže když jste dostal do péče oběť pokusu o brutální vraždu, usoudil jste, že jde o nejvhodnější příležitost jet za jiným pacientem.“

„Radši zařaďte zpátečku, Grimesi!“ varoval dokrvava zrudlý Matt policistu. „Než jsem odjel z nemocnice, nehnul jsem se od ní po celých dvanáct hodin. Byla v poměrně stabilizovaném stavu a já mám i jiné pacienty. Kromě toho, kdybyste tam poslal někoho jiného než toho troubu Tarvise Lyona, mohli by mě chytnout na pageru a přesvědčit se, jestli jsem příkaz k vyšetření skutečně dal nebo ne.“

„Nemám potuchy, co se tady děje, Rutledgei, ale nedokážu se zbavit šerednýho pocitu, že v tom máte prsty!“

Matt nechal tu poznámku okázale bez povšimnutí.

„Tak vyklopte, co se stalo?“ vypěnil.

„Jak se zdá, byli to stejní dva rabijáci, co po ní šli už poprvé!“

„Pokud teda vůbec poprvý..,“ skočil do hovoru Valenti s důležitým výrazem jako Sherlock Holmes.

„Jeden z nich pravděpodobně prostřelil sanitě pneumatiku a potom na oba saniťáky vytáhli revolvery s tlumičem. To víme, protože vystřelili pro výstrahu. Celé přepadení prý netrvalo ani dvě minuty. Ze Stithových jsme vyždímali jedinou informaci, a sice že šlo o tmavý sedan.“

„Víte, co to bylo za chlapy?“

„A vy snad jo? Ježíši, Rutledgei, jak jste to té ženské mohl udělat?“

„Grimesi, mohl byste laskavě přestat s tím obviňováním a radši vyslat do terénu všechny svoje lidi? Tedy, pokud jsou vůbec k něčemu a vědí, jak pátrat po unesené osobě!“

„Starejte se ksakru o sebe, Rutledgei, a já se budu –“

„Já vím, já vím. Vy se mi přece vůbec nepletete do mých věcí, co?“

„Hlavně se vykašlete na návštěvy u pacientů až do doby, než tohle všechno vyřešíme, jasný?“

„Jasně, jasně. Rozkaz!“

„Prima. Vypadněte! A pošlete mi sem Lyonse!“ Grimes se k Mattovi obrátil zády. „Steve, teď sestavíme popis doktorky Nikki Solariové.“

Valenti si přitáhl klávesnici od počítače.

„Ven!“ sykl Grimes na Matta.

Ten si bral džínovou bundu a klíče naschvál co nejpomaleji a šinul se ke dveřím.

„Běloška, věk třicet šest let,“ diktoval Grimes Valentimu.

„Třicet čtyři,“ prohodil Matt přes rameno.

„Ven! Opravte to na třicet čtyři. Středně dlouhé tmavé vlasy, výška asi sto šedesát osm, štíhlá, možná v nemocničním županu.“

„V zeleném.“

„Sakra, Rutledgei! No dobře, v zeleném nemocničním županu.

A teď už koukejte vymáznout! Kretén,“ zamumlal Grimes načuřeně a naschvál dost hlasitě, aby ho Matt slyšel až ke dveřím.

Matt vyšel z kanceláře. Dveře dolehly do rámu, ale s lehkým cvaknutím se opět zhouply a na škvírku se pootevřely. Matt se obrátil, aby je zavřel pořádně, ale vzápětí si uvědomil, že policista u recepčního stolu si ho nevšímá. Nenápadně se tedy o krok odsunul, aby škvírou slyšel probíhající rozhovor, a přitom nevypadal příliš nápadně. Pomaloučku si zapínal bundu.

„Tak co,“ nevydržel to Valenti, „má ten magor pravdu? Fakt po vás ta dáma jede?“

„Po tom je vám houby,“ usadil ho Grimes, ale znělo to náramně samolibě.

„Na zádušní mši byla i Rollinsová a tvrdila, že ta holka na vás mohla oči nechat.“

„No a co, i kdyby. Mám dost starostí i bez toho. Tak jedem, ať máme ten popis kompletní.“

„Mateřská znamínka, nebo jizvy?“ zeptal se Valenti.

„Jak to mám vědět?“ odsekl Grimes. „Ale počkejte, něco přece jen vím. Napište tohle: Na nártu má divné vytetování. Nějakou ještěrku. No, věřil byste tomu?“

„Na nártu, jo? Teda, mně ženský nárty normálně neukazujou.“

„Kdyby nemusely, vám by neukazovaly ani obličej, Valenti!“

„A jakou ještěrku?“

„Oranžovou. Ale těžko vám řeknu latinský název, že jo.“

Matt, který užuž zamířil k východu, zůstal stát jako přibitý.

Když Nikki u jezera intuboval, měla na nohou tenisky. Jak mohl Grimes vědět o tom tetování? Pravda, ukázal se i na pohotovosti, ale pokud Matt věděl, tehdy byla Nikki přikrytá prostěradlem a zůstala tak po celou dobu Grimesovy přítomnosti. Že by se mu o tom zmínil někdo z nemocničního personálu? Možné to je, ale nepravděpodobné. Snadno si uměl představit, že Grimes to na Nikki nějak zkoušel, ale ani ve snu by nevěřil, že by s ním sebeméně flirtovala. To byl naprostý nesmysl. Grimes se o vytetované ještěrce prostě nemohl dozvědět tak, že by mu ji Nikki sama ukázala.

Matt se zamyšleně vrátil k motocyklu. Přišel na jediné logické vysvětlení, a sice že Nikki měla na zádušní mši sandály, ze kterých tetování vykukovalo. Než dojel k nemocnici, napadla ho ještě jedna možnost – a sice že Grimes se k Nikki dostal poté, co ji unesli.

Tarvis Lyons, jenž se tvářil jako zpráskaný pes, pořád ještě trčel na židli před Nikkiným prázdným pokojem.

„Něco novýho?“ vyhrkl.

„Nic. Jako by se do země propadla.“

„Do prdele. Zuří náčelník moc?“

„Vzkazuje, abys okamžitě naklusal na stanici.“

„A kruci. Hele, kámo, musíš Grimesovi vysvětlit, že já fakt za nic nemůžu!“

Matt neodpověděl a zamířil k úzké skříni v pokoji. Sestřičky pověsily Nikkino oblečení na ramínka, aby proschlo, i když jinak se obvykle strkalo do igelitových sáčků. Byly tam i její tenisky – značka New Balance, poměrně nové a ještě promočené.

Znamenalo to, že když bratři Stithové odváželi Nikki, měla na nohou nemocniční pantofle. Během únosu nebo po něm jí klidně mohly sklouznout nebo jí je únosci vyzuli. Nu, a měl-li Grimes v jejím únosu prsty, snadno by se dalo vysvětlit, proč si při hlídání Nikkina pokoje vybral zrovna Tarvise.

Když Nikki sletěla do jezera, měla na sobě džíny, tričko a tenisky, ale zádušní mše se jistě zúčastnila v jiném oblečení. Její auto nejspíš odtáhli nebo ho zavezli na stanici. A skoro jistě tam sestavili seznam všeho jejího oblečení i osobních věcí a uložili je do místnosti, kam se dávají důkazy. Jestli měla uzavřené střevíčky, dala by se vyloučit možnost, že Grimes tetování zahlédl pod řemínky sandálů.

Vrátil se k policistovi.

„Tarvisi,“ prohodil, „ty teda chceš, abych Grimesovi vysvětlil že to nebyla tvoje chyba?“

„Fakt by mi to moc bodlo, kámo. Poslední dobou jsem měl pár průšvihů a –“

„V tom případě bych od tebe potřeboval laskavost.“

Lyons se rozzářil. „Vyklop to, kámo!“

„Když doktorka Solariová blouznila v bezvědomí po otřesu mozku, vyžvanila pravý důvod své návštěvy tady ve městě. Všechno nasvědčuje tomu, že na severu řídí podnik, kde lékařky poskytujou, však víš, jistý služby papalášům, co se topí v penězích.“

„Služby?“

„Sex, Tarvisi. Řídí řetězec prostitutek, které všechny mají doktorský diplom.“

„Kriste –“

„A má sešit – černý sešit se jmény všech svých klientů a lékařek z Bostonu, New Yorku a tady od nás, které pro ni pracují.“

„Teda, je to namouduši kočka,“ povzdechl si Lyons toužebně. Jeho fantazie zřejmě zdaleka nestačila obsáhnout plný dosah Mattova sdělení. „Takže kvůli tomu po ní pasou? Kvůli tomu sešitu?“

„Přesně tak. Grimes se o tom vůbec nezmínil, takže podle mě ten seznam ještě nenašel, ale kdybys na něj kápnul ty, rázem budeš hrdina.“ Sklonil se spiklenecky Lyonsovi až k uchu. „A navíc by ses dozvěděl, které lékařky v našem okrese ti zaručí… No, řekněme nejlepší vyšetření.“

Dvojsmyslný význam té poznámky zdůraznil dloubnutím do žeber.

„A co tedy ode mě chceš?“

„Dokázal bys mě propašovat do skladu s důkazy?“

„Mám magnetickou kartu jako všichni. Akorát musíme být nenápadní.“

„Tak na co teda čekáme?“

Lyons zamířil na policejní stanici svým otřískaným a nemytým džípem. Matt jel za ním na harleyi, ale zaparkoval přibližně blok před stanicí a počkal na Lyonse u zadních dveří do suterénu budovy.

„Kolik těch doktorek by mělo být v seznamu?“ naléhal Lyons.

„Nevím, ale určitě pár desítek. To víš, na přijetí na medicínu kolikrát nestačí jen mozek, ale musí tam být i další klady.“

„Páni!“ vydechl okouzleně Lyons, otevřel elektronický zámek a strčil do pevných dubových dveří. „Tady se automaticky zaznamenává, kdo byl uvnitř, takže se musím zapsat.“

Ve skladu stálo deset velkých igelitových pytlů, ale jen dva z nich měly visačku SOLARIOVÁ.

„Ten sešit je údajně dost malý,“ poznamenal Matt a prohraboval se obsahem prvního pytle. „Možná by se vešel i do podpatku střevíce.“

„Do těchle botiček těžko.“

Lyons zvedl pár černých mokasín na rovné podrážce, uzavřených, bez pásků.

Tím tedy padla možnost zahlédnout tetování náhodou.

„Tak tohle jsou ty myšky, co nám spustily výstražné světlo u vchodu!“

Na prahu stáli bok po boku Grimes a Steve Valenti.

Matt cítil, jak se v něm úlekem zastavilo srdce. Tarvisi, ty blbe!

„Ahojky!“ zahlaholil Matt až nepřirozeně bodře. „Poprosil jsem tady Tarvise, aby mi ukázal Nikkiny věci. Doufali jsme, že bychom mohli kápnout na stopu, kdo ji mohl unést a proč. Nejspíš mu docela vypadlo z paměti, že naši přítomnost ohlásí výstražné světlo.“

„A co?“ zavrčel Grimes.

„Co myslíte?“

„Jestli jste narazili na nějaké neodhalené stopy?“

Mattovi se pro změnu rozbušilo srdce tempem, při němž se mu zatmělo před očima. Nikdy nebyl zvlášť extra dobrý lhář a teď měl co dělat, aby se vydržel dívat náčelníkovi do očí.

Z Grimesova tónu bylo jasné, že Mattovi nevěří ani slovo. Valenti zatím hodnotil situaci mlčky a ve tváři měl zcela neproniknutelný výraz.

„Ale kdepak,“ zakoktal Matt. „Ve skutečnosti jsme nenašli vůbec nic. Aspoň já ne. A co ty, Tarvisi?“

Lyons se tvářil, jako by dostal pěstí do žaludku.

„Nic, náčelníku,“ vymáčkl ze sebe zděšeně. „Já, echm, doufám, že vám nevadí, že jsem přivedl doktora s sebou.“

„Proč by mi to mělo vadit, Tarvisi? Beztak jsem si odjakživa myslel, že je to pěkná pitomost, že děláme tolik zbytečných opatření a zamykáme všechny důkazy jako pitomečci.“

Matt cítil, jak Grimes horečně uvažuje a pátrá po vysvětlení – jakémkoliv vysvětlení – jeho a Lyonsově přítomnosti ve skladu důkazů. Nakonec si vyměnil pohled s Valentim, jenž beze slov zavrtěl hlavou.

„Tak fajn, Rutledgei,“ prohlásil Grimes. „Nevím, co tady ksakru pohledáváte, ale nevěřím, že mi to prozradíte zrovna vy. Ale teď mě dobře poslouchejte! Tohle je naposledy, co vás vykopávám z policejní stanice. Příště budete na kolenou prosit, abychom vás odtud pustili. Rozumíte?“

„Ale Tarvise nechte na pokoji,“ požádal Matt. „Poprosil jsem ho, aby mi dovolil kouknout na věci doktorky Solariové.“

Se vzpřímenými zády a zdviženou bradou vypochodoval kolem Grimese a Valentiho na chodbu až ke schodům vedoucím k suterénnímu východu. Napůl přitom očekával, že za sebou zaslechne výstřel a do páteře se mu zaryje kulka.

Místo toho zaslechl jen Grimesovo vyštěknutí: „Tarvisi, padejte ksakru do mýho kanclu!“

A Lyonovu zajíkavou odpověď: „Všechno vám to vysvětlím, náčelníku!“

20.

Řadu hodin, které následovaly po jeho střetu s Billem Grimesem, se Matt užíral strachy o život Nikki Solariové. Byl až do morku kostí unavený z vražedného nedostatku spánku, ale během studia i lékařské praxe si vypěstoval svou osobitou techniku jak podobný druh vyčerpání zvládat. Mnohem hůř než s nedostatkem spánku se vypořádal s nedostatkem odpovědí na palčivé otázky. Připadal si jako loutka tančící podle příkazů šíleného loutkáře. Ale kdo to je? Prozatím se jako jediný viditelný kandidát jevil Grimes. Ale proč zrovna on? A jak se mu podařilo tak rychle a hladce zařídit Nikkin únos z nemocnice?

Tady doktor Rutledge. Objednal jsem doktorku Solariovou na naléhavé vyšetření magnetickou rezonancí a domluvil jsem okamžitý převoz sanitkou.

Snadné jako facka.

Matt měl v nemocnici dva pacienty. Jednou z nich byla diabetička, jež se zotavovala ze žilního bypassu na noze a ležela na pokoji přímo naproti Nikkinu. Cestou za pacientkou se náhle zarazil a šel si zavolat z telefonního aparátu na Nikkině nočním stolku. Na informacích si vyžádal číslo Kita a Samuela Wilsonových. Kit zvedla sluchátko hned po prvním zazvonění.

„Ze všeho nejdřív,“ vyhrkl Matt, když se Kathyině matce představil, „bych vám chtěl vyslovit svou upřímnou soustrast. Smrt vaší dcery je moc smutná záležitost.“

„Děkuju, pane doktore. Včerejší zádušní mše za Kathy nám všem, kteří jsme ji měli rádi, přece jenom maličko pomohla.“

„To jsem moc rád, paní Wilsonová. Volám vám kvůli Nikki Solariové.“

„Kvůli Nikki? Co je s ní?“

„Nevím, jestli jste o tom už neslyšeli. Role posla špatných zpráv mě vážně netěší, zvlášť když uvážím, co všechno máte za sebou.“

„Prosím vás, stalo se Nikki něco?“

„Chvíli po včerejším odjezdu z kostela ji na silnici Wells Road přepadli dva muži. Utekla jim, ale přitom se málem utopila v jezeře.“

„Ale proboha! A kde je teď? Už je v pořádku?“

„Je mi líto, ale nemám tušení, kde zrovna je, paní Wilsonová.

Někdo – ne já – telefonicky přikázal mým jménem do nemocnice, aby ji odvezli do Hastingsu na magnetickou rezonanci. A cestou ji unesli přímo ze sanitky!“

„Bože můj, pane doktore, to je hrůza! Ale proč jí chtěli takhle ublížit?“

„To se právě snažím zjistit. Nerozpomněla byste si na něco ze včerejška, co by nám mohlo pomoct vykoumat, co se vlastně děje? S kým vůbec mluvila?“

„Nevzpomínám si na nikoho. Při mši recitovala Kathyiny básně a většinu odpoledne hrála s kapelou. Na pár minut se šla se mnou a Samem projít kolem kostela. A jó, taky chvíli seděla na lavičce pod tou velikou vrbou naproti hřbitovu s náčelníkem Grimesem. Božínku, to je strašná zpráva. Nikki a moje dcera byly jako sestry. Kathy ji dokonce učila hrát na housle.“

Matt slyšel všechno, co potřeboval.

„Paní Wilsonová,“ řekl netrpělivě, „prosím vás, zavolejte mi hned, kdybyste si vy nebo váš manžel na něco vzpomněli, na cokoliv, co by nám pomohlo tu záhadu vyřešit. Já udělám totéž.“

„Prosila jsem ji, aby u nás chvilku zůstala,“ vzlykla Kit Wilsonová.

Matt se vyloudal ven ke svému motocyklu. V hlavě si přitom přebíral nové informace od Kit Wilsonové. Každopádně bylo jasné, že Nikki a Grimes si nějakou dobu povídali, ale neocitli se ani na okamžik o samotě a nenabídla se jim příležitost, aby se Nikki vyzula. Nu, a vzhledem k tomu a k faktu, že Nikki měla tetování skryté v mokasínách, Grimes nemohl obrázek ještěrky zahlédnout jindy než při únosu ze sanitky. Jiné vysvětlení neexistovalo.

Mattovu teorii podporovala ještě jedna věc, a sice že Kit Wilsonová o Nikki vůbec nic nevěděla. Jeho zpráva ji zaskočila. Přitom od pokusu zavraždit Solariovou uběhlo už rovných čtyřiadvacet hodin a Grimes se s výslechem Wilsonových ještě neráčil obtěžovat. Pravda, zúčastnil se zádušní mše a mohl vycházet z vlastního pozorování, ale přece by ho mělo zajímat, zda se Nikki o něčem nezmínila před Kit či jejím manželem nebo zda netuší nějaký důvod, proč by jí někdo chtěl ublížit. Náčelník byl samolibý, ale rozhodně ne hloupý. Matt připadl na jediné vysvětlení, proč Grimes Wilsonovým nevolal, a sice že už dávno sám věděl, co se stalo.

Matt nastartoval harleye a neuspěchaně se rozjel na druhý konec města, zpátky k policejní stanici. Grimesova láska k okázalým luxusním autům byla mezi obyvateli města notoricky známá, stejně jako jeho nejnovější hračka, rudý Dodge Viper. Předtím odpoledne si Matt povšiml, že Grimes ho zaparkoval za stanicí. Z křižovatky ulic Oak a Waverly zahlédl Matt, že tam pořád ještě stojí. Zacouval s motocyklem za roh, ale jenom tak daleko, aby na rudé auto pořád viděl. Slezl a čistě pro formu vytáhl krabici s nářadím, aby vypadal co nejméně nápadně.

V průběhu následující hodiny se u něho zastavili dva z jeho pacientů a nabídli mu pomoc. Z parkoviště za stanicí odjely dva hlídkové vozy a po chvíli i minidodávka. Začal se snášet soumrak.

Vypětí z nepřetržitého hlídání Viperu ještě přispělo k Mattovu stále hlubšímu vyčerpání.

Konečně, zrovna když měl sto chutí se sbalit a odjet se domů vyspat, Grimes šerem přirázoval k autu. Matt sbalil nářadí, nasedl na harleye a počkal, dokud se dveře Viperu nezabouchnou, než zmáčkl elektrický startér. Silný stroj zaburácel a rázem se probudil k životu. V žilách se mu rozproudil adrenalin, vmžiku byl ve střehu a plný energie. Grimes byl sám a klidně mohl jet domů nebo na schůzku či někam na večeři. Mattovi se však lepší možnost nenabízela, proto byl odhodlaný náčelníka policie sledovat za každou cenu.

Viper s rozsvícenými světly nezamířil do centra, ale zabočil doprava, přímo k rohu, za nímž čekal Matt. Měl sotva čas narazit si helmu a sklonit hlavu, než se necelých deset metrů kolem něho přehnal Grimesův vůz. Mattův harley byl ve městě známý stejně jako náčelníkův Viper a Grimes byl dost dobrý policista, aby si ho všiml. Všechno však nasvědčovalo tomu, že Grimes je hluboko pohroužený do myšlenek. Mattova nervozita naráz vzrostla. Grimes bydlel jižně od města, na břehu řeky Belindy, ale teď byl nejenom duchem nepřítomný, ale navíc mířil na sever, k horám. Určitě nešlo o náhodnou večerní projížďku.

Matt se držel co nejdál ze strachu, aby ho Grimes nezpozoroval. Podvečerní šero mu nabízelo pořád dost světla, aby viděl na cestu, ale měl vážné pochybnosti, že protijedoucí řidiči dokážou vidět jeho. Naštěstí po celých deset minut nikoho v protisměru nepotkal. Grimes zabočil na hrubě dlážděnou a strmě stoupající cestu. Matt po ní jezdíval, ale to býval ještě hodně mladičký.

Od té doby se sem nedostal. Pokud ho paměť neklamala, asfalt po pár kilometrech vystřídá štěrk a posléze tráva s hlínou a vnoří se do lesa. Závěrečný úsek cesty je pouze úzká a kořeny zarostlá stezka, oblíbená nejvýš odvážlivci na horských kolech.

Stíny v hustém lese urychlily příchod noční temnoty. Koncová světla Viperu byla v dálce stále ještě dobře k rozeznání, ale Matt ve tmě neviděl na nezpevněné krajnice, což znamenalo vážné nebezpečí. Přesto se neodvážil rozsvítit reflektor ani odtrhnout oči od své kořisti.

Každých pár desítek nebo stovek metrů se u silničky mihla zrezivělá poštovní schránka či příjezdová cesta plná výmolů, což svědčilo o přítomnosti rodinných domů vzdálených možná kousek cesty nebo třeba i sedm kilometrů. Grimes zahnul na jednu z těch příjezdových cest. Kdyby Matt dával pozor na silnici, určitě by ji přehlédl, ale teď se mohl řídit podle koncových světel rychle mizejícího Vipera. Světla se za chvíli ztratila v zatáčce.

Matt opatrně ujížděl ebenově černým lesem. I když se snažil jet co nejtišeji, motor motocyklu se stejně rozléhal nočním tichem jako zvuk parního válce. Už Grimes zastavil? Nenastražil na Matta nějakou past? Matt vypnul motor a napnul sluch. Chvíli se snažil strkat těžký stroj poslepu, ale nakonec rezignoval, uvědomil si, že tohle není řešení, a opět nastartoval. Kawasaki by pro tenhle terén byla lepší a nedělala takový hluk, ale harley mu předtím zase lépe vyhovoval na přepravu léků a lékařských nástrojů ke Slocumbovým.

Ujížděl dalších pět minut. Každý sval v těle měl napjatý strachy a očekáváním útoku či výstřelu ze zálohy. Náhle mezi stromy zablýsklo světlo. Honem vypnul motor a s námahou odstrkal harleye dost daleko mezi stromy, aby z cesty nebyl vidět. Vojenským zavíracím nožem uřízl pár borových větví a zakryl jimi lesklé chromované části řídítek, benzinové nádrže, kol i motoru.

Pak se opatrně rozběhl po cestě ke světlům.

Viper parkoval vedle landroveru před polorozpadlým srubem z hrubých klád. Měl malou verandu, komín a stál uprostřed překvapivě velké mýtiny. Na příjezdovou cestu směrovala dvě osvětlená okna, z boční strany byla vidět další.

Matt se pro jistotu držel pod stromy a přesunul se ke srubu z boku. Na jednom z oken visela potrhaná roleta a v druhém v několika tabulkách chybělo sklo. Matt zatajil dech a neúspěšně se snažil rozeznat hlasy znějící uvnitř. Nakonec padl na všechny čtyři a přeplížil se asi deset metrů přes jehličí a měkkou lesní hlínu. Zády se přitiskl ke stěně srubu, opatrně se překulil na kolena a pomaloučku se napřímil, aby nakoukl do místnosti. Zpočátku neviděl nic než mohutná mužská záda v džínové košili.

Za mužem se ozýval snadno rozpoznatelný hlas Billa Grimese.

„Ale já slyším, co mi říkáte, drahá doktorko,“ prohlašoval, „akorát nevím, jestli to je pravda!“

„Pověděla jsem vám všechno, co vím,“ odpovídala Nikki unaveně a chraptivě. „A jestli tomu nevěříte, váš problém.“

„Omyl, kamarádko. Ten problém je váš!“

Mohutný muž poodstoupil stranou a Matt se honem sklonil pod parapet. Když se opět maličko napřímil, spatřil špinavou ložnici, jež nemohla mít víc jak tři na tři metry. Strop byl z nenatřených prken a na stěnách bez tapet nevisel jediný obrázek. Obr sice stále zacláněl ve výhledu na dveře, v nichž stál Grimes, zato Matt viděl na Nikki. Svázaná a pořád ještě v nemocničním zeleném županu ležela na zádech, se zavřenýma očima na holé matraci na železné posteli. Pod hlavou měla strčené dva nepovlečené polštáře, přes nohy přehozenou umatlanou přikrývku. Měla zšedlou pleť, očividně se cítila mizerně a se silami na dně, nicméně stopy po násilí Matt nezpozoroval.

„Takže si to pro jistotu projdeme ještě jednou,“ vrčel Grimes.

„A začneme u toho pohřbu. S kým dalším než se mnou jste mluvila? No?“

Zprava se k Mattovi doneslo skřípění kroků ještě předtím, než se ten chlap objevil. Byl vysoký a šlachovitý, s kovbojským kloboukem i botami. U pasu měl za širokým opaskem zastrčenou pistoli. Matt padl na břicho a přitiskl se k betonové podezdívce srubu, ale bohužel pořád zůstával v dohledu. Muž nemohl být dál než nějakých sedm metrů, vylovil cigaretu a zapálil si. Pach kouře okamžitě zavál až k ležícímu Mattovi, jenž se zoufale snažil splynout se stíny. V duchu si horečně probíral, jaké má možnosti v případě, že ho ten chlap zahlédne. Žádná z nich nevypadala příliš nadějně.

Kuřák poodešel pár kroků od srubu, zaklonil hlavu a vyfoukl oblak dýmu k temné obloze nad mýtinou. Matt se celý napjal.

Situace se obracela v jeho neprospěch, muž teď stál v takovém úhlu, že jakmile se otočí, musí Matta zahlédnout. Matt se připravil, že v tom okamžiku vyběhne tryskem mezi stromy a bude jen doufat, že se ztratí dřív, než po něm začnou střílet. Náhle se směrem od pistolníka ozvalo chrastění a praskání větví v podrostu. O pár vteřin později se přes paseku kmitla srna s bílým ocáskem. Muž se ji pokusil pronásledovat a cestou šmátral po pistoli.

„Larry!“ zahulákal kovboj. „Larry, poběž sem, honem!“

Matt slyšel, jak mohutný muž vydusal na verandu.

„Co? Co je?“

„Ty, představ si, že kolem mě proběhla tak obrovská srna, žes ji v životě neviděl! Málem mi zavadila o nos, sakra! Kdybych neměl bouchačku v pouzdře, mohli jsme si udělat parádní zvěřinový hody!“

„Verne, ty jseš ale namouduši blb!“ ušklíbl se Larry s výrazným horalským přízvukem. „Pojď dovnitř! Náčelník chce, abys ho hodil zpátky do města a hned se zase vrátil. My dva budem tu krávu hlídat přes noc. Přivezeš kafe a toaleťák a něco k jídlu.

A náčelník taky potřebuje, abys sem přivezl něco ze stanice – prý ji to donutí zpívat jako kanárek. Tak nakluš!“

Matt tajil dech, dokud dvojice nezmizela ve srubu, a hned poté se odplížil do úkrytu lesa. Grimes a hubený pistolník pojedou do města a zase zpátky. Cesta tam i zpět zabere pokaždé dvacet minut, možná pětadvacet s plánovanými nákupy. Během těch přibližně čtyřiceti minut tedy musí vymyslet plán jak zneškodnit hromotluka velkého jako autobus a zpola bezvědomou ženu posadit na harleye a dopravit ji do bezpečí. Teď ho zamrzelo, že si do sedlové brašny motocyklu nestrčil jednu z mnoha pistolí bratrů Slocumbových, jenže potíž byla v tom, že vůči zbraním měl jednak odpor, jednak si až příliš dobře uvědomoval svou prchlivou povahu, jež by v kombinaci se střelnou zbraní mohla znamenat kolosální průšvih.

Zkusil si představit, jestli by se mu podařilo vylákat Larryho ze srubu a majznout ho po hlavě polenem nebo klíčem ze sady nářadí na harleyi. Bohužel, naděje omráčit takového mamuta něčím menším než kladivem byla minimální, a to zrovna mezi nářadím neměl.

Tak co teď?

Mezitím Grimes a Verne vyšli na verandu a zamířili k landroveru. Matt se v duchu nepřestával probírat obsahem sedlových vaků a nákladního prostoru za sedadlem spolujezdce na motocyklu. Kromě jiného tam je i řada léků, doplněných nejrůznějšími medikamenty, které případně mohl potřebovat Lewis Slocumb.

Matt si nezastíral, že pro záchranu vlastního života či blízké osoby by klidně dokázal i zabít, ale současně mu bylo jasné, že to není tak jednoduché a že by to pro něho mělo velmi vážné důsledky. Kromě toho by Larryho mohl zabít pouze svalově paralyzujícími prostředky typu kurare či anektin, a ty bude mít v lékárničce jen těžko. Potřebuje něco s rychlým nástupem účinku, co lze aplikovat do svalu a čím by Larryho ochromil, ale nezabil. Navíc zbývá vykoumat, jak tomu lidoopovi dát injekci a přitom sám přežít.

Verne nastartoval landrover a zapnul reflektory. Sotva příjezdovou cestou zamířil do lesa, Matt si na hodinkách nastavil stopky, aby mu odměřovaly čtyřicet minut.

Pouhých čtyřicet minut.

Překotně se rozběhl k motocyklu a přitom si v hlavě sestavoval seznam vlastností, které vybraný medikament musí mít. Vyhrabal baterku a zběsile se začal přehrabovat v lécích, které měl v kabele. Nejradši by všechno vysypal na zem, ale zřejmě by mu to nepomohlo.

Třicet osm minut.

Uklidni se! okřikl sám sebe v duchu. Přestaň hysterčit! Vytřeštil oči na ampulku, která se mu připletla pod prsty, a zalapal po dechu.

Ketamin – sto miligramu na jeden kubický centimetr!

Ketamin byl odvozeninou PCP a oxidu uhelnatého a aplikoval se před operací, aby v pacientovi vyvolal stav zvaný disociativní anesteze – cosi jako zasněná bezmocnost. Matt ampulku přihodil k ostatním lékům pro případ, že by Lewis potřeboval menší chirurgický zákrok. Pokud ho paměť neklamala, lék se vpíchl do svalu a začal okamžitě zabírat. Obvyklá dávka byla sto miligramů, ale Larry samozřejmě nebyl běžný typ. Ampulka obsahovala tisíc miligramů – bude to stačit k ochromení hovada, jako je Larry, nebo to může mít i vážnější důsledky? Mattovi bylo jasné že existuje pouze jediná možnost jak se o tom přesvědčit Z ochranného obalu vyloupl desetikubíkovou stříkačku, nasadil jehlu a vtáhl do ní celý obsah ampule. Droga zabere pouze za předpokladu, že se ji podaří vpíchnout do svalu, a ne do vrstvy podkožního tuku, kde je minimální krevní oběh a vstřebávání probíhá příliš pomalu. Jenže Larry připomínal kouli pokrytou na devadesáti procentech povrchu sádlem. Matt se nakonec rozhodl pro týlní sval pod lebkou a v duchu si zkusil představit, jak se mu podaří jehlu vbodnout pod kůži a stisknout píst dříve, než on sám vydechne naposledy. Znovu se podíval na hodinky. Třicet čtyři minut do Verneova a Grimesova návratu. Teď je třeba vylákat Larryho ze srubu a nerozzuřit ho předem doruda.

Oheň!

Když kolem Vernea proběhla laň, otráveně hodil nedopalek na zem. Larry ve srubu ucítí kouř a nejdřív ze všeho ho napadne, že za něj může právě trouba Verne. Přinejmenším na tohle Matt spoléhal. Vytáhl z brašny krabičku zápalek a přidal sáček vatových tamponů, které hodlal použít k podpalu. Vrátil se k okraji lesa na místo, odkud dobře viděl na srub. Opatrně, pomaloučku a neslyšně, nanosil k rohu verandy pár náručí chrastí. Potom nenápadně jukl oknem do ložnice. Larry s pistolí zastrčenou do podpaždního pouzdra se rozvalil na dřevěné židli v nohách postele. Nikki ležela na zádech a tvrdě spala, přičemž pravá ruka jí nepřestávala rytmicky poškubávat.

Další pohled na hodinky: Devatenáct minut.

Matt se rozhodl ukrýt za Viperem. Při troše štěstí se k němu Larry obrátí zády. Pokud ne, pokusem o vpíchnutí injekce si Matt nejspíš podepíše rozsudek smrti a přitom se mu nepodaří dostat do toho halamy ani kapku ketaminu. Klekl vedle hromádky roští a strčil pod ni vatu zabalenou do papíru, který pak na několika místech zapálil. Přitom se snažil nadělat co nejmíň hluku.

Potom v předklonu, s injekční stříkačkou v ruce, skočil za Viper, padl k zemi a mezerou pod koly sledoval, jak se roští pozvolna rozhořívá.

No tak, ohýnku! Hoď sebou, hoř! Dělej, hoř!

Vzplála jedna větev, pak druhá. Možná měl větve polít lihem, aby chytly rychleji.

Čtrnáct minut.

Matt se v duchu modlil, aby pach ohně a praskání hořících větví dokázaly Larryho vylákat ven. Kdyby ne, musel by nastoupit plán B, a sice nějaký hluk, který by způsobil on sám, a přitom doufat, že všechno dopadne podle jeho představ. Moc v to ale nevěřil, protože bylo jasné, že jeho plán A i B jsou šílené a smrtelně nebezpečné. Užuž chtěl zlomit větev, aby to Larry zaslechl, když vatové tampony konečně prudce vzplály a Mattovi vnikl do nosu zápach dýmu. Oheň hlasitě zapraskal.

Tak honem, tlusťochu! Vstávat a šup k táboráku!

„Co to –?“

Larry předusal verandou, jediným skokem se ocitl u ohně a špičkou boty ho začal udupávat.

„Debil Verne!“ zaslechl Matt jeho vzteklé prskání.

Zvedl injekční stříkačku, namířil ji jako dýku a palcem se opřel o píst. Patou se opřel o kořen, aby se líp odrazil, a skočil dopředu. V tom okamžiku vybuchla větev politá lihem a Larry polekaně ucouvl a podvědomě zvedl jednu paži, aby si loktem ochránil oči. Byl sice o dobrých pět či sedm centimetrů vyšší než Matt, ale ten mířil dobře. Celou vahou narazil Larrymu na záda, levou paži mu zahákl zpředu za krk a současně s tím zarazil celou jehlu do obrova zátylku a stiskl píst. Larry klopýtl o krok kupředu, ale vzápětí zařval a obrátil se jako parní válec. Dávka ketaminu ještě nestačila zabrat, takže Matt i stříkačka odlétli jako kusy hadru.

Larry s rozšířenými nozdrami a očima vyvalenýma překvapením a zuřivostí bezhlavě zaútočil. Matt se jednou dvakrát překulil, ale nebyl dost rychlý a nepodařilo se mu uniknout kopanci do břicha. Hromotluk se chystal k dalšímu útoku, když se Mattovi podařilo provést poloviční kotrmelec a vyskočit. Larry po něm skočil po hlavě a minul. Hrábl po pistoli, ovšem Matt se dal na útěk a kličkoval, aby pro Larryho nepředstavoval tak snadný terč. Ozval se výstřel, druhý, ale zněly podivně vzdáleně. Matt se nezastavil a hnal se do tmy, i když se mu ani v nejmenším nechtělo vzdalovat od srubu. Ohlédl se přes rameno. Larry nechal pronásledování, stál přinejmenším padesát metrů daleko a hulákal cosi, čemu Matt nerozuměl, ale snadno si to uměl domyslet.

Stopky ukazovaly už pouhých pět minut. Zbývalo přibližně pět minut, než se vrátí Grimes s Vernem.

Matta od jeho harleye dělilo pouhých pár metrů. Kdyby se Larry nakonec rozhodl v pronásledování pokračovat, Matt by zřejmě nestačil stroj odkrýt a nastartovat dřív, než se ocitne na dostřel. Na druhou stranu mu jiná možnost ani nezbývala. Všechno parádně podělal a propásl možnost dostat se kolem toho Goliáše k Nikki. Zbývala jediná naděje, a sice vrátit se do města a snažit se sehnat pomoc. Bohužel, než se vrátí – pokud se mu to vůbec podaří – Nikki mezitím zaručeně zmizí, a Grimes, Verne a Larry ho odprásknou jako psa.

Panebože, to jsem to ale zbodal!

Odhodil z motocyklu pár největších větví, aby se dostal k zapalování, naskočil a prudce se podrostem rozjel k cestě, připravený kličkovat před střelami. Náhle zjistil, že Larry stojí nehybně na stejném místě jako předtím-jeho baňatá silueta se temněla ve světle ze srubu jako obrovský horkovzdušný balon. Matt zastavil stroj a sledoval, jak se hromotluk pomaloučku kymácí ze strany na stranu, udělá jeden vrávoravý úkrok, druhý a pak zamáchá pažemi a hroutí se k zemi. Matt sice tak úplně nevěřil, že nejde o léčku, nicméně troufl si projet kolem srubu až k Larrymu. Matt zastavil u ležícího těla. Obr spočíval v předklonu na kolenou, opíral se o lokty a hlava se mu bezvládně pohupovala jako hadrový míč. Pistole s krátkou hlavní ležela pár kroků od zhroucené postavy. S pohledem číhavě upřeným na Larryho se Matt shýbl, zbraň sebral a hodil ji do brašny u sedla.

„Sladké sny, broučku,“ popřál halamovi, protože dobře věděl, že probouzení z ketaminového spánku často doprovázejí hrozné noční můry. Sladké sny.

Pak se bleskově rozjel ke srubu, až se za ním zvedal vír štěrku.

Roští pořád ještě hořelo, oheň se dokonce prohlodal až k rohu dřevěného stavení. Podle stopek uběhlo od Grimesova a Verneova odjezdu už čtyřiačtyřicet minut. Vřítil se do srubu.

„Slyšíš, je čas vstávat!“ vyhrkl na Nikki, uchopil ji za ruku a druhou dlaní jí něžně pozvedl hlavu.

Nikki rozespale zamžourala a usmála se na něho. Hned si však uvědomila, kde je a v jaké situaci.

„Matte, je to Grimes, víš, on –“

„Já vím. Hele, musíme odtud okamžitě zmizet. Grimes se může vrátit každou vteřinou. Udržíš se na nohou?“

„Točí se mi hlava a pořád ještě mě nepřestala bolet, ale chůzi nejspíš zvládnu.“

„Tak honem. Pomůžu ti. Motorku mám před srubem.“

„Motorku?“

„Jasně, harleye. No tak, prosím!“

Nikki dovolila Mattovi, aby jí pomohl vstát a dovedl před srub.

„Posaď se přede mě a pevně se drž řídítek!“ nařídil. „A pozor, ať si nespálíš o motor nohy. Připravená?“

„Jasně. Jak jsi –“

„Všechno ti vysvětlím, ale nejdřív musíme odtud zmizet!“

Matt pro jistotu nerozsvítil reflektor a prudce se rozjel. Na okamžik zpomalil, jen když míjel Larryho.

„Je mrtvý?“ vydechla Nikki.

„Nemyslím, ale vydal se na dlouhý výlet s ketaminem.“

„Matte!“

„Jo, vidím. To jsou oni.“

Cesta před nimi se prudce zatáčela doprava. Mezi stromy probleskovaly poskakující reflektory jedoucího landroveru. Matt počkal, dokud se blížící světla nedostala skoro až k nim, a vteřinu předtím, než je olízla, dupl na plyn. Než překvapený Verne stačil zareagovat, harley se kolem auta přehnal jako vítr. Matt stačil zahlédnout Billa Grimese na sedadle spolujezdce. Poznal je. Ve zpětném zrcátku viděl, že landrover prudce couvnul a řízl otočku.

„Drž se pevně, Nikki,“ doporučil. „Tohle nebude snadné!“

21.

Matt se řítil směrem k silnici s nadějí, že všechno dobře dopadne. Jistě, v těchto výmolech a na štěrku měl landrover nad jeho motocyklem výhodu, ale na konci příjezdové cesty se dalo odbočit na lesní pěšinu. Harley sice nepatřil mezi terénní motocykly, ale ta pěšina bude pro landrover příliš úzká a hrbolatá, takže Grimes bude mít po pronásledování.

„Maličko se přikrč za sklo, ať tě větve nešvihají do očí!“ křikl na Nikki.

Malé čelní sklo bylo zkosené, aby proud vzduchu a letící hmyz směřoval nad hlavu řidiče i spolujezdce, jenže Nikki seděla příliš vpředu, takže vzduch ji bičoval přímo do obličeje. Poslušně se přikrčila. Vyklubal se z ní skvělý spolujezdec, přirozeně se poddávala sklonu motocyklu a dávala pozor, aby si chodidla a kotníky nespálila o rozžhavený výfuk.

Na konci příjezdové cesty si Matt riskl ohlédnutí přes rameno. Verne a Grimes zůstávali sice dost vzadu, ale přece je doháněli.

„Drž se!“ houkl, když se před nimi náhle objevila asfaltová silnice.

Přeřadil a jako zázrakem se mu podařilo říznout zatáčku do pravého úhlu, aniž stroj na štěrku uklouzl. V pubertě jezdíval na horském kole a načas se pobláznil i do motokrosu, ale kluci, které v geometrii a angličtině strčil s přehledem do kapsy, ho na trati vždycky snadno porazili. Nyní se mu i ty nevelké zkušenosti zatraceně hodily. Mohl jen doufat, že jsou větší, než sám tuší.

S vyjícím motorem se řítil k lesní pěšině. Od příjezdové cesty to k ní bylo asi půl kilometru. Landrover ho na silnici rychle doháněl, ale sotva Matt zajel na úzkou pěšinu, trochu si vydechl.

Maličko zpomalil, aby je drkotání přes kameny a pařezy nevyhodilo ze sedla, ale přesto si uvědomoval, že jejich únik ještě není u konce.

„Dobrý?“ zařval přes burácení motoru.

Nikki přikývla a sklonila hlavu ještě níž za čelní sklo. V tenkém nemocničním županu by jí byla zima, i kdyby se neřítili větrnou nocí na harleyi. Jakžtakž se přidržovala Mattových předloktí, ale bylo jasné, že na místě pro spolujezdce by to nezvládla.

Ty svině Grimesi! zuřil Matt v duchu a opatrně Nikki podpíral.

Tohle si tvrdě odskáčeš, i kdyby mě to mělo stát život!

Vzápětí se cesta rozšířila a Matt se málem zbláznil zoufalstvím.

S tímhle nepočítal. Vyjel na širokou a hladkou silničku, a než se stačil vzpamatovat, reflektor motocyklu olízl obrovský bilboard s obrázky rybářů, člunů, hráčů s tenisovými raketami a golfovými holemi a táborovými ohníčky.

PLÁNOVANÁ VÝSTAVBA REKREAČNÍHO STŘEDISKA U JEZERA, LES NADOSAH.

BEZPEČNOSTNÍ OHRAZENÍ, LUXUSNÍ PROSTŘEDÍ PRODEJ OMEZENÉHO POČTU STAVEBNÍCH PARCEL NEVÁHEJTE!

REZERVUJTE SI PARCELU UŽ NYNÍ!

Plánovaná výstavba! Jo, takhle to dopadlo s Mattovou únikovou lesní pěšinou! Pochopil, že projel lesem na druhou stranu a místo do Belindy se dostal do sousedního města. Průšvih!

Plánovaná výstavba už jistě existovala na papíře, ale ve skutečnosti ještě moc nepokročila. Byly tu vykácené mýtiny a bludiště rozježděných blátivých cest, mezi nimiž se temněly vykopané základy budoucích stavení. Nikde nesvítila jediná lampa a v šeru se dalo rozeznat jen pramálo stavebních strojů. Skoro se zdálo, že výstavba uvízla na mrtvém bodě. Matt v to doufal, protože podobné plánované výstavby rekreačních středisek ničily krajinu stejně krutě jako doly. Přestože zdejší výstavba zůstávala v samém zárodku, na každém rozcestí blátivé cesty trčela cedule s názvem budoucí ulice a směrovkou. U každé parcely s vyhloubeným základem hlásaly nápisy: HERNA, o kus dál: KRYTÝ BAZÉN, za ním HOTEL U DUBU.

Nebylo pochyb, že Verne snižuje jejich náskok. Obě vozidla nedělilo víc jak padesát metrů. Tenhle terén byl pro landrover jako stvořený a situace se zdála definitivně rozhodnutá v Grimesův prospěch. Matt si už dokonce dokázal představit, jak se jim policejní náčelník pošklebuje.

Zběsile pátral pohledem po rozlehlém staveništi, jestli přece jenom neexistuje možnost jak pronásledovatele zdržet. Landrover se jich držel příliš blízko, než aby se stačili někam schovat, takže jedinou naději představoval pokus dostat se díky nepředvídaným a ostrým zatáčkám až na vzdálený konec stavebních pozemků a tam uniknout zpět do lesa. Projel přímo přes jeden pozemek, sjel do vykopaných základů a po hliněném valu vyjel opačnou stranou ven, až stroj proletěl vzduchem a po pár metrech tvrdě dopadl zpět na rozježděnou cestu. Nikki vykřikla, protože se čelem bolestivě uhodila o přední sklo. Za nimi Verne zvládl stejný skok mnohem snáze než oni.

Z nedlážděné ulice Matt strhl stroj na zvlněnou, stromy jen řídce porostlou pláň, zřejmě budoucí golfové hřiště. Harley skákal po nerovném terénu jako závodní kůň. Matt se sice snažil aspoň zčásti vyhýbat těm největším výmolům a hrbolům, ale v té rychlosti se toho nedalo moc předem odhadnout, natož stihnout.

A pak se světlo reflektoru utopilo v černočerné tmě pod koly a motocykl sletěl přes okraj budoucího jezera.

„Seď rovně a pevně se drž!“ zavřískl Matt.

Než se Nikki vzpamatovala, motocykl až nečekaně měkce přistál na strmém svahu, vysokém tak osm metrů. Pod ním se táhla vodní hladina. Matt neměl možnost odhadnout, zda v jezeře je jen pár desítek centimetrů vody nebo třeba dva metry. Stroj se nezvladatelně řítil k černé hladině. Matt brzdil oběma nohama a přitom zapojil přední i zadní brzdy. Nakonec se mu jako zázrakem podařilo strhnout harleye o devadesát stupňů a zastavit sotva půl metru od vody.

Aspoň něco mi vyšlo, pomyslel si zachmuřeně.

Zhasnul reflektor a vypnul motor. Nikki si hlasitě povzdechla, narovnala se v zádech, a pak se o Matta ztěžka opřela. Chvatně si svlékl bundu a navlékl ji prochladlé Nikki.

„Hned mi bylo jasné, že to nebude nic moc,“ vzlykla.

„O čem to mluvíš?“

„Nikdy předtím jsem na motorce nejela. Konečně chápu, proč jsem už tolikrát odmítla nabídku na svezení.“

„Ale tohle není zrovna –“

„Rutledgei!“

Nahoře zastavil Verne landrover na okraji srázu. Dva kužely světla z reflektorů prořízly tmu nad obrovským kráterem. Na pozadí zářivé noční oblohy Matt rozeznal Grimesovu siluetu.

Náčelník policie stál s rukama v bok a nahlížel přes hranu srázu směrem k temné hladině.

„Co je?“ houkl Matt a přitom horečně sledoval, co vlastně odhalují reflektory landroveru, klouzající po jezeře a jeho bezprostředním okolí. Pokud viděl, břehy byly příliš strmé, než aby po nich mohl vyjet zpátky nahoru, ale současně se nemohl zbavit dojmu, že tohle je pouze malá část uměle vyhloubeného jezera. Dno vodní nádrže bylo vydlážděné kameny asi deset centimetrů v průměru. Dláždění přesahovalo asi půl metru nad hladinu a lemovalo břeh po celé jeho délce. To znamená, že jestli voda není příliš hluboká a je-li dno rovné, možná by se dalo přejet na protější břeh. Ale i kdyby to vyšlo – co tam?

„Odtamtud se nedostaneš jinak než po svých, Matte. Vylezte a promluvíme si!“

„Výborný nápad! Odjakživa jsem vás považoval za férového, spolehlivého chlapa. Tak laskavě zhasněte ty reflektory a my hned vylezem!“

„Rutledgei, můj člověk má pušku a střílí jako pánbůh. Vylezte sem a možná to přežijete.“

„A jakpak to asi chcete zařídit?“ ušklíbl se Matt, jen aby získal trochu času. „Nikki,“ zeptal se šeptem. „Držíš se pevně?“

„Jsem celá roztřesená a ještě jsem po té jízdě hrůzou bez sebe, ale aspoň jsem zapomněla, že mě bolí hlava. Kde to jsme?“

Matta potěšilo, že Nikki zůstala aspoň špetka smyslu pro humor. Navíc měl dojem, že má i silnější hlas než dřív.

„Jsme v Disneylandu asi tak rok dva před jeho otevřením,“ vysvětlil. „Poslouchej, musíš to zvládnout, ale zkusím objet jezerem kolem dokola, jestli břeh snad někde není mírnější, abychom vyjeli ven. Udržíš se?“

„Měl bys to snazší, kdybych seděla vzadu?“

„Ne, pokud bys spadla.“

„Kdepak, zvládnu to.“

„A snaž se po celou dobu nechat nohy tady na opěrkách. Kdybys bosýma nohama zavadila o výfuk, měla bys o dost menší číslo bot.“

„Rutledgei, ale tohle je tvoje poslední šance!“

„No dobře, vždyť už jdeme, už jdeme!“ zahulákal Matt.

„Nikki, můžem?“

„Čeho přesně se mám držet?“

„Buď klandru za sedadlem, nebo mě kolem pasu.“

Nikki pevně objala Matta v pase a tváří se mu přitiskla k zádům.

„Jeď!“ vydechla.

Matt se tmou zadíval do tmy, aby odhadl, jak daleko může jet poslepu bez toho, že by musel zapnout reflektory. Potom zvedl kámen a hodil ho co nejdál do jezera. Současně s cáknutím zaslechl i zřetelné cvaknutí kamene o dlážděné dno. Přinejmenším takhle daleko byla voda velmi mělká.

„Rutledgei!“

Matt zařadil jedničku a vzápětí se rozjel prudce jako střela.

Když jim nad hlavou práskl výstřel, neslyšeli ho. Patnáct, pětadvacet, padesát kilometrů v hodině. Silný stroj letěl po kamenech zalitých vodou. Přes rameno Matt spatřil, že landrover couvl, zabočil a teď ujíždí po břehu za harleyem. Ve tmě se jelo špatně, takže Matt to nakonec vzdal a na pár vteřin rozsvítil reflektor.

Jezero nebyla tak velké, jak se původně domníval, byl to ovál s délkou něco přes půl kilometru a šířkou kolem tří set metrů.

Dalo se předpokládat, že někde o kus dál na břehu porostou stromy, které landrover zpomalí nebo ho dokonce donutí odbočit. Prozatím jim však v pronásledování nebránilo vůbec nic.

Motor silného motocyklu burácel v prohlubni jako ohlušující hrom, takže Matt s Nikki stále ještě netušili, jestli po nich Grimes střílí nebo ne.

Vtom vpravo před sebou spatřil spásnou cestu nahoru – mohutný tunel z nerezové oceli o průměru asi sto osmdesát centimetrů. Jeho dno se zvedalo přibližně půl metru nad vydlážděným dnem jezera. Bylo zřejmé, že tunelem se do jezera měla připouštět či naopak z něj odčerpávat voda. Matt zadoufal, že svah pod koncem tunelu se zvedá dost vysoko, aby tam mohl vyjet harleyem i bez rozjezdu, protože tím by jednak ztrácel čas, jednak by Grimesovi poskytl dokonalý terč. Stočil motocykl doleva, blíž ke středu jezera, aby se k tunelu dostal aspoň malým obloukem. Nahoře se kmitaly reflektory landroveru.

Nikki byla dokonalá, držela se Matta jako klíště a zůstávala maximálně uvolněná, aby mu usnadnila manévrování se strojem.

To děvče mělo kuráž!

Matt prudce smýkl motocyklem čelem k tunelu, ale předtím zhasnul reflektor. Zrychlil a doufal, že dno už nebude klesat, protože pak by do roury vjel jen stěží. Potom by zbývala úplně poslední a zoufalá možnost – nechat harleye harleyem a snažit se o útěk pěšky.

„No tak, kámo,“ povzbuzoval stroj, „určitě to dokážeš!“

V zpětném zrcátku viděl, jak se landrover zastavil a přejíždí reflektory po celém jezeře. Konečně je vyvedený z míry, ušklíbl se v duchu.

Tak teď!

Měl příšerný strach, že do roury nevjede, že se mu nepodaří překonat výškový rozdíl mezi dnem jezera a dnem tunelu či že se netrefí do prostředku roury a zraní sebe i Nikki. Přesto – pokud to vyjde, a pokud Grimes s Vernem o tunelu nemají tušení, je to nejlepší scénář, jaký je v dané situaci možné vymyslet.

„Drž se, proboha!“

K tunelu zbývalo už pouze pár metrů. I v té tmě Matt viděl, že kovový tunel je zalitý do betonu a patří k němu mohutná železná vrata, jež byla jako zázrakem otevřená. Umělé jezero bylo zřejmě technickým zázrakem, jež mělo rekreantům sloužit jako zásobárna vody pro menší bazény a rybníčky na golfovém hřišti.

Tunel končil právě na zmíněném hřišti. Za motocyklem byla jenom tma, nikde se neblýskala světla landroveru a nebylo slyšet ani jeho motor.

Prudce se rozjel směrem, kterým tušil cestu vedoucí ze staveniště zpátky k silnici.

„Jak to vypadá?“ vyhrkla Nikki za jeho zády tenkým, skoro dětským hláskem.

„Myslím, že jsme jim zdrhli!“ oznámil Matt hrdě a rukávem si otřel pot z čela. „Teď máme jiný problém: Kam jedeme odtud?“

„Do Bostonu!“ prohlásila Nikki rázně. „Přímo do Bostonu!“

22.

Matt každou chvilku kontroloval ve zpětném zrcátku, zda landrover skutečně setřásli. Vymotal se z lesa díky tomu, že jel podél potoka. Logicky usoudil, že voda vytéká z lesa do větší říčky a od té že nebude daleko do civilizace. Konečně zaslechli hluk projíždějících vozidel a vyjeli na dvouproudou silnici. Mattovi nebyla vůbec povědomá, proto ujel několik kilometrů, než si uvědomil, že míří špatným směrem, a harleye obrátil. Mezitím už Nikki zimou jektala zuby. Matt jí nabízel aspoň svoje ponožky, ale trvala na tom, že nesmějí zastavit, dokud nebude jisté, že unikli nebezpečí.

I když byla vyčerpaná k smrti, vydržela ještě třicet kilometrů, než Matt usoudil, že si mohou dopřát krátkou přestávku. V obchůdku vedle benzinové pumpy koupili hřeben, pár toaletních potřeb, oblečení pro oba a tenisky pro Nikki. Přímo u pumpy nabrali benzin a pořídili si autoatlas, v němž vyhledali vedlejší silnici, která se táhla na sever rovnoběžně s dálnicí.

O pár kilometrů dál objevili malou jídelnu, která jako by tam čekala pouze na ně. Nikki se v umývárně převlékla do džínsů a flanelové lovecké košile. Kolem krku si uvázala červený šátek.

Rty měla rozpraskané dokrvava a obličej rozšvihaný spletí škrábanců. Pod očima se jí temněly kruhy jako po těžké nemoci.

Přese všechno z ní vyzařovala něžná krása a inteligence. Mattovi ta kombinace připadala neuvěřitelně přitažlivá. V průběhu let své vdovské kariéry si párkrát zkusil něco začít s ženou, ale ve skutečnosti o sex neměl zájem a k potencionálním partnerkám se choval tak lhostejně, až mu to samotnému bylo trapné, a málem se jim omlouval. Vzrušení z přítomnosti Nikki Solariové a touha dozvědět se o ní co nejvíc ho blažily a současně děsily a mátly. Ne snad, že by v něm vzpomínky na Ginny vybledly, ale v průběhu posledních dvou dní se s ním rozhodně udála obrovská proměna.

Je možné, že už jsem truchlil dost dlouho? ptal se v duchu. Nebo je to touhle ženou?

„Jak ti je?“ zeptal se starostlivě.

„Na mejdan mě dneska nedostaneš, jestli se ptáš na tohle, ale do kina nejspíš jo, ovšem jenom kdybys mě během promítání nebudil. Připadá mi to úplně šílené. Matte, musíme jít na policii nebo.. Nebo na FBI. Únos je přece těžký federální zločin!“

„To je fakt,“ přikývl Matt. „Nemám představu, jak se podává trestní oznámení na náčelníka policie, i kdyby se obětí stali dva lékaři a oba vypovídali shodně. Grimesovi jsme sice zdrhli, ale to zdaleka neznamená, že je hloupý. Je zabiják a teď navíc šílí strachy. Stoprocentně se vytasí s nějakým protitahem, třeba jako že jsem tě unesl já a vymyl ti mozek léky a podobně. Už se staly divnější věci.“

„Tak co vlastně můžeme podniknout?“

„Nemám páru. Momentálně jsem odhodlaný podat žalobu na doly dřív, než se jim naskytne příležitost tu skládku přemístit.

Podle mě se o to pokusí, protože náš útěk je ohrozil. Kdybychom se teď zapletli do žalob a udání na Grimese a policii, skoro určitě bychom to projeli. Kromě toho, jakmile se objevíme na veřejnosti, Grimes dostane další šanci nás sejmout.“

„Jo, je mi to jasný. Tak co nám zbývá?“

„Nevím. Snad se spojit s nějakými známými nebo s advokátem nebo.. Se soukromým detektivem. Povíme jim, co se stalo.

Společně zkusíme vymyslet plán. A teprve potom půjdeme na policii. Rád bych měl jasno jak to zahrát na DUS, než nás předběhnou.“

„Fajn. Nejsem si jistá, jestli v tomhle s tebou souhlasím, ale zachránil jsi mi život, takže ať je po tvém. Prozatím jsi šéf ty.“

„Senzace. Věřit zřejmě můžeme ještě mému strýci Halu Sawyerovi. Je to taky patolog. No, a nějakou oklikou se na policii nakonec dostaneme. Máš moje slovo.“

Nikki si přála černou kávu a k jídlu cokoliv, co bude horké a hodně mastné. Matt navrhl čili guláš. Po odchodu číšnice mu Nikki podrobně vylíčila prazvláštní podrobnosti o nemoci a smrti Kathy Wilsonové.

„Grimese nezajímalo nic jiného než její nemoc,“ dodala. „Vůbec nevysvětlil proč. Pořád jen omílal: Kdo o ní ještě ví? Kdo další to ví?“

Matt ohromeně poslouchal popis boulí v Kathyině obličeji i její duševní nemoc. Jako by Nikki mluvila o Darrylu Teaguevovi či Teddym Rideoutovi. Byl tu však jeden háček. Kathy nikdy ani den nepracovala v dolech ani v jiném podniku v Belindi a z domova odešla za muzikou už skoro před devíti lety.

„Víš určitě, že po svým odchodu se už do Belindy nevrátila?“ naléhal Matt.

„Možná že ano, ale to by muselo být dřív, než jsme se seznámily. Jinak se tu ukázala tak na den dva, když její kapela hrála poblíž.“

„Ale nikdy ne na delší dobu.“

„To bych se moc divila.“

„A cos vykládala Grimesovi u kostela?“

„Vůbec si nedovedu vybavit, o čem jsme se tehdy my dva vlastně bavili.“

„Jo, to je pochopitelné. Po tom těžkém otřesu mozku může trvat týdny i měsíce, než se rozpomeneš na události před zraněním – ale možná že taky nikdy.“

„Ale tam nahoře… V tom srubu… Omílal pořád jednu otázku, pořád vyzvídal, kdo o Kathyině nemoci věděl kromě mě. A očividně ho zajímalo, co všechno jsem prozradila tobě.“

„Tomu rád věřím.“

Teď byla se svěřováním řada na Mattovi. Vyprávěl i o tom nešťastném výletu do nitra hory v Lewisově doprovodu a o následném ošetření Lewisovy zborcené plíce. Když skončil, Nikki pouze zavrtěla hlavou a pokrčila rameny.

„Nepřipadá mi to jako důsledek otravy,“ prohlásila nakonec.

„Ale vyloučit to samozřejmě nemůžeme.“

„Co jiného by to mohlo být? Tři lidi ze stejného města se stejnými bizarními příznaky. Nezapomeň, že přímo skrz tu toxickou skládku protéká řeka.“

„Možná máš pravdu,“ připustila Nikki zamyšleně. „Podzemní voda je skládkou třeba kontaminovaná a Kathy se nějakým způsobem otrávila stejně jako ti dva horníci. Vypadá to sakra pravděpodobně, ale důkazy nemáme.“

„Pokud Kathy nikdy nepracovala přímo v dole, mohla se otrávit jedině kontaminovanou podzemní vodou.“

„Nejde mi to do hlavy. Jaké jsou výsledky vyšetření obou mozků na patologii?“

„Pitvu prováděl můj strýc Hal Sawyer. Jeho závěr zněl v tom smyslu, že ty boule jsou obyčejné neurofibromy a mozky obou mužů vypadaly normálně, takže se už mikroskopickým vyšetřením nezatěžoval.“

„To mu nevyčítám,“ přikývla Nikki, „ale řada smrtelných chorob centrálního nervového systému neovlivní vnější vzhled mozku, takže při zběžném zkoumání vypadá normálně. Možná že budeme moudřejší, až dostaneme výsledky Kathyina mikroskopického vyšetření.“

„Tys ho dělala?“

„Ne, ale můj šéf Joe Keller. Prosadila jsem si to. Nikdy jsem se nespokojila s neuzavřenými případy, i když nešlo zrovna o moje kamarádky.“

„To jsem zvědav, co objeví. Asi bychom si měli vyžádat ještě toxikologické vyšetření tkáně. Jsem skálopevně přesvědčený, že to všechno zavinil důl.“

„Budu ten poslední, kdo ti to zkusí vymluvit,“ povzdechla si Nikki. „Navíc, jak můžu zpochybňovat odborný názor doktora, který své pacienty zachraňuje pomocí kondomů?“

Motel v městě Red Wolf v Pennsylvánii byl přesně podle Mattových představ. Měl útulné, starosvětské zařízení a stál mimo hlavní silnici. Pokoj číslo dvě stě dvanáct byl v prvním patře a nabízel vyhlídku na rybníček. Pokoj načichl léty používání a trochu i cigaretovým kouřem. Nikki ihned zapadla do koupelny a ven se vynořila ve slabé teplákové soupravě. Byla tak vyčerpaná, že se přidržovala stěny, aby vůbec došla k posteli, odhrnula přikrývku a zhroutila se na matraci. Stulila se na bok do klubíčka a sípavě oddechovala.

„Ukaž, ještě ti změřím teplotu,“ přistoupil Matt blíž.

„Spát. Chci spát.“

„Já vím, ale minutku to ještě vydržíš, ne?“

Matt strčil Nikki pod jazyk digitální teploměr – třicet osm.

Vytáhl stetoskop a poslechl si plíce – měl pocit, že slabé praskání svědčí o začínajícím zápalu plic, ale zatím zdaleka nebylo třeba panikařit.

„Vlez si vedle mě,“ zašeptala Nikki mdle. „Dvakrát během dvou dnů jsi mi zachránil život, tak tě přece nenechám spát na holé podlaze.“

„Zkusím moc nekopat,“ slíbil. Zhasl lampu, ale záclonami pronikalo do pokoje kalné světlo. Lehl si vedle Nikki na záda a přetáhl přes ně přikrývku. „Víš,“ pokračoval, „snažil jsem se přijít na to, jak se Kathy mohla dostat do kontaktu s toxiny, ale nedokážu vykoumat jinou možnost, než že se ocitla na nesprávném místě zrovna ve chvíli, když jedy vypouštěli ve velkém. A ty dva další případy se u toho zřejmě nachomýtly ve stejnou chvíli.

Co myslíš, dává to smysl?.. Nikki?“

Ležela se zavřenýma očima a chraptivě oddechovala. Bylo jasné, že je se silami na dně. Matt přesto obdivoval její výdrž.

Matt se k Nikki obrátil. Chvíli jí v příšeří hleděl přímo do tváře a zhluboka vdechoval její vůni.

„Dobrou noc, kámoško,“ zašeptal. „A přísahám, že příští rande si dáme v pěkně tichém a vylidněném muzeu.“

„Už je tu další kontrakce!“

„Prima, broučku. Však ty víš, co dělat.“

„V pohodě… Je to v pohodě, Donny… Zvládnu to. Jen klid. Jen klid… Už to přešlo.“

Její kamarádky i rodina ji předem varovali, že to bude hrozné že to bude příšerně bolet. I sestřička v předporodním kurzu začala oddíl o vlastním porodu slovy: „Porodní bolesti jsou legendární pojem. Bohužel pravdivý.“

Sherrie Clearyová, která měla kontrakce už devět hodin, se při vzpomínce na ty škarohlídy a proroky pouze usmála. Jistě, stahy bolely. Občas dokonce jako čert. Ale bolest je jenom pocit, opakovala si, nic víc, a dá se zvládnout. Bylo jí šestadvacet, rodila svoje první dítě a byla skálopevně rozhodnutá nezůstat jen u něho.

Jejímu manželu Donovi v obchodě nedávno moc slibně zvýšili plat a ona sama díky bezproblémovému těhotenství dokázala dělat číšnici až do začátku devátého měsíce. Zatím sice bydleli v pronajatém bytečku, ale v bance se tvářili vstřícně a slibovali, že Sherrie s Donem co nevidět splní podmínky pro získání hypotečního úvěru. Jak by jí někdo mohl vyčítat, že touží po spoustě dětí?

Margie Briscoeová, porodní asistentka, vběhla do sálu, zkontrolovala monitor dítěte a pak přistoupila k lůžku.

„Mrňous vypadá skvěle,“ usmála se. „A jak to zvládáte, Sher?“

„Kontrakce se dají přežít, aspoň prozatím, ale začínám být kapku netrpělivá.“

„Jinak by to ani nebylo normální. Počkejte, vyšetřím vás. Uvolněte se a roztáhněte kolena.. Výborně.. Už jste pěkně otevřená.

A jak se zdá, připravovala jste se tak důkladně, že se nejspíš obejdeme i bez nastřižení hráze.“

„To by bylo fajn.“

„Už to nebude trvat dlouho, holčičko. Za chvilku to máte za sebou.“

„To bude nádhera.“

„Ještě pořád se bude jmenovat Donelle?“

„Donelle Elizabeth Clearyová. Chlapeček by byl Donald po tatínkovi. Elizabeth byla moje babička.“

„Je to krásné jméno.“

„Krásné jméno pro krásné děťátko. Jé, Donny, už je tu další. Propáníčka.. Tohle bylo maličko horší než předchozí stahy… Ne, počkej… Sakra horší… Uch!“

Margie přitiskla dlaně na Sherriinu dělohu, oblou jako velký míč a tvrdou jako kámen. Zadívala se na monitor, kde bylo znát předpokládané zpomalení tepu děťátka. Jedna minuta, dvě, tři.

Sherrie nepřestávala sténat a trhaně lapala po dechu.

„Nevím.. Jestli.. To.. Dokážu.. Počkat, počkat, teď to přestává.. Je to lepší. Ježíšmarjá..“

„Kontrakce se hned vrátí,“ upozornila ji Margie, „protože už je to tady! Maličká Donelle je na cestě. Done, buďte tak hodný, vykoukněte na chodbu a řekněte Sue, ať přijde. Sherrie, já vás jen maličko roztáhnu, abych vašemu miminku pomohla ven..

Dobře. Zvládla jste to, Sher! Celé jste to zvládla bez léků proti bolesti! Teď dýchejte co nejrychleji a připravte se tlačit. Připraveno? Pediatr už jde, Sue?.. Senzace. Done, navlékněte si rukavice a postavte se tady na moje místo. Budu hned vedle vás. Přivedete svou dceru na svět sám. Už můžem?“

„Asi.. Asi ano.“

„Dokážete to, jen klid. Sherrie, připravte se zatlačit. Teď! Páni, už je tu hlavička! Tlačte, Sherrie, tlačte!.. Už ji tu máme, Done.

Přidržujte hlavičku, já uvolním jedno ramínko. Držíte ji?.. Výborně! A teď druhé ramínko, a už ji tu máme! Je krásná. Jedním slovem nádherná! Čas, dvacet jedna patnáct. Sue, prosím tě, sukci.“

Porodním sálem se rozlehl mňoukavý pláč Donelle Elizabeth Clearyové. Don Cleary, který se vyznačoval svalnatou postavou i klidem námořníka, vzlykal dojetím jako dítě. Sestřička vzala jeho dceru, zavinula ji do pleny a položila na prsa Sherrie, jež zářila jako polední sluníčko, i když po tvářích se jí řinuly slzy.

„Říkala jsem vám to!“ oznamovala všem přítomným, „říkala jsem vám, že to bude fakt neuvěřitelné!“

O tři hodiny později, když Sue vešla do pokoje, Sherrie sice podřimovala, ale nepřestávala se usmívat. Její manžel seděl po pravé straně lůžka a okouzleně zíral do postýlky na tu líbeznou nádheru, která byla jejich dcerou.

„Sherrie, broučku, vzbuďte se!“ vyhrkla Sue vyjukaně. „Máte návštěvu, význačnou návštěvu! Honem, otřu vám obličej studenou žínkou. Prima. Jste vzhůru?“

„Jsem, ale co se děje?“

„Pane Cleary, a co vy? Nespíte?“

„Kdepak. Kdo vlastně přišel?“

„Prozradila bych vám to, ale myslím, že to poznáte sami.“ Sue odběhla zpátky ke dveřím a zavolala do chodby: „Už můžete!“

Do pokoje tiše a bez doprovodu vešla manželka prezidenta Spojených států a zamířila přímo k Sherrie. Výraz v obličejích čerstvých rodičů naznačil, že představování je úplně zbytečné.

„Paní Clearyová,“ pronesla přesto první dáma. „Jsem Lynette Marquandová. Upřímně vám blahopřeji k vaší překrásné dcerušce. A vám samozřejmě také, pane Cleary.“

„Děkuju,“ snažila se Sherrie trochu vzpamatovat. „Děkuju. To je vážně překvapení!“

„Těší mě, že vás poznávám právě při této radostné příležitosti,“ pokračovala Lynette. „Pane Cleary, paní Clearyová, mám pro vás neuvěřitelnou novinu.“

23.

Velvyslanectví Sierry Leone bylo na Devatenácté ulici, nepříliš daleko od kanceláří WRV. Budova kdysi patřila ke komplexu městské radnice, ale mezitím značně sešla a působila dojmem zchudlé příbuzné. Závěsy a koberce byly prošoupané a vyrudlé.

Klimatizaci tvořily zastaralé okenní ventilátory, řada z nich očividně nefunkčních. Nebylo to první velvyslanectví, jež Ellen navštívila – už byla na kanadském, mexickém a francouzském. Ani jedno z nich však nebylo tak sešlé a nemoderní jako tohle.

Dorazila přesně na ujednanou hodinu, ale podle ležérního výrazu mladíka za recepčním pultem rychle pochopila, že Jeho Excelence Andrew Strawbridge ji ráčí přijmout, až ho to zkrátka napadne. Čekárna – šest odřených dřevěných židlí s nepohodlně rovnými opěradly a tři malé konferenční stolky – nenabízela nic ke čtení, snad s výjimkou hrstky zastaralých reklamních letáků inzerujících krásy Sierry Leone a odrbaný výtisk Time. Nakonec je dobře, že velvyslanec mě nemůže přijmout hned, říkala si Ellen v duchu. Potřebovala chvilku na uklidnění. Chtěla se maximálně soustředit. V dané chvíli jí totiž myšlenky na horečku Lassa a Omnivax zaháněla z hlavy jistá osoba – konkrétně Rudy Peterson.

Stejně jako mnohokrát předtím Ellen přespala v Rudyho srubu v pokoji pro hosty. Měla hlavu plnou jeho informací o horečce Lassa, které jí Rudy prozradil, i plánované schůzky se Strawbridgem. Po pár hodinách neklidného spánku vylezla z postele, vklouzla do froté županu, který jí Rudy půjčil, uvařila si kávu a odnesla ji i s poznámkami do jeho pracovny. Nebylo ještě ani půl páté ráno. Zrovna v horní pravé zásuvce psacího stolu hledala propisovačku, když narazila na obálku. Ležela až na dně zásuvky pod hromadou papírů a byla by unikla její pozornosti, kdyby na ní nestálo její jméno a adresa – napsané Rudyho puntičkářsky úhledným rukopisem. V pravém horním rohu byla dokonce nalepená známka, ovšem její cena nepokrývala poštovné. Ellen obálku zamyšleně obracela v rukou a náhle ji napadlo, že dopis možná vznikl už před lety, kdy poštovné bylo ještě levnější.

Strčila obálku zpět do zásuvky a celou půlhodinu sama sebe přesvědčovala, že už na ni ani nesáhne. Odjakživa bývala zvědavá – občas zřejmě víc, než bylo zdrávo – a potrpěla si na klepy, i když se za to trochu styděla. Nu, a vzhledem k tomu bylo nemožné odolat tak vábivému pokušení. Kolem páté už nebyla zásadně proti a neuvažovala tak racionálně jako obvykle. Pokud Rudy nechtěl, aby ten dopis četla, proč by ho schoval právě do stolu, kde ho mohla objevit? A jestli se nedokázal rozhodnout, zda ho poslat či ne, proč by ho nezbavila toho váhání? Pravda, všechny tyhle důvody představovaly jen velmi chabou výmluvu, ale Ellen se přesto podařilo jim uvěřit, a vlastně ještě dřív, než si to stačila uvědomit, držela obálku v prstech a otvírala ji. Během pár vteřin hltala její obsah.

Milovaná Ellen, myslím, že bych si to měl odbýt hned na začátku. Miluju tě. Miluju tě od té chvíle, kdy tě Howie přivedl k nám na kolej a seznámil nás. Teď už to jsou čtyři roky, co odešel z domova, a já tě miluju stejně hluboce jako dřív. Přitom je mi jasné, že tys ke mně nikdy nic podobného necítila. Tak co s tím?

Jak víš, během těch let po našem seznámení jsem vystřídal spoustu dívek. S některými z nich jsem se vyspal a občas se dokonce snažil i o vážný vztah. Od samého začátku jsem věděl, že se k nim nechovám fér. No, a pak se ti začalo hroutit manželství.

Howie se mi už dávno předtím svěřoval, že ti je nevěrný. Toužil jsem se ti svěřit, jak ti ubližuje a co k tobě od začátku cítím. Víš, připadalo mi to nějak nesprávné. Ale navzdory tomu všemu, co jsem věděl o Howardovi a co jsem cítil k tobě, jsem svoje kamarádství s ním nedokázal ukončit. Stydím se za to.

Jenže teď už je Howard dost dlouho pryč a já byl svědkem toho, jak jsi svou bolest překonala. Svěřovala ses mi se vším, co děláš, dokonce i se schůzkami, na které jsi chodila. A to bolelo.

Vždycky se mi chtělo zařvat: Máš mě přímo pod nosem! Jsem tady! A miluju tě už rovných pětatřicet let!

Tenhle dopis ti pravděpodobně nepošlu, ale kdoví, možná že nakonec najdu odvahu. Podle mě je úžasné, žes přijala funkci v té komisi pro hodnocení Omnivaxu a žes mě požádala o pomoc.

Slibuju, že udělám všechno, co je v mých silách, aby se z tebe stala odbornice přes očkování. Mrzí mě, že nejsem zajímavější a nemám víc osobního kouzla a taky odvahy, ale s tím nic nenadělám. Jsem prostě, jaký jsem. A ani trochu nelituju, že mě osud zavedl tam, kde jsem. Ale víš, prostě mě jen napadlo, že je načase, aby ses to dozvěděla.

Tvůj oddaný přítel Rudy

Ellen vzhlédla od prošlapaného orientálního koberce v čekárně velvyslanectví a uvědomila si, že nad ní stojí asistent velvyslance Andrewa Strawbridgea a s úsměvem ji pozoruje.

„Za chvíli,“ pronesl se sametovým anglickým přízvukem. „Velvyslanec Strawbridge vás přijme co nevidět.“

„Děkuju. Ráda počkám.“

Dopis měla pořád ještě v kabelce. Rudy vstal kolem šesté.

Netušil, že Ellen je už vzhůru a v jeho pracovně, takže vyšel na dvůr a dvacet minut cvičil – mohla-li soudit, byly to pořádně náročné cviky. Dobře věděla, že od studií se věnoval asijským bojovým uměním, jako je tai-či a podobně. Nikdy ji ani nenapadlo, aby se k němu připojila, ale teď se zájmem sledovala jeho přesné i elegantní pohyby. Později u snídaně, k níž připravil dokonalé houbové omelety, se jen tak mimochodem zmínil, že je trenérem tai-či v nedaleké škole.

Několikrát málem vytáhla dopis a přiznala se, co provedla, ale vždy se na poslední chvíli zarazila. Když se objímali na rozloučenou před jejím odjezdem na velvyslanectví, jako by se navzájem dotkli poprvé, i když se takhle loučili snad stokrát.

Proč jsi ten zatracený dopis nehodil do pošty, když už jsi ho napsal? zlobila se v duchu, zatímco mířila k silnici.

„Paní Kroftová? Paní Kroftová, jsem Andrew Strawbridge,“ zaslechla velvyslancův sytý, melodický hlas.

Ellen, už podruhé vytržená z hlubokého zamyšlení, polekaně vyskočila a zamumlala omluvu. Stiskla pravici, kterou jí Strawbridge nabízel. Byl to nevysoký, útlý a elegantní muž s vřelýma, tmavě hnědýma očima a ebenově černou pletí. Obličej měl posetý drobnými jizvičkami, zřejmě po nějaké ošklivé infekci z dětství.

„Děkuju, že jste mě přišel přivítat osobně,“ usmála se.

„Leighton dneska vstával ze židle už jednou,“ zamrkal na ni velvyslanec lišácky. „Nerad bych ho přetěžoval. Ale popravdě, přišel jsem hlavně proto, že váš včerejší telefonát mě zaujal a já se už nemohl dočkat, kdy se uvidíme.“

„Děkuju.“

„Takže vy tvrdíte, že jste patřila do komise, která nedávno schválila tu supervakcínu?“

„Ano. Ale nakonec jsem proti schválení nehlasovala. Nezúčastnila jsem se ho.“

„Občas i neúčast může působit jako jasně vyslovené stanovisko,“ přikývl velvyslanec.

Zavedl Ellen do prostorné, mahagonem obložené pracovny, v níž stál velký konferenční stůl, za nímž visela zarámovaná zelenobílá vlajka s modrými pruhy. Jednu stěnu pokrývaly police plné knih, další dvě stěny byly vyzdobené obvyklou sbírkou diplomů a vyznamenání a fotografie různých pohlavárů a politiků, jak si navzájem potřásají rukama či pózují na nějakém jednání.

Mezi nimi vynikala velká zarámovaná mapa Sierry Leone.

„Kávu? Čaj?“ otázal se velvyslanec. „Pokud jde o Leightona, jenom jsem žertoval. Je skvělý asistent a kávu vaří špičkově.“

Ellen si připomněla armády personálu, kmitající po jiných velvyslanectvích, které navštívila.

„V tom případě si dám kávu bez mléka,“ požádala.

„Leightone, černou kávu pro paní Kroftovou. Pro mě jako obvykle.“ Velvyslanec nechal dveře otevřené a pokynul Ellen ke křeslu naproti psacímu stolu. „Takže vy jste přišla promluvit si se mnou o vakcíně.“

„Ano. O vakcíně proti horečce Lassa.“

Strawbridge si povzdechl. „Obávám se, že pro nás to je dost choulostivé téma, paní Kroftová.“

„Nerozumím.“

„Společnost, která asi před deseti lety vakcínu vyvíjela, je Columbia Pharmaceuticals. Sídlí kousek odtud.“

„To vím.“

„A mohu-li soudit podle zveřejněných výsledků, vakcína je velmi účinná. Souhlasíte?“

„Ano i ne,“ prohlásila Ellen. „Vakcínu testovali na malé skupině lidí ve vaší zemi a skutečně se zdá, že před nemocí dokáže ochránit. Z nějakého důvodu pak testy přerušili a vakcínu testovali později na větší skupině až tady ve Státech.“

Strawbridge souhlasně pokýval hlavou a zamyšleně si hryzal spodní ret. Ellen vytušila, že v duchu váhá, kolik jí toho může prozradit.

„Bohužel,“ ozval se konečně, „tou dobou, kdy se Columbia snažila testovat Lassaject, v naší zemi docházelo, jak bych to řekl, k jistým nepokojům. Nakonec se rozhodli svoje lidi odvolat a v testech pokračovat jinde.“

„Ano, to je právě to testování, o kterém jsem mluvila. Při tom však nešlo o posuzování ochrany proti horečce Lassa, měřili pouze hladinu protilátek, jejichž vznik vakcína stimulovala. Společnost Columbia oznámila Federálnímu úřadu pro potraviny a léčiva, že v tomhle směru bylo očkování nesmírně účinné.“

„To rád slyším,“ poznamenal Strawbridge jízlivě. „Bohužel, jejich výzkum nepřinese užitek jedinému člověku v mé vlasti. Zřejmě vás vůbec nepřekvapí, když uslyšíte, že Sierra Leone není ani zdaleka bohatá země. Dva lidé z vedení společnosti Columbia, viroložka a další doktor, přiletěli do Freetownu a navštívili naše ministerstvo. S politováním musím přiznat, že se jim, echm, jak jen bych to vyjádřil, nepodařilo najít vzájemně uspokojivé finanční podmínky, které by umožnily celoplošný očkovací program.“

„Mrzí mě to. Četla jsem, že Světová zdravotnická organizace se odmítá v té věci angažovat, dokud se politické nepokoje nezklidní a situace nevyřeší.“

Z tmavých Strawbridgeových očí zablýskl plamen, ale vzápětí mu pohled změkl.

„Naneštěstí v mé zemi panují značné politické neshody,“ připustil, „ale nevím, jestli je morální připravit miliony lidí o lékařský zázrak.“

„Vážně mi to je líto.“

Ellen se zastyděla, protože právě v tomhle okamžiku si vzpomněla na Rudyho – že by se cítila mnohem příjemněji, kdyby teď seděl vedle ní. A že byla hloupá, když otevřela ten neodeslaný dopis. U všech čertů, proč si s ní někdy otevřeně nepromluvil?

„Takže,“ pokračoval velvyslanec, „při svém telefonátu jste mě pověřila hned dvěma úkoly.“

„Chápu, že to zřejmě bylo obtížné.“

Strawbridge se trpělivě pousmál.

„Pravda, nemůžeme vám nabídnout úspěchy, kterými se u své vakcíny chlubí Columbia Pharmaceuticals,“ pravil, „ale zaplaťpánbu máme ještě počítače. Vaše první otázka se týkala počtu případů horečky Lassa u Američanů.“

„Ano, v průběhu posledních tří let.“

„Víte, nejsem oprávněn vám poskytnout jména, protože i v mé zemi platí zákon o lékařském tajemství. Mohu vám ale prozradit, že v posledních třech letech se u Američanů žijících v Sierra Leone vyskytlo šest případů horečky Lassa, a dva nemocní zemřeli.“

„To je všechno? Jenom šest?“

„Tři z nich pracovali přímo v nemocnici.“

Šest nemocných Američanů v zemi, kde řádí epidemie horečky Lassa. Osmnáct případů během tří let u Američanů, kteří se vrátili ze Západní Afriky.

„Je to pořád podivnější,“ povzdechla si Ellen.

„Skoro jako v Alence v říši divů“ přisvědčil Strawbridge. „Jedna z mých oblíbených knih.“

„Taky ji mám moc ráda,“ přisvědčila Ellen. „Přiznám se, Vaše Excelence, že během minulého týdne jsem si připadala přesně jako ona – v říši divů.“

„Paní Kroftová, hodláte mi někdy prozradit, o co se vlastně jedná?“

Ellen cítila, jak ji zalévá žhavý ruměnec.

„Pane velvyslanče, upřímně se omlouvám, jestli se vám zdá, že mluvím vyhýbavě, ale prosím, mějte se mnou trpělivost. Pátrám po problémech ohledně vakcíny Lassaject, ale víc vám v dané chvíli nemůžu povědět.“

„Je snad s vakcínou něco v nepořádku?“

„Ne. Zatím nemám důvod si to myslet.“

„Ale kdyby se něco objevilo, budete mě informovat?“

„Ano, jakmile získám nějaké informace.“

Ellen zatajila dech a čekala. Velvyslanec chvíli přemýšlel.

„V tom případě,“ pravil posléze, „teď přejdeme k vaší druhé otázce.“

„Seznamy cestujících.“

Rudyho kontakty odhalily, že deset obětí horečky Lassa cestovaly z Freetownu do Londýna pomocí Sierra National Air a z Londýna pak do různých měst ve Spojených státech. Dalších osm využilo linku Ghana Air z Fretownu do Accry v Ghaně, a potom přímou linkou do Baltimoru. Existovala oprávněná naděje, že seznamy cestujících by mohly ukázat stále stejné jméno – a možná naznačit, kdo je přenašečem nemoci.

„Ještě něco,“ pronesl Strawbridge. „Nás diplomaty učí, abychom nikdy neposkytovali nic jenom tak zadarmo. Mám-li vám ty dokumenty poskytnout, budu chtít něco na oplátku.“

„Ano?“

„Pochopte, že když se v Columbia Pharmaceuticals rozhodli neposkytnout nám vakcínu až do doby, kdy dokážeme vyhovět jejich finančním požadavkům, moje vláda byla velmi zklamaná.

Pokud byste narazila na možnost, jak jim aspoň maličko znepříjemnit život, byl bych nesmírně rád za jakoukoliv informaci.“

Ellen seděla na sluncem zalité lavičce v DuPont Circle, na klíně chovala mobilní telefon a listovala seznamy, které jí poskytl Andrew Strawbridge. Velvyslanec jí dal seznamy všech cestujících nejen z linek Sierra National, ale i z Ghana Air. Dalším logickým krokem tedy bude rozhovor s některými z těch, kteří nákazu přežili. Na VISA kartě měla Ellen dost vysoký kredit, aby si zaplatila všechny nezbytné letenky.

Od chvíle, kdy ve svém obývacím pokoji objevila zrůdu, jež hrozila jejímu vnoučeti, Ellen sžírala touha objevit způsob jak zarazit výrobu a distribuci Omnivaxu bez toho, že by ohrozila Lucy či kohokoliv dalšího ze své rodiny. Do paměti se jí vpálila mužova obrovská hlava, bezcitné oči i jizva nad horním rtem.

Musí ho najít! Najde ho a potom vymyslí způsob jak ho zničit, a to tak, aby přitom co nejvíc trpěl. Samotnou ji překvapilo, že poté, co se ten samolibý grázl objevil v jejím obýváku a vyhrožoval jí, v hloubi duše si uvědomila, že by takovou zrůdu snadno dokázala zabít. Mezitím však využije každou příležitost, aby zneškodnila jeho zaměstnavatele. Potíž byla v tom, že zčistajasna měla pocit, že v tomhle směru potřebuje pomoc.

Během těch let, co žila bez Howarda, se jí dařilo skrývat svou zranitelnost a osamělost, a to nejen před jinými, ale i před sebou. Teď se však cítila nejistá a vyděšená, i když neměla zájem jakkoliv rozředit svou nenávist, která jí sloužila jako hnací stimul. Jenže právě to se teď dalo a ona tomu nedokázala zabránit.

První případ na Rudyho seznamu nebral telefon a neměl záznamník ani hlasovou schránku. Na druhém čísle se ozval mužský hlas a ujistil Ellen, že ano, jeho manželka tu příšernou infekci přežila, a ano, s radostí si s Ellen domluví schůzku, jen co se manželka vrátí z práce.

Poté Ellen zavolala na informace a zapsala si číslo na United Airlines. A pak skoro podvědomě vyťukala číslo Rudyho srubu „Haló?“

„Ahoj, Rudy, to jsem já.“

„Že by si na mě vzpomnělo velkoměsto?“ zavtipkoval.

„Sedím na DuPont Circle.“

„Cos zatím zjistila?“

„Šest případů na tři roky, Rudy. Tolik Američanů se horečkou Lassa nakazilo v Sierra Leone. A tři z nich pracovali v tamních nemocnicích.“

Rudy hvízdnul.

„Mám dojem, že ani nepotřebuju doktorát ze statistiky, abych pochopil, že to je sakra málo v porovnání s těmi, kteří se nakazili při letu uvedenými linkami,“ poznamenal.

„Ten dojem je správný. Strawbridge mi dal seznamy cestujících. Mám jména všech osmnácti nakažených a s jednou pacientkou jsem se už stačila zkontaktovat. Bydlí na chicagském předměstí.“

„Pojedeš ji navštívit?“

„Ráda bych.“

„No, v tom s tebou můžu jen souhlasit.“

„Rudy?“

„Ano?“

„Já.. Byla bych ráda, kdybys tam jel se mnou.“

„Ale, to je od tebe moc hezké. A kdy vyrážíš?“

„Dneska. Odpoledne.“

„Ksakru. Moc mě to mrzí, El, ale dnes učím skupinu tai-či a navíc dávám soukromou hodinu. A zítra jsem na tom bohužel stejně. Pochop, mám tu rodinu ruských přistěhovalců, co učím anglickou gramatiku a taky čtení. Kdybych měl na ně kontakt, mohl bych hodinu přesunout na jindy, jenže oni nemají telefon a tak tedy –“

Ellen pozorovala dvojici, která se objímala na protější lavičce, a hrdlo se jí sevřelo.

„Ne, ne, prosím tě, kvůli mně svoje plány měnit nemusíš!“ zajíkla se. „Já to určitě zvládnu. Zaletím do Chicaga a ještě dnes večer nebo zítra ráno se objevím u tebe.“

„Pravda,“ potvrdil Rudy, „ty jsi schopná zvládnout to i beze mě. Co je to za ženu? Kde bydlí?“

„V Evanstonu. Jmenuje se Serwangaová. Nattie Serwangaová.“

24.

Zavalitý zabiják přeběhl po podlaze až nečekaně tiše a zaútočil na spící Nikki. Pootevřela oči, ale už bylo příliš pozdě. Než stačila vykřiknout, na ústa se jí přiklopila obrovská tučná dlaň.

Kolenem se jí zabořil do zad v úrovni pasu a tlačil tak silně, až se vyděsila, že jí páteř praskne na dva kusy.

Prosím, to ne! Prosím, dost! křičela Nikki v duchu. Nechci skončit jako mrzák!

Jenže ten chlap určitě nechtěl nic jiného než ji zmrzačit. Původně se ji pokusil zabít, ale zbodal to, ovšem tentokrát hodlal dotáhnout svůj záměr až do konce. Jeho oblá tvář zářila zvrhlým úsměvem, když jí zabořil prsty pod bradu a páčil jí hlavu zpět.

Kolenem ji lámal přímo vprostřed těla.

Nikki se probudila zmatená, dezorientovaná, s prsty křečovitě zaťatými do polštáře. Vzduch v neznámé místnosti jí připadal nepříjemně těžký a zatuchlý. A zatímco se ze všech sil snažila uklidnit, zaslechla pravidelné oddechování muže po svém boku.

Vyděšeně se posadila, i když jí v hlavě přitom vybuchovaly žhavé miny. Pohled na Matta Rutledgea, jenž v hlubokém spánku vyhlížel nesmírně mírumilovně a spokojeně, zaplašil poslední zbytky strachu z té příšerně živé a děsivé noční můry. Postupně se rozpomněla na průběh předchozího večera. Tento muž, lékař, ji zachránil před mučením a zřejmě i před smrtí – prostě přijel na motocyklu a zachránil ji. Nikki by moc zajímalo, jestli by její zdravotní pojišťovna uhradila i takový způsob léčby smrtelně ohroženého pacienta.

Uvědomila si, že spolu leží v malém pokojíku na dvoulůžku, které se však zdálo podivně malé. Kromě něj tu stálo pouze proutěné křeslo a malý prádelník s třemi zásuvkami, na kterém leželo pár kousků úhledně složeného oblečení. Nikki bosky odběhla do mrňavé koupelny a vyčistila si zuby a učesala vlasy zbrusu novým kartáčkem a hřebenem, které tam zřejmě čekaly právě na ni. Paži měla od infuzních jehel a odebírání vzorků krve samou modřinu. Přímo nad pravým uchem nahmatala tenký, bolestivý strup, dlouhý asi tři čtyři centimetry. Byla si jistá, že určitě ví, kde se zranila, ale myšlenky jí kmitaly jako autíčka na autodromu a ona se zaboha nedokázala soustředit na nic konkrétního.

Nikki se vrátila do ložnice, uvelebila se v proutěném křesle a nohy si unaveně hodila na postel. Ten úder o matraci byl dost silný, aby probral běžného spáče, ale Matt tu dál ležel ponořený do spánku a jeho usmívající se rty naznačovaly, že ať už se mu zdá cokoliv, nemá to pranic společného s tou noční můrou, která ji trýznila. Shrnul si přikrývku až do pasu, takže i v šeru byla vidět jeho atletická postava. Dlouhé vlasy mu padaly na ramena a v obličeji ani zdaleka nepřipomínal hollywoodského herce.

Přesto byl přitažlivý osobitým, živočišným způsobem, který Nikki vzrušoval. Ostatně, právě jí zachránil život, proto by jí připadal krásný, i kdyby vypadal jako hobit. Přiklekla k posteli a zkoumavě si prohlížela jeho tetování na bicepsu. Viděla jich už bezpočet, různá a někdy hodně překvapivá, ale s vytetovaným stromem se ještě nesetkala. Byla si jistá, že k tomu měl nějaký závažný důvod. Naklonila se těsně k němu a se zatajeným dechem vyčkávala, jak zareaguje na její blízkost. Nic. Spal dál jako dřevo, tvrdě, pokojně, a podle jeho mírumilovného výrazu se dalo soudit, že se mu zdají docela příjemné sny.

Radiobudík na nočním stolku ukazoval sedm třicet, což odpovídalo i sílícímu světlu, které se sem dralo přes zatažené závěsy.

Nikki měla pocit, že pokud svého zachránce probudí, strašlivě mu ublíží, proto se rozhodla ještě počkat. Uvelebila se do křesla a znovu se zamyslela nad řetězcem událostí, které ji potkaly od jejího odjezdu z Bostonu. Jasná byla jedna věc, a možná právě jediná – že se všechno točí kolem Kathy Wilsonové. Byla jedním z nejméně tří lidí z Belindy, u nichž se objevily zrůdné, děsivé a posléze smrtelné příznaky. Matt nepochyboval, že za příčinu a neobvyklost uvedených příznaků může vliv toxinů. Jeho teorie dávala smysl, zvlášť když ji podpořilo objevení velké toxické skládky v jeskyni nedaleko dolů Belinda. Ale co měla s dolem společného Kathy? A proč náčelník policie nejprve poslal na Nikki zabijáky a potom se z ní hystericky snažil vyždímat, s kým vším mluvila o Kathyině nemoci?

V dané chvíli neznala na tyhle otázky ani náznak odpovědi.

Spoléhala však na Joea Kellera, protože jestli existuje nějaká anatomická změna v Kathyině nervovém systému, určitě ji objeví. Na stolku ležel telefon s přilepeným oznámením, že místní hovory jsou zdarma a meziměstské lze hradit bezhotovostně z účtu. Nikki se zatajeným dechem zadala PIN a číslo své kreditky a pak vyťukala číslo, o kterém doufala, že je to přímá linka do Kellerovy pracovny. Prozatím své otřesené paměti příliš nedůvěřovala.

„Zaplaťpánbu,“ zamumlala, když se ve sluchátku ozvalo uchvátané „ano“.

„Joe, jsem v pořádku!“ vyhrkla honem.

„Ach bože! Dělali jsme si kvůli vám velké starosti, dokonce jsme volali i na policii.“

Nikki začala vysvětlovat, že za její potíže může právě náčelník policie, ale rychle se zarazila. To zatím počká.

„Právě jedu domů. Měla bych dorazit pozdě večer.“

„Skvěle.“

„Joe, tady v západní Virginii jsem měla potíže kvůli své kamarádce Kathy. Pitval jsi ji.“

„Jaké potíže?“

„Objevily se tady další dva případy, které měly navlas stejné příznaky jako ona – neurofibromy a progresivní paranoidní nepříčetnost.“

„No, tak to je teda něco!“ prohlásil Keller. „Víš, odhadla jsi to stoprocentně přesně. Zrovna jsem si doprohlédl vzorky mozku slečny Wilsonové. Jednoznačně trpěla houbovou encefalopatidou.“

Houbová encefalopatida. Nikki zatajila dech. Degenerativní, přenosné a v každém případě smrtelné onemocnění nervového systému mělo řadu forem, včetně syndromu zvané Creutzfeldt--Jacobova choroba, dále kuru kuru, vyskytující se na Nové Guineji u kanibalů pojídajících mozky nepřátel, například i smrtelná nespavost, a dále houbová encefalopatida hovězího dobytka známá jako BSE či běžněji jako nemoc šílených krav.

Vzrušená Nikki se natáhla a rázně kopla Matta do chodidla.

Přiklopil si polštář na obličej a schoval nohu pod přikrývku. Kopla ho znovu a silněji, pro změnu do lýtka. Zanaříkal a konečně se pohnul.

„Pokračujte, Joe!“ naléhala. Bylo zbytečné ptát se, jestli se nespletl. „To je fakt neuvěřitelné!“

„Chcete mi říct, že jste tam objevila dva stejné případy?“

„Přímo v tom městě, kde vyrůstala Kathy. Ano.“

Musela použít další kopanec, než bylo jasné, že Matt se konečně probírá k vědomí. Pokud si nevzal prášek na spaní, rozhodně byl kandidátem do Guinnesovy knihy rekordů. Snad by snáz probudila svoje klienty v pitevně než Matta.

„A co,“ vyzvídal Keller, „šlo taky o houbovou encefalopatidu?“

„Nevím. Na první pohled vypadal mozek normálně, proto nedělali mikroskopické vyšetření.“

Houbovou encefalopatidu vyvolávaly viry zvané priony – infekční proteinové částice schopné reprodukovat se bez vlastní DNA a RNA. Jednou z charakteristik zmíněného stavu byl fakt že navzdory výrazným klinickým příznakům mozek vypadal navenek normálně a změny bylo možné poznat pouze pod mikroskopem, kde se ukázaly difuzní otvory jako v mořské houbě.

Dalším typickým rysem byla inkubační doba, která mohla být deset let i víc. Během té doby může oběť nakazit další.

„A ty vaše případy také trpěly neurofibromy?“ zajímal se Keller.

Matt byl konečně vzhůru, protíral si oči a nechápavě vzhlížel k Nikki. Přitiskla si ukazováček ke rtům a naznačila, že za chvilku mu všechno vysvětlí.

„Ano, oba dva. Ovšem podle toho, co jsem se dozvěděla, a podle mikroskopického rozboru na nich nebylo nic neobvyklého.“

„No, možná bylo, možná nebylo,“ zabručel Keller. „Zkusil jsem různé mikroskopické metody a objevil metodu, která ty leze jasně odlišuje od obecných charakteristik neurofibromů, které mám ve své kartotéce.“

Keller Zvídavý a Keller Moudrý. Nikki se láskyplně usmála.

Její šéf si ustavičně hrál se sklíčky a výkonným elektronickým mikroskopem. Jeho kartotéka obsahovala stovky poznámek, zpráv, a k tomu tisíce vzorků z každého orgánu v bezpočetných patologických stavech – všechny byly dokonale zadokumentované, vyhodnocené a zařazené. Bylo pochopitelné, že mezi vzorky měl i pár běžných neurofibromů, které mu sloužily jako srovnávací materiál.

Houbová encefalopatida s netypickými neurofibromy. Syndrom Belinda, pomyslela si Nikki.. Nebo možná choroba Rutledge--Solari.

„Joe, poslyšte, doma budu dnes večer mezi desátou a půlnocí.“

„To ještě budu tady.“

„To by bylo fajn, ale i kdyby ne, zajdeme za vámi zítra ráno.“

„Kolik vás bude?“

„Jeden zdejší lékař mi zrovna dvakrát nebo třikrát zachránil život. Ten syndrom ho nesmírně zajímá, protože je přesvědčený, že nemoci vyvolává tajná toxická skládka u podzemních vod města.“

„Vzhledem k tomu, co už známe o prionových infekcích,“ poznamenal Keller, „si nedokážu představit, jak by to bylo možné.“

„Dobře, to probereme osobně. Děkuju, Joe.“

„Moc se mi ulevilo, že jste v pořádku, Nikki,“ dodal ještě Keller. „Jo, jen tak mimochodem, policie bez problémů zjistila, kdo zavraždil toho vašeho utopence Rogera Belangera. Jmenuje se Halliday, to bylo to háčko v prstenu. Byli to přátelé a obchodní společníci. Policie je přesvědčená, že se pohádali kvůli penězům.

Halliday pozval Belangera k sobě, aby se usmířili, vypsal společníkovi šek a pak si dali pár skleniček. Potom si šli zaplavat do bazénu a Halliday se pověsil příteli na krk a stáhl ho ke dnu.“

„Přesně jak jsme tvrdili my,“ poznamenala Nikki.

„Ano,“ potvrdil Keller.

Než Nikki zavěsila, Matt si navlékl novou modrou mikinu s černým nápisem YALE, kterou koupili předchozího dne.

„Ahoj,“ usmála se.

„Ahoj i tobě.“

Nikki kývla směrem k nápisu. „Tys chodil na Yale?“

„To ne, ale tahle mikina byla jediná, kterou v tom krámku měli v mé velikosti.“

„A kde jsi vlastně studoval?“

„To není podstatné. To víš, hornický synek si moc vyskakovat nemohl.“

Nikki si byla stoprocentně jistá, že sestřička v nemocnici se zmínila, že Matt studoval na Harvardu, ale prozatím to nechá plavat. Pouze mu v duchu připsala plusové body za skromnost, jako by je po tom všem, co pro ni udělal, ještě vůbec potřeboval.

„Spíš tvrdě jako medvěd,“ poznamenala.

„Tu a tam mi to někdo připomene, to je fakt.“

„Pokud budeš mít dnes problémy s chůzí, bude to od mých kopanců.“

„Hm, když mi v noci volají z nemocnice, sestřičky jsou už navyklé protáhnout mě kratším testem inteligence, aby měly jistotu, že jsem vážně vzhůru. Nemají potuchy, že jsem zmutoval už i do té míry, že na většinu jejich otázek, i těch matematických dokážu s přehledem odpovídat ve spaní. Pamatuješ si ze včerejšího večera hodně?“

„Bohužel jo. Už jsem ti dostatečně poděkovala za tu hrdinskou záchranu?“

„Nerad ztrácím klientelu, snižuje mi to příjmy. Tak vyklop, čeho se týkal ten telefonát?“

„Volala jsem svému šéfovi, abych ho uklidnila, že jsem živá a zdravá. Taky jsem se chtěla přesvědčit, jestli mikroskop ukázal něco o Kathy.“

„A ukázal?“

„Nebudeš tomu věřit, Matte. Kathy trpěla houbovou encefalopatidou. Joe si tím je absolutně jistý. Věř mi, že Joe Keller se nikdy neplete.“

Matt ohromeně padl zády zpět na polštář. Nebyl sice velký odborník v neurologii, ale přesto sledoval lékařskou literaturu – přinejmenším tak, jak mu umožňoval jeho narvaný pracovní program.

„Prionová infekce.“

„Ano,“ potvrdila Nikki.

„To je tedy šok! A myslíš, že ty moje dva případy byly stejné?“

„Ty si snad myslíš něco jiného?“

„Kčertu, ale jak je to možné?.. A co ty neurofibromy? Bylo na nich něco zvláštního?“

„Podle Kellera ano. Víš, můj šéf je mikroskopový maniak a vykoumal desítky různých technik barvení tkání, aby se objevily i ty sebemenší abnormality. Tvrdil, že Kathyiny neurofibromy se výrazně lišily od těch, které jsou obvyklé pro syndrom Sloního muže.“

„Nejde mi to do hlavy.“

„Mně jakbysmet. Ale poslyš, Matte, podle mě to tvou teorii pořád ještě nevylučuje. Než dojdeme k nějakému závěru, poradíme se s Joem a mrknem se na všechno, co objevil.“

„Dej mi pár minut na zcivilizování a můžem vyrazit.“

„Jasně, ale uděláme si zastávku hned v první jídelně. Nevím proč, ale mám obrovský absťák, který zaženou jenom lívanečky s javorovým sirupem.“

„Panebože, co je to za ženskou?“ brblal Matt, zatímco škobrtal do koupelny. „Nejdřív na mě vypálí priony a hned nato lívanečky. Děs!“

Nikki ocenila Mattův pokus o žertování, ale současně jí bylo jasné, že odhalení Joea Kellera ho šokovalo. Věděla, že Matt je odhodlaný ohlásit objev toxické sklady dolů Belinda a všechny lidi, kteří v důsledku toho utrpěli zdravotní potíže. Ty bizarní případy obou horníků představovaly právě ten zlom, po kterém pátral – důkaz, že nesprávné zacházení s organickými toxiny mohou vyvolat závažná biologická postižení. Bohužel, bude velmi obtížné dát do souvislosti jedy z dolu s prionovou infekcí. Ale co, rozhodla se v duchu, zatím je předčasné dělat definitivní závěry.

Existují-li odpovědi, Joe Keller je jistě bude znát.

Matt se vrátil do pokoje vymydlený a oholený. Proklatě mu to slušelo. Měl na sobě černé tričko a džínovou bundu, v které jel na motorce. Nikki se tak moc líbil. Tohle byl styl, který mu úžasně seděl.

„Připravená?“ optal se jí.

Nikki vstala z křesla a položila mu ruce na ramena. Tázavě jí pohlédl do očí.

„Včera večer jsi jednal neuvěřitelně chytře a statečně,“ zašeptala svůdně.

„Kdybych si měl čas promyslet, co dělám, asi bych hrůzou omdlel.“

„Pochybuju.“

Toužila se zeptat na stovky věcí, chtěla se o něm dozvědět všechno, úplně všechno, ale náhle se vytáhla na špičky a objala ho kolem krku.

„Děkuju, Mathewe Rutledgei,“ šeptla. „Děkuju, žes mi zachránil život.“

Nikki zřejmě celou tu dobu tušila, že Matta políbí. Když se k němu tiskla na motocyklu, asi ho toužila políbit, a ani by se neptala, zda o to stojí nebo ne. Ale co netušila, to bylo vzrušení, jaké při tom polibku ucítí. Odtáhla se od něho, ale v jeho očích nespatřila sebemenší pochybnost. Druhý polibek byl hlubší, delší a ještě vášnivější. Matt sevřel Nikki svalnatými pažemi a laskal ji rty i jazykem. Ona ho oběma rukama hladila po spáncích. Když se od sebe konečně odtrhli, málem se neudržela na nohou.

„Už si ani nevzpomínám, kdy naposledy jsem tolik toužil po polibku,“ vydechl.

„V tom případě jsem ráda, že jsem se k tomu nachomýtla zrovna já.“

„Ty bys vtipkovala i v první palebné linii, co? Ale víš, nějak se nemůžu rozpomenout, jestli jsem políbením pacientky neporušil nějaký odstavec Hippokratovy přísahy?“

Nikki ho znovu políbila.

„Považuj to za dýchání z úst do úst,“ navrhla. „Myslím, že tenhle úkon dokonce hradí zdravotní pojišťovna.“

Matt se toužebně ohlédl po lůžku, ale nepokusil se ji tam zavést.

„Však se dočkáme,“ prohodila šeptem. „Slibuju. Ale právě teď nás čeká spousta práce.“

„Spousta práce a spousta lívanečků. Páni, ale líbáš fakticky senzačně!“

„Stejně jako ty. Hele, mohli bychom to na každý zastávce trénovat, čistě abychom se v tom ještě vylepšili.“

„Jo, tím se mi především vylepší soustředění na jízdu,“ zabručel Matt a dodal: „Hele, tumáš.“ Podal Nikki mikinu s nápisem YALE. „Bude ti velká, ale oni jinou neměli. Koupil jsem ji pro tebe, já mám bundu.“

„Ale vážně měli jenom nápis Yale?“

„Z nápisů to byl jediný, ale měli taky moc pěkné mikiny s obrázky vodopádů a krokodýlů.“

„Takže díky. Je to pro mě velký kompliment.“

„Jak to?“

Nikki si natáhla mikinu a políbila Matta na tvář.

„Protože,“ usmála se a pohladila čtyři vyšitá písmena dlaní. „Jsem tam promovala.“

Nattie a Eli Serwangaovi bydleli ve skromném domku na předměstí, kde žili lidé všech barev pleti, poblíž pobřeží jezera Michigan, kousek od Chicaga. Ellen seděla u jídelního stolu, usrkávala čaj s medem a snažila se rozpomenout, kdy naposledy prožívala takový smutek. Jistě, byla tu ta věc s Rudym, bezbřehý pocit viny a zahanbení nad tím, že otevřela jeho neodeslaný dopis, ale to všechno bledlo vedle vzpomínek na článek doktorky Suzanne O’Connorové, v němž popisovala svou hrůznou bitvu s horečkou Lassa.

Oba manželé byli kolem čtyřicítky, chovali se laskavě a velkoryse a na první pohled bylo zřejmé, jak moc se mají navzájem rádi – ideální pár pro výchovu dětí. Bohužel, žádné neměli a neměli na ně už ani naději. Jejich tragédii prohlubovalo ještě bolestné vědomí, že Nattie zavinila, i když nechtěně, úmrtí dvou osmiletých dětí z nemocniční družiny, kde pracovala. Prostě idyla.

„Popište mi to ještě jednou, Nattie,“ požádala Ellen. „Kdy jste si uvědomila, že jste nemocná?“

Nattie z poloprázdné krabice vylovila papírový kapesníček a otřela si vlhké oči. Byla to krásná žena – statná a kyprá, s obrovskýma oduševnělýma očima a ebenově černou kůží.

„Bylo to skoro dva týdny po našem příletu z Afriky,“ odvětila.

„Vrátili jsme se v úterý a v krku mě začalo bolet za čtrnáct dní, v pondělí. A o deset dní později jsem byla na operačním sále.

Dítě přivedli na svět, ale bohužel už mrtvé. Snažili se mi zachránit dělohu, jenže jsem krvácela tak strašně silně, nepodařilo se to.“

Eli, pořád ještě v obleku s kravatou, jak se vrátil ze zaměstnání, se zvedl od stolu a přistoupil k manželce, aby ji utěšil. Byli to jeho příbuzní, za nimiž byli v Sierra Leone, a tak se cítil trochu provinile, že po vyřízení nějakých rodinných záležitostí manželku přemluvil pobýt tam o týden déle, než plánovali – a podle lékařů se nakazila právě během toho posledního týdne. Ellen usrkávala čaj a dumala nad svým vlastním pocitem viny vůči Rudymu.

„Poslyšte, kdyby vás moje vyptávání moc bolelo, tak mě zarazte,“ požádala chápavě.

„Ne, my to zvládneme,“ ujistil ji Eli, „ale asi byste nám měla prozradit, k čemu je to všechno dobré.“

Ellen položila na stůl seznamy cestujících. Během letu z Washingtonu do Chicaga se jí podařilo utnout pokusy o seznámení ze strany svého souseda, čerstvě rozvedeného a nechutně samolibého pojišťováka, a díky tomu si prolétla všechny seznamy letů, jež použily budoucí oběti horečky Lassa, a pátrala po stejných jménech, která se v nich vyskytovala opakovaně. Našla jich nejméně šest.

„Máme důvod k podezření, že Nattie se virem Lassa nakazila těsně před odletem nebo až po odletu ze Sierra Leone, možná přímo v letadle cestou domů.“

„Ale jak?“ nechápala Nattie.

„Nevím.“

„Chcete tím naznačit,“ vyptával se Eli, „že podle vás ji někdo nakazil záměrně?“

„Zatím nemůžu vyloučit ani tuhle možnost. Oba vás moc prosím, abyste se o mém podezření před nikým nezmiňovali, dokud pátrání nedotáhnu do konce. Můžete mi to slíbit?“

„Jistě,“ přisvědčili manželé jednohlasně. „To je samozřejmé,“ dodala Nattie.

„Děkuju. Připadá mi velmi pravděpodobné, že vás někdo virem nakazil během zpáteční cesty. Nattie, tady je seznam cestujících, kteří s vámi letěli z Freetownu do Ghany a potom z Ghany do států. Není vám některé z těch jmen povědomé? Jak vidíte, v prvním letu vás v letadle bylo šestačtyřicet, a to včetně vás dvou, a z nich s vámi pokračovalo do Baltimore třicet šest. Nemáte dojem, že jste se s některými jmény už setkali?“

Nattie zavrtěla hlavou.

„Už to je tři roky,“ povzdechla si. „A taky mám strach, že od té nemoci už mi paměť neslouží jako dřív. Bohužel, v tomhle vám nic platná nebudu. Nezlobte se.“

„Ale, paměť máš jako slon,“ namítal Eli. „Mně ta jména taky nic neříkají. Povězte, pokud šlo o záměrnou nákazu, vybrali mou ženu náhodou, nebo naschvál?“

Ellen se na chvíli zamyslela.

„Přiznám se, že nad tím jsem ještě nepřemýšlela.“

V duchu pátrala po způsobu, jakým zavést řeč na těch deset případů horečky Lassa včetně dvou mrtvých dětí, o kterých byla Nattie přesvědčená, že se všechny nakazily od ní, ale Nattie jí tu námahu ušetřila.

„Kdyby měl někdo zájem rozšířit infekci, pak moje práce by pro to byla úplně ideální, pokud by tedy věděl, co dělám –“

„Stalo se něco?“ vyhrkla Ellen, které neušlo, že Nattie se náhle zatvářila velmi divně.

„Eli, vzpomínáš si na toho člověka v letadle ze Sierra Leone?

Víš, na toho hromotluka před umývárnou. A letěl pak s námi i do Států.“

„Běloch?“

„Správně. Něco prodával, snad pojištění. Zmínil ses, že z něho jde strach.“

„To ano, na toho si pamatuju.“

„Byl samý úsměv a pusa mu jela jako kafemlejnek – vyptával se mě na všechno možné. Dělal si z toho psinu, hrál si na věštce, tvrdil, že správný pojišťovák dokáže o člověku spoustu věcí prostě uhodnout.“

Ellen vzrušením až lapla po dechu.

„Napadá vás ještě někdo?“ zeptala se čistě pro jistotu.

„Bohužel ne.“

Vzpomněla si, jak ji Rudy nechal napsat všechny podrobnosti o vyděrači.

„Tak fajn,“ přikývla. „Mohli byste přinést papír a propisovačku?“

„Samozřejmě.“

Eli donesl několik archů kancelářského papíru.

„Tak!“ prohlásila Ellen. „Já si teď půjdu sednout do obývacího pokoje. Byla bych ráda, kdybyste vy dva dali hlavy dohromady a napsali každičký detail, na který se ohledně toho muže rozpomenete – jak vypadal, jak se choval. Napište prosím i to, co už jste mi řekli. Hlavně se do ničeho nenuťte, uvolněte se. Chápu, že už je to hodně dlouho, ale snažte se vybavit si co nejvíc. Nespěchejte a v případě, že se na něčem neshodnete, napište oba názory.“

„Jistě, budeme se snažit,“ přikývla Nattie.

O patnáct minut později byli Serwangeovi se vzpomínáním hotovi. Zavolali Ellem zpátky do jídelny a omluvně jí podali svůj seznam.

Statný Vysoký Silný Úlisný Výmluvný Usměvavý Přehnaně srdečný Husté vlasy Placatý obličej –jako karikatura Hluboký hlas Zřejmě texaský přízvuk Jizva na obličeji Ellen cítila, jak se jí zastavilo srdce.

„Jizva,“ zopakovala rozechvěle. „Můžete mi o ní povědět víc?“

„To musí Nattie,“ bránil se Eli. „Já osobně si na žádnou jizvu nevzpomínám.“

„Ale jdi, určitě ji měl. Vážně. Právě tady.“

Ukázala si nad horní ret.

„To je on!“ zašeptala Ellen.

„Kdo?“

„Strašný grázl. Mám dojem, že jsme na něco kápli!“

„No, právě mě napadá, že k seznamu bych přidala ještě jedno slovo – neohrabaný.“

„Co přesně tím myslíte?“

„Stála jsem v letadle ve frontě na toaletu. Ten chlap přicházel uličkou, klopýtl a vrazil do mě. Málem mě vystrčil z letadla.“

25.

Matt a Nikki se nacpali lívanečky v malé rodinné restauraci s terasou, z níž byla vyhlídka na řeku. Vládla tam docela romantická atmosféra, ale v jejich duševním rozpoložení by jim připadal romantický i McDonald. Déle než hodinu mezi nimi nepadlo jediné slovo o Billu Grimesovi a houbové encefalitidě ani o DUS v Belindě. Drželi se za ruce, dotýkali se konečky prstů, smáli se až k slzám nad veselými či trapnými historkami a svěřovali si svoje smutky. Číšnice nad nimi jen pobaveně potřásala hlavou, protože se jich musela třikrát přijít zeptat, co si dají – nedokázali se ani na vteřinku odtrhnout jeden od druhého a podívat se do jídelního lístku.

„Už je to celou věčnost, co jsem se takhle pomátl,“ přiznal se Matt. „Ale jo, vlastně před pár lety jsem v jedné restauraci usnul dřív, než jsem si stačil objednat.“

„Muži v Bostonu se berou moc vážně, než aby dělali blázniviny,“ žalovala Nikki. „Pořád by se bavili jen o kosmickém výzkumu a Hubbleově teleskopu.“

Ve výklenku vedle umýváren byl telefonní automat. Než jim donesli jídlo, Matt tam skočil a zavolal strýci do nemocnice.

„Ahoj, strejdo, tady Matt.“

„Nazdar!“ pravil Hal srdečně. „Jak to vypadá? Víš už něco o té unesené pacientce?“

„Vlastně, nevypadá to moc dobře. Nikki Solariová je v bezpečí a teď jsme spolu v Pennsylvánii, ale Hale, ono se děje něco fakt divného a smrtelně nebezpečného. Souvisí to s těmi záhadnými případy.“

„Myslíš ty horníky?“

„Přesně, i to děvče, co právě zemřelo, Kathy Wilsonovou. A prsty v tom má Bill Grimes.“

„Osobně si myslím, že Grimes je nafrněný slizoun, co chorobně touží po moci,“ poznamenal Hal, „ale nebezpečný podle mě není.“

„Strejdo, je to zločinec, dej na mě.“

Hal Sawyer trpělivě vyslechl Mattovo líčení, jak Grimes unesl a on následně zachránil Nikki, a jak se dnes ráno dozvěděli o překvapivém výsledku mikroskopického vyšetření mozku Kathy Wilsonové.

„Houbová encefalopatida,“ zopakoval Hal zamyšleně, když Matt skončil. „Pokud jsem přehlédl něco takového, abych se studem propadl.“

„Není proč. Mozek té Wilsonové vypadal normálně a já jsem si jistý, že totéž platilo i pro ty dva případy, které jsi pitval ty.

Mikroskopické vyšetření se obvykle nedělá. Však ani ten bostonský patolog se k tomu nerozhodl sám, přemluvila ho Nikki.“

„Ještě pořád si myslíš, že za to můžou doly?“

„Na to bych vzal jed! Samozřejmě neznám přesnou souvislost mezi jejich toxiny a tím hrozným onemocněním, ale DUS to má určitě na svědomí a Grimes dělá pro ně. Nenapadá tě, co máme podniknout?“

Hal chvíli přemýšlel.

„Asi bys měl pro začátek upozornit úřady, žes objevil nelegální toxickou skládku.“

„Souhlasím.“

„Víš, ve Washingtonu znám na ministerstvu zdravotnictví jistého Freda Cabarettu. Dluží mi laskavost za odborný posudek, který jsem pro něho před pár lety vypracoval. Možná by mělo smysl ho požádat, ať vezme pár svých lidí a přijede se na skládku podívat osobně. Jakmile budeme mít existenci nelegálně uložených toxinů úředně potvrzenou, můžeme na DUS vyvíjet tlak na základě federálních zákonů.“

„Pokud tam ta skládka ještě bude.“

„Pochop, synovečku, že na tohle jsme krátcí. Nemusím ti snad vysvětlovat, že jsou věci, na které člověk prostě nestačí, ale to neznamená, že musíš jen koukat a nechat si všechno líbit.“

„Ale jo, já vím. Bojovat budu v každém případě. Umíš si představit, kolika lidem ještě hrozí nebezpečí?“

„Těší mě, že jsem z tebe vychoval takového rytíře. Tak poslyš, Matte, uvidím, co se dá dělat s Fredem Carabetta. Jak se s tebou spojím?“

„Stačí mi zavolat domů a nechat vzkaz na záznamníku, budu si ho kontrolovat. Potom se ti ozvu sám.“

„Dobře, a já zatím brnknu tomu patologovi do Bostonu a zjistím, co mi může prozradit o té speciální mikroskopické metodě.“

„Ty máš ještě vzorky tkání obou horníků?“

„Určitě je ještě najdu.“

„Prosím tě, o Grimesovi s nikým nemluv dřív, dokud to spolu neprobereme osobně, ano? Je o moc nebezpečnější, než bys myslel.“

„Ale jestli jsi si tím jistý, tak proč nejdeš na policii někde jinde a nepodáš trestní oznámení?“

„Nikki to taky chtěla, ale prozatím jsem jí to vymluvil. Podle toho, co jsem slyšel, policajti drží spolu a vzájemně se kryjou.

Neumím si představit, že to vyklopíme cizímu policistovi a on se s námi hned rozjede do Belindy, aby Grimesovi podtrhl stoličku.

Spíš by mu zavolal a slíbil, že ho podrží. A jakmile vyjdeme s tím obviněním na veřejnost, Grimes po nás půjde, i kdybychom měli sebemocnější spojence. Zatím bych radši počkal.“

„No dobře, dělej, jak myslíš. Hlavně buď opatrný, Matte. Během dne ti určitě zavolám. Dnes ráno jsem se zastavil u tvé maminky. Jde to s ní z kopce.“

„Já vím. Včera jsem tam na pár minut zaskočil. Co nevidět bude potřebovat celodenní péči. Začnu se o to starat, hned jak se vyřídí tahle záležitost. A Hale, jsem ti moc vděčný, že mi pomáháš – s maminkou i s tímhle průšvihem.“

„Určitě jsi narazil na důvod těch nemocí, Matte. Jsem si tím jistý.“

„Já taky, strejdo,“ potvrdil Matt. „Vážně tomu věřím.“

Nikki slupla úctyhodných osm lívanců. Matt si objednal omeletu, ale stěžoval si, že ji snědl příliš rychle, než aby stačil ocenit její chuť. Nechal servírce vysoké spropitné a oba pak zamířili k parkovišti.

„A víš, z čeho mám opravdu velkou radost?“ zeptal se Matt při zpáteční cestě k motocyklu. „Vážně jsem rád, že tě nezabili.“

„No páni! Ty ale fakt víš, jak nejlíp zalichotit děvčeti, ty romantiku! Těší mě, že máme aspoň něco společného. Já jsem totiž taky ráda, že mě nezabili.“

Naklonila se k Mattovi a políbila ho tak vášnivě, až si od kolemjedoucího automobilisty vysloužili zatroubení. Sotva vyjeli, začaly padat první řádné kapky. O čtvrt hodiny později už bylo jasné, že mžení přechází v déšť a ten že vydrží zřejmě celý den.

Matt zastavil u nejbližší benzinové pumpy a koupil dvě pláštěnky. Bohužel, následujících pět hodin jízdy bylo nepříjemných.

Navíc nemohli jet tak rychle, jak původně počítali. Krátce sice zvažovali možnost, že by si udělali pauzu až do rána, ale Nikki se už nemohla dočkat, kdy se konečně dostane domů. Než se mraky roztrhaly a déšť ustal, od Bostonu je dělilo jenom pár hodin. Znovu je zdržela dopravní špička kolem New York City.

V devět večer Nikki zavolala Joe Kellerovi do nemocnice, aby mu oznámila, že mají zpoždění a neobjeví se před jedenáctou, ale telefon nikdo nebral.

„Buď je ještě v pitevně, nebo si skočil na večeři,“ poznamenala. „Asi jsem mu neměla říkat, že přijedeme, aby na nás nečekal do noci, ale když už se stalo, chci mít jistotu, že tam bude.“

Matt tu zastávku využil ke kontrole svého záznamníku. Našel dva vzkazy. První byl od Mae, která oznamovala, že pokud ona ví, zatím se o ztracené pacientce Solariové neobjevila sebemenší zpráva. Rozloučila se s tím, že v pořádku je snad aspoň on a že jeho dnešní nepřítomnost v ordinaci neznamená nic horšího než další projev jeho roztržitosti. Druhý vzkaz byl od Hala.

„Dobré zprávy, Matte. Ne ty nejlepší, ale pořád dobré. Fred Cabaretta zatím proti dolu nepodnikne nic, ale je ochotný setkat se s námi ve své kanceláři. Zítra ve tři. Na Constitution Avenue.

Doufám, že to nějak stihneš, ať už jsi kdekoliv. Zavolej a potvrď mi to.“

Matt nechal vzkaz jak ve strýcově pracovně, tak i doma, načež nadiktoval vzkaz na záznamník ve vlastní ordinaci. Oznámil Mae, že je v pořádku a brzy se ozve. Zavěsil a vrátil se k Nikki, aby jí pověděl o Halově úspěchu.

„Takže zítra pojedu do Washingtonu,“ vysvětlil. „Přidáš se ke mně?“

„Často na tomhle stroji podnikáš mezistátní lety?“

„Jasně. Sloužím jako kyvadlová doprava.“

„Ne, díky. Moc ráda bych byla s tebou, ale momentálně potřebuju zůstat doma. Za prvé, dostala jsem parádně zabrat, a za druhé, mám tu v popisu práce krájení mrtvol, za což mě docela pěkně platí, ale jenom když se osobně ukážu. Bohužel, podepsala jsem takhle hloupou pracovní smlouvu.“

„Rozumím. Vrátím se, hned jak vyřídím tu záležitost s dolem.“

Než se po Jihovýchodní dálnici začali blížit k chvějícím se světlům Bostonu, chybělo pár minut do jedenácté. Konečně přestalo pršet a noční vzduch byl svěží a chladivý.

„Zajel jsi sem někdy od té doby, cos udělal atestaci?“ vyptávala se Nikki.

„Kdepak!“ křikl Matt přes rameno. „Po návratu do Belindy jsem nejdřív dřel jako kůň na pohotovosti a po čase jsem zakládal soukromou praxi. Hned nato onemocněla Ginny a už nikdy jí nebylo tak dobře, abych mohl pomýšlet na delší výlet. No, a po její smrti jsem sotva zvládal ráno vstát a dolézt do nemocnice, natož aby mě zajímaly nostalgické výlety do Bostonu. Ale to město mám rád. Hrozně moc.“

Dvoupatrová budova patologie se nacházela kousek od dálnice. S výjimkou několika nočních světel v ní byla tma. Nikki opakovaně tiskla venkovní bzučák. Slyšeli, jak se jeho zvuk rozléhá prázdnými chodbami, ale uvnitř se neozval jediný krok.

„To je divné,“ zamyslela se Nikki. „Většinou tu celou noc sedává noční hlídač. Ale i kdyby tu nebyl, Joe jenom výjimečně odchází před půlnocí. Nějak se mi nechce věřit, že by zrovna dnes vypadl dřív.“

„Třeba mu nebylo dobře,“ nadhodil Matt.

„Možné je všechno. Přední vchod se otvírá kartou a ta zůstala v západní Virginii s mými dalšími věcmi, ale vzadu je vchod pro bezpečnostní službu, otvírá se číselným kódem. A Joeova pracovna má stejně okna dozadu, takže dost možná ten bzučák ani neslyší.“

Matt šel za Nikki zšeřelou ulicí za budovu.

„Vidíš?“ ukázala. „Támhle je Joeova pracovna, to světlo v prvním patře. Já věděla, že tu ještě bude.“

„Jo, asi máš pravdu, že neslyšel. Ta budova je hrozně dlouhá, připomíná trup letadla, viď?“

Nikki vyťukala bezpečnostní kód a oba vešli na betonové zadní schodiště, přízračně ozářené rudými zářivkami, jež tvořily nápis VÝCHOD. Vzduch byl prosycený pachem formaldehydu, ale ne nepříjemně. S Mattem v patách Nikki rychle vyběhla do prvního patra a otevřela dveře do chodby vyložené kobercem, kterou po obou stranách lemovaly dveře do kanceláří.

„Joe, to jsme my!“ křikla.

Zaklepala na dveře s jmenovkou JOSEF KELLER, VEDOUCÍ PATOLOGIE, a rázně je otevřela. Místnost byla jasně osvětlená stropními zářivkami i stolní lampou. Joe Keller seděl u psacího stolu, zády ke dveřím.

„Joe!“ vyhrkla Nikki, „proč jste –?“

Vtom na koberci spatřila krev. Tryskem se rozběhla k židli a náhle zděšeně vykřikla. Celou stolní desku pokrývala tmavá, sražená krev, která potřísnila i oblečení a tvář Joe Kellera. Hlava mu poklesla na prsa. Nikki ji něžně zvedla a odhalila rozbitý obličej s otvorem po kulce přímo nad kořenem nosu. Keller měl oči otevřené dokořán a potažené skelným povlakem smrti. Brýle s drátěnými obroučkami mu visely jenom na jednom uchu.

„Koukni,“ vydechl Matt a ukázal na Kellerovu pravou ruku, jež mu ochable spočívala v klíně.

Ukazováček byl čistě uťatý u prostředního kloubu.

„Ach Ježíši!“ zanaříkala Nikki a o krok ucouvla. Najednou jako by ji do celého těla chytila křeč. „Kristepane, jak mu to někdo mohl udělat?“

Matt ji objal a pevně k sobě přitiskl.

„Miláčku, radši už se ničeho nedotýkej,“ zaprosil. „Kdo mu tak strašně ublížil? A proč? Vždyť byl tak milý a velkorysý! Panebože! Krucinál! To ne!“

Nikki se nedokázala zklidnit, hystericky přešlapovala z jedné nohy na druhou a zaťatými pěstmi se bušila do stehen. Matt ji pomalu odváděl od mrtvoly jejího šéfa a přítele, přičemž se ji snažil ukonejšit, prohlédnout si celé místo vraždy a přitom zůstávat ve střehu pro případ, že by vrah byl ještě v budově. Vzpomněl si, že v brašně motocyklu má pistoli, a zuřil sám na sebe, že ji nevytáhl hned v tu chvíli, kdy zjistili, že Keller nereaguje na drnčení bzučáku. Matt s předstihem vytušil, že něco nebude v pořádku, ale nechal to plavat. V duchu neměl sebemenší pochybnosti, že mučení i vražda Josefa Kellera přímo souvisejí s Kathy Wilsonovou. Je tu někde Grimes – nebo přinejmenším jeho poskoci?

V jednom koutě pracovny stála malá sedací souprava. Matt pomohl Nikki pomalu spustit se do křesla, které bylo odvráceno od místnosti.

„Nikki, je mi to vážně moc líto –je to hnus a proklatá škoda!“

„Myslíš, že to udělal Grimes?“ vzlykala zoufale.

„Samozřejmě nemáme jistotu, ale já osobně věřím, že ano.“

Rozhodl se prozatím odložit vyptávání, co asi Grimesovi prozradila při zádušní mši za Kathy nebo během svého zajetí ve srubu.

„Já – chci ti pomoct,“ zajíkla se.

„Za chvilku. Nik, vydržíš tu vteřinku sedět, než se porozhlídnu kolem?“

„Jo.“

„Prima. Tak seď a na nic nesahej. Chápu, že tvoje otisky v budově se dají snadno vysvětlit, ale byl bych radši, kdyby tu nebyly jediné.“

„Rozumím. Matte, oni ho mučili!“

Matt obešel psací stůl a prohlížel si jednotlivé předměty. Nikde nezahlédl ani pistoli, ani nůž, ani uřízlý konec prstu. Přidřepl a zkoumavě se zadíval do Kellerova napuchlého, znetvořeného obličeje. Bylo jasné, že mu někdo roztříštil nos. Navíc měl nad levým obočím viditelně promáčklou lebku.

„Nikki,“ zeptal se Matt, „dokážeš odhadnout hodinu smrti?“

„Musela bych ho vyšetřit, jinak to nepoznám přesně. Předběžně odhaduju, že mrtvý je už pár hodin.“

„To znamená, že na policii můžeme zavolat později.“

„A možná to ohlásit z telefonní budky.“

„V tom případě,“ řekl Matt, „se vrátíš se mnou k motocyklu.“

„Copak ty se nechceš kouknout po budově a zjistit, jestli nepoznáme, co tady vlastně chtěli a proč mu to udělali?“

„Jasně že chci, ale v brašně u sedla mám věcičku, kterou bych si rád vyzvedl pro případ, že by tu poblíž ještě někdo byl.“

O pár minut později už Matt svíral v hrsti Larryho pistoli s krátkou hlavní a oba se pustili do důkladného prohledávání budovy.

„No dobrá, pokud to nějak souviselo s Kathy,“ uvažoval Matt hlasitě, „co myslíš, že chtěli?“

„Nemám tušení, ale začneme se záznamy. Kartotéka je v zamčené místnosti hned za pitevnami.“ Nikki si obalila prst kapesníkem a vyťukala bezpečnostní kód. Spolu vstoupili do dlouhé úzké místnosti plné kartotečních skříní. „Karty v zásuvkách jsou seřazeny podle čísla případu,“ vysvětlila a zamířila k úzké skříňce s šesti zásuvkami. „A tady je máme abecedně.“

„Co je?“

„Nemůžu najít její kartu. Je tu sedm Katherin Wilsonových, ale ani jedna z nich není ona.“

„Podívej,“ ukázal Matt na tmavou šmouhu v rohu dlouhého stolu ve středu místnosti.

Nikki vytřeštila na skvrnu oči. „Přivedli Joea i sem.“

Znovu prolistovala karty a pak odstoupila, aby udělala místo Mattovi. Prohlédl si všechny Wilsonové a zavrtěl hlavou.

„Nic.“

„Naštěstí máme všechny karty zálohované.“

Nikki se posadila k počítači, chvíli v něm hledala a pak vyťukala číslo.

Karta Kathy Wilsonové chyběla i zde a spolu s ní i všechny údaje o pitvě a jejích výsledcích.

„Používáte pro přepis diktátu nějakou přepisovou službu?“

Nikki skočila zpět k počítači.

„V budově máme svoji vlastní. Ale zápisy už z databáze vymazali. Zřejmě je nenapadlo, že by si to mohli zálohovat i oni sami, a Joe Keller je na to zapomněl upozornit. Zajdeme na histologii, je to hned pod pitevnou.“

Opatrně zavřeli dveře kartotéky a vstoupili do pitevny, kde stály tři stoly z nerezové oceli. Prostřední stůl byl obsazený – ležel na něm snědý muž v pracovních šněrovacích botech a zamazané montérkové kombinéze a nevidomě civěl do stropu. Místo levého oka měl chuchvalec sražené krve a potrhané tkáně. Bylo jasné, že v mozku mu uvízla kulka.

„Kristepane!“ zanaříkala Nikki a odvrátila se.

„Opravář?“

Přikývla. „Santiago.“

„To musel být vážně zvrhlý vtipálek, když ho uložil rovnou na pitevní stůl.“

„Do histologické laboratoře se dostaneme tudy po schodech.“

Vůbec je nepřekvapilo, že vzorky tkání Kathy Wilsonové zmizely – všechny do jednoho.

„Nic,“ pokrčila Nikki rameny, když prohlédla poslední místo, kde by vzorky Kathyiných tkání mohly být.

„Museli zemřít hned dva lidi, jenom aby ty vzorky odklidili.“

„Matte!“ sykla Nikki, „musíme odtud okamžitě vypadnout!

Chci odjet k sobě domů!“

„Nevím, jestli to je rozumné.“

„Na to kašlu! Máš přece pistoli. Jestli si nejsi jistý, že bys ji dokázal použít, tak já to zvládnu. Teď už jo. Chci domů, posadit se do svýho křesla, dát si kafe a domluvit s tebou další kroky.“

„Tak jo, dobře. Nasměruješ mě, viď?“

„Díky.“

„Ještě něco, Nikki.“

„No?“

„S tím Joem mě to vážně mrzí. Je to hrůza.“

„Jasně.“

Prázdnými ulicemi ujeli mlčky těch pár kilometrů, které je dělily od jižního Bostonu. Matt si zastrčil pistoli za opasek a přetáhl přes ni košili, aby nebyla vidět. Opatrně kličkovali pestrobarevnou ulicí hustě natěsnaných nízkých domů se soukromými byty a přitom číhali, zda se mezi řadou aut lemujících silnici podél chodníku neukáže podezřelý pohyb.

„Ale jak se dostaneme dovnitř?“ vzpomněl si Matt.

„Schovávám rezervní klíč v malé magnetické krabičce za okapovou rourou. Kathy ten svůj věčně někde zapomínala.“

Klíč byl přesně na tom místě, kam ho sama uložila. Opatrně vyšli do prvního patra. Matt vytáhl pistoli a držel ji v napřažené ruce, zatímco Nikki strčila klíč do zámku, tiše jím otočila a otevřela dveře.

„Ach ne!“

Její byt byl doslova zdemolovaný. Všude se válely knihy, police byly prázdné, lampy překocené na podlahu, každá zásuvka vytažená a vysypaná, obrazy strhané a poházené mezi polštáře z pohovky. Sošky a porcelán i sklo byly napadrť. Bez ohledu na nebezpečí, že lupiči by mohli být ještě v bytě, Nikki se svezla na kolena a začala hystericky vzlykat. Matt si klekl vedle ní a udělal to jediné, co ho v tu chvíli napadlo – kopnutím za nimi zavřel dveře, přivinul si Nikki do náruče a nechal ji vyplakat.

Až po patnácti minutách se Nikki beze slova zvedla a odklopýtala do své ložnice. Za chvíli se vrátila s batohem, kam zřejmě nacpala pár kousků rezervního oblečení.

„Chci vypadnout z bytu i z Bostonu!“ prohlásila důrazně. „Připadám si tu jako znásilněná!“

Matt za ní mlčky vyšel z bytu a doprovodil ji ven k motocyklu.

„Neprojde jim to!“ slíbil Nikki, než harleye nastartoval. „Přísahám, že jim to neprojde!“

„Jedeme na policii!“ rozhodla Nikki nesmlouvavě. Ve tváři měla prazvláštní směsici vzteku a strachu. „A tentokrát mi to už nevymluvíš! Kdybychom tam šli hned, Joe by byl možná ještě naživu!“

„Nikki, to je –“

„Nechci slyšet, že to je nesmysl!“ vyštěkla. „Možná je a možná ne. Prostě jdu na policii a hotovo!“

Matt se chvatně rozhlédl, jestli Nikkin křik nevyrušil obyvatele nejbližších domů.

„Teď hned?“ namítal. „Ale –“

„Kčertu, Matte, jeden z mých nejlepších přátel je po smrti a na svědomí ho má Grimes! Kašlu na tvůj pitomej důl a.. A na tvý mizerný teorie o toxickým odpadu a na celý tvoje podělaný šílený město! Joe Keller byl ten nejhodnější člověk na světě! Proč mu tak strašlivě ublížili? Proč?“

Se srdcervoucím pláčem se vrhla Mattovi kolem krku a uslzenou tvář mu zaryla do prsou.

Matt ji k sobě pevně tiskl. Kdyby se obrátili na policii, vyplynul by z toho určitě kolosální průšvih. Joe Kellera objevili až pár hodin po jeho zavraždění a ti grázlové, kteří ho zabili a navíc zdemolovali Nikkin byt, měli dostatečný náskok, aby se už nikdy nikdo neobjevil – zvlášť jestli zmíněné zločiny provedli profesionální policisté. Při oznámení Nikkina únosu by to bylo pouze jejich slovo proti Grimesovu, a navíc by Grimes zjistil, kde jsou a co plánují. Přitom právě anonymita a volnost pohybu představovaly v dané chvíli jejich jedinou výhodu.

„Víš co,“ navrhl, „vyjedem. Za chvíli zastavíme někde u telefonní budky a brnkneme na bostonskou policii. Doufám, že tě přesvědčím, aby ses na FBI nebo na policejní stanici neukázala osobně, ale to rozhodnutí záleží jenom na tobě.“

Nikki se zvolna utišila. Pak se vyšplhala na harleye a beze slova vyčkávala, až Matt nastartuje.

Schoval pistoli do kapsy džínové bundy a rozjel se. Pokud Nikki bude na návštěvě policejní stanice trvat, on jí v tom bránit nebude. Koneckonců, vytrpěla si už tolik, že se to vymykalo představám normálního člověka. Zamířil do noci. Cítil, že Nikki za ním sedí strnulá jako prkno. Byl rád, že si zašla do ložnice pro věci a nerozhlížela se příliš podrobně po obýváku. Díky tomu si nevšimla, co leželo na okenním parapetu. Až se to bude hodit, Matt na okamžik zvolní a odhodí tu věc do příkopu.

Osud ukazováčku Joe Kellera tak pro Nikki zůstane navždy tajemstvím.

26.

Po druhé hodině ráno si Matt s Nikki najali pokoj v motelu na předměstí Stamfordu ve státě Connecticut. Zmatení, vyčerpaní a pořádně vyděšení si odnesli věci do pěkně zařízeného pokoje s výhledem na dálnici.

Po odchodu z Nikkina zničeného bytu jeli na jih směrem na Connecticut. Oba byli nervózní, protože netušili, jak dopadne jejich spor ohledně informování policie. Nakonec Nikki požádala, aby zastavil na odpočívadle, a z tamní budky zavolala do Bostonu na policii.

„V budově patologie na Albany Street došlo k dvojnásobné vraždě,“ oznámila tak klidně, až ji to samu překvapilo. „Na svědomí to má policejní náčelník Bill Grimes z města Belinda v západní Virginii.“

O minutu později už opět svištěli po dálnici.

„Ulevilo se ti?“ zeptal se Matt přes rameno.

„Jakmile najdou těla, policie určitě začne prošetřovat všechny zaměstnance patologie. Sakra rychle si spočítají, kdo jim asi volal.“

„Mně je to jedno. Tobě na tom asi záleží, ale mně ne. Jasně, my dva jsme jediní, kdo může objasnit Grimesův zájem o Kellera, a skutečně půjde o tvrzení proti tvrzení, ale nezapomínej, že jsme oba lékaři, a to má přece taky svou váhu. Neříkej mi, že nejde o federální zločin. Jestli chceš, klidně jim budu tvrdit, že nevím, kde jsi. Mezitím se stihneš dostat do Washingtonu na schůzku s tím chlápkem z ministerstva, jak o něm mluvil tvůj strýc.“

„Nikki, udělej všechno podle svého svědomí,“ řekl Matt.

„Fakt mi je líto, že hatím tvoje plány.“

„Třeba to tak daleko nedojde.“

„Ty se zlobíš, viď?“

„Nezlobím. Jen jsem si před jednáním s policií chtěl trochu upevnit svou pozici – třeba si promluvit s právníkem nebo tak.“

„Promiň.“

„Hele, neomlouvej se. Od chvíle, cos vkročila do Belindy, prožíváš hotové peklo. Máš právo dělat všechno, co sama chceš.“

„Ale ty taky,“ poukázala Nikki.

„Já taky,“ přisvědčil Matt a dupl na plyn.

Já taky.

Nikki se osprchovala a ještě v koupelně si oblékla noční košili.

Matt se mezitím převlékl do teplákové soupravy. Když se vrátila do pokoje, seděl v křesle u malého psacího stolu co nejdál od postele a četl si časopis nějaké cestovní kanceláře.

„Jdeš do koupelny?“ otázala se věcně.

„Až za chvilku,“ odpověděl navlas stejným tónem. „Jsem pořád ještě kapku rozrušený po jízdě a všem, co se stalo. Bude tě ta lampa rušit?“

„Ani ne.“

„Prima.“

Ginny a tohle děvče se sice lišily jako den a noc, ale tvrdohlavé byly obě stejně. Bože, jak moc ji toužil vzít do náruče! Místo toho jenom dál dřepěl v křesle, nevidomě obracel stránky a zíral na fotografie restaurace v zasněžených horách.

Nikki se překulila na bok obličejem od Matta, ale podle rytmu jejího dechu a napjatého těla poznal, že je vzhůru.

„Spíš?“ nevydržel to nakonec.

„Ne.“

„Máš za sebou vážně děsnou noc.“

„Hm. Joe byl úžasný člověk.“

Uběhlo několik minut oboustranného mlčení.

„Víš,“ ozval se Matt, „já přece jenom dělám spíš terénní práci a řezničinu a o prionových infekcích toho moc nevím. Pokud ty jo, tak bys mi možná mohla povědět nějaké podrobnosti, protože jako patolog jsi jistě měla školení a přednášky a navíc literaturu o podobných věcech máte dostupnější než my. Stejně nespíme, tak co.“

Nikki se převalila na druhý bok a opřela si hlavu o loket.

„Znáš jméno Stanley Prusiner?“

„Jistě. Četl jsem od něho pár článků.“

„Není ta tvoje náhlá zvědavost jenom trik jak si mě usmířit, Matte?“

„Ale ne.. Vlastně ano.. Hele, já toho o prionech fakt vím minimum, takže já bych to za trik neoznačoval. Spíš za boj o poznání.“

„Chceš trčet v tom křesle?“

„Dost nerad.“

„A já bych nerada, kdybys tam zůstal.“

„Tak co v něm ještě dělám?“ Matt si přesedl na postel. „Víš ty co? Navrhnu ti výměnný obchod. Já ti budu masírovat ramena a ty mě osvítíš, pokud jde o problém houbové encefalopatidy.“

„Mám dojem, že Prusinerovi by se taková přednáška taky zamlouvala.“ Nikki se obrátila na břicho a Matt jí začal zkušeně mnout zatuhlé ramenní i šíjové svaly. „Hmmmm. Trochu jemněji, prosím. Jo, to je ono, to je dokonalé. Takže jistě víš, že priony jsou malé proteinové částice, které mají schopnost se reprodukovat i bez DNA a RNA. Je to skoro neuvěřitelné!“

„No, a to je asi tak všechno, co zatím vím.“

„Nějak jsi polevil ve snaze! Chceš se o tom něco dozvědět nebo ne? Jo, takhle to je o moc lepší. Tak fajn. Priony se normálně vyskytují u lidí a zřejmě u všech organismů s nervovou soustavou. Jenže to jsou normální priony, které označujeme zkratkou PrPC. Bohužel, někteří lidé i zvířata mají tu smůlu, že u jednoho nebo více jejich prionů se vyskytují mutace. Důsledkem je postupné množení toxických prionů známých jako PrPSc. Mozek a nervový systém tyhle podvodné priony nevědomky přijímají za své, zdravá normální nervová tkáň se zvolna rozpadá a hostitelský organismus odumírá.“

„Organismus lidí a hovězího dobytka.“

„A taky organismus norků a vysoké zvěře a dokonce i opičí.

Mám podezření, že čím víc bychom hledali, tím víc prionových infekcí bychom objevili, protože priony mohou stát i za dalšími neurodegerativními chorobami, třeba jako je Alzheimer a další.“

„Tím trpí zrovna moje matka,“ povzdechl si Matt.

„Ano. Když jsi mi o tom dnes ráno pověděl, moc mě to rozesmutnilo.“

„Většinou jsem přesvědčený, že to zvládá líp než lidi v jejím okolí.“

„Zkrátka, ještě to nevíme jistě, ale je docela dobře možné, že její nemoc zavinily právě zmutované priony. Baví tě ještě to masírování?“

„Že se ptáš.“

„V tom případě na ramenou zaber kapku víc. Prima. To je ono.

Páni, to je ale příjemný!“

„Takže onemocnění zaviní výhradně zmutované priony?“

„Jo, ale nemusí to nutně být jenom tvoje vlastní priony. Stačí, že se ti nějak dostanou do těla z cizího organismu. To platí zrovna o prionech, které vyvolávají nemoc šílených krav nebo kuru, ty se přenášejí potravou. Pacienti, kterým transplantují rohovku od osoby trpící nějakou prionovou chorobou, nakonec mohou onemocnět taky. A obávám se, že to ještě zdaleka nejsou všechny způsoby přenosu.“

„A příznaky onemocnění se objeví až po hodně dlouhé době, je to tak?“

„Klidně až po desítkách let. Vždyť uvaž, kolik tun hovězího se spotřebuje ve Velké Británii, a prozatím tam měli asi jenom stovku případů BSE, i když lidé to maso jedli už dávno předtím, než vláda uzákonila povinné testování hovězího dobytka. To by tedy mohlo znamenat, že časem propuknou tisíce dalších případů, i když já osobně si to nemyslím.“

„A co si tedy myslíš?“

„Ramena. Trochu výš. Musím uznat, že přes ramena jsi expert.“

„Děkuju.“

„Doufám, že tvoje snaha neznamená, že pokud s tebou začnu chodit, s dalším masážemi se už nebudeš namáhat. To bych s tebou radši skončila teď hned.“

„Upřímně přiznávám, že zatím sám nevím, jestli se mi bude chtít tě masírovat i v budoucnosti. Pochop, že to ukáže teprve čas. Ale proč si myslíš, že se neobjeví tisíce případů BSE zrovna u lidí?“

„Zčásti proto, že ty tisíce nebo spíš desetitisíce se neobjevily už dávno. Onemocnělo pouze nepatrné procento lidí, kteří v potravě přijali PrPSc. Vidíš snad jiné vysvětlení?“

„A ty ano?“

„Ne, nejdřív to zkus ty.“

„Genetické faktory?“

„S největší pravděpodobností. Jako u většiny ostatních chorob skutečně netušíme, proč některý člověk se po kontaktu s viry nakazí a jiný ne. Trochu přitlač, doktůrku. Skvěle. Zřejmě má někdo smůlu a jiný ne, protože jednomu chybí nějaký ochranný gen nebo naopak má nadbytečný gen, který k sobě ty zmutované priony láká.“

Nikki se překulila na záda, stáhla Matta k sobě a zlehka ho políbila.

„Vážení přátelé, představujeme vám vítězku naši loterie!“ zasmál se Matt. „Právě vyhrála dva tisíce hodin masáží!“

„Tak já s tebou uzavřu dohodu,“ rozhodla se Nikki. „Zastavíme se v nějakém větším městě a já najdu adresu pobočky FBI a udělám tam výpověď. A potom s tebou pojedu, kam budeš chtít.

Platí?“

„Jsem proti.“

„To vím.“

„Tak tedy jo, platí.. Ale ty mi chceš povědět ještě něco. Vidím ti to na očích. Vyklop to. Oč jde?“

„Matte, říkám to hrozně nerada a nechtěla bych tě zklamat nebo odradit, ale ta teorie s toxickou skládkou mi nedává smysl.“

„Jak to myslíš?“

„Prostě nevidím souvislost mezi působením toxinů a vznikem syndromů, s kterými jsme se setkali.“

„Ale ta skládka existuje. Viděl jsem ji na vlastní oči!“

„Věřím ti. Předpokládejme, že oba horníci trpěli stejným typem houbové encefalopatidy vyvolané priony. No, a já si fakt nedokážu představit, jak by chemické jedy mohly vést k prionové infekci.“

„Hm,“ zamyslel se Matt. „Takže to zkusím shrnout. Všichni z nás v sobě máme hodné priony, bez kterých nedáme ani ránu, je to tak?“

„Je.“

„A pak tu jsou ty hnusné zmutované priony, které vyvolávají encefalopatidu, nemám pravdu?“

„V podstatě máš.“

„No dobře, ale jak může působení toxinů zvýšit vnímavost vůči špatným prionům.. Nebo.. Nebo zapříčinit zmutování dobrých prionů na špatné? Organické toxiny vyvolávají mutace, které vedou k vzniku karcinomů.“

„To všechno je pravda. Nezapomeň však, že ta nemoc se vyvíjí deset i více let. Pokud tedy nemoc našich dvou horníků vyvolaly toxiny, všichni jim museli být vystaveni už v době, když ještě byli příliš mladí, než aby pracovali v dole. A co Kathy? Pokud vím, nikdy se k dolům ani nepřiblížila.“

„Co třeba kontaminace spodních vod?“

„Toxiny z dolu se vyplavují do vody a urychlují mutaci prionů?

Tomu chceš věřit?“

„Tomu bych moc rád věřil!“ prohlásil Matt nešťastně.

Nikki ho opět políbila a pak se obličejem zabořila do polštáře.

„Vyloučit se to nedá,“ zamumlala ospale.

Mattovi však bylo jasné, že si myslí pravý opak. Za chvilku z jejího oddechování poznal, že tvrdě usnula.

„Dobrou noc,“ zašeptal.

Schoulil se vedle ní a propadl se do spánku. Sny se mu míhaly obrazy podzemní řeky, zurčící přes bezpočet barelů s jedy a mizející v temnotách.

Newark, New Jersey. Čtyřikrát se museli zastavit, aby se optali na směr, než objevili kanceláře FBI. Rozhodli se pro Newark, jelikož usoudili, že tamní pobočka bude velká, a na Manhattan se jim jet nechtělo. Matt pomalu projel ulicí lemovanou stromy a zastavil před označenou budovou.

„Tak,“ prohlásil, když si Nikki sundala přilbu a pročísla si vlasy, „Jsme na místě.“

„Jsme na místě,“ zopakovala a opřela si ruce v bok. „Matte, ale vypadáš hrozně utrápeně. Myslela jsem, že jsme se dohodli.“

„Prostě z toho nemám dobrý pocit.“

„Rozumím. Co kdybys mi to kapku usnadnil?“ Vztáhla k němu paže. „Pojď sem.“

„Promiň,“ mumlal Matt, když se objímali. „Ještě pořád jsem nedokázal pochopit, že ostatní lidi neberou můj názor jako jediný možný a hlavně nejlepší.“

„Jestli chceš, můžeme tam jít spolu.“

„Nemyslím, že agenti FBI by se koukali vstřícně na maníka s vlasy do ohonu, když to není zrovna Steven Seagal. Víš co, teď skočím zavolat Halovi z budky za rohem. Pak možná přijdu dovnitř za tebou.“

„Podle mě by ta výpověď neměla trvat moc dlouho.“

„Pozor, jedná se o vládní úřad. Moc dlouho tu má úplně jiný význam než ve světě nás, obyčejných smrtelníků.“

„Nesýčkuj!“

Matt sledoval odcházející Nikki pohledem, udělal za ní pár váhavých krůčků, ale ihned se obrátil, nasedl na motocykl a vrátil se o blok zpět k telefonní budce. Na záznamníku ho čekaly dvě zprávy: Jedna od Mae, jež mu připomínala, že ve tři hodiny odpoledne je objednaný k zubaři, a zároveň ho ujistila, že pacienty přesunula na jinou hodinu.

„Hlavně doufám, že jste v naprostém pořádku,“ dodala nakonec ustaraně.

Druhý vzkaz mu včera večer nechal Hal.

„Všechno je domluveno, Matte. Fred Carabetta nás přijme zítra ve tři odpoledne ve své washingtonské kanceláři. Zavolej, ať si dohodneme podrobnosti.“

Hal zvedl sluchátko hned po prvním zazvonění.

„Nazdar, Matte. Zvládáš to?“

„Ne.“

Matt mu stručně vylíčil události předchozí noci.

„Bože, to je hrozné!“ vydechl Hal. „Odkud voláš?“

„Z Newarku. Nikki je teď na FBI a dělá výpověď.“

„No, podle mě bys ji měl odtamtud co nejrychleji vytáhnout!“ zvolal Hal. „Zrovna jsem ti chtěl nechat další vzkaz na záznamníku. Grimes má na vás dva zatykač.“

„Bál jsem se, že by mohl něco podobného udělat. Z čeho nás obvinil?“

„Z vraždy.“

„Cože?“

„Dnes brzy ráno mi Grimes zavolal a pak si mě vyzvedl a zavezl mě k mrtvému tělu, a potom ho dopravil do márnice. Byl to statný chlap.“

„Mám dojem, že vím, o koho jde,“ zasténal Matt. Žaludek se mu sevřel bolestí. „Jmenuje se Larry. Dělal pro Grimese.“

„A skončil jako křupavá pečínka. Pokud jsem zatím viděl, někdo ho střelil do hlavy ve srubu za Tall Pines Road a pak hodil do hořícího srubu, který vyhořel do základů. A při zpáteční cestě do města mi Grimes jen tak mimochodem prozradil, že ty a doktorka Solariová jste podezřelí z vraždy a on má na vás zatykač. Zajímal se, jestli náhodou nevím, kde by vás našel.“

„Čím zdůvodňuje, že jsem podezřelý?“

„V lese kus od srubu našli nějaké léky a lékařské potřeby s tvými otisky prstů a všude byly stopy po motocyklu. Grimes naznačoval, že ten hromotluk pracoval pro tebe a právě na tvůj příkaz unesl doktorku Solariovou. Tys ho měl zabít údajně proto, aby tě neprásknul nebo nevydíral.“

„Hajzl. Nejdřív na mě a na Nikki nastražil past a chtěl nás oba zabít, ale když mu to nevyšlo, zkouší nás zlikvidovat takhle.

Možná že z toho hodlá udělat vraždu kombinovanou se sebevraždou a bude servírovat pohádku o šíleném doktorovi, který se pobláznil do své vlastní pacientky tak chorobně, že ji nejdřív unesl, potom zabil a sám vedle jejího těla spáchal sebevraždu.

Teď Grimesovi stačí, aby se k nám dostal. Hale, já mažu za Nikki, abych ji odchytil dřív, než na FBI začne s tou výpovědí. Ozvu se později.“

„Nezapomeň, že ve tři odpoledne nás čeká Carabetta. Constitution Avenue.“

„Budem tam oba,“ slíbil Matt.

Bleskově objel blok a seskočil z harleye přes ulici proti vchodu do budovy.

„FBI, prosím.“

„Jednadvacáté patro,“ odpověděl muž v uniformě ostrahy, usazený za recepčním stolem. Ráčil vzhlédnout od časopisu jenom na tak dlouho, aby se přesvědčil, že tazatel není ověšený dynamitovými patronami a nad hlavou nemává samopalem.

Všech šest výtahů jelo někde mezi desátým a patnáctým patrem. Sjížděly pomalu až k zbláznění a Matt na okamžik dokonce zauvažoval, že všech jednadvacet pater vyběhne po svých. Když se výtah konečně otevřel, Matt byl jediný, kdo nastoupil do kabiny, ale samozřejmě těsně předtím, než se dveře zavřely, se v hale náhle objevil muž a dvě ženy, vecpali se dovnitř a postupně stiskli tlačítka pro páté, deváté a patnácté patro. Matt netrpělivě poklepával špičkou boty a bubnoval prsty o stěnu. Zdálo se mu, že jízda trvá snad celou hodinu. Konečně výtah zastavil v jednadvacátém patře a otevřel se přímo do čekárny s recepčním stolem.

Díkybohu!

Nikki seděla naproti recepci a roztržitě si listovala v časopise.

V dalším křesle se choulila vrásčitá Asiatka. Současně s tím, jak Matt vyšel z kabiny výtahu, z jedné kanceláře se vynořil pohledný mladý černoch s hollywoodsky řezanou bradou, přistoupil k Nikki a představil se jako službu konající důstojník Sherman.

Nikki však současně zaskočil Mattův nečekaný příchod, takže agentovi hned neodpověděla. I to kratičké zaváhání bohatě stačilo, aby Matt dosáhl svého. Chvatně skočil k Nikki, objal ji kolem ramen a stiskl tak pevně, jak si jenom troufal. Nikki se zatvářila dost vyjukaně, ale vzápětí pohodila hlavou, jako by mu chtěla říct: Modli se, abys měl skutečně závažný důvod!

„Omlouvám se, že jsem sem takhle vpadl, důstojníku,“ vyhrkl Matt omluvně, „ale budeme se muset vrátit trochu později.

Bohužel, máme úmrtí v rodině.“

„Tak hele, něco ti povím, Sáro Jane! Okamžitě přestaneš vyvádět a necháš mě v klidu dodělat tu práci! Nikdo tě nepronásleduje a nikdo ti nechce ublížit! A teď koukej vypadnout a dělej něco pořádnýho nebo se nějak zabav. A jestli se vážně tolik nudíš, padej na pole trhat kukuřici!“

„Kukuřice ještě není zralá, mami, zrovinka tobě to nemusím připomínat, ne?“ štěkla vztekle Sara Jane.

„Je zralá ažaž!“

„A navíc mě chceš akorát vyštvat z domu, aby mě ti chlapi dostali. Nenávidíš mě! Nemáš mě ráda, protože se ze mě stala šeredka! Myslíš si, že to je moje vina! Vyčítáš mi, že jsem celou noc vzhůru, akorát abych tě naštvala, ale vůbec tě netrkne, že fakticky nemůžu usnout! I kdybych se postavila na hlavu, prostě neusnu!“

Dívence bylo dvanáct, měla vytáhlou hubenou postavu, na které se ještě neprojevovalo, že se co nevidět stane ženou. A zrovna teď si v duchu říkala, že kašle na to, jestli z ní jednou bude žena nebo ne. Bála se mužů, kteří se ji snažili vlákat či vtáhnout do auta, kdykoliv šla přes les. Nejdřív na ni pouze volali, dokonce znali její jméno, a nabízeli jí velkého plyšového medvěda, když půjde s nimi, ale později jeden z nich – hubeňour v kovbojském klobouku – vystoupil z auta a podával jí hrst plnou zmuchlaných bankovek. Při tom pohledu se Sara Jane obrátila na patě a utekla lesem zpátky domů. Muž se hnal za ní, ale neměl šanci ji dohonit. V těchhle lesích byla doma, nikdo ji nemohl chytit, pokud by ona sama nechtěla.

„Děláš proklatě velkou chybu!“ hulákal za ní muž, když vzdal pronásledování a zastavil se.

Sara Jane pověděla o té příhodě své mamince, ale ta se nijak neskrývala s tím, že jí nevěří ani slovo. Zabručela něco v tom smyslu, že Sara Jane by se do podobných průšvihů nikdy nezapletla, kdyby se ráčila kapánek držet doma a nechala toho věčného utíkání. Ze všech sedmi dětí jedině Sara Jane tak hrozně zlobila. Celé noci zůstávala vzhůru, vymýšlela si báchorky přitažené za vlasy, dostávala záchvaty vzteku. Nenávistně ječela na maminku. Věčně se rvala se sourozenci a toulala po lese.

Sara Jane se snažila mamince vysvětlit, že právě ty boule v obličeji jí otravují rozum a nutí ji ke zlobení. Za všechno můžou ty boule. Jenže pan doktor v Ridgefieldu tvrdil, že souvisejí s pubertou, která Sáře Jane dává prostě zabrat víc než jiným děvčatům. Ty boule prý zmizí v tu ránu, jak dostane měsíčky.

Možná ano, ale zrovinka dnes ráno objevila další, přímo nad obočím – velkou jako čtvrťák a tvrdou jako kost. V obličeji to byla šestá a další dvě se skrývaly ve vlasech. Ty měsíčky by měly přijít co nejdřív, jinak se ze Sáry Jane stane zrůda.

Bylo jasné, že maminka se s ní už nehodlá dál vybavovat. Že na Sáru Jane kašle. Tak ať si trhne nohou! Jestli vážně tak moc stojí o sklizeň kukuřice, ať si tam pošle některou ze svých milovaných dcerušek!

Sara Jane se vzteky bez sebe vyřítila z domu, zapráskla za sebou oprýskané dveře a v letu popadla umělohmotné vědro. Pro maminku představovalo hlavní zdroj příjmů zakázkové praní a žehlení prádla, ale políčko s kukuřicí jim život přece jen trochu usnadňovalo. Bohužel, letos bylo hrozné sucho a většina palic zakrněla. No dobře, když je chce, bude je mít, uschlé nebo ne.

Rozzuřená Sara Jane dorázovala na konec nejvzdálenějšího řádku, začala rvát všechny palice, které jí přišly pod ruku, a házet je do kbelíku. Zmítající se a ohýbající se kukuřičné stvoly dělaly hluk jako mlátička. Vzhledem k tomu rámusu a vzteklému škubání za palice dívka přeslechla muže, který se k ní připlížil zezadu, případně vytušila jeho blízkost příliš pozdě. Jednou silnou kostnatou paží jí přidržel obě ruce u těla a druhou jí na ústa a nos přitiskl hadr nasáklý nějakou hnusně nasládlou tekutinou. Sara Jane se snažila rvát se a kousat, ale muž ji strhl na zem a zalehl celým tělem. Poznala, že to je ten hubeňour v kovbojském klobouku, ale nedokázala se mu ubránit. Velmi rychle ji opouštěly síly.

Říkala jsem ti to, maminko.. Říkala jsem ti, že po mně jdou..

Hlava se jí rozvířila v závrati. Zrovna když dostala strach, že se pozvrací, zahalilo ji ticho a temnota.

27.

Ellen seděla o samotě, stulená do odřeného koženého křesla v Rudyho borovicí obložené pracovně. Chlebíčků s avokádem a sýrem na podnose se skoro nedotkla, zato dopíjela už druhou sklenku bílého, kterou svírala v dlani. Nikdy moc nepila a nevzpomínala si, že by se někdy opila hned po ránu, jenže „dokumenty“ o Omnivaxu, jimiž se právě probírala, společně s předvolební kampaní obou Marquandových a dopisem v kabelce, s jehož obsahem se teprve bude muset vypořádat – to všechno v ní probouzelo takové napětí, že s tím zkrátka musela rychle něco udělat.

Bylo po poledni druhého dne po jejím rozhovoru s Nattie a Elim Serwangaovými a s další obětí horečky Lassa, jíž byl John Gendron, sedmatřicetiletý učitel z Baltimore.

Byla to sice příšerná honička a hodně se přičinili dopravní bozi, ale Ellen se podařilo chytit zpáteční let z Chicaga. Auto měla zaparkované mimo město, proto si jedno pronajala a zajela na skromnou radnici na Fayette, několik bloků od jiskřivé hladiny u baltimorského mola.

Než se Gendron nakazil horečkou Lassa, učil angličtinu na střední škole v centru města. Od jeho boje s chorobou uběhlo osmnáct měsíců a obával se, že je natolik postižený, že k svému povolání se už nikdy nevrátí. Ellenin rozhovor s ním komplikovala jeho hluchota, sedmdesátiprocentní v jednom a stoprocentní v pravém uchu – důsledek nemoci.

„Letěl jsem do Sierra Leone navštívit svou sestru, která tam pracuje u mezinárodní humanitární organizace,“ vysvětloval.

„Přibližně týden po návratu mě začalo bolet v krku a nemohl jsem vůbec polykat – ani vodu. Během tří dnů jsem měl horečky dvaačtyřicítky a krvácel jsem z nosu a řitního otvoru.“

Oči se mu zaleskly a Ellem pochopila, že i když byl ochotný pozvat ji k sobě, stejně je pro něho ten rozhovor velmi těžký a bolestný.

„Pane Gendrone, prosím vás, pokud se na moje vyptávání necítíte dost silný, klidně mě pošlete pryč,“ navrhla mu chápavě.

„Bydlím dost blízko, abych se mohla vrátit, až na tom budete trochu líp.“

„Ne. Kdepak, to zvládnu, Ale vy jste mi slíbila vysvětlení, na čem to vlastně pracujete.“

„Nebojte se, dodržím slovo!“ potvrdila Ellen.

„Takže koncem týdne jsem začal blouznit a skončil v nemocnici. Museli.. Museli mi odstranit tlusté střevo, abych nevykrvácel, ale stejně jsem vyvázl jenom o vlas. Jsem rozvedený a žiju sám, takže sestra se vrátila ze Sierra Leone a skoro dva měsíce o mě pečovala. Jako hlavní a trvalý suvenýr z cesty do Afriky mi tedy zůstal vývod.“

Možná že to je spíš suvenýr ze zpátečního letu, pomyslela si Ellen.

„Pokračujte,“ požádala.

„Pokud vím,“ hovořil Gendron bezvýrazně, „nakazil jsem šest svých studentů a k tomu svého syna a jeho kamaráda. Kamarád to zvládl, ale dva studenti a můj malý Steven měli smůlu.“

Ach ne!

„To je mi opravdu líto.“

„Byl jedináček. Každý den si přeju, abych místo něho umřel já. A abych umřel brzy.“

„Víte, mě potkala podobná životní tragédie,“ přiznala s povzdechem Ellen. „Najít si znovu smysl života bývá hrozně těžké.

Aspoň trochu pomůže odborná pomoc a čas a taky snaha pomáhat ostatním.“

„Děkuju.“

Gendron opět Ellen ujistil, že mu nedělá problémy v hovoru pokračovat.

„Prosím, a nevzpomínáte si na něco zvláštního, co by se stalo během vašeho zpátečního letu do Států?“ zeptala se. Dávala si pozor, aby mu náhodou nenapověděla.

„Let byl úplně normální. Ovšem v letadle z Freetownu do Londýna jsem se seznámil s velmi zajímavým člověkem, jestli myslíte tohle.“

„Ano, přesně to myslím.“

„Byl to americký inženýr – úžasně osobitý a hovorný muž.

Mám dojem, že se zmiňoval, že má specializaci na ověřování statiky mostních konstrukcí.“

Ellem pevně sevřela opěrku křesla. „Dokážete ho popsat?“

„Asi ano, i když paměť mám po té nemoci trochu –“

„Zkrátka se o to pokuste,“ naléhala Ellen. Usoudila, že snaha nechat Gendrona napsat seznam by nemělo smysl.

„Tak především, byl to hromotluk. Nadprůměrný do výšky i do šířky, jako ragbista. Vlasy měl dost světlé a k tomu tlusté brýle se silnými obroučkami.“

„Ještě něco?“

„Nic se mi nevybavuje.. Tedy, počkejte, měl jizvu, dost neobvyklou – přímo tady nad horním rtem.“

Bingo!

Ellen položila ještě několik otázek a samozřejmě se dozvěděla, že když čekali ve frontě na londýnském letišti Gatwick, právě tento muž do Gendrona dost neomaleně vrazil.

„Nejspíš škobrtnul a vletěl přímo na mě. Měl jsem pocit, jako by do mě najel vlak. Oba jsme se svalili na zem.“

Když Gendron slíbil, že nikomu neprozradí ani slovo, Ellen mu vysvětlila, proč se zajímá o případy horečky Lassa i o muže s jizvou. Potom vrátila auto do půjčovny a po druhé hodině v noci dorazila do Rudyho srubu. S radostí zjistila, že na ni ještě čeká.

Nu, a teď tedy seděla v jeho pracovně a poslouchala televizní pořad o Omnivaxu. Zhluboka vdechovala vůni Rudyho tabáku, který v ní zvolna podněcoval chuť si s ním konečně promluvit o nalezeném dopise. Rudy byl nahoře v knihovně a přemýšlel nad seznamy, statistikami, telefonoval na nesčetná místa a vůbec, fungoval jako neochvějná opora ženě, která ho až dosud považovala za báječného přítele a teprve nedávno se dozvěděla, že ji po dlouhých čtyřicet let miloval, a to tak silně, že kvůli ní zůstal bez stálé partnerky.

Jak jen mu má povědět, co udělala? A co je ještě důležitější, co si myslí a cítí ohledně vyznání v neodeslaném dopise? Odpověď na první otázku nutně vyžadovala i upřímnou odpověď na tu druhou.

Ellen si nalila třetí sklenku vína. Je poslední, přesvědčovala se v duchu. Už teď cítila, jak se jí obličejem rozlévá horko. Tři sklenky jsou ažaž. Nebo že by to byla už čtvrtá? Ale co, beztak jsou malé.

Omnivax jednoznačně představoval vlajkovou loď předvolební kampaně manželů Marquandových. Do voleb zbývaly pouhé dva měsíce a prezident nešetřil penězi, jen aby veřejnosti vtloukl do hlavy, kolik jí z jeho zvolení poplyne dobra, užitku a pokroku.

Televizní reportér nejprve zhodnotil přínos vakcinace obecně a potom se soustředil na Omnivax. Mluvčího nebylo momentálně vidět, ale z jeho hlasu čišela sebejistota a hluboká upřímnost.

Zřejmě to byl herec – James Garner? Donald Sutherland? Ellen se nedívala na televizi dost často, aby si mohla být jistá.

„A z těchto důvodů,“ pokračoval hlas, „statistické odhady praví, že tato zázračně účinná vakcína jenom v příštím roce zabrání padesáti až šedesáti případům potenciálně smrtelných infekcí.

Nyní mám tu čest přivítat první dámu Spojených států, paní Lynette Lowry Marquandovou.“

Marquandová hovořila do kamery, zatímco procházela pediatrickým oddělením v nemocnici.

„Ve tři odpoledne v sobotu druhého září, tedy za pouhé dva dny, dostane čtyřdenní novorozenec první oficiální dávku Omnivaxu. Této vrcholně významné události se zúčastním osobně já i ministryně zdravotnictví Lara Boltonová, původním povoláním lékařka, jež supervakcínu aplikuje sama tímto nástrojem, který byl vyvinut zvlášť pro tuto příležitost.“ První dáma pozvedla ruku s malou pistolkou, jež měla podivně zploštělou hlaveň.

„Jsme na pokraji obrovského kroku v preventivní medicíně – významného mezníku, jenž může signalizovat začátek konce infekčních chorob, jak je známe dnes..“

„A co ty mozkové dysfunkce, které se objevily u očkovaných dětí?“ uvažovala Ellen nahlas. Uvědomila si, že má ztěžklý jazyk a prázdnou skleničku. „A co autismus? Co záchvaty a poškození mozku a syndrom náhlého úmrtí? Co astma a hyperaktivita?

A co ten chlap, který létá po světě a roznáší smrt, jenom aby prodal svou zatracenou vakcínu? Co tohle všechno?“

Do pracovny vešel Rudy a přinášel náruč materiálů.

„… S hrdostí vám oznamuji, že naše televize bude slavnostní ceremoniál přenášet v přímém přenosu z Okresní kliniky ve čtvrti tady ve Washingtonu, kde se čtyřdenní děcko stane historicky první osobou, jež bude oficiálním příjemcem Omnivaxu.“

„Tenhle program jako by napsalo reklamní oddělení celého farmaceutického průmyslu,“ zabručela Ellen, „ale podle všeho ho vyplodil sám Jim Marquand. Hele, ta jeho nafrněná panička mě kdovíproč děsně štve.“

Snažila se ztlumit hlas, protože jí připadal moc hlasitý. Byla vůbec někdy dřív takhle opilá? Všimla si, že Rudy se pobaveně dívá na láhev před ní. Zůstalo v ní nejvýš pět centimetrů vína.

Vedle ležela vývrtka a korková zátka, důkaz, že ještě před chvílí byla láhev netknutá a zavřená.

„Jo, ve vší skromnosti uznávám, že kupuju sakra dobré víno,“ poznamenal Rudy vlídně, protože ten pohled nešlo nechat bez komentáře.

„Promiň, Rudy. Je mi to moc líto. Jsem přetažená a.. Nějak moc jsem se zabrala do sledování toho pořadu a.. A vůbec jsem si neuvědomila, že jsem tolik vypila.“

„Nesmysl. Proč by sis nedopřála kvalitní víno?“

„Ale když já fakt piju jen málokdy!“ bránila se Ellen skoro nesrozumitelně.

Rudy se spustil na hnědou koženou pohovku. Ani v nejmenším se netvářil pohoršeně.

„Tak jakpak to vypadá s naší milovanou vakcínkou?“ prohodil.

„Pozítří bude čtyřdenní holčička první z nekonečné řady obětních beránků?“

Ellen si náhle uvědomila, že v titulcích pořadu přehlédla, kdo ho doprovázel mluveným slovem.

„Když už nic jiného,“ pokračoval Rudy, „můžeme počítat aspoň s tím, že počet případů horečky Lassa se ve Státech dramaticky sníží.“

„Máš pravdu. Ten kámoš s jizvou už nebude muset pendlovat mezi Státy a Sierra Leone a infikovat nic netušící oběti. Tu epidemii určitě zarazí.“

„Je tu krapet chladno. Nechceš přikrývku?“

„Ne, chci říct, ano. Chci říct, zůstaň tady, donesu si ji sama.“

Rudy se zvedl, jako by ji neslyšel, a ze staré námořnické truhly vytáhl tlustou hnědou deku, kterou jí přehodil přes kolena.

Přestaň mě tak rozmazlovat, pomyslela si Ellen. Jsem cvok.

„Děkuju,“ zabručela chraptivě. „Neumím si představit, jak bych to bez tebe všechno zvládla.“

„Nesmysl. Jsi profík a já jen tvůj podržtaška.“

„Ne, myslím to vážně. Rudy, já –“

Rudy si povzdechl. „Víš co, dokud jsi mě nepřesvědčila, abych si trochu blíž omrknul tu záležitost s očkováním, bral jsem to jako samozřejmost. Vědci a farmaceutické společnosti vynalézají a vyrábějí vakcíny a jejich mluvčí a reklamní oddělení mají na starosti přesvědčit veřejnost, že jejich produkty potřebuje a bez nich by je čekal bídný konec. Připadalo mi to hrozně jednoduché. A když Federální úřad pro potraviny a léčiva vakcínu schválí a ministerstvo zdravotnictví oznámí, že ji skutečně potřebujeme, všichni s vděčným úsměvem prohlásíme: Tady mě máte a vražte mi taky jednu injekci.“

„Potíž je v tom, že když farmaceutické společnosti udělají chybu, většinou to ututlají,“ povzdechla si Ellen, jež se pořád snažila nasměrovat hovor k tomu dopisu. „To mám s nimi společné. Kdykoliv udělám chybu, taky to zatluču.“

„Vyprávěj mi o tom. Kdysi jsem měl přezdívku Král všech průšvihářů.“

„Rudy,“ naléhala Ellen, „vážně nevím, co mě k tomu přinutilo, ale –“

„Udělalas to z toho důvodu, že na rozdíl od prvních dam, které známe, ti jde především o pravdu. Máš vnučku, kterou očkování málem zabilo, a proto jsi chtěla jednak odhalit, kdo je skutečný viník, jednak jsi toužila další děti a jejich rodiče ochránit před podobnou tragédií.“

„Asi jo.“

Ellen se zachmuřeně kolem sebe rozhlédla a pak si do sklenky nalila polovinu zbývajícího vína.

„Pochop, Rudy,“ zkusila to nanovo, „já byla odjakživa zvědavá jako opice – dokonce jsem strkala nos i do věcí, po kterých mi bylo houby. Howard tvrdil, že mě moje všetečnost jednou dostane do parádního průšvihu.“

„Kdybys nebyla dost zvědavá, abys důkladně prověřila celou tu záležitost, později by tě to mrzelo.“

„Jenže když člověk něco udělá, leckdy toho pak lituje.“

„Takhle litovat bude ten hajzl, co tě vyděsil ve tvém vlastním bytě, až ho skřípneme. Ellen, objevil jsem nějaký materiál, na kterém můžeme stavět. Možná jsme blíž odhalení totožnosti toho chlapa, než jsme původně mysleli.“

Ellen se točila hlava a měla problémy soustředit se na cokoliv, co jí Rudy říkal nebo ukazoval. Přehnala to s vínem a navíc se strachovala, že celou situaci ještě zhorší.

„Moc ráda si to poslechnu,“ vyhrkla zajíkavě. „A kromě toho bych si s tebou ráda taky o něčem promluvila.“

Skutečně to řekla, nebo si to pouze myslela?

„Tak dobře,“ přikývl Rudy. „Teď ti povím, co důležitého jsem našel. Tedy – aspoň já to za důležité považuju.“

„Byla to chyba,“ fňukla Ellen. „Vím, že jsem to neměla dělat, a vážně mě to mrzí. Ale stejně – Hele, Rudy, posloucháš mě vůbec?“

Rudy listoval seznamy cestujících a bločkem plným poznámek.

„Říkalas: Ale stejně.. Pokračuj, poslouchám.“

Ellen si povzdechla. Až vystřízliví, zkusí dát věci do pořádku, ale tohle opilecké blábolení o tom, jak mu drze vlezla do soukromí, si Rudy nezaslouží.

„Cos to objevil?“ zeptala se a dálkovým ovladačem vypnula televizor.

„Koukni!“ začal Rudy vzrušeně. Odsunul podnos s jídlem a láhví stranou, na volné místo rozložil lejstra a posadil se na postranní opěrku Ellenina křesla.

„Jako hlavní kritérium jsem vzal všechny muže, co se opakovaně ocitli v letadle, kterým se přepravovala některá z infikovaných osob, a to včetně letů z Freetownu i Ghany. Jsem přesvědčený, že náš grázl je jeden z těchhle čtyř.“

Ellen poslouchala, ale bylo jí tak zle, že měla co dělat, aby bouři v útrobách ovládla.

„Pokračuj!“ vybídla ho. Snažila se rozhodnout, zda by jí nepomohl kousek chlebíčku.

„Samozřejmě,“ pokračoval Rudy, „existuje značná pravděpodobnost – skoro jistota – že ti čtyři muži jsou jedna a tatáž osoba. Pro získání falešného pasu stačí dost peněz a pár vhodných kontaktů.“

„Firmy, které za tím stojí, mají peněz jako šlupek.“

„Asi máš pravdu. Mám jejich jména i adresy a… Ellen poslyš, nechceš si dát pauzu a pokračovat za pár hodin – nebo až ráno?“

„To jako kvůli tomu vínu?“

„Nemyslím, že jsi zkušený piják, a mělas toho dost.“

„Ale mně je fajn,“ namítla Ellem daleko příkřeji, než měla v úmyslu. „Vážně. Víš co, brnkneme na infol.. Telefonní informace a zjistíme, kdo na těch čtyřech adresách fakt bydlí.“

„Výborný nápad!“ zajásal Rudy, kterého její nápad upřímně nadchl.

Tři ze čtyř jmen, jež Rudy vybral mezi cestujícími ze Sierra Leone, se v telefonních seznamech vůbec nevyskytovala. U čtvrtého jména – Vinyl Sutcher z Tullisu v západní Virginii – byla poznámka, že telefonní číslo je ve veřejném seznamu na žádost dotyčného neuvedené.

„Tak začneme nejspíš s tím posledním,“ navrhla Ellen, která teď bojovala nejen s nevolností a závratí, ale i s krutým vyčerpáním. Buď statečná! povzbuzovala se v duchu. „Vinyl. To je k nevíře, že by si někdo vymyslel tak pošahané jméno zrovna do falešného pasu.“

„Asi se to v rodině dědí,“ zazubil se Rudy. „Nebo měl matičku, která své děti s oblibou pojmenovávala podle materiálu svých ubrusů.“

„To je ale krásnej hošíček! Myslím, že mu budu říkat Polyester!“

„Možná bychom se měli domluvit s grafikem a nechat sestavit jeho počítačový portrét,“ navrhl Rudy. „Nebo můžeme sehnat fotky všech čtyř chlápků z pasového oddělení.“

„Možná časem,“ připustila Ellen z posledních sil. „Ale momentálně bych radši neztrácela čas.“

„Přiznám se, že na mě udělal dojem ten mrňavý injekční přístroj na stlačený vzduch, kterým ministryně bude očkovat vybrané dítě.“

„Myslíš, že tím způsobem Vinyl, nebo kdo to byl, nakazil lidské pokusné králíky?“

„Buď tak nebo malou pneumatickou injekcí na ploché destičce, kterou v pohodě schoval v dlani a stlačený vzduch měl schovaný někde v rukávu. Technicky to není nijak složité ani sestavit ani s tím pracovat. Malé šťouchnutí, dávka stlačeného vzduchu s porcí viru Lassa a šup – už je nemoc na cestě.“

Ellen cítila, že jí nezadržitelně klesají ztěžklá víčka.

„Rudy,“ povzdechla si tenkým, dětským hláskem, „teď si musím zdřímnout, jenom na chviličku. Chci spát.“

„Klidně spi, holčičko,“ zaslechla jeho hlas, zatímco odplouvala do nevědomí. „Ty můžeš všechno, co jen chceš.“

Lynette Marquandová dálkovým ovládáním vypnula televizor, který jí na pojízdném stolku dopravili do kanceláře.

„Tak, Laro, co tomu říkáš?“ otázala se.

Ministryně zdravotnictví Lara Boltonová zářila jako sluníčko.

„Báječné!“ přikývla. „Mistrovský kousek. Nikdo by neuhodl, že to natočili už před měsícem. Ti filmaři jsou skvělí. Vlastně víc než to – jsou to profíci každým coulem.“

„A co moje vystoupení?“

„Dokonalé. Dostatek informací, ale zase ne přehnaně moc. A vypadáš senzačně.“

„Díky. Ten scénář byl prima, co?“

„Neměl chybu – upřímný a přitom ne vlezlý, úměrně vážný, a přesto vzrušený a skromný. Moc se mi to líbilo.“

„A co ta zmínka o dítěti?“

„Myslíš to, že jsi neuvedla, jak se to malé jmenuje?“

„Jistě.“

„Určitě to zabere přesně podle našich představ. Nikdo tě nemůže obvinit, žes tomu mrňousovi a jeho rodině narušila soukromí, ale přitom všichni budou hořet zvědavostí, kdo to vlastně bude. O zbytek se postaráme už my sami. Jeden dva anonymní telefonáty a za pár hodin budou všichni šílet po roztomilém broučkovi jménem Donelle Clearyová.“

„A kdo se postará o ty telefonáty?“

Lara Boltonová se okázale podívala na hodinky.

„Jsem přesvědčená, že všechno je už zařízeno, paní Marquandová!“ odvětila skromně.

28.

Hal Sawyer čekal na Matta a Nikki v hale ministerstva na Con– stitution Avenue. Byl oblečený spíše jako správce jachtařského klubu než profesor na medicíně – bílé kalhoty, námořnicky modré sako, modrá proužkovaná košile s rozhalenkou u krku – ale tvářil se velmi zachmuřeně. Objal Matta, s Nikki si potřásl rukou a představil se.

„Jsem hrozně rád, že jste oba v pořádku,“ dodal.

„Vřelé díky, strejdo,“ ozval se Matt. „Z FBI jsme utekli na poslední chvíli, jinak bychom museli vysvětlovat, proč si náčelník policie myslí, že jsem střelil chlápka přímo do hlavy, a pak se pokusil požárem zlikvidovat důkazy.“

„Nejspíš o tom ještě nemají tušení, ale obrazně řečeno, Grimes vážně dělá dusno.“

Matt se vzmohl na chabý úsměv.

„Ale je to tady pro nás bezpečné?“

„Neexistuje důvod k obavám, že by se Carabetta o tom už dozvěděl. Myslím, že vládní úřady se seznamy potenciálních vrahů většinou nezabývají.“

„Bože! A jak je na tom maminka? Už poznala, že nejsem ve městě?“

„Občas to tak vypadá, ale po pár minutách na to zapomene. Vážně mě mrzí, že jste tolik zkusili. Ty i vy, paní doktorko.“

„Stačí Nikki, prosím,“ usmála se. „Moc si vážím vaší starostlivosti. S celou tou záležitostí to jde od deseti k pěti.“

„Však se to zlepší. Grimes má velký vliv v místě, kde dělá náčelníka, ale rozhodně není všemocný na celém světě.“ Přitlumil hlas. „Znám řadu prvotřídních právníků, za kterými se můžeme vypravit, jakmile tu uděláme výpověď o toxické skládce v dolech. Pořád jsi ještě přesvědčený, že Grimes to všechno dělá, čistě aby ochránil zájmy DUS?“

„Jo, a stoprocentně!“ odpověděl Matt a okázale ignoroval Nikkin pochybovačný výraz.

„V tom případě abych si pro jistotu začal hlídat i svoje záda. Nemusím ti připomínat, že já se s těmi případy dostávám taky do kontaktu.“

„To mě nenapadlo,“ připustil Matt. „O důvod víc, proč musíme sehnat důkazy a Grimese co nejdřív skřípnout.“

„Jo, když už mluvíme o důkazech, objevil jsem vzorky mozku Darryla Teaguea, ale zato zmizely vzorky Teda Rideouta.“

„A nemohl je někdo ukrást?“ vyhrkla Nikki.

„Věříme, že naše bezpečnostní opatření by tomu měla zamezit. Prozatím bych se přikláněl k verzi, že jsme je někam založili.

Pro vzorky starší než rok máme zvláštní sklad, takže nemůžu vyloučit, že se tam omylem zatoulaly, i když jsou podstatně mladší.“

„Doufám, že máte pravdu.“

„Mimochodem, Nikki, ta zpráva o Joe Kellerovi pro mě znamenala šok. Setkal jsem se s ním jednou na konferenci. Připadal mi úžasně sympatický.“

„Díky, to opravdu byl. A jeho vrazi ukradli všechny vzorky tkání Kathy Wilsonové. Zdá se dost pravděpodobné, že půjdou i po vzorcích vašich dvou horníků.“

„Rozhodně to nemůžu vyloučit. Mám v úmyslu být co nejopatrnější a všechny vzorky pro jistotu uložím na bezpečném místě,“ prohlásila.

„Ten chlap, kterého jsme s Mattem údajně zavraždili, patřil k těm darebákům, co mě unesli. Ve srubu s ním byl právě Grimes a vyslýchal mě kvůli Kathyině smrti. Bylo jasné, že právě Grimes je tam šéf.“

Hal tenince hvízdnul mezi zuby.

„Víte, jenže on tvrdí, že toho hromotluka jste zabili právě vy dva a potom jste založili požár, abyste zlikvidovali stopy. Namítal jsem, že Matt by se s ohněm neobtěžoval, protože je dost dobrý lékař, aby si uvědomil, že díru v lebce žádný patolog nepřehlédne, ale on si pořád vedl svou.“

„Spíš bych řekl, že toho grázla zabil buď sám, nebo si jeho vraždu objednal,“ zabručel zhnuseně Matt. „Aspoň sám vidíš, co je to za podrazáka.“

„Jo, to vidím,“ přikývl nešťastně Hal.

„Spoléhá na podporu svých kámošů z venkovského klubu, kteří si už dávno myslí, že jsem ulítlý a pravděpodobně schopný úplně všeho.“

„Billa znám celou tu dobu, co žije ve městě, a doteď jsem věřil, že docela dobře. Tady vidíš, jak se člověk může splést. No dobře, nejvyšší čas vyrazit do protiútoku. Jdeme za Fredem.

Matthewe, nechám tě, aby sis s ním promluvil o samotě. Já a Nikki zatím počkáme před pracovnou v recepci. Na řadu bych přišel až v tom případě, kdyby Fred odmítal podniknout tu inspekci, co po něm budeš chtít.“

„Jak myslíš.“

Fred Carabetta byl obtloustlý připlešatělý padesátník, který díky své mrňavé postavě vypadal skoro stejně široký jako vysoký.

Měl zlozvyk neustále si mnout buřtíkovité ukazováky a prostředníčky. Zřejmě si to uvědomoval, takže se poctivě snažil držet ruce co nejdéle v klíně. Matt mu musel připsat k dobru, že si trpělivě vyslechl celé vyprávění o toxické skládce, jen chvílemi mu skočil do řeči, aby si vyžádal upřesnění nějakého bodu. Matt záměrně vynechal každou zmínku o smrti Joea Kellera a o útoku na Nikki. Nevěděl o Carabettovi co by se za nehet vešlo a prozatím se mu nedostalo jediného důkazu, že by proslul jako zarytý obránce zákona spravedlnosti.

„Přiznám se,“ poznamenal zamyšleně Carabetta, když Matt skončil, „že podobné informace tu rozhodně neslýcháme denně. Vzhledem k tomu, že jsem o vašem příchodu věděl předem, sehnal jsem si o společnosti DUS v Belindě nějaké údaje. Pravda, v minulých létech se objevila hrstka stížností na celou firmu, ale kdoví proč jste jejich autorem byl vždy právě vy.“

„Jenže ani na jednu z nich jste nikdy nereagovali!“ odsekl Matt podrážděněji, než zamýšlel.

„Předpokládám, že už jste vyzkoušel i další úřady a agentury?“

„Jenom asi padesátkrát, ovšem nikdy jsem jim nehlásil tak významný a snadno zdokumentovaný objev. Jenže mně nikdo neuvěří. Potřebuju, aby moje tvrzení zaštítil někdo důvěryhodný a s odvahou bojoval za to, co tu tvrdím. Takže proto Hal navrhl právě vás.“

„Vážím si toho,“ odvětil Carabetta. „Doufám, že si to nevyložíte jako urážku, pane doktore, ale kolem vašich stížností a oznámení je spousta dohadů a údajně vycházíte z klepů a skoro ze žádných konkrétních faktů.“

„To si samozřejmě uvědomuju, ale –“

„A je třeba vzít v úvahu ještě jednu věc.“

Matt předem odhadl, co bude následovat.

„Konkrétně,“ požádal.

„Konkrétně senátor Nick Alexander.“

Matt zvedl oči ke stropu. Alexander, vlivný kozervativec – leckdo by ho mohl označit za moralistu – starý senátor ze západní Virginie, byl jedna ruka s většinou důlních společností. Byl to politik tělem i duší, jemuž se během své kariéry úspěšně podařilo potlačit v zárodku každý zákon, který by majitelům přinesl sebemenší újmu.

„Nikdy jsem z něho nevyrazil lepší odpověď než: Vaše upozornění rozhodně vezmeme v úvahu.“

„Nevím, jestli to už víte, ale Alexander předsedá v podvýboru, který dohlíží na můj úřad a jeho rozpočet.“

„Ani se nedivím.“

„Nelze vyloučit, že v případě opětného Marquandova zvolení se stane ministrem hospodářství. Z toho důvodu je vyloučeno, abych zčistajasna udeřil na společnost typu DUS a dožadoval se kontroly bez průkazných důkazů.“

„To mi připadá šílený!“ nechtěl to vzdát Matt, ale musel se hodně přemáhat, aby se nerozkřikl. „Vždyť jsem tam byl, skládku jsem viděl na vlastní oči! Prokrista, nabízí se vám příležitost stát se hrdinou!“

Tentokrát zvedl oči ke stropu Fred Cabaretta.

„Pane doktore, nikdy jsem netoužil po světle reflektorů ani po roli spasitele. Rád bych si svoje místo udržel až do důchodu a mezitím postoupil o pár příček výš. Můj plat stačí pokrýt spotřebu celé mé rodiny a po ničem větším opravdu nebažím. Odmítám ohrozit zabezpečení lidí, na kterých mi záleží.“

„Rozumím,“ přikývl Matt rezignovaně.

„A ještě něco,“ pokračoval Carabetta. „Promoval jsem z chemie, ale k tomu jsem důkladně studoval i biologii. Během těch deseti let, které působím tady na ministerstvu, jsem se zabýval vyhodnocováním řady chemických havárií a kontaminací. Pokud mi je známo, nikdy jsem se nesetkal s toxinem, který vyvolává ten druh neurologického postižení, který jste mi tu popsal – za vlasy přitažený mi připadá zvlášť případ ženy, která žila osm set kilometrů daleko a do dolu v životě nevkročila.“

„Ale snad se mnou souhlasíte aspoň v tom, že chemikálie mohou způsobit genetické mutace?“ naléhal Matt. „A není vám divné, proč by z dolu poslali k mým přátelům čtyři ranaře, aby jim zamezili vykládat, co je uvnitř té jeskyně?“

„Není to úplně standardní,“ připustil Carabetta. „Pane doktore, je mi to moc líto, ale prostě nevidím způsob, jak bych tento problém mohl v současné době řešit, když jste mi nepředložil jediný konkrétní důkaz. Zřejmě by bylo schůdnější, kdybyste svoji informaci prozatím oznámil na policii.“

Matt s povzdechem vstal a potřásl úředníkovi rukou.

„Dík, že jste si na mě udělal čas,“ zabručel. Vůbec se nenamáhal skrýt svou rozmrzelost. „Hal se ptá, jestli byste mu nevěnoval pár minutek.“

„Jistě. Pošlete ho dovnitř.“

Matt vyšel do nevelké recepce, kde čekala Nikki s jeho strýcem.

„Výsledek nula!“ oznámil zhnuseně. „Nemám dost konkrétních důkazů, aby riskoval – a především aby zkřížil cestu Jeho Výsosti Nicku Alexandrovi.“

„Freddy, Freddy, Freddy,“ povzdechl si Hal. „Vy dva tu na mě počkejte, ano?“

Uhladil si sportovní sako, protáhl ztuhlý krk a vpochodoval do Cabarettovy kanceláře. O patnáct minut později se vynořil a kývl na Matta a Nikki, ať se k němu připojí. Společně zamířili do vstupní haly.

„Poslyš, dokázal bys nás dovést zpátky do té jeskyně ale v noci?“ obrátil se Hal na synovce.

„Stoprocentně. Z chodby sice vedou různé odbočky, ale všechny jsou menší než hlavní tunel. Nejhorší bude najít vstup do podzemí, ale nějak bych to zvládnul.“

„Nedělej si starosti, já vím, kde je,“ překvapil ho Hal. „Nezapomeň, že jsem po těch horách běhal jako kluk. Tak dobře, domluvil jsem zítřejší večer. Do té doby byste oba měli zůstat u mě.

Motocykl strčíme do garáže, Matte. Aspoň si oba odpočinete, pořádně se najíte a můžete se třeba koukat na video, než dorazí Fred.“

„Takže jsi ho přemluvil!“ zajásal Matt a vítězoslavně máchl nad hlavou pěstí. „Konečně!“ Vzápětí bleskově ruku spustil. „Poslyš, tys ho musel uplatit, viď?“

„Původně jsem doufal, že ho přesvědčí tvůj mladistvý entuziasmus, ale stejně jsem měl od začátku podezření, že dojde na peníze. S Fredem jsem podobný obchod uzavřel už jednou a můžeš mi věřit, že nejsem ani zdaleka jediný.“

„A směl bych vědět, na kolik tě to vyšlo? Rád bych přispěl, tedy, když na to budu mít.“

„Momentálně tvůj příspěvek sestává z objevení jeskyně.

A pokud jde o fakt, jak moc těžké bylo Freda přesvědčit, zkus si připomínat, že strýček to u tebe bude mít až nadosmrti dobré.“

„Nemusíš se bát, že by se ze mě vyklubal nevděčný synovec.

A nedělej si starosti, pokud tu jeskyni nezavalili, skládka tam zaručeně pořád je. Jenže to znamená, že kolem se neustále budou ometat i ti hlídači.“

„Přemýšlel jsem o tom,“ přiznal Hal. „Dokonce jsem se už s předstihem sháněl po někom, kdo by nás doprovodil a postaral se o tenhle problémek na profesionální úrovni. Teď, když už vím datum, mi stačí jenom zvednout telefon.“

Matt strýce láskyplně objal.

„Uvědom si, že není nutné, abys tam dovnitř vůbec chodil,“ dodal ještě.

„Naopak,“ namítl Hal. „Vzhledem k tomu, že jsem musel nečekaně investovat do Freddyho Carabetty, za nic na světě bych si to nenechal ujít.“

Ellen probudilo nepříjemné hvízdání v hlavě. Jazyk a patro jí potáhla neznámá pachuť. No jo, pomyslela si pohrdavě, to byl fakt špicovní den. Namazala se vínem přímo před Rudym, odpadla, a teď se probouzela s kocovinou jako trám. Přitom se jí stejně nepodařilo svěřit Rudymu cokoliv z toho, co ji trápilo.

Ne že by si vzpomínala na všechno, co říkala, ale určitě to nebylo nic z toho, co říct chtěla. A jako by to nebylo dost zlé samo o sobě, tu dvoudenní vybranou holčičku dělily pouhé dva dny od první oficiální dávky vakcíny, jež obsahovala složku zamezující smrtelné epidemii – a Ellen zjistila, že epidemii vyvolaly jisté osoby záměrně a zbytečně.

Křečovitě tiskla víčka k sobě ze strachu, aby se jí po otevření očí nerozpukla hlava. Nakonec je přece jenom pootevřela, aby se přesvědčila, kolik je hodin. Stěny a strop zůstávaly až kupodivu klidné. Náhle si uvědomila, že leží v Rudyho pokoji pro hosty, a ne v křesle, v němž usnula. Byla úplně oblečená a přikrytá hnědou dekou. Závěsy byly zatažené, ale přesto dokázala rozeznat číselník hodinek. Pět. Za předpokladu, že bylo pořád dnes, prospala čtyři a půl hodiny. Na alkoholového amatéra to vůbec nebyl špatný výkon.

Překulila se na bok a rozsvítila lampu na nočním stolku. Vedle lampy stála váza s jediným nádherným růžovým poupětem na dlouhém stonku. O vázu se opírala navlas stejná obálka jako ta, kterou předtím našla v zásuvce a tajně otevřela. I teď na ní stálo její jméno napsané Rudyho písmem. V pravém horním rohu si přečetla dnešní datum. Roztřesenými prsty obálku roztrhla.

Drahá Ellen, takže teď už to víš. Kdybys tušila, jak se mi ulevilo! Nemáš představu, kolikrát jsem se rozhodoval, zda dopis poslat nebo předat osobně či si ho nechat pro sebe. Teď je rozhodnuto i beze mě.

Asi to tak mělo být. Zkrátka tě miluju, a až se příště uvidíme, určitě ti to konečně povím do očí. Až to udělám, nemusíš mi odpovídat – ani kladně, ani záporně.

Buď tak hodná, nedovol, ať nám to pokazí naše kamarádství. To by bylo mnohem horší, než kdybys mou lásku odmítla tím sebekrutějším způsobem. Svoje city k sobě jsem potlačoval řadu let, a když to jinak nepůjde, budu je potlačovat dál. A nevyčítej si, žes otevřela ten první dopis. Mělo to tak být.

A proboha živého, příště už tolik nepij!

S láskou Rudy

Ellen si opláchla obličej, učesala se a vyčistila si zuby.

Na svůj věk vypadáš skvěle. Takhle nějak to říkával Howard.

Rudy Peterson se o jejím – ale ani o svém – věku vůbec nezmínil. Miloval ji před třiceti devíti roky a miloval ji i dnes. Po Howardově odchodu se Ellen uzavřela do sebe, jakoby vnitřně zamrzla. Možná je načase začít znovu žít. A copak může žena najít lepšího partnera, než je její nejstarší a nejmilejší přítel?

Poslední pohled do zrcadla a teď jít za Rudym. Hověl si u jídelního stolu, mezi zuby se mu bimbala nezapálená dýmka a před sebou měl kolem velkého atlasu rozložené stránky plné čísel a údajů. Ellen vklouzla na sedadlo naproti němu, pak zvolna natáhla ruce přes stůl a sevřela mu dlaně.

„Děkuju za růži a dopis,“ zašeptala.

„Díky, žes mi to pomohla rozetnout.“

„Víš, ale zrovna v téhle chvíli ti nedokážu odpovědět.“

„Ani to nečekám.“

„Přesto se pořádně zamyslím nad svými city a určitě ti povím, co jsem zjistila.“

„Co víc si mužský může přát?“

„Jsi vážně úžasný člověk, Rudy.“

„Já vím,“ potvrdil, „ale mám tu smůlu, že jsem hrozně, ale fakt nesnesitelně vybíravý.“

Ellen cítila, že ji zalévá ruměnec.

„Takže,“ odkašlala si rozpačitě, „nad čím si tu lámeš hlavu?“

„Mám starého kámoše, právníka, který dělá na ministerstvu vnitra. Nemůže mi poskytnout víc informací, než že Vinyl Sutcher existuje, loni vyplnil daňové přiznání a bydlí na stejné adrese, kterou uvádí jeho cestovní pas.“

„Čili v západní Virginii.“

„Přesněji řečeno-v Tullisu. Je to kousek odtud, skoro u hranic.“

„Doma se s policejním náčelníkem znám dost dobře, aby mi toho Vinyla našel v počítači. Možná by mohl dokonce brnknout na policii do Tullisu, jestli o něm něco nevědí. Kdyby to jinak nešlo, klidně tam zajedu a promluvím si s policisty osobně. Počkej, teď jenom brnknu Beth a zeptám se, jestli nemá problémy s vozením Lucy do školy.“

Ellen zastihla dceru právě na odchodu z domova.

„Ahoj, mami. Mám jenom minutku, Lucy je objednaná k zubaři. Nesmíme se opozdit, protože kvůli ní si museli zajistit prázdnou čekárnu.“

„Chápu,“ přikývla Ellem povzbudivě.

„Na křesle ji musejí držet všichni z personálu a stejně ječí jako pominutá. Nedivím se, že na stejnou dobu si nikoho dalšího neobjednají, protože kdo by stál o to, aby jeho dítě slyšelo u zubaře takový jekot? Lucy skoro nic nevytrhne z letargie, ale tohle –“

„Já vím,“ přerušila Ellem dceru. „Hlavně to nevzdávej. Víc už dělat nemůžeš. Jsi báječná máma.“

„Včera večer Dick zase začal o adopci. Mami, já prostě nemůžu, já..“

Ellen vycítila, že Beth je na pokraji sil. Kdysi bývala silná, schopná a samostatná mladá žena. To už dávno nebyla pravda.

„Beth, volám jen kvůli tomu, abych se přesvědčila, jak jste na tom a jestli dokážeš pár dní tu školu obstarat sama.“

„Ale ovšem. Jinak je všechno fajn?“

„Naprosto. Potřebuju si jen vyřídit nějakou úředničinu. Zavolám.“

„Tak dobře.“

„Poslyš, Beth.“

„Ano?“

„Myslela jsem to vážně. Jsi skvělá máma.“ Odložila sluchátko.

„Beth toho zubaře snáší ještě hůř než Lucy.“

„Ale máš pravdu, že si vede úžasně.“

Ellen honem zaplašila příval smutku.

„Takže, jestli jsme se dohodli,“ vzpomněla si, „vyrazím do západní Virginie. Kdyby se mi podařilo dostat toho Sutchera za mříže, nemusela bych se tolik bát o Lucy, pokud se rozhodneme něco podniknout.“

„Tvoje statečnost se mi zamlouvá, ale musíš být opatrná. Já mezitím proklepnu ty chlápky trochu podrobněji. Začnu tím, že si zajedu do Washingtonu na pasové oddělení a zjistím, jestli by mi neukázali jejich fotografie.“

„Prima.“

„Tullis na mapě nevypadá jako moc velké město,“ poznamenal Rudy. „Je to jenom tečka. Nejbližší větší město je tady – Belinda. Belinda v západní Virginii.“

„Hezký název,“ usmála se Ellen.

29.

Ellen přejížděla most přes řeku Shenandoah a spokojeně si prozpěvovala se Sinatrovým cédéčkem. Byla právě v severní Virginii a mířila jihozápadně směrem k západní hranici. Dopolední slunce lilo na svět hojivě hřejivé paprsky, dálnice měla nový povrch a byla úplně opuštěná. Brzy, velmi brzy bude možná pomáhat dopadnout zvíře, které ohrožovalo její rodinu a svévolně nakazilo řadu lidí odpornou, smrtelně nebezpečnou nemocí. Nebylo sice stoprocentně jisté, že Vinyl Sutcher je právě ten muž, kterého hledají, ale Ellen bude stačit jediný pohled, aby tu jistotu získala.

Ze všeho nejdřív se ráno zastavila na policejní stanici ve svém domovském městě Glenside. Náčelník policie Ed Curran byl členem stejného klubu, kde Howard roky hrával golf, a ona sama často hrávala tenis s Curranovou manželkou Lorraine. Na stanici však zjistila, že Curranovi jsou v Itálii a zdrží se tam ještě nejméně týden, protože slaví třicáté výročí sňatku. Edův zástupce byl mnohem mladší Wes Streeter, místní mládenec, který býval školním fotbalovým hrdinou, stoprocentně postrádal nejen Curranovu vřelost, ale jak se Ellen bleskově přesvědčila, i většinu jeho inteligence.

„Takže ten chlápek s jizvou se k vám vloupal do domu, počkal si, až se vrátíte, a pak vám vyhrožoval smrtí vaší vnučky. Proč?“

„Důvody jeho vyhrožování bych ráda udržela v tajnosti. Můžete mi zaručit, že je nezveřejníte?“

„Paní Kroftová, nemůžu vám slíbit nic určitého, dokud se nedozvím, co se vlastně stalo.“

„Ále, nevadí. Umím se o sebe postarat.“

„Měla jste toho muže udat hned tenkrát a ve vašem okrsku,“ vyčetl jí Streeter. „Tam k tomu zločinu došlo, ne?“

„Když já si nejsem ani jistá, jestli to jméno, které uvádím, skutečně patří člověku, který se mi vloupal do domu. Potřebuju se na něho podívat, stačí mi jediný pohled, na fotografii nebo na něj osobně, na tom nesejde. Neexistuje nějaký policejní počítačový soubor, kde by se podle jména a adresy dotyčného dalo zjistit, jestli už s ním někdy byly nějaké problémy?“

Streeter nijak neskrýval svoje přesvědčení, že problémy má spíš ta ženská, co mu dřepí v kanceláři, než údajný zločinec, nicméně vyťukal do počítače jméno Vinyl Sutcher, Tullis, Virginia, ale nedostal žádnou odpověď. Až po chvíli si, díky nenápadným Elleniným otázkám, vybavil, že v Tullisu nemají vlastní policejní oddělení a spadají pod nedaleké město Belinda. Do té doby měl policista Ellen i jejího příběhu dávno plné zuby a nestál o nic jiného než se jí co nejrychleji zbavit. Dal jí k dispozici telefonní číslo policejní stanice v Belindě i jméno tamního náčelníka, jež znělo William Grimes. Pak ji přesunul do prázdné kanceláře, odkud si mohla zatelefonovat. Zatímco vytáčela číslo, měla v duchu před očima poklidné a vzorné okresní městečko. Vůbec ji proto nepřekvapilo, že když sloužícímu důstojníkovi pověděla, co chce, prohlásil, že náčelník Grimes přijde hned k telefonu.

„Náčelník Grimes.“

Ellen odhadla, že je sice starší než Wes Streeter, ale jistě mladší než Ed Curran.

„Pane náčelníku, jmenuji se Ellen Kroftová. Volám vám z policejní stanice v Glenside ve státě Maryland, kde žiju. Poradil mi to zdejší náčelník policie. Před pár dny se mi do domu vloupal muž a vyhrožoval mně i mojí rodině zabitím, pokud neudělám, co po mně chce. Mám jisté důvody k podezření, že ten muž pochází z Tullisu poblíž vašeho města. Jmenuje se Sutcher, Vinyl Sutcher. Měl byste pro mě pár minut?“

„Pro svoje sousedy v Marylandu si čas vždycky uděláme,“ ujistil ji náčelník Grimes.

Stručný příběh, který Ellen náčelníku Grimesovi převyprávěla, obsahoval i její podezření ohledně horečky Lassa a způsobu, jakým se jí nakonec podařilo vyčlenit ze seznamů cestujících zrovna Sutcherovo jméno.

Podle toho, jak si náčelník policie pamatoval na Vinnyho Sutchera, příliš jejímu popisu neodpovídal. Přiznával sice, že si není stoprocentně jistý, jestli si ho neplete s někým jiným, ale Sutcher byl svalnatý, ovšem zdaleka ne vysoký a neměl ani stopy po jizvě nad horním rtem. Byl to dřevař, občas vypomáhal u ochranky a skutečně žil ve vedlejším městě. Grimes se s ním krátce setkal loni, kdy údajně napadl chlápka, který do něho najel zezadu, když zastavil na červenou. Policejní náčelník si nevzpomínal, jak incident dopadl, ale podle všeho se to ani nedostalo k soudu.

Pokud má Ellen chuť, ať do Belindy klidně přijede. On zapíše její výpověď a poskytne jí o tom člověku všechny dostupné informace včetně fotografie, a zjistí, zda byl tehdy skutečně uvězněný. Kdyby Elleniny důkazy byly dost pádné, určitě se spojí s FBI a pomůže jim sestavit na Suthera zatykač.

„Pro jistotu vám nadiktuju číslo svého mobilu, kdyby se snad vyskytly nějaké problémy,“ nabídl Grimes.

„A já vám dám zase svoje číslo.“

Těsně po druhé hodině Ellen vyjela z široké zatáčky horské silnice a vůbec poprvé zahlédla město s líbezným jménem Belinda, městečko krásné jako z pohlednice, stulené v širokém údolí východně od vlnícího se horského řetězu. Za vrcholky se k azurově modré odpolední obloze vzpínaly rozeklané štíty Allegheny Mountains. Jízda z domova trvala Ellen tři hodiny, ale díky cédéčkům Natálie Coleové, Lyle Lovetta a Sinatry se jí zdála mnohem kratší.

Během těch tří hodin jí v hlavě pořád ležel Rudy. Ani se nedivila, že udělal a řekl přesně ty správné věci, aby se necítila tak zahanbeně, že mu v šuplíku vyštrachala dopis a ještě ho otevřela. Teď už šlo jenom o to, aby si promyslela svoje city k němu a snažila se pod hladinou vřelého přátelství najít jiskřičku vášně, po které toužila i ve svých třiašedesáti letech. Rudy ji miloval skutečně upřímně, o tom neměla pochyb. A navíc si dokázala představit, že by po jeho boku stárla docela spokojeně. Jí však hlavou nepřestávala vrtat otázka, zda by vedle něho dokázala i omládnout.

Do schůzky s policejním náčelníkem Grimesem jí chyběly ještě rovné tři hodiny. S výjimkou koblihy a čaje v termosce, které si vzala z domova, nejedla od okamžiku, co vyjela z Glenside.

Kocovina skoro úplně zmizela, ale Ellen doufala, že slib vyhnout se propříště vínu obloukem, jí vydrží až nadosmrti. Napadlo ji, že by mohla projet Belindou až do Tullisu a prostě se jen přesvědčit, jak to tam vypadá, jenže malá restaurace na předměstí vypadala příliš lákavě, než aby ji mohla jenom tak minout. Podnik byl skoro prázdný. Číšnice ve středním věku, oblečená do džínsů a trička, vlídně obsluhovala dvě starší dámy a v druhém boxu dva prošedivělé stařečky.

„Posaďte se, kam je vám libo!“ přivítala Ellen vesele.

Ellen si ze stojanu vzala místní týdeník a odnesla ho do rohového boxu, co nejdál od ostatních zákazníků. Objednala si sekanou s oblohou a nalistovala zprávy městské policie. Tuhle rubriku nikdy nevynechala v žádných novinách, zřejmě v důsledku své přirozené všetečnosti. „Štěkání rušilo noční klid.. Neznámý slídil.. Rvačka.. Náklaďák srazil srnu.. Pítko na náměstí zdemoloval vandal.. Únos pacientky.“ Mezi ostatními policejními zprávami se tísnily dvě věty o tom, že z nemocnice zmizela pacientka. Ellen si nalistovala článek, který se zmíněnému zločinu věnoval podrobněji, a zrovna ho dočítala, když se objevila číšnice.

„Nevíte něco o tom únosu?“ obrátila se na ni zvědavě.

Žena pokrčila rameny. „O tom neví nikdo nic,“ prohlásila s melodickým přízvukem. „Ale zaslechla jsem něco v tom smyslu, že to má na svědomí její ošetřující lékař. Doktor Rutledge.

Ta pacientka prý byla taky doktorka. Nenašli ji a mezitím zmizel i on. Možná se do ní pobláznil – víte, jako že ho napadlo, že bez ní nemůže žít. Asi najal dva ranaře, aby ji unesli, a potom hrál stejně překvapenýho, jako byli ostatní.“

„A já už myslela, že jsem navštívila ospalé a mírumilovné městečko. Doktor unesl svou pacientku. Připomíná to televizní seriál.“

„Chudák pan doktor. Co mu před pár lety umřela manželka, už to zkrátka není on. Ale co jsem slyšela od lidí, jako doktor byl prostě špička. Kdybych byla někdy nemocná, určitě bych šla právě za ním. A copak vás sem přivádí?“

„Já.. No, mám tu obchodní jednání. Ale že máte vážně nádherné městečko!“

„Díky. My si to taky myslíme. To jednání máte přímo tady v Belindě?“

„Vlastně ne,“ přiznala Ellen po chvilce rozmýšlení, jestli má smysl zkusit naťuknout, kde vlastně bydlí Vinny Sutcher. „Mám ho v Tullisu.“

„Ále, vždyť to je kousek odtud! Skoro jako naše předměstí!“

Ellen nakoukla do notesu, který vylovila z kabelky.

„Deep Woods Road,“ přečetla adresu, kterou získala ze seznamu cestujících ze Sierra Leone.

„V životě jsem o tý ulici neslyšela,“ odvětila servírka.

„Já jo!“ houkl jeden ze starých pánů, jenž seděl asi o čtyři boxy dál. „Jeďte až do Tullisu po hlavní, projeďte celým městem na druhou stranu, zabočte do Oak a pokračujte asi tři kilometry do kopců. Koukejte po štěrkový příjezdový cestě po pravý ruce.

Nevím, jestli tam mají ceduli s nápisem, ale na poštovní schránce jméno ulice určitě bude.“

„Děkuju!“ křikla Ellen.

„Po týhle ulici z parkoviště pojede rovnou do Tullisu, to je fakt,“ potvrdila číšnice. „Snad to najdete bez problémů, cedule je dost malá.“

„To hnízdo si větší nápis nezaslouží!“ zahulákal starý pán.

Ostatní zákazníci vyprskli smíchy.

Ellen nepřekvapilo, že ve vzhledově poměrně slušném podniku je i jídlo ucházející. Nechala na stole spropitné a vyšla do prosluněného odpoledne. Od schůzky s Grimesem ji pořád dělily dvě hodiny. Od okamžiku, kdy jí všetečný děda v restauraci nasměroval na Deep Woods Road, byla jako posedlá. Poháněl ji vztek i zvědavost, zda aspoň na zlomek vteřiny nezahlédne Vinyla Sutchera. Pokud odpovídal Grimesovu popisu, nezbude jí než se vrátit zpátky k seznamům a pustit se s Rudym do dalšího dedukování. Bude-li však Grimes mimo a ona zjistí, že Suther má mohutnou lebku a plochý obličej s jizvou nad horním rtem, začne promýšlet sladkou vytouženou pomstu. Musí si však dávat pozor a radši nevystupovat z vozu, ale to nevadí – bude jí stačit jediný pohled, aby svého člověka poznala. A v nejhorším se spokojí aspoň s pohledem na místo, kde údajně bydlí. Aspoň nějak vyplní čas, který jí zbývá do hovoru s náčelníkem policie.

I když jí cosi – stejně jako předtím, než otevřela Rudyho neodeslaný dopis – našeptávalo, ať nic neuspěchá, Ellen vyjela z parkoviště a tvrdohlavě zamířila směrem k Tullisu a ulici jménem Deep Woods Road. Děda v restauraci jí cestu popsal přesně, ale neodhadl vzdálenost. Ujela dobře o pět šest kilometrů víc, než konečně objevila skupinu poštovních schránek, jež měly na boku nápis Deep Forest Road. Jedna ze schránek měla na sobě samolepkami vyvedené číslo sto a pod tím jméno Sutcher. Ellen si pomyslela, že Grimes měl možná nakonec pravdu. Tohle je stěží místo, kde by člověk hledal cestovatele, který během posledních tří let podnikl nejméně čtyři výlety do zaostalé země v Západní Africe. Ovšem pokud se ona a Rudy nepletli, pak ty cesty, jistě s desítkou dalších, byly ryze obchodní.

Deep Woods Road tvořila příjezdová cesta vysypaná štěrkem a oblázky a mírně stoupající k obloukovité hranici hustého listnatého lesa. Byla široká jen natolik, aby po ní mohlo projet jedno auto, a travnaté příkopy po obou stranách jen tu a tam přerušovalo odpočívadlo, aby řidič měl kam uhnout a nechal projet další vozidlo. Ellen jela zvolna nahoru a prožívala skoro zvrhlé potěšení nad vědomím, že se o své vůli zaplétá do situace, jež by mohla být nebezpečná. Od poštovních schránek se na domy nedalo dohlédnout, ulice byla dlouhá a po pár set metrech se dokonce změnila v rozcestí, z nějž vybíhalo několik lesních cest.

Na stromech visely cedule oznamující čísla domů, k nimž vedly.

Šedesát dva.. Sedmdesát.. Osmdesát tři..

Ellen zpomalila ještě víc. Několik cest zůstalo bez označení.

Vede některá z nich k Sutcherovu domu?

Devadesát..

S bušícím srdcem Ellen odbočila na jednu z neoznačených příjezdových cest. Po chvilce obrátila vůz a váhavě otevřela dveře.

Děláš blbost, varoval ji rozum. Děláš nebetyčnou blbost.

Vhodila si klíčky od vozu do kapsy volných kalhot, tiše zavřela dveře a ostražitě se pustila po příjezdové cestě vzhůru. Slunce ozařovalo les až nepřirozeně jasně.

Sto.

Číslo bylo namalované černou barvou na kusu nenatřeného borového prkna, jež viselo na kmeni drobné břízky. Hned za ní les spadal k mýtině, odkud se nabízel nádherný výhled – široké údolí protkané řekami a táhnoucí se až k smaragdově zelenému podhůří, nad nímž vyrůstaly šedomodré hory. Uprostřed mýtiny stál nový dům, ačkoliv to klidně mohlo být i starší stavení, jež nedávno prošlo kompletní rekonstrukcí – přízemní, moderní, s velkými francouzskými okny a cedrovou verandou namořenou do mahagonového odstínu. Kolem se pořád ještě povalovaly zbytky stavebního materiálu a trávník nebyl zasetý a roury pro zavlažovací systém ležely narovnané vedle verandy. Garáž k domu nepatřila, ale na jedné straně trávníku byl vyštěrkovaný obdélník, kde mohla parkovat dvě auta.

Ellen sice nepochybovala, že dům je prázdný a možná i prozatím neobydlený, ale pro jistotu se držela v relativním bezpečí lesa a pět minut vyčkávala. Nikde nezahlédla jediný pohyb.

Horečně toužila nakouknout dovnitř, takže nakonec vyšla ze stínu lesa a zamířila k domu. Srdce jí bušilo jako kladivo. Zjistila, že navzdory probíhajícím stavebním pracem je někdo doma.

Oknem bylo vidět zařízený pokoj, obývaný zřejmě osamělým mužem – pohovky a křesla potažené silnou kůží, těžké stolky bez ubrusů i ozdob. Ellen hodila za hlavu všechnu opatrnost, přitiskla obličej ke sklu a zahleděla se dovnitř ještě pozorněji.

Nad krbovou římsou visela hlava obrovského losa a kolem ní několik loveckých pušek. Ellen hledala v pokoji nějaké fotografie, ale bez úspěchu. Přešla k dalšímu oknu a ještě k dalšímu.

Pomalu obcházela dům kolem dokola.

Vyhlídka byla skutečně nádherná, zvlášť teď, když se slunce sklánělo za okolní hory. Dům stál na vrcholku strmého srázu a Ellen opatrně přistoupila k jeho okraji. Sráz byl hlinitý, posetý balvany a porostlý plevelem, mezi kterým se válely zbytky prken a kusů tvárnic. Bylo očividné, že sráz čeká vyklizení až poté, co kolem domu a v domě skončí všechny úpravy. Otočila se zpátky k domu a zjistila, že z této strany není přízemí, ale má jedno, možná i dvě patra, protože sráz nad ním byl vyhloubený, takže přízemí, které Ellen viděla od lesa, bylo ve skutečnosti první patro.

Opatrně popošla pár kroků dolů po svahu a užasle lapla po dechu. Celou stěnu – na šířku i na výšku dvou pater – tvořily panely tmavého skla. A pod přízemím byla garáž, rovněž zabudovaná do úbočí kopce. Úzká příjezdová cesta se vinula po pravé straně domu a mizela nahoře, očividně v místech, kde Ellen parkovala.

V garáži stál mohutný černý džíp.

Při tom pohledu se Ellen sevřel žaludek, jako by do něj dostala pěstí.

„Ale, ale, kohopak to tady máme?“

Burácivý hlas Vinyla Sutchera jí rozťal srdce jako oštěp. K smrti vyděšená se prudce obrátila, zavrávorala a padla na koleno. Přitom dopadla na ostrý kousek cementové tvárnice. Honem vyskočila bez ohledu na bolest i trhlinu v kalhotách, kterou naráz začala prosakovat krev. O kus výš stál sotva šest metrů od ní Sutcher s rukama vyzývavě opřenýma v bok a na velkém plochém obličeji mu zářil posměšný úsměv.

„Hned mi bylo jasné, že to jste vy!“ vyprskla Ellen pohrdavě.

„Padej sem nahoru.. Řek jsem, abys PADALA SEM KE MNĚ NAHORU!“

Ellen zaváhala, ale pak příkazu pomaloučku vyhověla. Udělala hroznou, příšernou chybu a teď za ni krutě zaplatí bolestí a – dřív nebo později – i vlastním životem. Kdyby svah za jejími zády byl jen o trochu příkřejší, mohla by to všechno skoncovat sama, přímo tady a hned, a ještě se pokusit stáhnout toho grázla s sebou. Bohužel, její pád by zarazila příjezdová cesta, která se táhla pod nimi, takže jí skutečně nezbylo než se zvolna přikulhat až k Sutcherovi.

„Jak jsi mě tu našla?“ zavrčel zlověstně.

„Je to hrůza, co, když člověku dojde, že není takový chytrák, za jakého se pokládal?“ ušklíbla se Ellen, jenže ta poznámka platila nejen na Sutchera, ale i na ni samu.

Sutcher měl na sobě černé džíny, černou košili s krátkými rukávy a černé vysoké holínky. Ellen připadal jako zosobněné zlo.

Přimhouřené plazí oči ji doslova provrtávaly.

„Na něco jsem se tě ptal!“ vyštěkl.

Dvěma skoky se ocitl těsně u Ellen, drapl ji za zápěstí a druhou rukou jí zalomil prsty dozadu, až děsnou bolestí vykřikla a svezla se na kolena.

„Vím všechno o tom, kdo jste a co jste provedl!“ zanaříkala vzpurně.

Vinyl Sutcher ji opět vytáhl do stoje a svíral jí zápěstí jako ve svěráku.

„Co to ksakru blábolíš?“

„Dělá vám velkou radost ubližovat ženské, která je dost stará, aby mohla být vaší matkou?“

„Já ubližuju rád každýmu, nevybírám si. A teď se tě naposledy ptám, než to začne bolet doopravdy. Jak jsi mě našla?“

Ellen si představila svou vnučku, jak pokojně spí v dětském pokojíku, zatímco ji tenhle netvor fotografoval.

„Prostě jsem si docela normálně stoupla pod kopec a zavětřila jsem,“ sykla Ellen. „A pak jsem šla za tím nejsilnějším smradem a ten mě dovedl až k tobě.“

Sutcher ji bez rozmýšlení udeřil – otevřenou dlaní jí vrazil zuřivou facku, která Ellen odhodila dolů po svahu jako hadrovou panenku. Otlučená a krvácející z mnoha odřenin i z nosu přistála v polovině příjezdové cesty. Rozplácla se na břiše jako žába a už beztak rozedřený obličej si rozřízla o další kus tvárnice. Vědomí sice neztratila, ale cítila bolest na tolika místech celého těla, že se jí slila dohromady a přesáhla práh jejího vnímání. Zůstala ležet bez hnutí, s očima zavřenýma. Co teď? Shora k ní doléhalo Sutcherovo funění a rachocení kamínků. Očividně slézal po svahu k ní.

Nepatrně pootevřela víčka. Přímo pod pravou rukou jí ležela skoro metrová plaňka, z níž na konci vyčníval hřebík dlouhý pět, možná šest centimetrů. Ellen si nemusela nic nalhávat, její boj s tou zrůdou byl předem prohraný, ale nikde nebylo psáno, že mu předtím sama nestačí ublížit. Dala si záležet, aby nehnula paží ani rukou, a sevřela prsty kolem laťky. Měla jedinou naději, pokud jí zbývala vůbec nějaká, a sice obrátit se prudce na záda, švihnout mu hřebíkem do obličeje a modlit se, že ho trefí do oka. Toho hajzla nenáviděla tak strašlivě, že ani pomyšlení na jeho oslepení v ní neprobouzelo hnus.

„No tak, přestaň se válet!“ zabručel Sutcher a zasunul špičku holínky pod Ellenino břicho, aby ji obrátil.

Ellen mu dovolila, aby ji zpola překulil, ale pak se švihem zhoupla na záda a současně s tím máchla svou primitivní zbraní. Hřebík se Sutcherovi zabodl nadoraz sotva jedenapůl centimetru pod oko. Obr sprostě zahulákal a odskočil dozadu, přičemž zběsile zatápal po laťce. Současně s tím, jak si ji vytrhl z masa, se svalil a začal se kutálet po příkrém kamenitém svahu. Ellen nečekala, kde se zarazí, vyskočila bez ohledu na všudypřítomnou bolest a chvatně se začala drápat nahoru po svahu.

„Ty kurvo! Za to tě zabiju!“ vyl Sutcher. „Tímhle to máš teda spočítaný!“

I kdyby měl v kapse klíčky od džípu, stejně neměl šanci Ellen dohonit dřív, než se dostane ke svému autu. Ellen klopýtala, chvílemi zakopla a dopadla na všechny čtyři, křečovitě lapala po dechu a řítila se přes neupravený trávník k místu, kde zaparkovala auto. Dřív než se k němu přihnala, sevřela ji ledová pěst hrůzy, že mezitím jí někdo propíchl pneumatiku nebo vůz jinak poškodil.

Vzápětí se rozjela nejvyšší rychlostí, na kterou si troufala, a skoro nespouštěla oči ze zpětného zrcátka ze strachu, že na úzké lesní cestě se vynoří džíp s pronásledovatelem. Než vyjela na silnici, kdovíjakým zázrakem se jí z kabelky podařilo vyhrabat mobil a vyťukat číslo, které dostala od policejního náčelníka Grimese. Překvapilo ji, že se ozval hned po prvním zazvonění.

„Paní Kroftová, musím říct, že jste se nechovala moc chytře,“ neodpustil si náčelník, když na něho zajíkavě vychrlila, v jaké se ocitla situaci.

Co kdybys mi pověděl něco, co ještě nevím? zuřila Ellen v duchu.

„Myslím, že jede za mnou,“ vyhrkla. „Proboha, co mám dělat?“

„Zrovna jsem v hlídkovém voze,“ odpověděl. „Zkrátka jeďte co nejrychleji, dokud mě nezahlídnete přijíždět v opačném směru, a potom zastavte u krajnice. Zapnu majáček, abyste mě viděla už zdálky.“

„Ach, mockrát děkuju!“ zajásala Ellen. Cítila, že splašené srdce v prsou se jí začíná nepatrně uklidňovat.

„Všechno bude co nevidět v pořádku, paní Kroftová. Provedla jste sice nebetyčnou hloupost, ale naštěstí se vám nestalo nic tak vážného. Hned za vámi vyrážím. Přestaňte se nervovat. Už jste v bezpečí.“

„Ne! To v žádném případě! Uvnitř spí dítě! A teď, prosím vás, odejděte. Žádné interview se nekoná!“

Don Cleary zabouchl dveře a vrátil se do bytu. V duchu nadával, protože automatický zámek dole u domovních dveří byl už nejmíň rok mimo provoz. Ale že to ksakru bude bezva pocit, až ten blázinec se slavnostním očkováním bude za námi!

„Další reportéři?“ optala se Sherrie rozespale. Choulila se na pohovce.

„Jsou nacpaní na schodišti jako králíci v noře a venku na chodníku stojí filmový kamery.“

On, Sherrie, její matka a pár rodinných přátel se dívali na televizní pořad o Omnivaxu, na který je upozornili telefonátem z kanceláře Lynette Marquandové. Nějaká žena, která se představila jako Tricia, slíbila, že kvůli zachování soukromí neuvedou jejich jméno dřív, dokud nedojde k slavnostnímu aktu.

S následnou popularitou Clearyovi počítali a ostatně, podle Tricie jim paní Marquandová poskytne ochranku a osobního mluvčího, což by jim mělo pomoct zvládat všechny tlaky a zájem veřejnosti.

Nikdo proto nečekal, že sotva hodinu po odvysílání pořadu u nich začnou vyzvánět telefony. Ani jeden z volajících nechtěl uvést, jak přesně se dozvěděl jejich telefonní číslo nebo Donellino jméno. Don a Sherrie z toho byli nejdřív radostně vzrušení a pukali pýchou. Reportérovi z jedné washingtonské televizní stanice poskytli interview a fotografovi z Post dovolili, aby si je vyfotil i s miminkem. Postupně jak nápor sdělovacích prostředků zesílil, začali je odmítat. A teď už je to začínalo dopalovat.

V kolébce vedle pohovky se rozplakala Donelle.

„Hernajs, já ji probudil,“ povzdechl si Don. „Promiň, ty můj broučínku!“

Přiskočil ke kolébce, zvedl drahocenný uzlíček do náruče a posadil se vedle manželky. Teninký pláč se okamžitě utišil. Holčička otevřela velikánská tmavá kukadla a jako by se zadívala otci přímo do tváře.

„Hele, vážně se dívá na tebe?“ usmála se Sherrie. „To je ale koketka!“

„Jo, navlas jako její maminka.“

„Nech si to! Donny, koukni, že je dokonalá?“

„To si piš.“

„Co myslíš, že nám z ní vyroste? Baletka? Lékařka? Nebo..

Třeba slavná atletka?“

„Nevím a je mi to jedno,“ zářil Don. „A jestli chceš vědět pravdu, přeju si, aby nám z ní vyrostlo jen jedno.“

„A co?“

„Hezká zdravá holčička.“

V koutě pokoje se opět rozdrnčel telefon.

30.

Bylo přesně půl jedenácté, když Fred Carabetta dorazil k Halovu domu, dost zchátralému, zato rozlehlému sídlu s šesti ložnicemi, třemi kamennými krby a loděnicí. Stál na vrcholku vysoké skalní římsy s vyhlídkou na nádherné, sedm kilometrů dlouhé jezero. Matt a Nikki sledovali kuchyňským oknem, jak parkuje mohutný vůz, zřejmě kadilak.

„Je tu Carabetta!“ houkl Matt. „Bude mít co dělat, aby se těmi úzkými tunely protáhl, ale snad to zvládne.“

Do kuchyně přišel Hal. Na krku se mu houpal fotoaparát a na rameni měl zavěšenou pušku. Na tu výpravu se oblékl do černého, jak mu poradil Matt, a překypoval vzrušením. Pokud měl strach nebo byl nervózní, dokonale to maskoval. Matta to nepřekvapovalo, protože dobře znal Halův smysl pro dobrodružství.

„Takže s Freddym jsme už čtyři!“ zahlaholil Hal bujaře. „Co nevidět přijde ten chlap, co nám bude dělat ochranku. Určitě si přinese vlastní zbraň, takže s mou puškou a tvou pistolí, Matte, bychom měli být připraveni mnohem líp, než když jsi tam vtančil s Lewisem Slocumbem, a oba neozbrojení.“

„No, já myslím, že jsem stejně lepší běžec než střelec, takže na mě moc nespoléhejte. Ale samozřejmě bych byl radši, kdyby celá akce proběhla bez konfliktu. My měli smůlu, že ti hlídači byli zrovna na obchůzce a vlezli do jeskyně, i když o naší přítomnosti neměli tušení. Dneska si budeme dávat pozor. Určitě to proběhne v klidu.“

„Asi máš pravdu,“ souhlasil Hal. „Ale jseš si jistý, že tam trefíš?“

„Cestou tam jsem dával pozor. V tomhle se na mě zkrátka budete muset spolehnout. Po tom, co se přihodilo Lewisovi, mi nepřipadá fér do toho znovu zatahovat kteréhokoliv ze Slocumbových, i když jsem přesvědčený, že by mi stačilo požádat a další z bratrů by se k nám ochotně připojil. Na druhou stranu udělali až dost. Je to hotový zázrak, že Lewis zůstal naživu.“ Pokud ještě vůbec žije.

Carabetta zaklepal na dveře a Hal ho pustil do kuchyně. V černém pulovru a baseballové čapce vypadal dost komicky, ale přes rameno mu visel luxusní fotoaparát značky Pentax a u pasu úzké kožené pouzdro. Matt odhadoval, že v něm má zkumavky na vzorky. Úředník z ministerstva překročil práh s výrazem rozpaků a zjevné neochoty.

„Tě zdravím, Freddy,“ pokývl Hal. „Jsi připravený vysloužit si ve vašem podniku funkci papaláše?“

„No, nevím, jestli mě ta představa vůbec láká,“ přiznal se otráveně Carabetta. „Probůh, nač máš tu pušku?“

„Počítáme s každou eventualitou!“ vysvětlil Hal. „Ale podle mě proběhne všechno v klidu. A i kdyby nás tam někdo nachytal, přinejmenším budeme vystupovat z pozice síly.“

„Tou silou myslíš pušku?“

„Ale ne, popravdě s námi půjde ještě profesionální osobní strážce, tedy, nebudeš-li nic namítat. Jinak mi můžeš věřit, Frede, že není proč se bát.“

„Vlezem tam, rozhlídnem se, nejspíš naberem pár zkumavek vzorků a vypadneme. Jednodušší to být nemůže,“ připojil se Matt.

„Já.. Potřebuju si s tebou promluvit, Hale. Mezi čtyřma očima,“ vyhrkl Carabetta.

„Promluvte si se mnou!“ prohlásil Matt rázně. Tušil, o co tomu člověku jde. „Je to můj projekt. Pojďte, přesuneme se někam stranou.“

„Nejlepší bude hlavní apartmá,“ doporučil Hal.

Heidi, Halovo krásnější druhé já, odjela na týden ke své matce. Matt odvedl Carabettu do rozlehlého apartmá. Úředník valil oči na prostorný obývací pokoj s klenutým stropem a prosklenou stěnou obrácenou k jezeru. Vzápětí se zastavil a zůstal zírat do dveří obrovské koupelny, v níž se do velké a hluboké vany valil po skalní stěně horký vodopád. To jsem si mohl dovolit za peníze, které bych jinak vyhodil za školné svých dětí, vysvětloval Hal s oblibou ty přepychové hračky. Matt jako by četl Carabettovi v myšlenkách.

Chci víc.

„Tak fajn,“ vybídl ho, „o co se jedná?“

Carabetta se napřímil v ramenou a vzdorně pohlédl Mattovi do očí.

„Jedná se o to, že celá tahle záležitost je nesrovnatelně komplikovanější, než jste mi původně namluvili. A teď ty zbraně a..

Bodyguard a ochranka, která se může nebo nemusí objevit, až budem šmejdit po jeskyni.“

„Takže?“

„Takže si nemyslím, že jsem dostal tolik, aby to vyvážilo všechno nebezpečí.“

Matt zaťal zuby, aby nevyletěl vzteky. Bez Carabetty ztrácela akce smysl.

„Kolik?“ šel rovnou k věci.

Carabetta opět nakoukl otevřenými dveřmi do koupelny.

„Ještě pět tisíc!“ prohlásil rychle.

Matt sice netušil, na jakou částku přesně zněla původní dohoda s Halem, ale strýc se nějak podřekl, takže Matt to odhadoval na patnáct tisíc. Teď Carabetta žádá dalších pět. Dvacet tisíc dolarů – to jako výdělek za jedinou noc vůbec není špatné! Matt si před očima chvatně promítl stav svého podvyživeného bankovního konta. Pět tisíc, to sice snese, ale jentaktak. Vzápětí si vzpomněl na Armanda Stevensona a Blainea LeBlanka a ochranku, která ho vyprovodila z kanceláří DUS, potom na pokus zlikvidovat Slocumbovy a nakonec i na Billa Grimese.

„Pět tisíc, ale víc už ani penny,“ přikývl.

„Spoléhám na to, že mi zaplatíte hned zítra ráno. Když nebudou peníze, nehnu prstem, ať už tam najdeme cokoliv!“ odvětil zarytě Carabetta.

No, ty tedy svojí profesi děláš vážně čest! chtěl odseknout Matt. Ovládl se však.

„Jasně, ty peníze dostanete,“ potvrdil.

Vrátili se do obývacího pokoje, kde Matt nenápadně kývl na Hala, aby naznačil, že dohoda byla uzavřena. Potom odvedl Nikki na chodbu, aby měli soukromí, a zlehka ji políbil na rty.

„Díky,“ usmála se. „Už jsem si říkala, že mě nějak dlouho zanedbáváš. Tak vyklop, jak moc se tě Carabetta snažil ždímat?“

„Kdyby se jen snažil, jemu se to povedlo,“ povzdechl si Matt.

„Ten chlap je fakt grázl.“

„Jenže grázl na pravém místě. Účel světí prostředky, nezapomeň!“

„To mi nemusíš připomínat. Jak ti je?“

„Jsem nervózní a kapku vystrašená. A ty?“

„Ze všeho nejvíc jsem naštvaný. Myslím na svého tátu a všechny ty ostatní horníky a taky na všechno ponížení, co jsem musel překousnout akorát kvůli tomu, že jsem se snažil udělat správnou věc. Poslyš,“ pokračoval rozpačitě, jako by hledal vhodná slova, „nevidím jediný důvod, proč bys nemohla počkat tady, než se vrátíme.“

„Myslíš, že bych se tu prostě měla válet na gauči a koukat na televizní reklamy, zatímco vy chlapi si půjdete vyrovnat účty s vedením dolu a možná i s darebákem, který mě unesl a zabil Joea? Ale jdi, tuhle příležitost si přece nenechám ujít!“

„Já jen –“

„Právě jsi mi dal pusu,“ skočila mu Nikki do řeči. „To znamená, že jdu. Navíc se chci osobně ujistit, že z toho dobrodružství vyjdete se zdravou kůží. Až tohle všechno skončí, čeká nás dva důležitá práce. Už ji odkládáme moc dlouho, nemyslíš?“

Navzdory tomu, že se Nikki těšila pohodlí Halova přepychového domu, pořád se nedokázala zbavit bolesti ze strašlivé smrti Joe Kellera. S Mattem strávili večer ve vzájemném objetí, laskali se a povídali si a cítili, že co nevidět se z nich stanou milenci.

A Matt ji teď políbil mnohem vášnivěji než před chvílí. Nikki mu polibek oplácela a zatínala mu přitom nehty do šíje.

„Dopadne to dobře,“ zašeptala, když se od sebe odtáhli. „Všechno dobře dopadne.“

O pár minut později se ve tmě Halovy příjezdové cesty zablýskly reflektory přijíždějícího auta.

„To nebude nikdo jiný než náš ochránce,“ poznamenal Matt a mávl k oknu. „Kdes ho vlastně splašil, strejdo?“

„Vím, že mě považuješ za výkvět vší ctnosti,“ zazubil se Hal, „ale věc se má tak, že když člověk žije celý život v jednom hnízdě, přece jen pozná různé lidi. Stejně jako ty máš svoje divné přátelíčky v údolí, já mám zase svoje. Promluvil jsem si se známým, který má vhodné kontakty. Dal se přemluvit, že zařídí všechno, co je nezbytné. A hned za pár hodin mi ten chlápek zavolal.“

„No jasně, lepší doporučení si jeden nemůže ani přát,“ ušklíbl se Matt. „Víš aspoň, jak se jmenuje?“

„To se hned dozvíme. Nezapomeň, synovečku, že tenhle džentlmen nám nepřijel prostříhat růže.“

„Vždyť já vím.“

Dvojí klepnutí do dveří zaznělo ostře jako výstřely z pistole – mnohonásobně hlasitěji než předtím to Carabettovo. Hal otevřel a na prahu se objevil hromotluk s tak širokými rameny a tak vysoký, že se málem nevešel do rámu dveří. Muž pozdravil a vešel do domu. Postavou, obrovskou hlavou i buldočími zaťatými čelistmi připomněl Mattovi lotry z kreslených seriálů. Kolem pravého oka měl obrovskou zhmožděninu a pod ním strup a na levé tváři velkou čtvercovou náplast.

Matt si pomyslel: Tohle mu udělal ten chlap, kterého hledáme.

„Sutcher,“ představil se muž chraptivě. „Vin Sutcher.“

Znělo to skoro jako výhrůžka.

Hal i Matt se dohodli, že zaparkují vozy na malém parkovišti, od kterého se rozbíhaly četné cyklistické stezky. Odtud to k místu ve strži, z níž se dalo vlézt do tunelu, nebylo víc jak kilometr a navíc terénem, který dokáže zvládnout i Fred Carabetta, fyzicky jednoznačně nejslabší článek celé výpravy. Průlez tunelem bude jiná otázka, ale Matt si byl jistý, že Carabetta to dokáže, i když možná se zaťatými zuby. Měli dvě auta – v Halově mercedesu jel Hal, Nikki a Carabetta, zatímco Matt si přisedl k Vinu Sutcherovi do jeho džípu.

Matt s překvapením zjistil, že ranař je inteligentní, sečtělý a docela ochotný promluvit si o své profesi a způsobu života.

Studoval na Pennsylvánské univerzitě, kde dostal sportovní stipendium, ale zranil si koleno a po dvou letech ze školy odešel.

Nějakou dobu prodával automobily a pak dělal pojišťováka. Nakonec díky své mohutné postavě a odvaze „nenechat si nic líbit“ sehnal místo u agentury, která zajišťuje bodyguardy pro rockové a filmové hvězdy. Bývá hodně na cestách, nicméně jako domovskou základnu si vybral dům v horách blízko Belindy, protože tu jsou skvělé podmínky k rybaření i lovu a navíc si odjakživa potrpěl na soukromí. A skutečnost, že byl zrovna doma, když mu zavolal Halův kamarád, byla prostě náhoda.

Sutcher se vyzbrojil pistolí zavěšenou v podpaždním pouzdře přes černé triko s dlouhým rukávem a poloautomatickou pušku, kterou si nechával ležet vedle pravé ruky. Matta by zajímalo, zda už někoho zabil, ale těžko se na to mohl zeptat jenom tak. Přesto ho doprovod tak schopného profesionála velmi uklidňoval.

Trvalo půl hodiny, než po zarostlé stezce došli ke strži. Hal však cestu dobře znal a tak kráčel v čele tichého průvodu: Hned za Halem šel Carabetta, potom Nikki, Matt a jako poslední Sutcher.

„Jsem vlastně rád, že jsi tady,“ pošeptal Matt Nikki, zatímco klopýtali temnotou.

„Kdykoliv se mi snažíš něco vymluvit, jsi hrozně roztomilý,“ šeptla mu na oplátku.

Všichni sice měli baterky, ale na cestu svítil pouze Hal a to ještě jenom chvílemi, když to bylo zcela nevyhnutelné. Noční oblohu bez jediného mráčku ozařovala stříbrná stužka měsíce, jehož světlo stačilo ukázat i stezku. Konečně skupinka přešla široký potok, který byl Mattovi povědomý, a bez problémů dorazili do strže.

„Tak fajn, doktůrku,“ ozval se Hal. „Předávám ti velení. Po celou cestu dovnitř i ven za nás ručíš ty!“

„Na mě je spoleh!“ usmál se Matt a přešel do čela výpravy.

„Frede, vy se radši držte u mě co nejblíž, ano? Místy ten tunel bude hodně úzký a na jednom místě se budeme muset plazit i po břiše, ale jistě to zvládnete.“

„Ježíšmarjá!“ zakvílel Carabetta. „O tom mi nikdo nic neřekl!“

„Myslete na ty peníze a chválu, kterou vás šéfové a veřejnost zahrnou. Aspoň při téhle námaze kapku zhubnete a potom vám metály budou slušet víc. A jo, taky se budeme plazit podél hezké řádky propastí, ale zkrátka si jich nevšímejte.“

„Ježíšmarjá!“ opakoval zděšeně Carabetta.

Druhá cesta vlhkou úzkou chodbou připadala Mattovi mnohem snadnější než ta první. Tiše a nebojácně se sunul vpřed a chvílemi se musel zastavit a podat ruku Carabettovi, aby mu pomohl prolézt kolem díry nebo přes skalní římsu. A kdoví, jestli to bylo už známým vzhledem chodby nebo skutečností, že výpravě dělal vůdce, ale Matta už zdaleka netrápila klaustrofobie tak silně, jak se obával.

Carabetta se místy, kudy museli prolézat po čtyřech, protahoval kupodivu bez problémů, ale když přišlo na řadu plazení se po břiše, začal trucovat.

„Tak to ani náhodou!“ vyštěkl tak hlasitě, aby ho všichni slyšeli. „Dál už nejdu. Strčte si ty zatracený prachy někam!“

„Frede, no tak!“ naléhal Matt. „Vždyť je to hračka. Ten tunel neměří víc než tři metry a pak se můžete dokonce postavit. A při zpáteční cestě si můžeme vybrat trochu širší trasu.“

„Řekl jsem ne. Zůstanu tady.“

„Pane Carabetto, pojďte sem na slovíčko!“ zachraplal Vin Sutcher.

Carabetta ani nepípl a protáhl se kolem Hala a Nikki až k hromotlukovi. Sutcher se naklonil a cosi mu stručně šeptl do ucha.

I ve skoro černém tunelu měl Matt dojem, že Carabetta zesinal jako křída.

„Tak dobře,“ vyhrkl a slyšitelně zapolykal, jako by se dávil, „ale jestli to bude vypadat, že bych uvíznul, okamžitě se vracím!“

„Co jste mu to řekl?“ optal se Matt šeptem Sutchera, když se jich všech pět bez větších potíží protáhlo tunelem.

„No, řekl jsem mu, že jestli nehodí zadkem a nevleze tam, urvu mu paži u ramene,“ odvětil bodyguard beze špetky humoru.

„Velmi účinné.“

Teď Matt vůbec poprvé ucítil čpavý zápach chemické skládky.

Od jeho první návštěvy jeskyně v doprovodu Lewise uběhly čtyři dny – tedy ne dost času, aby stačili skládku vyklidit, i kdyby se k tomu Armand Stevenson rozhodl. Najmout si zabijáky a podplatit úředníky bylo jistě lacinější a účinnější, zvlášť když na výplatní listině vedli i zdejšího policejního náčelníka. Matt si už posté zkusil představit, kdo mu asi strčil pod dveře papírek s informací o toxické skládce. Ať už pisatel měl proti DUS cokoliv, teď se dočká sladké pomsty.

„Cítíte to?“ zašeptal.

„Jistě,“ potvrdila Nikki.

„Toluen,“ odhadoval Carabetta. „Toluen a možná i kreozot.“

„Připravte foťáky!“ nařídil Hal. „Pane Sutchere, šel byste prosím v čele?“

„S největší radostí!“ prohlásil Sutcher a sevřel pušku oběma rukama.

„Pořád rovně,“ vysvětlil Matt. „Snažte se svítit co nejméně a pokud možno nemluvte. Kdyby po nás někdo vyjel, bude to z protějšího vchodu do jeskyně.“

Pětičlenné procesí, které vedl Sutcher a uzavíral Hal, postupovalo úzkým temným tunelem vstříc stále silnějšímu chemickému zápachu.

„Támhle!“ upozornil Matt.

V temnotě kousek před nimi prosvítalo našedlé světlo.

„Tak honem!“ popohnal je netrpělivě Sutcher. „Já vám budu krýt záda.“

Matt vlezl do jeskyně jako první. Prudce zurčící podzemní říčka, trojstranná pyramida plechových sudů sahající do výšky nejméně sedmi metrů, nepříjemný a nechutně sladký smrad, ochranné obleky a masky zavěšené na jedné stěně – to všechno vypadalo navlas stejně, jako když tu před pár dny byl s Lewisem. Rozsvítil baterku a naznačil Carabettovi, ať s ním jde blíž k barelům, načež jeho i Nikki vedl okolo pyramidy.

„Honem!“ vybídl je Matt. „Nasekáme pár fotek, nabereme vzorky a mažeme pryč!“

„Rutledgei!“ vykřikl náhle Carabetta a ukázal za sudy. „Co to támhle leží?“

Matt však už nestihl odpovědět, protože oba vchody do jeskyně s ohlušujícím rachotem a oslepujícími záblesky a tak prudce, že to nikdo z nich nečekal, najednou explodovaly. Vmžiku se celý prostor vyplnil štiplavým kouřem a dusivým prachem. Vzduchem létaly balvany ohromné jak automobily a ostré odštěpky skály. Matta zasáhla tlaková vlna a prudce ho přirazila ke zdi.

Zhroutil se k zemi s plícemi plnými prachu. Úlomky kamene na něho pršely jako krupobití. Do zad ho udeřil kámen velký jako fotbalový míč, do nohou se mu zasekávaly štěpiny skály a bušily mu do paží tak silně, že mu pouze zázrakem nezpřerážely kosti.

Během pouhých pár vteřin výbuchy utichly. Dehtově černou jeskyni vyplňoval nedýchatelný prach a smrad chemikálií, které právě vytekly z barelů. Matt měl obličej zpola zasypaný sutí.

Dýchat dokázal jen s ústy přitisknutými k látce košile na rameni.

Uši měl po výbuchu zalehlé a cítil, že krvácí z nosu. Pak ze tmy zaslechl naříkání.

„Nikki?“ Jeho snaha zavolat ji jménem vyšla naprázdno, protože prachem ucpané hlasivky se vzmohly jen na tichý chrapot.

Rozkašlal se, vyplivl drsný chuchvalec a chrchlal tak dlouho, dokud se mu nezdálo, že se mu v krku přece jenom trochu pročistilo. Uvědomil si, že bolest v zádech je sice krutá, ale přesto se dokáže pohybovat. Zřejmě nepůjde o nic horšího než pohmožděniny. Přejel si dlaní přes nos. Zlomený nebyl, ale řinul se z něj silný proud krve. Chvatně si ohmatal paže, jež se zdály celé, ale nohy měl pohřbené pod hromadou kamení.

„Nikki?“ křikl podruhé.

„Matte?“

Měl dojem, že odkudsi zleva slyší její hlas, slabý a vyčerpaný, ale jistý si nebyl. Zalehlé uši rozmazávaly každý zvuk, ale v nich necítil žádnou bolest, proto věřil, že ve vnitřním uchu sice budou otoky, ale bubínky se neprotrhly. Určitě to byl Nikkin hlas.

Přetáhl si košili přes ústa i nos a hned se mu dýchalo mnohem líp. S vypětím všech sil se mu podařilo převalit a postupně si uvolňoval zasypané nohy.

„Nikki?“ zkusil to znovu.

Odpověď se tentokrát neozvala.

Hřbety rukou měl rozedřené dokrvava a celý se cítil jako po krutém výprasku, ale přesto se mu pomaloučku dařilo vytahovat nohy ze sutin. Všechno nasvědčovalo tomu, že lidé, kteří vyhodili do vzduchu oba vchody, najisto počítali se sesuvem stropu, čímž by celou záležitost vyřídili jednou provždy. Jelikož Matt na sobě neměl tuny kamení a naopak vyvázl tak dobře, jak si jen mohl přát za daných okolností, jejich záměr očividně nevyšel.

„Nikki?.. Hale?.. Slyšíte mě někdo?“

Rozeznal, že zvuk se nenese příliš daleko. Bylo otázkou, jaká část jeskyně – a kolik vzduchu – zůstalo. Překulil se na všechny čtyři a začal se plazit směrem, kterým tušil Nikki, aspoň podle jejího předchozího nezřetelného zavolání. Neurazil ani pár desítek centimetrů, když narazil na tělo. Byla to žena, zasypaná prachem a sutí. Ležela obličejem dolů, měla mnohem delší vlasy než Nikki a oblečená byla do džínsů a trička. Mattovi připadala hrozně hubená, nemohla vážit víc než čtyřicet kilo. Děvče, pomyslel si, ne dospělá žena. Nahmatal jí na šíji krční žílu a ucítil tep. Vzápětí se dívka třaslavě nadechla.

„Co tady ksakru děláš?“ zasípal. „Slyšíš mě?“ pronesl jí těsně u ucha, ale dívka neodpověděla.

Jemně, aby jí příliš nepohnul krční páteří, ji obrátil na záda a ve tmě jí poslepu odhrnul z tváří vlasy a vrstvu prachu.

„Proboha!“ zasténal, když pod prsty ucítil tvrdé neurofibromy, které jí pokrývaly hlavu i obličej. „Ach bože, to ne!“

31.

Tma v jeskyni byla stoprocentní, tíživá a u Matta opět vyvolala klaustrofobii. Výpary ho štípaly do nosu i do očí, ale ne tak žíravě jako chlor – aspoň prozatím. Chvíli seděl, snažil se zklidnit a soustředit a přitom dýchal přes látku košile. Bezvědomé děvče leželo vedle něho bez jediného pohybu. Mattovi postupně došlo, že Armand Stevenson a jeho společníci se rozhodli pohřbít důkazy v podobě nemocných lidí spolu se svými žalobci. Kolik je v jeskyni dalších obětí? Přece tady ta dívenka není sama, říkal si v duchu Matt.

V uších mu nepřestávalo nepříjemně hučet, ale krvácení z nosu zvolna ustávalo. Každých pár vteřin se kdesi v jeskyni odloupl další kámen nebo zachrastila drolící se suť. Střecha se nezřítila, ale nebylo pochyb, že do stability má daleko. Matt chvíli klečel, napínal sluch a poslouchal padající kusy skály. Nedokázal se zbavit pomyšlení na pomalu se bortící mrakodrapy Světového obchodního střediska. Nakonec se jakžtakž zorientoval podle zvuku zurčící říčky protékající za hromadou barelů s chemikáliemi. Nepřetržitý čistý zvuk tekoucí vody se rozléhal půlnoční temnotou a působil podivně uklidňujícím dojmem.

„Nikki?“ křikl. „Hale?“ Odkudsi zprava zaslechl sten, zřejmě mužský. „Frede?“

Dívce opět rukama očistil další prach a úlomky kamene z vlasů a obličeje. Úzká tvářička se zdála nezraněná, i když nebylo pochyb, že je šeredně znetvořená. Chudinka malá. Klíční kosti, hrudník, paže, ruce, břicho, pánev, nohy. Pokud Matt mohl soudit, dívka nebyla vážně zraněná.

„Nikki?“ zkusil to nanovo. „Héj, slyší mě někdo?“

Pár vteřin pouze zurčela řeka a konečně zaznělo: „Matte?

Matte, to jsem já.“

Ne, určitě to nebyl pouze výplod jeho představivosti. Zleva k němu doléhal Nikkin hlas, slabý, ale kupodivu klidný.

„Nikki, tady Matt. Nejsi zraněná?“

„Já.. Já tě slyším, ale nedokážu rozeznat slova. Uši..“

„Já vím,“ odpověděl Matt hlasitěji a zřetelněji. „Mně taky zalehly. Jen jsem se ptal, jestli se ti nic nestalo!“

„Ne.. Nemyslím, že to je zlé. Ale ty uši, to je něco děsného.

Pořád mi v nich strašně zvoní. Taky mám na hlavě parádní bouli.

Asi mě to neomráčilo, ale stejně se mi točí hlava.“

Druhý otřes mozku, pomyslel si Matt. Ta slova slýchával běžně, zvlášť na pohotovosti, kde zranění hlavy nebral nikdo vážně, pokud je neprovázelo bezvědomí nebo se na rentgenu neprokázala fraktura lebky nebo když na cété nezjistili krvácení do mozku či otok mozku. Viděl však tolik zničených životů a rozpadlých rodin v důsledku syndromů po otřesu mozku, k němuž stačila tak nepatrná zranění jako úder do hlavy po zakopnutí či rána o otevřená dvířka skříňky. Zkusil se zvednout z hromady kamení. Záda i nohy mu pulzovaly krutou bolestí a hřbety rukou měl sedřené do živého masa, přesto se to dalo vydržet – zvlášť když teď věděl, že Nikki přežila.

„Nikki, dokážeš vstát?“

„Asi jo.“

„A chodit?“

„Počkej, zkusím to.. Ano, jasně. Jde to.“

„Počkej!“ zarazil ji Matt náhle. „Nehýbej se! Nemáš ponětí, kam se poděla tvoje baterka?“

„Cože?“

„Baterka!“

„Já.. Když to bouchlo, držela jsem ji v ruce. Je tu spousta šutrů, vůbec nevím, kam se ztratila. Zkusím ji najít a –“

Hlas se jí utopil v záchvatu drásavého kašle.

„Přetáhni si tričko přes pusu a dýchej skrz látku! Funguje to. Nikki, zůstaň stát na místě a mluv. Půjdu k tobě podle hlasu! Po té baterce se podíváme spolu.“

Matt odhadl, že Nikki je od něho tak osm deset metrů. Opatrně přelézal a obcházel balvany a s pažemi nataženými jako robot se přesunoval temnotou za Nikkiným hlasem, který mu připadal důvěrně známý, jako by ho znal celý život.

„Tady jsem, tady, tady, Matte. Tady jsem, jsem tady, tady. Pojď ke mně, Matte. Zvládneme to, Matte!“

Matt dvakrát musel klesnout na všechny čtyři, aby přelezl hromadu kamení a sutin.

„.. Slyšíš, jsem tady, tady. Čekám na tebe, Matte, tady. Tady!“ prozpěvovala Nikki něžně, jako by byli na prosluněné louce.

„Hele, já ji našla! A nejspíš je celá!“

Vzápětí temnotu prořízl paprsek světla, zakmital a utkvěl na Mattovi. O pár vteřin později si už leželi v náruči.

„Ach, beruško moje,“ šeptal Matt. „Já se tak strašně moc bál, že jsi poraněná nebo – ještě něco horšího. Nechce se mi věřit, že na nás přichystali takový podraz!“

Vzal si baterku, aby si na Nikki mohl posvítit. Vedle dosud nezahojené střelné rány jí z rozseknuté kůže crčela krev. Matt vytáhl kapesník a přitiskl ho na ránu.

„A co ty?“ vyptávala se úzkostlivě. „Obličej máš samou krev.“

„Krvácel jsem z nosu, ale jinak mi nejspíš není nic vážného.

Nejhorší je šok z výbuchu. A pokud můžu soudit, nemám ani žádnou zlomeninu. Zní to sice šíleně, ale měli jsme kliku. Určitě počítali s tím, že se propadne strop celé jeskyně. No, sype se z něj tolik šutrů, že se to ještě pořád může stát.“

Nikki posvítila baterkou kolem dokola, ale v rozvířeném prachu nebylo vidět skoro na krok.

„A kde jsou ostatní?“ šeptla.

„Nevím, ale támhle leží děvče – přinejmenším si myslím, že to je dítě, a ne dospělá žena.“

„Cože?“

„Je v bezvědomí. Narazil jsem na ni, když jsem se zkoušel plazit po jeskyni. A hádej, co má na obličeji a hlavě!“

„Neurofibromy? Ale Matte, to je hrůza? Myslíš, že je vážně zraněná?“

„Nezdá se mi, ale neví o sobě. A taky jsem měl dojem, že slyším sténat muže.“

„Hal?“

„Nemám tušení. Šílím kvůli němu strachy. Nešel hned za tebou?“

„Řekla bych, že jo.“

„Tak v tom případě by vážně mohl být tím směrem, odkud jsem slyšel sténání. Hale? Hale, slyšíš mě?“

Nikki přejela kuželem světla po stěnách. Stál-li Hal Sawyer za ní, nacházel se přímo pod klenbou vchodu, jež se nyní změnila na neproniknutelnou haldu obrovských balvanů a sutin dosahující až ke stropu jeskyně.

„Podle mě ho to muselo zasypat,“ zpanikařil Matt. „Hale? Tak Hale, tady Matt! Jsi tady někde?“

Ticho.

„Pojď, zkusíme ho najít.“

Doklopýtali k hromadě balvanů a pár jich odstrčili stranou, ale potom bezmocně vydechli. Je-li Hal pohřbený pod touhle horou kamení, snahou o jeho záchranu nedosáhnou ničeho – jen sami přijdou o zbytky sil.

„Byl to úžasný chlap,“ zašeptal po chvíli Matt sevřeným hrdlem. „Jo, byl sice výstřední a zahleděný do sebe, ale přesto férový a velkorysý. K mamince se choval hrozně hezky a.. A za mě byl ochotný i dýchat.“

„Já vím. Byl mi moc sympatický.“

„Ale já tomu stejně nedokážu uvěřit! Hale? Čert aby to vzal, Hale, tak mi přece odpověz! Tady je Matt!“

Nikki ho objala a pevně k sobě přitiskla.

„Stevenson a všichni ti parchanti mi za tohle zaplatí!“ vzlykal Matt.

Nikki mu raději nepřipomínala fakt, který bil do očí – a sice že momentálně jsou jejich vlastní šance na přežití mizivé, čili možnost pomsty je velmi nepravděpodobná.

„Poslyš,“ zkusila Matta vytrhnout z jeho žalu. „Vrátíme se k tomu děvčátku.“

Prach se mezitím trošku usadil, takže světlo baterky jim pomáhalo víc než předtím. Hubená dívka ležela na zádech asi šest metrů od nich, očividně pořád v bezvědomí. Mohlo jí být tak jedenáct dvanáct let a měla dlouhé, slámově plavé vlasy. Úzká znetvořená tvářička mohla být kdysi hezounká, teď byla navíc zamazaná a odřená. Matt se k dívence dovlekl a tentokrát ji vyšetřil důkladněji než předtím poslepu. Ještě ani neskončil, když zprava zaslechl zasténání. Ležel tam muž pohřbený v kamenné drti až do pasu, napůl v bezvědomí, a hlava se mu převalovala ze strany na stranu. Každých pár sekund bez účinku zaťal rozdrásané prsty do sutin, které mu věznily spodní část těla.

„Kristepane, podívej!“ vyjekla Nikki.

Sotva tři metry od muže vyčnívala pro změnu spodní část něčího těla – nohy v pracovních bagančatech a montérkách trčely zpod obrovského kusu zřícené skály. A kousek stranou ležel obličejem vzhůru další muž, jenom zčásti zasypaný drobnými odštěpky kamene, rovněž v bezvědomí, ale určitě živý. Nikki se k němu vrhla a nechala Matta na chvíli ve tmě.

„Ach ne, Matte! Honem!“ křikla, když odložila baterku, aby ze dvou zraněných odhrabala kamení. „A támhle je další!“

Matt se k ní rozběhl, popadl baterku a klekl si. Mužův obličej, pokrytý prachem a úlomky kamene, byl příšerně znetvořený neurofibromy. Mohlo mu být kolem dvaceti a na krku měl řeznou ránu a obrovskou zhmožděninou, zřejmě po úderu ostrého odštěpku skály. Dýchal namáhavě a bylo zřejmé, že v hrdle má překážku – vzduch mu z úst doslova klokotal.

„Tak co?“ vyhrkla Nikki.

„Copak já vím, ksakru? Zázrak, že jsme to přežili, ta jeskyně se měla stát hromadným masovým hrobem. Víme přinejmenším o jednom mrtvém a další tři – můj strýc, Vinny a Carabetta – jsou pohřešovaní. A tihle tři jsou v bezvědomí, jeden se zmítá tak, že to svědčí o vážném poranění, další se dusí.“ Matt sáhl mladíkovi do zadní kapsy kalhot a vytáhl peněženku s řidičským průkazem. „Colin Morrissey,“ přečetl. „Dvaadvacet let, z Wellsu.“

„Kde to je?“

„Asi padesát kilometrů odtud na jih.“

„Takže to už máme dva chudáky s neurofibromy. Myslíš, že jich tu je víc?“

„Vůbec bych se tomu nedivil, ale prozatím to nechápu. Jedno mi je ale stoprocentně jasné. Máme tu omezené množství vzduchu, navíc prosáklého toxickými výpary, a jeden chabý zdroj světla, kterému se každou chvilku můžou vybít baterky.“

„Nevypadá to extra dobře, co?“ povzdechla si Nikki.

„Potřebujeme najít další zdroje světla. Kdyby tvoje baterka zhasla dřív, než vymyslíme nějaké řešení celého průšvihu, znamená to konec. Zkusíme vyhrabat tu moji.“

„Ale neměli bychom nejdřív ze všeho kapku pomoct tomuhle chudákovi?“

„Samozřejmě.“

„Nejdřív ho zkusíme vytáhnout zpod těch šutrů. Ze všech tří vypadá nejvíc při vědomí. A potom se rozhodneme, jestli nejdřív pomůžeme ostatním nebo začneme hledat baterku.“

„Jasně. A jakmile se v jeskyni zorientujeme, taky bychom mohli tuhle chvílemi zhasnout.“

Matt a Nikki se snažili z nešťastníka odhrnout ty největší kameny. Podsaditý vazoun s lysinou nepřetržitě vykřikoval bolestí.

Oba si uvědomovali, že mu z jeho zranění hrozí smrtelné nebezpečí, i kdyby neměl ohroženy základní životní funkce. Stačí však otevřená zlomenina a menší vnitřní zranění a může dojít k uvolnění sražené krve a k následné embolii.

Než odhrnuli všechnu suť, muž se probral natolik, že zvládl i mluvit. Jeho blábolení prošpikované nadávkami a sprosťárnami bylo sice trhané a zčásti nesrozumitelné, nicméně nebylo pochyb, že je vzteky úplně bez sebe.

„Zkurvený podrazáci.. Pojdete, všichni pojdete.. Tracy.. Fakt tě mám moc rád, Tracy.. Nemůžu se hnout.. Parchanti.. Zkurvený hajzlové..“

„Hele, uklidni se, kamaráde,“ chlácholil ho Matt. „Nerozčiluj se. Jsme doktoři, pomůžeme ti. Nikki, posviť mi do obličeje, třeba ho to zklidní.“

Uběhla však další drahocenná minuta, než blouznícího muže konečně přiměli, aby se na ně podíval. Nikki mu podložila hlavu dlaní, pozvedla mu ji a Matt sobě i jí posvítil do tváře.

„Vážně nejsme vaši nepřátelé,“ ujišťovala Nikki zraněného laskavě. „Jsem doktorka Solariová. Rozumíte mi?“

„Doktorka,“ zamumlal zraněný.

„Ano. A jak se jmenujete vy?“

„Jmenuju.. Sid,“ zasípal muž zpola nesrozumitelně. Potřásl hlavou, jako by si ji chtěl pročistit.

„Side, co se tu stalo? Jak jste se sem dostali?“

„Zkurvený.. Podrazáci..“

Nikki mu jemně otírala prach z obličeje a muž se maličko upokojil, přestal zmítat hlavou a zahleděl se na ni.

„Side, co tím myslíte? Kdo vás podrazil?“

„Vy jste.. Fakticky doktorka?“

„Samozřejmě.“

„Moje nohy.. Mám dojem, že necejtím nohy!“

Matt mu je chvatně prohmatal a potom vzhlédl k Nikki a zachmuřeně potřásl hlavou.

„Hned vás vyšetříme a uděláme všechno co se dá,“ slíbila Nikki.

„Ale.. Co to znamená?“

„Došlo k výbuchu a zavalilo nás to v jeskyni, kde je skládka chemikálií. Všechny východy jsou zborcené. Chtěli nás zabít, ale strop jeskyně se nezřítil, takže jsme přežili. Máme jenom tuhle jednu baterku, takže ji chvílemi budeme zhasínat. Nelekejte se. Rozuměl jste mi?“

„Tady je.. Spousta baterek.. Velikejch.“

„Cože?“ vykřikla Nikki a Matt se k ní připojil.

„Ta skříň na druhým břehu.. Řeky. Rukavice, baterky, plynový masky, lékárničky, nářadí.“

Sid se zoufale rozezmítal v záchvatu dráždivého kašle. Nikki mu oběma rukama jemně uchopila hlavu a položila si ji na koleno. Přitom dávala pečlivý pozor, aby mu nepohnula zádovými obratly, kde zřejmě došlo k přerušení nebo uskřípnutí míchy.

„Kdo vlastně jste?“ zeptala se Nikki.

„Dělám.. Tady ostrahu. Tommy.. Kde je Tommy?“

Nikki se ohlédla po nehybné spodní polovině těla, která trčela z kamení pár metrů od nich. Sid si jejího pohledu všiml.

„Á, do prdele! Zkurvený kreténi! Hajzlové zasraný! Má malý děcko.“

„To vás podrazilo vedení dolu?“ vyzvídal Matt dychtivě.

„Kdepak!“ chraplal Sid nenávistně. „To Grimes.. Zasranej Grimes a jeho poskoci!“

„Za co vás platili?“

„Čistě jen abysme koukali.. Bokem, zatímco tady vyváděli svý kejkle. Myslel jsem, že tu chtěj akorát.. Všechno zasypat kvůli těm maníkům, co sem vlezli minulej týden.. Nikdo nám neřekl, že bychom měli do vzduchu vyhodit i lidi.. A dokonce i nás..

Napíchali nám nějaký svinstvo, takže jsme odpadli, a nechali nás.. Doktorko, mý nohy! Musíte mi pomoct!“

Dívka a Colin Mirrissey začali hlasitě sténat.

„Ať už jim vpíchli cokoliv, přestává to účinkovat,“ vyhrkla Nikki. „Matte, musíme prohledat tu skříň.“

„Nechoďte pryč!“ zanaříkal Sid. „Nemůžu hejbat nohama!“

„Vrátíme se.“

Nikki uložila Sidovu hlavu zpátky na kamení a chytila se Matta za loket. Společně se vlekli kolem pyramidy sudů. Z mnoha vytékal jejich obsah na podlahu plnou balvanů, ale většina z nich, především těch v základně hromady, zůstala kupodivu netknutá.

„Proč myslíš, že je Grimes jen omráčil injekcí a rovnou jim nevpálil kulku do hlavy?“ vyptávala se Nikki.

„Nejspíš se jistil pro případ té mizivé možnosti, že by tu někdy někdo kopal a narazil na mrtvoly. Neexistoval by důkaz, že šlo o hromadnou vraždu. Považovali by nás za turistickou výpravu nebo třeba ochránce životního prostředí, co měli smůlu a zrovna se připletli k závalu. Pochop, v každém dole jsou závaly na denním pořádku – a zvlášť v tomhle dole.“

Říčka, či spíš širší potok, měla na šířku tak tři metry a hluboká byla necelých čtyřicet centimetrů. Oba břehy původně spojovaly dva ploché prkenné můstky s rozviklaným zábradlím, ale jeden z nich roztříštily obrovské kusy kamene. Říčka měla co dělat, aby nově vzniklou překážku obtekla, voda postupně začínala prosakovat do nezpevněných břehů. Druhý můstek zřejmě ještě držel.

„Jestli se jeskyně postupně náplní vodou,“ poznamenal Matt, „co myslíš, že nás potká dřív? Udusíme se, nebo utopíme?“

„Určitě najdeme způsob jak se dostat ven, doktore!“ odsekla Nikki přísně. „A ještě jednou na mě zkus podobné poraženecké žvásty a zatočím s tebou, že se budeš divit.“

„No dobře, tak ti to řeknu natvrdo. Myslíš, že máme energii a kyslík spotřebovat na útěk odtud, nebo na stabilizaci stavu zraněných?“

„Copak ty by ses na ně dokázal jen tak vykašlat?“

„Nejspíš ne.“

„Tak proč se ptáš?“

„Doufal jsem, že mě k tomu budeš přemlouvat.“

Skříň z tvrdé šedé umělé hmoty skutečně našli na místě, které jim Sid popsal. Byla přivrtaná ke skalní stěně, měřila přes dva metry na výšku i na šířku a hluboká byla nejméně padesát centimetrů. Objevili v ní čtyři silné bateriové lucerny, tři plynové masky, chirurgické roušky, všemožné nářadí, lepicí pásku, protichemický oblek a velkou, slušně vybavenou lékárničku.

„To je hotový dar z nebe,“ poznamenal Matt, navlékl si přes obličej roušku a další podal Nikki. „Tak co, budem si spolu hrát na doktora?“

„Jdem na to!“

Vyzkoušeli lucerny, jež naštěstí všechny fungovaly, a odnesli je k zraněným spolu s lékárničkou. Po cestě se díky lepšímu světlu mohli po jeskyni dobře rozhlédnout a zjistit, jak moc je poškozená. Oba vchody, vzdálené od sebe něco přes třicet metrů, byly beznadějně ucpané mohutnými valy zborcené skály. Většina barelů s toxickým odpadem se z pyramidy sice skulila na zem, ale naštěstí zůstala vcelku. Strop se zvedal do výšky nejméně osmi metrů a zatím se zdálo, že drží. Díky tomu měli poměrně velké množství vzduchu, i když silně promořeného chemickými výpary.

„Radši nevědět, co nám to svinstvo udělá s plícemi,“ zabručel Matt.

„Hádám, že tohle není ten největší problém, kvůli kterému bychom si měli lámat hlavu. Kde začneme?“

„Ty dýchací potíže Colina Morrisseye by se mohly zvrhnout do hodně vážného stavu, ale nejspíš bychom se nejdřív měli přesvědčit, jestli tu kolem neleží další lidé, a hlavně Hal, Vinny a Fred. Pak bychom je všechny mohli přenést na jedno místo a pustit se do práce.“

Prach a suť se už trochu usadily, ale při každém kroku se opět rozvířily v dusivých mračnech. Výkřiky a sténání bolesti zesílily a zněly stále naléhavěji. Matt s Nikki položili své vybavení vedle dívenky, která se zvolna začínala hýbat. Pak si každý z nich vzal jednu lucernu a pustili se do pátrání po jeskyni, zda mezi balvany nejsou další těla.

„Támhle!“ zvolal Matt, sotva ušli pár metrů.

Na břiše tam ležel bezvládný Fred Carabetta, obličej natočený k jedné straně. Od poloviny zad až daleko pod chodidla ho drtil mohutný kamenný blok. Z levému ucha mu vytékal pramínek krve a obličej měl zhmožděný jako boxer po prohraném zápase.

„Pomoc.. Pomoc.. Prosím..,“ sténal napůl v bezvědomí.

„Frede, tady Matt. Slyšíte mě?“

„Slyším.. Pomoc.. Pomoc.“

„Zkusíme ho vyprostit, nebo pokračujeme ve hledání?“ zpanikařila Nikki.

„Sami to nezvládneme.“

„Matte, ale kromě nás tu nikdo není!“

„Tak tedy ten balvan odvalíme. Frede, slyšíte? Pokusíme se vás vysvobodit!“

Kupodivu se jim ten mohutný kus skály podařilo z Carabettova těla odtáhnout snáze, než když předtím zpod kamení vyhrabávali zasypaného hlídače. Přesto byli nakonec oba zalití potem a sotva lapali po dechu.

Pak obrátili Carabettu na záda. Bolestí přitom doslova zavyl.

Vzápětí se Mattovi a Nikki nabídl pohled, při němž jenom tiše sykli. Černé kalhoty i triko měl prosáklé krví, která mu tryskala z pravého třísla.

„Sakra, tady mezi kameny je málo místa, ani si k němu nemůžu kleknout!“ postěžoval si Matt. „Co ho dotáhnout k ostatním a až tam se na něho mrknout?“

„Budu se snažit.“

„Frede, teď vás přesuneme o kousek dál, abychom vás mohli lépe ošetřit.“

To se ovšem snáze řeklo než udělalo. Nakonec Matt s Nikki uchopili zraněného za zápěstí a odvlekli ho k naříkající dívence, jež se začala nekoordinovaně hýbat. Položili ho vedle zraněného hlídače a muže s obličejem znetvořeným neurofibromy. Ta námaha je tak vyčerpala, že skoro minutu zůstali sedět v podřepu a přes chirurgické masky ztěžka lapali po dechu.

„Dneškem počínaje předepisuju Fredovi dietu,“ vyhekl Matt.

V tom okamžiku se z přízračným vřískotem vyřítila ze tmy postava, smekala se po kamenné suti a klopýtala přes kameny a cíleně zaútočila na Nikki, kterou srazila na záda a rozbila jednu z luceren.

Nikki vykřikla bolestí, protože útočnice – podsaditá žena – ji oběma rukama drapla za krk. Ve světle zbývající lucerny Matt na první pohled rozeznal hustý vysev neurofibromů pokrývajících celý ženin obličej. Vrhl se na útočnici, dopadl na ni vahou celého těla a odtrhl ji od Nikki. Žena dopadla mezi kamení, s vrčením a prskáním zamáchala pažemi a zasadila mu do tváří několik silných ran. Matt jí vrazil facku, nejprve dlaní a potom tvrdě pěstí. V životě ještě žádnou ženu neudeřil, natož takhle surově.

Ochromená žena si dřepla na zadek. Matt ji strhl na záda, serval z ní pracovní flanelovou košili a jedním rukávem jí pevně svázal zápěstí a druhým rukávem kotníky. Pak z lékárničky vytáhl roli náplasti a s její pomocí ženu znehybnil ještě účinněji.

„V pořádku?“ obrátil se ustaraně k Nikki.

„Levý kotník!“ zasténala. „Když mě povalila, zvrtnul se mi pod tělem.“

„Bolí tě ještě něco jiného?“

„Dá se to vydržet.“

Matt si klekl a vyšetřil Nikkino zranění. Na vnější straně kotníku se rychle začínal tvořit otok a kolem výčlenku kosti byly šlachy měkké. Pokud nešlo přímo o zlomeninu, přinejmenším se přetrhly šlachy. Tak či onak Nikki nebyla schopná chůze. Když jí Matt stahoval kotník obinadlem, tichounce sténala. Aktivoval sáček chemického ledu a pruhem náplasti ho připevnil k obvazu.

Nikki zaťala zuby a překulila se na kolena.

„Jdeme na Freda,“ sykla. „Nemám tušení, jak dlouho může přežít tak silné krvácení.“

„Zvládneš to?“

„Za zkoušku nic nedám,“ odpověděla a přitom pomžikávala bolestí.

„Víš co, vyšetřuj Freda a já zatím vezmu náplast a svážu i ty dva dřív, než se proberou z bezvědomí. Ani jeden z nás nemá zájem o další rvačku, jakou vyprovokovala tahle Tarzanka. Ježíšmarjá, to jsme fakt spadli do pěkný šlamastyky!“

Nikki s přemáháním popolezla po všech čtyřech k lékárničce, vytáhla z ní pár nerozbalených gumových rukavic a pustila se do práce. S pomocí nůžek i prstů rozstříhla a roztrhala Carabettovo oblečení. Nedokázala odhadnout, jestli je v kritickém stavu, ale rozhodně mu do něho moc nescházelo – měl zsinalou a potem lesklou pokožku a zlověstně rychlý nitkovitý pulz. Na masitém těle a válcovitých stehnech měl několik řezných ran, z nichž nepřestávala vytékat rudá tekutina, ale hlavní problém představovala hluboká, deset centimetrů dlouhá trhlina v třísle, odkud se volně řinula tmavá krev.

Matt se k ní vrátil. Očividně splnil svůj úkol.

„Tepna?“ zeptal se.

„Spíš véna saféna. Ty jsi silnější než já. Co kdybys ten tlakový obvaz dal ty?“ Matt přitiskl na ránu polštářky gázy a vší silou se o ně opřel. Bohužel, vysoká vrstva Carabettova šafránově žlutého podkožního tuku mu znesnadňovala dostatečně silný stisk, takže zpod obvazu nepřetržitě prosakovala krev.

Mezitím se Colin Morrissey dusil stále hlasitěji.

„Potřebovali bychom další ruce,“ zavrčel Matt, když se Nikki plazila kolem něho směrem k Morrisseyovi.

„Další nám nenarostou,“ broukla přes rameno. „Matte, s tímhle chlápkem to taky vypadá dost nahnutě. Podle mě to bez tracheotomie dlouho nevydrží!“

„Jenže já za nic na světě nemůžu zastavit Fredovo krvácení.

Nejspíš si vážně roztrhl vénu safénu.“

„Tak co teď?“

„Pod žílou protáhneme úzký obvaz a podvážeme ji.“

„Už jsi někdy něco takového dělal?“

„Ano, ale jen na zvířecích mrtvolkách při hodinách komparativní anatomie. A ty?“

„Vzhledem k mému roku stáže na chirurgii a současnému oboru bych měla mít anatomii v malíku.“

„Takže není o čem tolik diskutovat. Budu ti asistovat a ty to vyřídíš.“

„A co Colin?“

„Prozatím dýchá, ale když nezastavíme to krvácení, s Fredem bude konec.“

„Tak dobře, dobře.“

Matt se dále snažil stlačit ránu a Nikki zatím chvatně otevřela lékárničku a překotně vylovila balíček úzkého obvazu a pinzetu se špičatými hroty, která se užívá k vytahování střepů.

„Jsou tam svorky?“ naléhal Matt. Myslel tím automatický hemostat.

„Žádné nevidím.“

„A skalpel?“

„Taky ne.“

„A co novokain? Xylokain?“

„Zbožné přání. Počkej, je tu balíček jednorázových skalpelů.“

„Zaplaťbůh, aspoň něco. Frede, slyšíte mě?“

„Pomoc.. Prosím.“

Matt se nehodlal zdržovat sebekratším vysvětlováním. Naklonil se těsně k mužovu uchu.

„Frede, bude to bolet!“ upozornil důrazně. „Nikki, jak vypadá kotník?“

„Zatím je necitlivý. Myslím, že když se vyhnu rychlým pohybům, bude to snesitelné, ale stát nejspíš nedokážu.“

„Tak hele, já budu tlačit na ránu a držet baterku a ty musíš zvládnout roli chirurga i sálové sestry.“

„Mám strach!“ zašeptala Nikki nečekaně.

„Věřím,“ přikývl Matt. „A divil bych se, kdyby ne. Zkrátka se do toho pusť a moc nad tím nepřemýšlej!“

„Myslím, že budu muset ránu rozšířit, abych získala lepší přístup.“

„Tak honem!“

Nikki stiskla rty a napříč tržné rány udělala hluboký, deset centimetrů dlouhý řez, z něhož zasvítil podkožní tuk a vyřinula se krev.

Fred Carabetta zavyl bolestí, ale Nikki se soustředila jen na vlastní zákrok.

„Vidíš,“ upozornila Matta, „teď co nejsilněji stlačíš žílu těsně pod rupturou. Je skoro vejpůl – hotový zázrak, že je Fred ještě naživu.“

„Zázrak jsi ty. Podvaž ji nahoře i dole, ať se můžeme vrhnout na toho chudáka, co se už skoro udusil.“

Za zády slyšeli Colinův stále namáhavější dech.

„No, jestli jsou tady všichni jen zpola tak nepříčetní jako ta Tarzanka, nebudeme vědět kam dřív skočit,“ povzdechla si Nikki.

„Takže nejdřív Colin, pak ten druhý chlápek a holčičku necháme nakonec,“ rozhodl Matt.

„Správně.“

Nikki nejdřív prsty a poté tupým koncem pinzety roztáhla tkáň nad a pod protrženou cévou, načež vzniklými tunýlky protáhla dva kousky gázy. Fredovy výkřiky postupně slábly. Velká část jeho krve se vsákla do oblečení a vytekla mezi zaprášené kamení. Jestli se krvácení okamžitě nezastaví, za minutu dvě Fred ztratí vědomí.

„Udělalas to na jedničku,“ zašeptal Matt. „Zatáhni ten dolní uzel co nejpevněji a já začnu tlačit výš, abych zarazil zpětný tok.

Musím uznat, že na doktora, který se už roky nedotknul živého pacienta, jsi vážně dobrá.“

„No tak, holka,“ zamumlala Nikki na adresu žíly, kterou jemně podvazovala nad poškozeným místem. „Přece se mi teď nepřetrhneš!“

„Máš to! Senzace! Hotovo!“

Nikki pevně zatáhla uzel a Matt přestal stlačovat ránu. Z nového řezu vytékalo trochu krve, ale oblast kolem protržené žíly zůstala suchá. Právě véna saféna se většinou odnímá k vytvoření štěpů pro srdeční bypass. Krev se pak do srdce vrací paralelními žílami. Jestli Carabetta tohle zranění přežije a dostane se z jeskyně – další obrovské jestli – možná mu jako vzpomínka nezbudou horší potíže než občasný otok kotníku.

„Skvělá práce,“ povzbudil Matt Nikki. „Jo, podvázat žílu hned na dvou místech a přitom ji nepřetrhnout, tomu panečku říkám výkon!“

Colin Morrissey lapal po dechu doslova z posledních sil.

„Možná bude potřebovat tracheotomii,“ vyhrkla Nikki. „Mohl bys ho opět vyšetřit?“

„Klidně, ale Fredova rána se bez stlačení ještě neobejde.“

„Já se o to postarám,“ ozval se hlas vedle nich. Odkudsi z koutů jeskyně, které ještě neprozkoumali, se k nim doplazila starší žena, potlučená stejně jako všichni ostatní. „Věnujte se tomu mládenci,“ zasípala. „Já tu udělám všechno, nač mi stačí síly.

Jmenuju se Ellen. Ellen Kroftová.“

32.

Nikki bylo jasné, že kotník je zlomený, protože když na ni útočnice celou vahou svých osmdesáti či devadesáti kil dopadla, ucítila křupnutí kosti a zášleh oslepující bolesti. Nyní se hryzala do rtů a poctivě se snažila nebrat bolest na vědomí. Byly tu horší věci, například omezená zásoba vzduchu a zasypané východy z jeskyně. Nepřála si, aby si ostatní dělali starosti ještě kvůli ní.

Ta nová příchozí, Ellen Kroftová, naštěstí neutrpěla žádné těžší zranění, takže se mohla věnovat ráně Freda Carabetty místo Matta, který bez rozmýšlení přitiskl ucho na hrudník Colina Morrisseye, aby si poslechl, co má za problém s plícemi.

„Podle mě mu do plic jde zatím dost vzduchu,“ prohlásil, „aspoň prozatím. A zdá se, že už není v tak hlubokém bezvědomí jako předtím.“

„No, doufejme, že až se probere, bude trochu při smyslech.“

„Vzhledem k tomu, jak má oteklý hrtan, by se na velké problémy beztak nevzmohl. Jak se cítíš?“

„Prima,“ odvětila Nikki možná až příliš rychle a dodala: „Tedy, trochu to bolí.“

„Myslíš, že se na ten kotník můžeš postavit?“

„Echm.. Určitě ne.“

„Chvíli jsem odtamtud koukala, jak vám to dvěma jde hezky od ruky,“ ozvala se Ellen a bradou kývla kamsi doprava, do absolutní tmy. „Vy jste lékaři?“

„Já jsem Matt Rutledge, internista z Belindy, a tohle je Nikki Solariová z Bostonu, patoložka.“

„Kolik lidí je v jeskyni kromě nás?“

„Nevíme. Znáte někoho z těchle zraněných?“

„Kdepak. Nějakou dobu jsem tu ležela v poutech a nakonec mi píchli injekci, po které jsem ztratila vědomí. No, a když jsem se probrala, byla jsem zpola zasypaná prachem a kamením. Grimes mi zřejmě sundal pouta a potom vyhodil jeskyni do povětří. Víte, Grimes je zdejší náčelník policie.“

„Ale toho my dobře známe. Odhadla jste ho přesně. Kromě nás pěti je tu ještě jedna žena a děvčátko – a obě mají obličej plný neurofibromů. Nezdá se, že by měly vážné zranění, ale ta paní vyvádí jako blázen. Prozatím jsme ji spoutali. Ta dívenka se ještě neprobrala.“ Matt ztišil hlas. „A ještě tu jsou dva hlídači ze zdejších dolů. Jeden z nich zahynul, druhý je zřejmě ochrnutý.“

„A kromě toho nemůžeme najít další dva muže, co sem přišli s námi,“ doplnila Nikki.

„Máte ponětí, proč to Grimes udělal?“ vyzvídala Ellen.

„Nechápu, proč do toho zatáhl i vás,“ pokrčil Matt rameny, „ale jak jste už asi pochopila, místní důlní společnost si tu pořídila ilegální toxickou skládku. Zrovna jsme se chystali informovat o tom veřejnost. Grimes je jedna ruka s majiteli dolů.“

Nikki se s touhle Mattovou teorií nikdy úplně neztotožnila, protože nevysvětlovala Kathynu smrtelnou infekci zmutovanými priony.

„Nerada bych to komplikovala,“ vyhrkla nešťastně, „ale Matt ještě neřekl, že u řady místních lidí se objevily zvláštní syndromy, ke kterým patří především příšerné boule v obličeji a na hlavě a navíc progresivní paranoia. Matt soudí, že to je důsledek vlivu těch chemikálií, ale já o tom dost pochybuju. Vy máte s doly něco společného?“

„Ne. Jsem tady poprvé v životě.“

„Tak proč vás tu uvěznili?“

„Věřte nebo ne, ale přijela jsem do města kvůli tomu, že se do mého domu v Glenside, stát Maryland, vloupal cizí chlap a vyhrožoval, že když neudělám, co mi nařídí, zavraždí moji vnučku.

Podařilo se mi zjistit jeho totožnost a vystopovala jsem ho až sem do Tullisu. Nejdřív jsem se na něho chtěla podívat, abych si byla jistá, že to je on. Při tom mi měl pomáhat právě zdejší policejní náčelník a taky slíbil sepsat i moji výpověď, jenže tak daleko jsme se ani nedostali.“

„Ale já to nechápu,“ vrtěl Matt hlavou a opět se obrátil k Morrisseyovi. „Jak se jmenuje ten člověk, kterého hledáte?“

„Sutcher. Vinyl Sutcher.“

Nikki s Mattem na sebe vytřeštili oči.

„Možná byste nám měla prozradit trochu víc,“ hlesla Nikki.

Fred Carabetta ztratil vědomí a jeho chraptivé oddechování podtrhovalo Ellenino stručné shrnutí jejího působení v komisi pro posouzení a schválení Omnivaxu, politicky motivované role Lynette Marquandové a jejího slibu americkému národu, dále objevu oddaného a důkladného Rudyho Petersona ohledně ohnisek vypuknutí horečky Lassa.

Když skončila, Matt zavřel oči a v duchu pátral v kaleidoskopu vzpomínek po čemsi.. Co tam je a co s tímhle vším logicky souvisí.

Náhle zachmuřeně vzhlédl.

„Vakcínu proti horečce Lassa testovali právě u nás!“ oznámil.

„Cože?“

„Nevím přesně kdy, ale muselo to být tou dobou, kdy jsem odtud odešel na vysokou školu a než jsem se vrátil po skončení atestací. Farmaceutická společnost platila všem lékařům v údolí za každého pacienta, kterého k té injekci dokázali přemluvit.

Jednou jsem zaslechl v nemocniční jídelně pár starších doktorů, jak si utahují z toho, že se nikdo z nich s horečkou Lassa v životě nesetkal, a teď, když mají očkované skoro všechny lidi ve městě, se taky s žádným případem nikdy nesetkají. Připadalo jim to hrozně zábavné. Měl jsem dojem, že leckterý z nich ani netušil, co je ta nemoc zač, a stejně přemlouvali pacienty k očkování a dávali jim podepsat formuláře se souhlasem. Jednou se přede mnou podřekli, že za jednoho pacienta dostávali sto dolarů a leckdy se s ním dělili napůl. Ale pokud vím, všechno to bylo dokonale legální – lékaři i pacienti jsou běžně placeni za účast na testování léků nebo výzkumných projektů. Ale kolik lidí v údolí tu injekci dostalo, to vám neřeknu.“

„Čtyři sta,“ ozvala se Ellen, „čtyři sta lidí všech věkových kategorií. Viděla jsem výsledky testování, ale nikde nebyla jediná zmínka, kde vlastně probíhalo.“

„Kolik let uteklo od toho testování?“ naléhala Nikki.

„Nevím přesně,“ zamyslel se Matt. „Možná deset.“

„Panebože!“ zanaříkala Nikki.

„Co je?“

„Matte, copak to nechápeš? Priony. Inkubační doba, která uplyne od nakažení a objevením se příznaků, bývá kolem deseti let, i víc. A tady má původ syndrom Belinda – právě ve vakcíně, ne z těchhle sudů plných jedů. Znamená to, že buňky tkáňových kultur, na kterých pěstovali virus horečky Lassa, byly kontaminované hned od samého začátku. Velmi pravděpodobně šlo o opičí tkáň a v několika případech mohlo jít o infikované opice.“

„Ale –“

„Celou tu dobu jsi měl pravdu, že doly tají toxickou skládku.

A taky jsi tomu sám věřil. Grimes o té skládce věděl a taky to byl nejspíš on, kdo ti poslal anonymní vzkaz, jenž by tě pošťouchl v pátrání tímhle směrem a odvedl tvou pozornost od skutečné příčiny nezvyklých chorob, na které jsi narazil.“

„Proboha, ale proč by to dělal?“

„Asi měl zájem o prosazení té vakcíny, buď jako akcionář, či jiný podílník farmaceutických firem nebo jejich placená síla.“

„Kdyby to bylo takhle,“ dodala Ellen, „tak se z něho stane pohádkový boháč, protože Lassaject je bezkonkurenčně nejdražší složka celého Omnivaxu. Jenom v příštím roce, až se kromě novorozenců začne s očkováním i starších dětí a dospělých, se vyrobí a aplikují desítky milionů dávek. A vy si myslíte, že každý člověk, který dostane vakcínu, je současně infikovaný těmi priony?“

„To určitě ne. Podle všeho onemocní jen ty osoby, které mají nějakou geneticky danou vyšší vnímavost vůči prionům. Například ve Velké Británii se vzhledem k faktu, že kontaminované hovězí jedly stovky tisíc lidí, objevilo relativně velmi málo případů nemoci šílených krav.“

„A kolik lidí z těch čtyř set očkovaných nakonec onemocnělo prionovou infekcí?“

Nikki jen bezradně protáhla obličej. „Těžko říct,“ řekla. „My s Mattem víme o šesti případech, když tedy počítáme i tři v téhle jeskyni. Odhadem dalších šest mohlo zmizet díky šikovnosti Grimese a jeho poskoků, takže takových dvanáct.“

„Tři procenta,“ vypočítala hbitě Ellen.

„To by zřejmě bylo víc než u choroby šílených krav,“ vzal si pro změnu slovo Matt, „ovšem konečné číslo může být mnohem vyšší, jelikož nevíme, kolik se jich ještě objeví. Inkubační doba je velmi individuální. A Britové ty priony jedli, zatímco tihle lidé je dostali injekčně.“

„Takže minimálně tři procenta nemocných,“ povzdechla si nešťastně Ellen. „To je příšerné. Nevíte náhodou, kolikátého je a kolik je hodin?“

„Druhého,“ vyhrkl Matt a podíval se na hodinky. „Půl druhé v noci. Proč?“

„Protože dnes přesně ve tři odpoledne bude první dáma uvádět živý televizní přenos ze slavnostního očkování první oficiální dávkou Omnivaxu. Má ji dostat holčička v zdravotnickém středisku na předměstí Washingtonu. A hned potom začnou Omnivaxem očkovat všichni pediatři v celých Státech. Vakcínu už jim distributoři dodali a určitě ve víc než dostatečném množství.“

„A nejspíš žádné z těch dětí neonemocní hned,“ zahučela Nikki pochmurně. „Čili veřejnost nebude nic varovat, že vakcína je v nepořádku.“

„Kdepak, některé onemocní okamžitě,“ namítla Ellen. „Jisté procento dětí má problémy hned po očkování a řada z nich dokonce umře. Lékaři a vědci a výrobci léčiv nám můžou stokrát tvrdit, že jejich životy představují cenu za pokrok. Moc by mě zajímalo, jak by se tvářili, kdyby to byly životy jejich dětí? Mě a spoustu dalších lidí trápí jedna zásadní otázka: Kdo dokáže říct, co se stane s očkovaným dítětem za pět deset let – zvlášť nyní, když schválili Omnivax!“

„Odpověď bude znát leckdo,“ zavrčel Matt naštvaně. „Grimesovi a dalším muselo dojít už dávno, že vakcína není v pořádku, ale nechtělo se jim riskovat ztrátu budoucích kolosálních výdělků. Z obavy, aby si někdo nedal dvě a dvě dohromady, se rozhodli zlikvidovat každého, u koho se objeví příznaky prionové infekce. Tím by získali deset let navíc, než by vypukla druhá vlna houbovité encefalopatidy a výsevu neurofibromů.“

„Jenže ta vlna může dosáhnout nebývalých rozměrů,“ povzdechla si Nikki.

„Nikki, zmínila ses, že Kathy byla přesvědčená, že ji někdo pronásleduje a snaží se ji zabít. Skoro bych věřil, že měla pravdu.

Podle mě Grimes vystopoval každičkého pacienta z původní testovací skupiny. Kdoví, třeba tihle tři chudáci v jeskyni jsou poslední z těch, kdo onemocněli.“

„Musíme jim tu supervakcínu zatrhnout!“ rozhorlila se Ellen.

„Ellen,“ pravila Nikki mírně, „Grimesovi se nějakým fíglem povedlo podstrčit nám Sutchera jako bodyguarda. Jsem si skoro jistá, že to on zapojil spínač, který vyhodil do povětří oba vchody do jeskyně. Je to zázrak, že strop vydržel, ale teď tu jsme uvěznění hluboko uvnitř hory – a cesta ven prostě neexistuje.“

„Ale ano. Musí být!“ odporovala Ellen zarytě.

„Ach bože, kdybyste tak měla pravdu!“ zavrtěla Nikki hlavou.

„Ale co jsme zatím s Mattem tady kolem viděli, vypadá to beznadějně. Myslím, že tlak na ránu už můžete zvolna povolit.“

Ellen poslechla. Zející rána v Carabettově třísle maličko rudě mokvala, jinak zůstávala suchá. Nikki na ni mlčky přiložila sterilní gázu, kterou přelepila náplastí. Ministerský úředník reagoval na ošetření pouze tlumenými steny.

„Ellen má pravdu!“ sykl vzpurně Matt a zaťal pěsti. „Nějaká cesta ven být musí. Jde o život, a nejen náš, takže těžko můžeme jenom sedět a čekat na záchranu, která zaručeně nepřijde.“

„To nás chceš vyhrabat holýma rukama? Matte, některé z těch balvanů váží kolik metráků nebo i tun! A já nemůžu ani chodit!“

„Nevadí, protože já a Ellen chodit můžeme. Možná to zvládne i ta maličká, jen co přijde k sobě, a nakonec i Tarzanka, pokud se dostatečně uklidní. Ostatně, ty snad vidíš jinou možnost?“

„Možná jednu ano,“ zamyslela se Nikki. „Támhle tu říčku.

Někam přece vytéká, ne?“

Matt se toho nápadu okamžitě chytil.

„Myslím, že do hory vtéká hned vedle strže, kterou jsme sem vlezli,“ vyhrkl vzrušeně, „ale sem to je sakra daleko! Navíc bych musel plavat do kopce. To by nezvládl ani Superman.“

„V tom případě zbývá jedině plavat po proudu a doufat, že tunel nebude moc dlouhý.“

Matt zavřel oči a zkusil si představit, jak ta cesta může vypadat – a hlavně končit. Vybavil si svou úzkost a paniku, když se plazil stísněnými tunely. Jaké to bude v podzemním řečišti? A co když někde uvízne? Co když se tunel zúží a on se jím neprotáhne? Existuje snad horší smrt než utonutí v kamenných březích podzemní řeky? A jak by trvalo dlouho, než by konečně ztratil vědomí?

„Podíváme se na to,“ prohlásil honem, aby si to nestačil rozmyslet.

Ani se Nikki nezeptal na svolení, shýbl se a zvedl ji do náruče.

Ellen vzala jednu lucernu a druhou nechala ležet vedle raněných, aby je nevyděsila tma a samota, a všichni tři se pustili po sutinách a mezi balvany směrem k sudům a vodě, která zurčela za nimi. Nikki objala Matta kolem krku a přitiskla se mu tváří na tvář.

„Díky za svezení, cizinče,“ šeptla, když ji opatrně postavil na zdravou nohu a přidržel, aby se mohla chytit zábradlí na můstku, který zůstal vcelku.

„Bylo mi potěšením, madam.“

Matt bez dalšího zdržování klekl a zahleděl se do inkoustově černé rozvířené hladiny. Říčka přitékala zleva nízkým tunelem.

Hladinu a jeho strop dělilo nejvýš půl metru. Vpravo mizela v ještě menším otvoru, strop tunelu se zvedal sotva třicet centimetrů nad vodou. Matt strčil ruku do proudu a jenom si potvrdil, co už věděl předem – voda byla proklatě ledová.

Rozhlédl se, jestli poblíž nenajde něco, čím by změřil hloubku říčky, a vybral si laťku z druhého, rozbitého můstku. Prkno měřilo asi metr dvacet a zarazilo se o dno dřív, než pod vodou zmizelo celé. Dobré znamení.

„Zvládnu to,“ prohlásil, i když se mu v prsou zatínala pěst strachu.

„Měla bych to zkusit spíš já!“ navrhla Ellen. „Jsem menší než vy a dodnes chodím čtyřikrát v týdnu plavat.“

I po té krátké chvilce, co ji Matt znal, nepochyboval o Ellenině odvaze a schopnostech. On však byl mladší, silnější a minimálně stejně odhodlaný jako ona.

„Víte, zdejší horalé a farmáři dokážou být hnusně nepříjemní,“ prohodil, „zvlášť když je přijdete navštívit uprostřed noci.

Ale možná že ještě dostanete šanci. Pokud se tři čtyři hodiny neukážu nebo nějak neozvu, klidně to riskněte opačným směrem. To bude záležet na vás. Ale jinak se o mě bát nemusíte, na vejšce jsem plaval závodně.“

„V tom případě vám dám přednost,“ usmála se Ellen. „Určitě to dokážete.“

„Spolehněte se.“

Matt objal Nikki a pevně ji k sobě přitiskl.

„Chceš, abych tě odnesl zpátky k tvým pacientům?“

„My to s Ellen nějak zvládneme,“ ujistila ho přes slzy. „Matte, bojím se. Nepustím tě.“

Matt ji políbil, nejprve něžně a potom hladově, jako by si chtěl její ústa vtisknout do paměti.

„Jo, taky bych radši dělal něco jiného,“ pošeptal jí. „Ale jak říká Ellen, určitě to dokážu – protože mi nic jiného nezbývá.“

Vycítil, že to netvrdí ani zdaleka tak přesvědčivě, jak by si přál.

Strach mu svíral útroby pořád drtivějším stiskem. Zadíval se na nízký černý tunel, do něhož se valila zpěněná voda, a vzpomněl si, jak na koleji hrávali se spolužáky hru na to, co by dělali nebo cítili, kdyby věděli, že za chvilku umřou. Kdoví, teď se možná konečně dozví pravdu o svých skutečných pocitech.

V duchu si horečně promítal, nač by před svým pokusem neměl zapomenout, ale do myšlenek se mu pořád vtíraly představy děsného umírání pod vodou a hluboko ve skále. Jaké to je těsně předtím, než se člověk zalkne a definitivně ztratí vědomí? Jak dlouho dokáže zadržet dech?

V kapse kalhot měl zastrčený revolver, který předtím sebral v lese Joemu, Grimesovu poskoku. Ve zbraních se moc nevyznal, ale byl si jistý, že chvilka pobytu pod vodou neponičí revolver natolik, aby mu znemožnil fungovat. Kdoví, ale kdyby ho chytili, možná by udělal nejlíp, kdyby hlaveň obrátil proti sobě.

A co ještě..

Mozek mu vřel otázkami jako černá říční hladina. Co by si měl vzít s sebou? Měl by se zout nebo ne? Rozdýchat se, nebo se potopit co nejrychleji?

Matt si v duchu přiznával, že otálí, že se podvědomě snaží získat čas. Pak si však připomněl, kolik lidských životů padlo kvůli prosazení Lassajectu, jehož cílem nebyla záchrana lidí, ale kolosální zisky a politický trumf. Bez dalšího váhání sklouzl z břehu do ledové vody. Nikki se k němu natáhla a naposledy mu povzbudivě a něžně stiskla prsty.

„Brzy ahoj,“ šeptla.

Po prsa ve vodě se brodil k otvoru ve skále. Pak se několikrát zhluboka nadechl a ohlédl se přes rameno na obě ženy.

„Na to vsaď boty!“ zazubil se.

Potom si naposledy naplnil plíce vzduchem až k prasknutí, ponořil se pod hladinu ebenově černé řeky a nechal se unášet po proudu.

33.

Už po pouhých patnácti či dvaceti vteřinách pod mrazivě studenou černočernou vodou začalo Matta pálit na prsou. Plaval stále neobratněji. Ze strachu, že by při pokusu vynořit se narazil na kamenný strop tunelu, vydržel se drát dopředu ještě dalších dvacet vteřin. Oheň v hrudi nesnesitelně pálil a Matt začínal panikařit. Zděšeně natáhl paži nahoru, zatímco špičky nohou mu drhly o dno. Ruka se mu sice vynořila nad hladinu, jenže vzápětí se dotkla skály. Nad vodou byl jistý prostor, ale těžko se dalo odhadnout kolik.

Matt zoufale potlačil děs, který by mu znemožnil jednat racionálně, dvěma prsty si přidržel nos, zaklonil hlavu, postavil se na dno a narovnal. Tunel nebyl dost vysoký, aby se v něm mohl napřímit, ale nad hladinou bylo tak deset patnáct centimetrů volného prostoru. Matt se čelem opřel o kamenný strop a párkrát si vděčně lokl zatuchlého, těžkého vzduchu.

Zkusil udělat pár kroků dopředu, ale voda mu šplíchala přes ústa a znemožňovala pravidelné dýchání. Strach ho skoro ochromil. Fobický pocit uvěznění a bezvýchodnosti, vědomí že není úniku, to všechno mu svazovalo nohy. V hrůze se zkusil obrátit a pustit se nazpátek, ke vzduchu a k Nikki, ale nezbývaly mu síly.

Vodní proud trochu zpomalil, ale nepřestával Matta postrkovat dopředu, zvedal mu nohy z kamenného dna a stahoval ho pod hladinu. S obrovským úsilím se mu podařilo zaklínit se mezi dno a strop a opět zvednout ústa k nadechnutí, ale už po deseti vteřinách proud opět zvítězil. Do čela ho udeřil kamenný výstupek a zpola omráčil, paže mu drhly o stěny zužujícího se tunelu.

Už to prostě nedokázal vydržet.

Musí se postavit zpříma, i kdyby ho to mělo stát život.

Čert aby tě vzal, Grimesi!

Matt zavřel oči a snažil se uvěřit, že má kolem sebe neomezený prostor.. Vysoký strop.. Vysoké nebe.. Spoustu místa se otočit, rozpažit..

Posléze cítil, že se mu zpomaluje tep a z myšlenek se vytrácí ten největší zmatek. Po každých pár krocích se zastavil a vynořil ústa nad hladinu, aby se nadechl. Sebral odvahu, odrazil se a udělal pod vodou pár rázných temp, aby se co nejrychleji dostal ven. Když se opět napřímil, zděšeně si uvědomil, že hladina říčky tentokrát sahá skoro až ke stropu – a po pár dalších krocích zmizel i poslední volný prostůrek nad vodou. Matt s poloprázdnými plícemi začal zuřivě a ze všech sil plavat vpřed. Dvakrát se pokusil postavit a dvakrát narazil jen na skálu.

Tak tohle je konec.

Proud se zrychloval a Mattem navíc začaly pohazovat víry a otloukaly ho o postupně se zužující kamenné stěny. Dusil se, každý úder srdce mu bušil do mozku jako žhavé kladivo.

Nedýchej!.. Vydrž!..

Přesně v tom zlomku vteřiny, kdy se už musel nadechnout, mu hlava sama vystřelila nahoru nad hladinu. S kašláním a dávením se rval s proudem a zoufale se snažil postavit, aby se pořádně nadechl. Nad hlavou měl dost vzduchu, zřejmě doplaval do nějaké jeskyně, možná i dost velké. Matt byl však příliš zesláblý a nepřestával kašlat, než aby ho ta představa dostatečně zklidnila.

Říčka se rozšířila a byla stále mělčí, teď mu sahala pouze nad stehna. Matt se pokusil vydrápat na břeh, ale víry mu vždy podrazily nohy a on se otloukal o kameny jako hadrová panenka.

Nakonec se přestal vzpouzet a bezmocně se nechal strhávat proudem po prudkém srázu, který voda omlela skoro dohladka.

Smekal se, zběsile máchal rukama, ale neměl čeho se zachytit.

Síly ho opustily už dávno a teď ho zvolna opouštělo i vědomí.

Když z výšky dopadl do mělkého jezírka a rozplácl se jako žába, praštil se do hlavy o velký balvan. V hlavě mu vybuchl gejzír vražedné bolesti.

A pak už nebylo nic.

Celých patnáct minut zůstala Nikki s Ellem čekat u můstku a lucernou svítily na otvor ve skále, do kterého se vlévala černá řeka.

„Strašně se o něho bojím!“ povzdechla si nakonec Nikki.

„To vám věřím, děvenko. Hodně riskuje, ale je vážně statečný!“

„Když on trpí klaustrofobií. Přiznal mi to!“

„Ta říčka musí někudy k povrchu. Určitě to zvládne.“

„To nemůžete vědět!“

Ellen objala Nikki kolem ramen.

„Nezlobte se, jenom jsem vám chtěla dodat odvahu. Chápu, jak je to pro vás hrozné. Já jsem z toho taky nešťastná.“

„Omlouvám se, že jsem se na vás tak utrhla,“ vyhrkla Nikki utrápeně.

„Nikki, ale Matt se rozhodl správně. Nebudeme si nic nalhávat, jiná možnost vážně nezbývala. Počkám pár hodin, a pokud se mezitím něco nestane, zkusím to taky, ale ještě nevím, jestli proti proudu nebo po proudu. Tak co, nevypravíme se zpátky k ostatním? Určitě budou potřebovat ošetřit.“

Nikki se naposledy ohlédla do úzké škvíry mezi hladinou říčky a kamenným stropem tunelu. Lampa ozářila pouze prvních pár metrů a dál vládla jenom černočerná tma. Zdráhavě sevřela lampu jednou rukou a druhou paží se opřela o Ellen. I při tom nejmenším pohybují v kotníku pulzovala zběsilá bolest, ale Nikki se tím nehodlala zabývat. Bolest snášela odjakživa dobře.

„Jste moc hodná,“ řekla, když po Ellenině boku skákala po jedné noze směrem ke Colinu Morrisseyovi.

„Však vy zrovna tak,“ odvětila Ellen a pevně podepírala Nikki v pase. „Vy zrovna tak.“

Děvčátko se zknocenou a špinavou plavou hřívou sedělo vedle Morrisseye a hladilo ho po ruce. Nikki se upřímně vyděsila při pohledu na spoustu neurofibromů znetvořujících kdysi líbeznou tvářičku. Morrissey, který měl těch neurofibromů ještě víc než dívka, zůstával v bezvědomí a dýchal velmi špatně. Hvízdání v hrdle, podle nějž se dalo poznat, že vůbec ještě dýchá, znělo sotva slyšitelně.

„Umřel,“ proneslo dítě nepřítomným, zpěvavým hlasem, v kterém se nedala poznat ani stopa emocí.

„Ne. Neumřel, opravdu ne,“ řekla Nikki a klekla si k ní. „Já se jmenuju Nikki a jsem doktorka. Tahle paní je Ellen, učitelka. Jak se jmenuješ ty?“

„Sara Jane Tinsleyová. Pomůžete mu?“

Ani náznak strachu, nejistoty, žádné vyptávání, co se s ní stalo a kde vlastně jsou. Nikki se rozhodla nic nevysvětlovat, dokud se děvče přímo nezeptá. Bylo zřejmé, že Sara Jane zatím zůstává ve stadiu šoku a popírání reality, k čemuž jistě přispěly zbytky omamného prostředku, který jí předtím vpíchli, a možná i houbová encefalopatida, jež jí pravděpodobně rozežírala mozek.

Zaplaťbůh za to! pomyslela si Nikki. Čím méně si dívenka uvědomí z nastalých okolností, tím líp pro ni i pro ostatní.

„Budu se snažit, Sáro Jane,“ usmála se.

„Ale já myslím, že umřel, umřel, umřel.“

„Kdepak, podívej, vždyť dý –“

Nikki tu nakousnutou větu nedokončila. Morrisseyův hvízdavý dech ustal. Jeho zhmožděné, nateklé hrdlo se konečně definitivně uzavřelo. Nikki mu honem změřila pulz. Měl ho mnohem slabší než předtím. Od tohoto okamžiku jí zbývají tak čtyři minuty, než v mozku začne docházet k nezvratnému poškození – a během té doby Nikki musí dopravit do krve dost kyslíku. Proti své vůli zaváhala, protože se v duchu neubránila otázce, zda Morrissey už beztak nemá mozek nezvratně poškozený prionovou infekcí.

Vmžiku si však vzpomněla na Kathy Wilsonovou a Hala Sawyera, na Joe Kellera a zemřelé horníky a všechny případy syndromu Belinda, s nimiž se Grimes a jeho lidé tajně vypořádali.

A náhle všechen její hněv a zoufalství a strach se soustředily do tohohle nešťastného mladíka, který se nedopustil ničeho horšího, než že se před lety jako dítě podřídil příkazu matky a lékaře.

Colin Morrissey neumře – teď ne! Ona se o to postará!

Nikki se v duchu proklela, že už dávno nepodnikla přípravy na provedení nouzové tracheotomie. Příliš se nechala pohltit vlastní bolestí a hrůzou z celé situace a možná se dala ovlivnit i vědomím, že ten muž stejně trpí nevyléčitelným onemocněním mozku. Ale na tom nesešlo, protože dosud byl naživu a ona si přála prodloužit mu život, a to za každou cenu.

„Ellen, musím do něho dostat nějaký vzduch. Budu vás nutně potřebovat.“

„Stačí říct, co mám udělat.“

Nikki zaklonila muži hlavu a tak mu napjala hrtan. Morrissey zareagoval jediným, ale překvapivě hlubokým nádechem, takže získal další drahocenné vteřiny. Nikki věděla, že čtyři minuty představují poslední hranici.

„Prosím, podržte mu hlavu v téhle poloze,“ požádala. „Nemáte náhodou u sebe propisovačku nebo něco dutého?“

„Bohužel ne.“

„Sáro Jane, musím provést zákrok, aby se Colin neudusil. Možná to bude krvácet.“

„Ale krev já přece znám,“ hlesla dívka a rozhlížela se po jeskyni, jako by ji uviděla teprve nyní.

Na další vysvětlování nebyl čas. Kůže nad klíčními kostmi Colina Morrisseye se začínala propadat, jak se jeho plíce zoufale snažily vtáhnout do sebe vzduch. Nikki popadla lékárničku a chvatně se v ní přehrabovala. Jednorázový skalpel, nůžky na obvazy, které může použít jako rozvírací svorku. Ještě potřebovala něco dutého, pevného, kulatého a ne moc úzkého, aby tím proteklo dost vzduchu, ale ne zase příliš širokého, aby se neprotrhl hrtan. Na chvilku by stačila široká jehla, ale ideální by byla trubička tlustá jako propisovačka. Nikki hystericky vyklopila obsah lékárničky na plochý kámen a konečně pod hromádkou obvazů objevila širokou dvoukubíkovou injekční stříkačku, pořád ještě v původním sterilním obalu.

Senzace!

„Jdem na to!“ prohlásila.

Nikki vybalila stříkačku a velkými nůžkami odstřihla konec stříkačky, na který se nasazuje jehla. Čtyři centimetry dlouhá dutá trubička byla v daných podmínkách víc, než v co Nikki doufala.

Sklonila se nad Morrisseyovým napuchlým, znetvořeným hrdlem. Ellen se neobratně snažila jednou rukou fixovat pacientovu hlavu a druhou držet lampu tak, aby ozařovala právě to místo, na němž se Nikki chystala provést nouzový chirurgický zákrok.

„Sáro Jane,“ rozhodla se Ellen po chvilce, „dokázala bys tou lampou svítit přímo sem?“

„Jasně, to zvládnu.“

„Hodná holka. Neobejdeme se bez tebe, tak vydrž.“

Nikki neměla ponětí, kolik už uplynulo času z drahocenných čtyř minut, ale nehodlala ztrácet další vteřiny pohledem na hodinky.

Nahmatala na Colinově hrtanu vhodné místo na provedení incize a skalpelem probodla kůži a potom i chrupavku. Vmžiku se vyvalila zpěněná krev. Morrissey se reflexivně rozkašlal a krev se Nikki rozstříkla po košili a bradě. Účinky vpíchnuté drogy očividně vyprchávaly a teď se mu vracelo vědomí. Bez ohledu na krev Nikki zručně vsunula nůžky do řezu a roztáhla je, aby otvor rozevřela, načež do něj zasunula plastikovou trubičku jedním koncem až do průdušnice. Okamžitě se ozval hvízdavý, bublavý zvuk na důkaz toho, že do plic mladého muže pronikl první příval vzduchu. Po chvilce získalo jeho oddechování klidný, pravidelný rytmus.

O pár minut později Colin Morressey pozvedl paži a pak dokonce otevřel oči.

Během dalších dvou hodin Ellen a Sara Jane průběžně ošetřovaly všechny čtyři pacienty. Fred Carabetta zůstával v bezvědomí, i když se zdálo, že po omytí obličeje ledovou vodou z říčky chabě zareagoval. Hlídač Sid, který ležel o kousek dál, střídavě vzlykal a nadával. Bylo zřejmé, že ochrnul, a bohužel mu to už došlo. Žena, která předtím napadla Nikki, zůstávala svázaná košilí a lepicí páskou. Většinou spala nebo nesrozumitelně blábolila. Sara Jane zřejmě neměla potuchy o smrtelné nemoci, která ji spojovala s Colinem a blouznící ženou, střídavě jim oběma omývala obličej, držela je za ruku a dokonce jim i konejšivě zpívala.

„Mají mě rádi,“ vysvětlila při jedné ze vzácných příležitostí, kdy promluvila s Nikki a Ellen. „Jsou na tom stejně jako já.“

Nikki nedala jinak, než že Morrisseyovi přivážou ruce pevně k opasku jeho kalhot, aby si nevytáhl trubičku z otvoru v hrdle.

Teď ležela vyčerpaně v prachu na zemi, opírala se zády o balvan a zlomenou nohu si opřela o hromádku kamení. S každou uběhlou minutou v ní narůstal děs. Teď už nemohli dělat nic jiného než čekat. Před zavřenýma očima se jí kmitaly děsivé výjevy – Matt je zaklíněný mezi dvěma balvany a bezvládné paže mu ochable vlají v černém proudu. Navíc se nedalo popřít, že odporně nasládlý vzduch houstne a znepříjemňuje dýchání.

Je možné, že už jim dochází zásoba kyslíku?

Jestlipak si vůbec uvědomíme, že přišel konec..?

Ležící Nikki nepřestávala žasnout nad Ellen, která překypovala činorodostí, ošetřovala všechny ležící pacienty a povídala jim i Sáře Jane. Občas se vrátila k Nikki, aby ji ujistila, že všem se daří jakžtakž, že Matt to stoprocentně dokáže a všechno vezme dobrý konec. Ale pak nastala chvíle, kdy se posadila vedle Nikki bez svého obvyklého optimistického tvrzení. Z obličeje jí sálalo napětí.

„Půjdu zkusit cestu říčním korytem!“ oznámila věcně.

„Cože?“

„Nemyslím si, že bych měla jít za Mattem po proudu, ale musím něco udělat. Už tu čekáme skoro tři hodiny a já mám strach, že nám dochází vzduch. Tak co, zvládnete to beze mě?“

Copak na tom záleží? chtěla vyhrknout Nikki, ale v poslední chvíli se zarazila.

„Budu se snažit,“ slíbila. „Vy ale nevěříte, že se Matt dostal ven, nemám pravdu?“

Ellen se k ní naklonila a vzala ji za ruce.

„Nevím, co si teď mám myslet, ale přece tu nemůžeme jen tak sedět a nechat ty grázly vyhrát. Přiznám se, že mně se v životě taky objevil nový muž, a jsem moc zvědavá, jak to v mém případě dopadne. Ale hlavně jde o to, že během pouhých pár hodin se Omnivax stane běžnou součástí péče o děti a později i dospělé.

Pediatři v celé zemi dostávají prémie a pochvaly od farmaceutických firem i našeho milého prezidentského páru. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby se do dnešního večera stihlo provést očkování několika tisíc dětí.“

„Máte pravdu,“ vyhrkla Nikki a vytáhla se do stoje. „Musíme to zkoušet. Tvrdíte, že jste dobrá plavkyně?“

„Hotová ryba.“

„Takže vás doprovodím k říčce. Se Sárou Jane to tady zvládneme i bez vás.“

„O tom nepochybuju.“

Než se obě ženy dostaly na druhou stranu jeskyně, sotva lapaly po dechu. Překvapilo je to, ale zdržely se všech poznámek.

Zásoba kyslíku postupně klesala k nebezpečně nízké hranici.

Nikki sledovala, jak Ellen obchází hromadu dřeva a sutin, které původně tvořily druhý můstek, a mizí ve vodě. V duchu si říkala, že Ellen je obdivuhodná žena – odvážná, inteligentní, vytrvalá a laskavá. Nikki by ve svých šedesáti ráda byla navlas stejná. Teď jí však představa dožitých šedesátin přivolala na rty jen žalostný úsměv. Matt odplaval už před několika hodinami.

Bylo vysoce nepravděpodobné, že se dostal ven z hory, takže nyní jejich naděje na přežití závisela výhradně na křehké drobné ženě, téměř dvakrát tak staré jako ona. Ellen by však musela nejenom vyplavat proti proudu ven, ale ještě se vyhnout Grimesovi a jeho poskokům, najít lidi schopné a ochotné poskytnout zasypaným pomoc dřív, než se vydýchaná jeskyně změní v masový hrob. Naděje na to, že Ellen tohle zvládne a stihne, byla nepatrná.

Nepatrná je však pořád víc než žádná.

Nikki zvedla lampu do výšky, posadila se na břeh a čekala.

Dočkala se velmi brzy. Necelých pět minut poté, co Ellen vplavala do smolně černého ústí tunelu, pomalu připlula nazpátek, nejprve nohy a pak tělo s obličejem ponořeným pod vodou. Nikki se honem překulila na všechny čtyři a natáhla se po Ellenině halence. Látka se jí vysmekla z ruky. Bez ohledu na šílenou bolest v kotníku honem seskočila ze skalnatého břehu do vody, neohrabaně se potopila a popadla starší ženu kolem pasu těsně předtím, než je voda donesla k druhému můstku. Pak jednou rukou chytila Ellem za vlasy a vytáhla jí obličej nad hladinu. Zapřela o můstek a snažila se stoupnout si na zdravou nohu. Hladina říčky jí pleskala přímo pod bradou.

Centimetr po centimetru a v obrovských bolestech se Nikki podařilo vystrčit Ellen nahoru tak vysoko, až zůstala ležet na můstku a ve vodě se jí bimbaly jen nohy. Nikki netušila, kde se v ní vzalo tolik síly. I když ji kotník bolel tak strašně, až hlasitě plakala, vytáhla se na břeh a doplazila se k Ellen. Stačilo jedinkrát stlačit hrudník bezvědomé ženy, aby jí z plic vytekla většina vdechnuté vody. Po druhém stlačení začala sama dýchat a naráz se rozkašlala. Za necelou minutu se vzpamatovala, ale ještě chvíli zůstala ležet a lapala po dechu.

„Kameny,“ vyhekla konečně, „tunel zablokoval sesuv kamení.“ Asi minutu ztěžka oddechovala. „Zkusila jsem je odstrkat..

A zahákla jsem se tam nohou.. Nemohla jsem se uvolnit.. A do plic se mi dostala voda –“

„Jen pomalu,“ konejšila ji Nikki a položila si její hlavu do klína. „Pomalu. Zkusila jste to. Jste úžasná, ale teď se uvolněte a dýchejte. Jsem ráda, že se vám nic nestalo.“

Uběhla ještě řada minut, než se Ellen dokázala posadit, ale stále křečovitě vykašlávala říční vodu.

„Bože, to byl ale hnus!“ otřásla se. „Ta skála se na mě zřítila a já nemohla vytáhnout nohu.“

Nikki se zachytila zábradlí můstku a vytáhla se na zdravou nohu. Obě ženy, promočené a roztřesené zimou, se chvíli vzájemně svíraly v objetí. Ellem se odtáhla jako první.

„Kam jdete?“ nechápala Nikki.

„Vylezu na tuhle hromadu šutrů,“ vysvětlila Ellem a ukázala na pozůstatky vchodu, kterým sem přišla Nikki se svou skupinou. „Pošlete mi sem Sáru Jane, ať mi pomůže pár těch kamenů odvalit.“

Nikki začala něco namítat, ale nakonec jen přikývla a pokrčila rameny.

Bezmocné čekání není o nic lepší než bezmocné pokusy.

34.

Ze všeho nejdřív si Matt uvědomil, že mu do nosu vniká puch benzinu. Až potom mu došlo, že je naživu a prochladlý skrznaskrz. Nacházel se v nějaké kůlně a v promočených šatech ležel na hromadě špinavých hadrů. Stěny tvořila térem promořená prkna, ze stropu visela holá žárovka. Nebyla rozsvícená, ale mrňavým okénkem vysoko u stropu vnikalo dovnitř řídké kalné světlo. Kousek od Mattova primitivního lože stála spousta umělohmotných kbelíků s víkem, z nichž páchly různé chemikálie, a obrovské papírové neoznačené pytle, ve kterých bylo zřejmě osivo či hnojivo. V jednom rohu hrubé kůlny stálo zahradnické náčiní, na stěnách viselo několik benzinových ručních sekaček trávy a pod nimi ležel mohutný, zčásti rozebraný motor.

Teprve když se Matt zkusil pohnout, zjistil, že je za levé zápěstí připoutaný ke kovové trubce ve tvaru písmene U, která byla do stěny kůlny očividně zabudovaná právě za podobným účelem.

Zmateně se rozhlížel, protože neměl sebemenší ponětí, co jsou jeho věznitelé zač. Hlava mu třeštila svíravou bolestí, jako by ho kolem čela ovíjela příliš těsná kovová čelenka. Z čpavých chemických pachů a celkové nevolnosti se mu nepřetržitě zvedal žaludek a do krku mu vniklo pár kapek hořké kyseliny. Z ruky mu zmizely hodinky a z kapsy revolver. Kůži na hřbetech rukou měl kompletně sedřenou a místo ní zůstaly pouze jednolité krvavé strupy. Zvenčí sem nedoléhal hluk dopravy, jen dvakrát zaslechl vrčení motocyklu, zřejmě harleye. Postupně se mu vybavovaly vzpomínky na jeho příšernou cestu korytem podzemní říčky.

„Pomoc!“ vykřikl. „Héj, slyšíte mě? Pomoc!“

Chvíli čekal na odpověď a zkusil volat znovu. Dveře naproti němu se maličko pootevřely, dovnitř nakoukla útlá žena něco po dvacítce a přitiskla si ukazováček ke rtům. Rudě nabarvené vlasy měla neuměle ostříhané na ježka, kolem očí silnou vrstvu černých stínů a v nose, obočí a spodním rtu piercing. Černé kožené kalhoty byly otrhané a špinavé stejně jako její černé tričko a kožená vestička.

„Tiše!“ zašeptala mladá žena naléhavě. „Postarají se o vás, jen co budou hotový!“

„Jenže já se musím –“

Ale to už žena ucouvla a opět zavřela dveře. Matt pár minut čekal, nakonec to však nevydržel a začal řvát znovu. Když se žena objevila tentokrát, nesla v náruči dítě – asi dvouleté, špinavé a slaboučké, s nažloutlou pletí. Pod nosíkem se mu leskly zelené nudle a celé se třáslo chraplavým, neléčeným kašlem. Žena hodila Mattovi děravou hnědou armádní pokrývku.

„Hele, dyť sem vám snad řekla, že máte držet klapačku!“ napomenula ho naléhavým šepotem, stejně jako poprvé. „Myslím, že vás chtějí nejspíš oddělat, ale jestli budete pořád ječet a lekat děcka, skoncujou s váma raz dva!“

Žena zamířila zpátky ke dveřím, ale když na ni Matt promluvil, kupodivu zaváhala.

„Počkejte prosím, jsem lékař,“ zadrmolil překotně. „Jmenuju se Matt Rutledge, doktor Matt Rutledge z Belindy. Nechápu, jak jsem se k vám dostal ani kde to jsem, ale musím odtud co nejrychleji vypadnout a sehnat pomoc. Moji přátelé uvízli v důlním závalu a hrozí jim smrt!“

„Jakejpak můžete být doktor!“ ohrnula žena nos. „Říkali, že ste měl bouchačku. A doktoři přeci bouchačky nenosej!“

„To vám snadno vysvětlím. Ale poslyšte, ten váš hošíček má šeredný zánět dutin a nejspíš i angínu. Určitě pořádně nejí a nespí. Měl by ho vidět lékař, a hodně brzy. Tohle se nespraví bez antibiotik!“

„My ale k žádnejm doktorům nechodíme!“

„Mohl bych ho ošetřit a sehnat všechny potřebné léky. Jak se jmenujete?“

Žena podezíravě přimhouřila oči.

„Becky,“ odvětila neochotně. „A ten malej je Samuel. A neopovažujte se řikat mu Same. Jeho tátu by to děsně vytočilo.“

„No, ale já jsem fakt skvělý doktor, Becky, a Samuela bych uzdravil jedna dvě. Teď mě ale pusťte, ať seženu pomoc svým přátelům. Hned potom se vrátím a o maličkého se postarám!“

Beckyinou tváří kmitl nerozhodný výraz, ale ihned zmizel.

„Jo, já vás pustím a oni ze mě nadělají sekanou!“ broukla.

„Kdepak, jen hezky ležte a buďte tiše jako pěna. Jestli nejste doktor, Bass vás nejspíš oddělá dřív než řeknete švec. No, a jestli jste, asi to udělá tak jako tak. Takže ticho!“

„Ale –“

Dveře kůlny se hlučně zabouchly.

„Becky, moc vás prosím!“ křikl Matt.

Žádná odpověď. Matt vzhlédl k okénku a snažil se odhadnout, kolik je asi hodin. Jak dlouho tady leží? Podle mokrého oblečení a čerstvě sražené krve to zřejmě bude jen chvilka, ale nebyl si jistý. Pouta byla policejní, příliš těsná, než aby se z nich mohl vyvléknout. Opřel se chodidly o jedinou zděnou stěnu, oběma rukama sevřel mosaznou rouru a zkusil ji vytrhnout ze zdi. Zbytečnou námahou mu do hlavy vhrkla krev. Zoufale se zhroutil zpátky na mastné hadry a kopal do stěny tak dlouho, dokud ho neopustily všechny síly. Přece musí existovat způsob jak se odtud dostat! Bohužel, čekání na Basse nebo kdo ho měl vlastně zlikvidovat, mu nepřipadalo jako ten nejlepší nápad na světě.

„Becky!“ hulákal Matt. „Samuel je nemocný! Vážně nemocný! A vy to moc dobře víte! A bez léků se jeho stav nikdy nezlepší! Ten výtok z nosu je hnisavý! Můžu mu pomoct! Věřte, že nakonec by na tom mohl být i moc špatně! Prosím vás, dejte si říct!

Když neseženu pomoc, umře spousta lidí! Nenechávejte mě tady!“

Náhle k němu dolehl Beckyin výkřik: „Bassi, to ne!“

Vteřinku nato se dveře kůlny doslova rozletěly a jejich rám vyplnila statná mužská postava. Měřila skoro dva metry a ramena zabírala celou šířku dveří. Hustě potetované paže silné jako klády a mocné břicho. Husté zrzavé vlasy po ramena a plnovous neviděly nůžky už po kolik měsíců, možná i let, a na vestě ušité skoro z celé kravské kůže svítily chromové nýty. V úzkých surových očkách nesvitlo ani trochu vřelosti.

„Do prdele, co ste zač?“ vyštěkl a vkročil do kůlny. „A pro koho jako makáte?“

Za jeho zády Matt zahlédl ještě nejméně jednoho ranaře, ale i Becky s malým Samuelem. Neohrabaně se snažil postavit.

„Jsem lékař,“ vyhrkl Matt a chvatně se snažil dodat další nezbytná vysvětlení: „Při výbuchu v dole jsme s přáteli uvízli za závalem. Proplaval jsem ven řekou, abych sehnal pomoc.“

„Kecy.“

„Ne, moc vás prosím, věřte mi. Jsem z Belindy a potřebuju se dostat na farmu bratrů Slocumbových za silnicí číslo osmdesát dva. Neznáte je? Potvrdí vám, že jsem slušný člověk.“

„Neznám je. Nevím nic víc, než že ses motal na místě, kdes neměl co pohledávat, a navíc s bouchačkou v kapse. Takže teď se můžeme domluvit po dobrým, nebo to půjde ztuha. Ty jseš tajnej?“

„Ale ne, jsem lékař z Belindy!“

„Já si to stejně zjistím a dej na mě, že z toho rozhodně nebudeš mít radost. Vyklop mi, pro koho děláš, a já ti za to slíbím, že tě oddělám bezbolestně. Jestli mě ale budeš vodit za nos, budeš mě o smrt prosit, ty hajzle!“

„Ale já vám říkám pravdu!“ přesvědčoval Matt svého věznitele zoufale. „Přísahám!“

Bass přistoupil až k němu, drapl ho za triko pod krkem a přitáhl si jeho obličej těsně k svému. Z propocených šatů mu páchla marihuana.

„Tak za půl hodiny nashle!“ zavrčel Bass.

Vztekle se obrátil na patě a odešel. Dveře za sebou zapráskl tak silně, až se celá kůlna zatřásla jako pod nárazem uragánu.

„Bassi, ale on je fakt doktor!“ doléhal k Mattovi Beckyin hlas.

„Hele, ať se koukne na Rakea!“

„Dej pokoj!“

„Kristepane, Bassi, je to přeci tvůj brácha!“

„Drž hubu! Ten chlap je tajnej a za chvíli z něho bude mrtvej tajnej! Nebudem si tu hrát na schovávanou, jasný? Chci vědět akorát to, jak nás do prdele našel!“

Drogy! Matt pochopil, že tahle komuna motorkářů je buď pěstuje, nebo vyrábí, ale pravděpodobně obojí. Opět vzhlédl k jedinému okénku. Zatažená obloha vypadala maličko jasněji. Čas nemilosrdně ubíhal – pro něho, pro Nikki a všechny ostatní vězně v jeskyni. A navíc i pro spoustu dětí, jež mají dostat tak zvané očkování na celý život.

Chvíli ležel v klidu a tiše. Znovu se přesvědčil, že pouta drží pevně, a snažil se vykoumat způsob jak lépe zapůsobit na Becky, očividně nejslabší článek řetězu. Opět bylo slyšet dvě odjíždějící motorky. Nebyl si jistý, jestli jde o stejné stroje, které slyšel předtím. Vzpomněl si na svého harleye a ten nepopsatelný pocit svobody a vnitřního naplnění, kdykoliv se na něm proháněl po horských silničkách. Náhle se nezvučně otevřely dveře, dovnitř vklouzla Becky a zavřela je za sebou. Samuela nenesla, místo toho měla v náruči zamatlaný povlak na polštář, v němž cosi chrastilo.

„Jste doktor, že jo?“

„Už jsem vám to říkal, Becky, že –“

„Tak mi poraďte, co z toho pomůže Samuelovi!“

Vysypala obsah povlaku na podlahu před Matta – desítky lahviček a zkumavek plných nejrůznějších tabletek a sirupů či kapek. Skoro na všech byly nálepky lékáren.

„Kluci vždycky vymetou lékárničky v každým domě, kterej..

Kam jdou na návštěvu,“ šeptala horečně. „Mají slabost pro různý povzbuzovadla, ale pár z nich se může utlouct po kodeinu.

No, ale zbylý léky se tu zůstanou jen tak válet. Pomůžou některý z nich Samuelovi?“

Matt prohrábl hromádku a vylovil dvě načaté lahvičky amoxicillinu – dohromady třicet kapslí po dvou stech padesáti miligramech.

„Tohle zabere,“ vysvětlil a otevřel jednu z kapslí. „Vždycky usypte polovinu prášku a třikrát denně ho malému zamíchejte do jídla. Poprvé použijte celou dávku. Má Samuel nějakou alergii?“

„Co jestli má?“

„To je jedno. A tady, třikrát denně půl lžičky tohohle sirupu pomůže vyléčit ten hrozný kašel.“

„Díky, pane doktore,“ shrnula Becky zbývající léčivo do povlaku. „Mrzí mě, že Bass vám nevěří.“

„Becky, musíte mi pomoct! Potřebuju se dostat ven!“

„Ale to já nemůžu!“

„Pěstují tu drogy, viďte? Bass se bojí, že přijdu právě na tohle?“

„Musím jít.“

„Becky, přísahám, že nikomu nic neřeknu! Potřebuju jen zachránit svoje přátele zasypané v dole! Prosím, pomozte! Jinak mě Bass zabije!“

„Já vím. Moc bych si přála, aby to neudělal.“

„Kdo je Rake?“ vzpomněl si náhle Matt.

„Jak víte – A jo, zaslech jste, jak mluvím s Bassem.“

„Co je mu?“

„Je.. No, je nemocnej. Prej má na zádech nějakou rakovinu nebo co. Sotva chodí a na motorce se vůbec neudrží.“

„Ukažte mi to na sobě, Becky. Ukažte, kde má Rake ten nádor.“

Mladá žena chvilku zaváhala, obrátila se a ukázala si na křížové obratle.

„Teď už musím zmizet. Dík, že jste pomoh Samuelovi.“

„Becky, přiveďte mi Basse!“ zaprosil Matt zoufale. „Vyřiďte mu, že mu všechno povím. Jsem ochotný říct mu kompletně všechno, fakt!“

„Takže nejste doktor?“

„Ale jsem. Prosím vás, sežeňte ho.“

„Mrzí mě to!“ vyhrkla Becky, než se za ní zavřely dveře.

Matt cítil, že mladou ženu vyplašil. Měl na ni tlačit víc, tvrději.

Když mu odmítla pomoc, měl jí pohrozit, že Bassovi poví, že mu to naopak slíbila. Je idiot! Z bezmocného vzteku švihl rukama v poutech takovou silou, až se mu na zápěstí strhl kus kůže, ale té bolesti si vůbec nevšímal.

„Bassi, budu mluvit!“ hulákal Matt, i když si byl jistý, že motorkář ho neslyší. „Pojďte, dohodneme se! Kde jste?“

Nic.

Uběhlo pět minut, možná víc, než se dveře znovu otevřely.

Dva motorkáři, oba v černém a oba drsňáci od pohledu, vpadli do kůlny a hrubě Matta vytáhli na nohy. Jeden z nich – vyholená lebka, široký plochý nos a potetovaný zátylek – odepnul pouta od trubky a přicvakl si je kolem vlastního zápěstí.

Díkybohu! pomyslel si Matt. Sotva ho však vyvedli z kůlny, napadla ho hrozná představa. Ranaři se vůbec nesnažili skrýt před ním cokoliv ze své farmy. I kdyby se na hlavu postavil, i kdyby jim sliboval modré z nebe, tak jako tak je mrtvý. V hustém lese, dobře ukryté před pohledem shora, stálo deset dřevěných srubů různé velikosti. Největší z nich připomínal indiánský společenský dům a měl hned dva čadící komíny. Nad každým z nich visela široká plechová stříška, jež rozptylovala kouř, z kterého čišel výrazný chemický pach. Opium, hádal Matt. Nesmysl, že by ho nechali běžet, když viděl tohle.

Oba muži ho vedli přes prašný dvůr plný spadaného jehličí k jednomu z menších srubů z hrubě tesaných klád. Uvnitř byl Bass. Stál vedle lůžka v místnosti, která původně sloužila jako obývací pokoj. V posteli na boku, s koleny přitaženými k hrudi ležel muž, který byl tak podobný Bassovi, že Matt v nich rázem poznal dvojčata. V dřevěném houpacím křesle v koutě seděla snědá žena s obličejem zjizveným od neléčeného akné a kojila zanedbané děcko, které zřejmě zápolilo se stejnou infekcí jako Samuel. Rake, zsinalý a zalitý potem, určitě trpěl bolestmi.

„Todle je můj brácha Rake,“ zabručel Bass, zatímco holohlavec odemykal Mattova pouta. „Už hezkejch pár tejdnů ho trápí rakovina v zádech. Jestli jseš fakt doktor, vykurýruješ ho, jinač ti pro začátek vydloubnu oči.“

„Zabijete mě tak jako tak,“ odsekl Matt.

Sotva to pronesl, bylo mu jasné, že šlápl vedle. Bass po něm prudce skočil jako útočící kobra, opět ho popadl za triko pod krkem a doslova zvedl do vzduchu.

„Neser mě!“ zachraplal výhružně. „A opovaž se dělat si srandičky z mýho bráchy!“

„Jo, jasně, jasně. Postavte mě zpátky na podlahu!“

Mattovi zbývalo jen doufat, že Rakeův stav odhadoval správně. Obešel postel a stáhl z nemocného přikrývku. Ale bylo to přesně tak, jak předpokládal. Obrovitý abces, známý pod termínem pilonidální cysta, seděl na kostrči těsně nad Rakeovými mohutnými hýžděmi. Na vřed, který měl v průměru skoro dvacet centimetrů a skoro určitě sahal až dolů ke kosti, přesahovala část velkého geometrického tetování, které jako by navrhl počítač.

„Tohle vyléčit dokážu!“ prohlásil Matt sebevědomě.

„Hele, rakovinu nevyléčí nikdo!“ namítl nedůvěřivě jeden z motorkářů.

„Sklapni!“ štěkl Bass.

„Nejde o rakovinu,“ vysvětloval Matt. „Jde o infekci. Musím ránu otevřít a vymýt hnis. Máte tu něco jako vanu? Ale s horkou vodou. A musí být dost velká, aby se do ní pacient vešel.“

„Vana je támhle vzadu,“ vrčel Bass. „A horký vody máme spoustu z.. No, máme ji.“

„A mýdlo, například to, kterým se pere oblečení.“

Bass se ohlédl na kojící matku, jež unaveně přikývla.

„Jo, máme,“ odvětil.

„A kusy látky, co nejvíc – a co nejčistší.“

Další pohled, další kývnutí, tentokrát směrem ke kuchyni.

Jeden z motorkářů tam zamířil a hned se vrátil s náručí hadrů, které na Mattův pokyn položil do nohou postele.

„Fajn, a ještě potřebuju nůž – hodně ostrý.“

Všichni tři motorkáři vmžiku vytasili z různých úkrytů koženého oblečení nože, z nichž ten nejmenší měřil nejméně patnáct centimetrů.

„Jeden si vyber a nedělej blbosti!“ varoval Bass.

Matt si vybral ten nejmenší a zkušeně ho potěžkal v dlani, přičemž si prohlížel především špičku nástroje.

„A ještě mi doneste horkou mýdlovou vodu,“ požádal. „Půl vědra.“

Bass něco zavrčel a holohlavý motorkář odběhl, vzápětí se vrátil a vedle Matta postavil vědro zpola naplněné vodou s mýdlovými vločkami.

„Upozorněte ho, že to bude příšerně bolet,“ řekl Matt, „ale chvilku po zákroku zmizí skoro všechna bolest, která ho teď trápí.“

„Slyšíš to?“

„Řekni mu, ať dělá, co je nutný,“ sténal Rake.

Vzhledem k tomu, co ho čekalo uvnitř Rakeovy zhnisané cysty, se Matt nějakým sterilizováním nože nebo kůže vůbec nezdržoval. Obalil nůž velkým hadrem a nechal z něj vyčnívat jen malou špičku. Hadr přidržel sotva dva centimetry od hrotu.

„Tak fajn, Rakei. Připravit.. A.. Teď!“

Prudce zabodl nůž do kůže a provedl skoro pěticentimetrový řez. Rake jen sykl přes zaťaté zuby, ale jinak nevydal ani hlásku.

Z rány prudce vystříkl krvavý smrdutý hnis. Většina se ho zachytila na hadru kolem nože, ale část potřísnila i Matta.

„Jakmile se dokáže pohnout, strčte ho do vany s horkou mýdlovou vodou!“ přikázal Matt. Vyčistil ránu, jak to jen šlo, a pak si omyl ruce v kbelíku s vodou. „Asi to bude štípat a pálit, ale hodně mu to pomůže. Nemáte tady nějaká antibiotika? Po odstranění hnisu by mohla zabrat.“

„Ty lháři prolhanej!“ utrhl se na něho Bass. „Becky mi už stačila vyslepičit, cos udělal se Samuelem.“

Nebylo pochyb, že podobnou žádost očekával, protože vzápětí Mattovi hodil povlak s nakradenými léky. Matt vybral ta nejsilnější antibiotika.

„Dvě kapsle čtyřikrát během dneška,“ řekl a v duchu se snažil přijít na to, jestli mu zrovna tahle konkrétní lež uškodila, „a potom čtyřikrát denně vždy po jedné. Správně by ho měli ošetřit ještě v nemocnici, ale i kdybyste ho tam nevzali, ta rána se do dvou tří týdnů zahojí. Pošlete někoho do lékárny pro deset lahví peroxidu vodíku a balíčky gázy. Ránu budete tím peroxidem pravidelně vymývat a potom ji překryjete gázou.“ Zavadil pohledem o své nechráněné ruce a dodal: „Radil bych přikoupit krabici jednorázových gumových rukavic.“

Zaváhal a horečně se snažil přijít na nejvhodnější způsob, jakým by se mohl s Bassem dohodnout. Než stačil otevřít ústa, Bass beze slova díků či varování kývl na holohlavce, jenž se svým kolegou Matta drapl a beze všech cavyků ho vyvlekl z domu a táhl ke srubu.

„Počkej minutku!“ bránil se Matt, když ho vyholený motorkář znovu připoutával k mosazné rouře. „Jedinou zatracenou minutku! Tomu chlápkovi jsem právě zachránil život. Nechci nic víc než odtud vypadnout, jinak moji přátelé v dole nepřežijou. Vyřiď Bassovi, že nikdy nikomu slůvkem neprozradím, že jsem tu vůbec byl, přísahám!“ Ale to už oba motorkáři zavírali dveře.

„Stát! To není fér! Zachránil jsem vašemu kámošovi život!“ hulákal Matt v prázdné kůlně. „Běžte do prdele!“

Matt vzteky kopal do stěny a hystericky se snažil vyškubnout zazděnou rouru. Bezvýsledně. Tohle tedy znamená konec. I kdyby ho ještě chvíli nechali naživu, pak jedině proto, aby se staral o Rakeovu ránu.

„Hajzlové!“ vřískal jako smyslů zbavený. „Parchanti nevděčný podrazácký!“

Nakonec se bezmocně zhroutil na pelech z promaštěných hadrů, přes hlavu si přetáhl páchnoucí děravou deku a zavřel oči.

Nikki a ostatní jsou teď na tom stejně jako on – bez šance. Všichni se tam pomalu udusí. Nejdřív se jim bude špatně dýchat, padne na ně ospalost a pak si lehnou a už se neprobudí. Pravda, existují i horší způsoby umírání, včetně té, kterou pro něho plánují motorkáři.

Ubíhal čas. Matt si vyčerpáním možná i zdříml. Probudil ho kopanec do dveří, které se s třeskem rozletěly. Stál v nich Bass a stejně jako poprvé svou medvědí postavou blokoval výhled.

Levou ruku skrýval za zády a v pravé, spuštěné podél boku, mu visela pistole.

„Ksakru, Bassi, nedělej to!“ zachraptěl Matt přiškrceně. „Nikomu nic neřeknu! Přísahám! Přísahám!“

„Měl by sis dát sakra majzla, abys to dodržel!“ zavrčel Bass.

„Máš kliku, že jseš tak mizernej lhář!“

Shýbl se a po podlaze poslal k Mattovi jeho vlastní pistoli.

Matt ještě nestačil pochopit význam toho gesta, když se za pistolí přikutálel klíč od pout a vedle lůžka z hadrů dopadly suché džíny a flanelová košile. Poté se Bass bez jediného slova otočil a zmizel.

A na jeho místě se jako zázrakem objevila drobná postava Franka Slocumba.

35.

„No není to pech, Lewisi? Tendle mládenec přežije podělanej důlní zával, slítne ze sedm metrů vysokýho podzemního vodopádu a nakonec se nechá chytit Bassem Vernonem a jeho bandou šílenců!“

„Fakt jste číslo!“ zazubil se Lewis na Matta.

Lewis s hrudní drenáží přišpendlenou ke košili seděl vmáčknutý mezi Franka a Matta na předním sedadle staré otřískané dodávky. Vzadu v nákladním prostoru se mezi bednami a rolemi dehtového papíru krčil Lyle. Kýle zůstal hlídat rodinnou farmu.

„Franku,“ vydechl Matt, který se ještě nevzpamatoval ze svého nečekaného vysvobození, „přísahám, že nikdo neměl z pohledu na vás takovou radost jako já, leda snad vaše maminka, když jí vás ukázali hned po narození.“

„Kdo tvrdí, že máma měla radost?“ ušklíbl se Lewis. „Když jí ho poprvý ukázali, s chutí by ho zaškrtila!“

„To si pleteš se svým narozením, brácho!“

Matt se s bratry blaženě rozřehtal. Bylo kolem desáté a obloha ztěžkla mraky. Dodávka už skoro půl hodiny drkotala po strmé cestě plné výmolů. Objížděla horu, v níž se skrýval jak důl, tak i toxická skládka.

„Ale musím uznat, že ste podnikl parádní výlet, Matthewe,“ dodal Frank. „Určitě nejmíň sedm kiláků, aspoň podle toho, kde vás našli Vernonovi ranaři. Máte kliku!“

„Když jsem sletěl z vodopádu, považoval jsem to za konec, stejně jako když se objevil Bass s tou zatracenou bouchačkou v ruce.“

„To je u něho normální. Bass je magor na entou, teda podle toho, jakým svinstvem se zrovna láduje. A popravdě, nepamatuju, že by někdy pustil jedinýho z těch, co se mu zatoulali do tábora. Nebo ty snad o někom takovým víš, Lewisi?“

„Akorát o nás,“ potvrdil Lewis.

„Však taky ví, že vyrábíme nejlepší pití v celým údolí a kašleme na ty jedy, co tam pěstujou. Sou ale vyzbrojený líp než armáda, ale to my koneckonců taky. No jo, máme společnýho koníčka.“ Frank a Lewis se opět rozřehtali. „Fakt je, že po těch letech nám už důvěřujou – tedy pokud je Bass vůbec schopnej důvěry.

Musel jste na něj udělat sakra dojem, když vás nechal běžet.“

„Zachránil jsem život Rakeovi,“ objasnil Matt.

„Hm, za to vám nikdo medajli nepřipne,“ hučel Lewis.

Matt se nervózně podíval na hodinky. V jeskyni bylo určitě dost vzduchu, aby Nikki a ostatní vydrželi až do téhle chvíle. Jen se modlil, aby Nikki a Ellen nedošly k názoru, že neuspěl, a nezačaly podnikat pokusy proplout řekou za ním. Moc by se divil, kdyby bohové nechali během jediného rána přežít dva cestovatele skrz podzemní řeku.

„Jak dlouho to bude ještě trvat?“

„Už tam budem,“ uklidňoval ho Frank. „Od Vernona se k tý chodbě, co máme v pácu, rychlejc nedostaneme.“

„A Vernon vám vysvětlil, co potřebuju? Myslím tím, vezete nějaké trhaviny?“

Frank se usmál.

„No, dá se to tak říct,“ pokrčil Lewis rameny.

„Proč bysme jinak jeli tak pomalu, že jo,“ dodal Frank.

Matt mlčky polknul a ohlédl se dozadu na Lylea, který si hověl mezi krabicemi a balíky a v klidu pokuřoval.

„Jsem vám moc zavázaný, mládenci,“ řekl vděčně.

Posledního půl kilometru už nejeli po cestě, ale kličkovali mezi stromy a skákali přes kořeny. V místě, kde Frank zastavil, nebylo v holém skalnatém úbočí hory po nějakém tunelu ani stopy.

„Kam odtud půjdeme?“ nechápal Matt, zatímco bratři z vozu vykládali dva obrovské batohy a k tomu dva menší vaky a dlouhý, plátěný vak s nápisem U.S. Army.

„Hele, když něco nevidíte, eště to neznamená, že to neexistuje!“ zakřenil se Frank a podal Mattovi jeden z velkých batohů a dva kotouče lana. „Tady v tomhle úbočí je řada tunelů, ale vtip je v tom, že některý končej hlubokou propastí nebo dírou.“

Bez nákladu zůstal jen zraněný Lewis. Všichni čtyři se prodrali houštím k samému úpatí hory. Mattovi se při vyhlídce na Nikkinu záchranu vzrušeně zrychlil tep.

Vydrž, lásko. Ještě chvilku.

Vchod do vybraného tunelu byl naprosto zakrytý hromadou kamení. Bohužel, tunel měl v průměru sotva sto dvacet centimetrů, takže sehnutý člověk se dovnitř protáhl, ale samozřejmě ne s batohem na zádech. Navršili zavazadla ke vchodu. Matt s Frankem vlezli dovnitř a oba táhli jeden konec provazu. Náhle si Matt uvědomil, že navzdory stísněnému prostoru necítí úzkostné sevření v hrudi ani paniku.

Dámy a pánové, tady vidíte osmý div světa aneb slavné vyléčení klaustrofobie doktora Matta Rutledgea!

Protáhli se úzkou chodbou, jež se po pár metrech rozšířila, takže se mohli postavit a lany dovnitř přitáhnout všechny batohy a pytle.

Matt zoufalou netrpělivostí skoro poskakoval a měl co dělat, aby své společníky otravně nepopoháněl.

Tento tunel do nitra hory byl zřejmě delší a užší než ten, který vedl ke skládce ze strže, ale nebyly tu žádné sráze a voda. Až na samém konci tunelu přešli říčku přes prkenný můstek.

Deset čtyřicet.

Původní vchod do jeskyně se skládkou se po výbuchu změnil – strop se propadl a vytvořil ve výšce asi šesti metrů další jeskyni, do níž se dalo vylézt po skoro kolmé skalní stěně. Podlaha byla pokrytá vrstvou sutě, ale přelézt se přes ni dalo, a po pravé straně byl v tunelu vydloubnutý obrovský kus skály, jako by odtamtud někdo nabral mohutnou naběračku zmrzliny.

„Úúúúch!“ vyhekl Frank při pohledu na vysoký val kamení, jenž tarasil chodbu. „Ti frajeři to pěkně zbodali. Ale ne že by nás to nezdrželo.“

Mattovi se udělalo zle od žaludku. Původně si představoval, že bratři někam strčí patronu dynamitu, škrtnou zápalkou a vystřelí nový vchod do jeskyně. Brnkačka.

Všichni tři Slocumbovi se mlčky dali do práce, jen tu a tam prohodili stručnou informaci nebo výzvu. Lyle rozvěsil lampy po kamenných výčnělcích, takže v jeskyni bylo světlo jako ve dne, zatímco Frank vylezl na kamenný val a pomalu se po něm posunoval z jednoho konce na druhý.

„Doufám, žes to odhad přesně, Lewisi!“ houkl dolů.

„Jasně že jo,“ odvětil Lewis, který vybaloval předměty z batohů a vaků. „Hele, Matte, de vo todle: V původním tunelu se z těch sesypanejch šutrů udělal takovej jako špunt. Odstřelit ho je snadný, fór je ale v tom, aby to nezabilo nás ani ty vevnitř.“

„Ale vy jste přesvědčený, že to půjde?“

„Rozhodně neuškodí, když to zkusíme. Víc se ostatně dělat ani nedá. Ty, Lyle, poslouchej! Já to děťátko kapánek nakřápnu, než ho odpálíme celý.“

„A kde jako?“

„Tak ve dvou třetinách, kámo!“

„Jo, to by mě nemělo sejmout. Zalezu si tady za ten šutr, co říkáš?“

Frank si změřil skalní stěnu pohledem a z batohu vylovil granát.

„Už jsem připravenej!“ houkl Lyle zalezlý do úkrytu.

„Schovejte se taky, doktůrku,“ obrátil se Frank ještě na Matta.

Lewis popadl Matta za loket a odtáhl ho za ohyb chodby, kde ho stáhl k zemi. Okamžik nato zaslechli svist granátu a vzápětí k nim pozpátku vpadl Frank, který se ani nezdržoval otáčením a hned po hodu skočil k nim.

Když se prach usadil a uvolněné kameny se přestaly kutálet z výšky na podlahu jeskyně, ve středu kamenného valu zela obrovská jáma a nahoře se odloupla či aspoň uvolnila spousta kamenů.

„To jsem zvědav, co teď udělá velká nálož,“ zahuhlal vyjukaně Matt.

„Prima trefa, Lyle!“ pochválil Lewis. „Hádám, že nám to fakt vyjde. Franku, tak teď do šutrů nastrkej ty patrony, ať už to máme za sebou.“ Opět se obrátil k Mattovi. „Když to uděláme správně, zbortí se to odspodu a ty kameny se odloupnou od stropu. Jestli se to neprorazí skrz, máme dost patron, abysme to zkusili znovu, dokaď to nevyjde.“

„Tak honem!“ naléhal Matt, i když si uvědomoval, že bratři dělají, co je v jejich silách.

„Hele, doktůrku, sou zkrátka věci, co se nedaj uspěchat!“ pronesl Lewis maličko káravě. „Jestli ste nezapomněl, máme co do činění s výbušninama.“

„Nezlobte se.“

„Dobrý. Hotovo!“ oznámil Frank a začal se po laně spouštět dolů z kamenné stěny.

„Copak je hotovo, ty hnuse?“

Do jeskyně vstoupil z tunelu Bill Grimes a mířil na ně služebním revolverem. V patách se mu držel Vinny Sutcher, pořád v černém, a máchl na čtveřici poloautomatickou puškou. Jako poslední se objevil hubeňour, který řídil džíp, před kterým Matt prchal spolu s Nikki na staveniště rekreačního střediska.

„Tak se podívej, Vinny!“ zašklebil se Grimes, „hned jsem ti říkal, že se vyplatí nějakou dobu sledovat všechny vchody do jeskyně. Ten zatracený doktor je jako úhoř, vyklouzne, i když ho člověk drží v hrsti!“

„Chápu to jako lichotku!“ odsekl Matt, který si všiml, že Lewis Slocumb a jeho bratři zachovávají i v této situaci neuvěřitelný klid. Jistý si nebyl, ale měl dojem, že bratři se telepaticky na něčem domluvili.

Grimes zřejmě vycítil totéž. Zachmuřil se a pomalu stočil hlaveň k Lewisovi.

„Ucouvni od těch krámů, Slocumbe! A tvůj brácha taky!“ štěkl. „Vinny, obejdi je a dej to svinstvo pryč.“

Sutcher zamířil k sesuté skalní stěně a podezřívavě si změřil hromadu balíčků plastické výbušniny.

„Esli ti můžu radit, radši se vedle toho ani neupšoukni,“ ozval se Lewis a rozhodil paže, aby naznačil výbuch. „Prásk!“

Frank, stojící asi tři metry od Lewisovy pravice, a Lyle, jenž klečel na jednom koleni čtyři metry za nimi, se jen souhlasně ušklíbli.

„Takže,“ obrátil Grimes pozornost opět k Mattovi, „z toho, že se poflakuješ přímo tady, si snadno spočítám, že tu nešťastnou nehodu jsi nepřežil jen ty!“

„Zachránili jsme se všichni až na ty dva hlídače, co jste podrazil!“ řekl Matt, aby získal čas. „Právě je chceme dostat ven, protože přísahali, že vás zabijou. O co vám vlastně jde, Grimesi, máte snad akcie ve firmě, co vyrábí Lassaject? Nebo že by to bylo ještě složitější?“

Policista se na okamžik zatvářil zaskočeně, ale rychle se vzpamatoval.

„No jasně,“ zasmál se jízlivě, „vážená paní Kroftová! Tak jestli tě to tolik zajímá, trefils hřebík na hlavičku. Mám v té firmě jistá vlastnická práva.“

„A máte vůbec ponětí, kolik lidí – kolik dětí– zemře, jestli se ta vakcína začne užívat v celoplošném měřítku?“

„Neexistuje důkaz, že to tak dopadne.“

„Nechte si ty kecy. Dokazujou to všichni ti lidé, které jste se pokusil zabít tady v dole, a vy to moc dobře víte. Ale aby bylo jasno, Grimesi, zachránili se stejně jako já, a teď jsou spolu s Ellen Kroftovou a Nikki na cestě do Washingtonu.“

Grimesovi se v očích blýskla nejistota.

„Nevěřím ti ani slovo!“ prohlásil neústupně. „Ale i kdyby, vyřídíme ten problémek v tu ránu, jak tady skončíme s vámi. Verne, prošacuj ty frajery, začni tím vzadu. A pak je odtáhni někam do kouta, ať si můžu s doktorem promluvit mezi čtyřma očima.

Kdyby některý z nich zkoušel chytračit, prostě ho střel do kolena. Druhé koleno a koule si schovej na později.“

„Hlavně nezapomeň omrknout, esli v kapse nemám rakety středního doletu!“ poškleboval se Lyle a smíchy se doslova popadal za břicho.

Verne měl sice výhodu, protože byl mladý a ozbrojený, nicméně k Lyleovi se blížil s přehnanou opatrností.

„Stoupnout!“ zavelel.

„Nemůžu!“ namítl Lyle. „Zlomil jsem si nohu.“

„Když neposlechne, tak ho odpráskni!“ vložil se Grimes do hovoru. „Na tebe nemá, Verne. Je to starej dědek a ty máš bouchačku!“

„No jo,“ přikývl Lyle. „Jsem akorát podělanej dědek!“

Předvedl bezzubý úsměv a přenesl váhu těla na druhou nohu, jako by chtěl vstát.

V tom okamžiku se vysoko na kamenném závalu ozvalo zaškrábání. Všech sedm přítomných se naráz otočilo po zvuku.

Asi v šestimetrové výšce se přímo nad Vinným Sutcherem vynořil zaprášený hubený přízrak Ellen Kroftové. V pažích vzpírala veliký plochý kámen. Ve stejném zlomku vteřiny, kdy po ní Grimes vystřelil, Ellen mrštila kámen dolů na Sutchera, jenž se zakloněnou hlavou civěl vzhůru. Zasáhla ho do obličeje. Lebka mu pukla s nechutným lupnutím jako dutá dýně a Sutcher se v krvi zhroutil mezi suť.

V následujících vteřinách se všechno zběhlo tak rychle, že Matt se nestačil zorientovat. Nestačil ani vytáhnout pistoli a Slocumbovi už svírali zbraně v dlaních a stříleli jako ohňostroj na Silvestra. Grimes neměl šanci vystřelit, protože dostal zásah do hrudi, krku i do obličeje. S očima vytřeštěnýma údivem poskočil do strany jako obrovská loutka. Zamával pažemi a nohy se mu komicky podlomily, v podřepu uběhly ještě pár směšných krůčků a potom bezvládně padl do prachu, jako když loutce odstřihnou provázky. Verne kromě dalších zásahů chytil kulku doprostřed čela a zemřel dřív, než se svalil k zemi.

Matt se tryskem pustil k závalu. Ellen ležela mezi kamením, ale viděl, že se hýbá.

„Ellen?“

„Nic mi není!“ křikla přerývaně. „Smekla jsem se a pořádně si narazila zadek, ale jinak jsem celá!“

„Je Nikki v pořádku?“

„Sedí tam u ostatních, nemůže chodit kvůli kotníku. Podle mě není jen podvrtnutý, je to zlomenina.“

„Máte tam dost vzduchu?“

„Teď už ano, když jste před chvílí prostřelili tu díru.“

Ellen začala opatrně slézat k Mattovi, jenž stál vedle zkrvavělé mrtvoly Vinnyho Sutchera. Kámen se mu svezl z obličeje rozdrceného na krvavou kaši. Místo očí měl dvě jezírka zalitá lesklou krví. Ellen se chytila Mattovy vztažené ruky a seskákala po posledních kamenných stupních. Zastavila se nad mrtvým tělem svého nepřítele a zaťala pěsti, jako by se strachovala, že jejich boj ještě neskončil.

„Ellen, nebojte se!“ objal ji Matt kolem ramen. „Už je to za námi. Věřte, teď už se nemáte čeho bát.“

Na Elleniných zaprášených tvářích se blýskaly stopy po slzách.

Matt ji k sobě chvíli tiskl, aby ji ukonejšil, a potom ji odvedl k Frankovi, který se opět věnoval svým balíčkům plastické trhaviny. Navzájem je představil a řekl, že vleze do jeskyně a podívá se, jak je na tom Nikki.

Ellen však netrpělivě ukázala na hodinky. „Matte, teď mě poslouchejte! Asi za tři a půl hodiny dostane první dítě injekci Omnivaxu a hned potom vypukne záplava očkování po celých Státech – a tomu musíme zabránit!“

„Nevíte, komu bychom mohli zavolat?“

„Celá ta kampaň představuje největší trumf v letošních prezidentských volbách, ale neznám nikoho, kdo by v tomhle stadiu dokázal první dámě přitáhnout uzdu. Vy snad ano?“

„Bohužel ne. Ale co tam zavolat, že v budově je bomba?“

„Ta představa mi jde sice proti srsti, ale pokud nám jiná možnost nezbude, nejspíš to ze zoufalství uděláme. Mám ovšem strach, že tím jim ještě přidáme na publicitě a beznadějně prohrajeme.“

„Jestli rozjedou očkování, kolik dětí stihnou naočkovat do večera?“

„Vážně můžu nejvýš hádat,“ pokrčila Ellen rameny, „ale určitě spoustu, zvlášť na Západním pobřeží, kde ordinace pediatrů zůstanou otevřené o tři hodiny déle než na Východě. Prezidentův volební štáb rozvířil kolem Omnivaxu takovou publicitu, že dnešek všichni považujou za superslavnostní den. Národ se do té vakcíny úplně pobláznil, vždyť na podobný zázrak čekalo lidstvo desítky let! Z toho důvodu jsou desetitisíce dávek v ordinacích a na klinikách v celé zemi. Nikdo však nezačne s očkováním dřív, dokud ho ministryně zdravotnictví a první dáma neprohlásí za schválené zákonem. Takže.. Co podniknem? Budeme riskovat ty tisíce nebo kolik očkování, které doktoři ještě stihnou do dnešního večera provést?“

„Tři procenta nakažených prionovou infekcí. Ach bože.“

„Možná víc.“

„Možná víc,“ opakoval Matt zoufale.

Vzhlédl k díře, jež na vrcholu kamenného valu vedla do jeskynně, a rázně se rozhodl.

„V garáži strýce Hala mám zaparkovaného harleye. Zřejmě bych vás stačil do Washingtonu dopravit včas, ale nerad bych odjel dřív, než se přesvědčím, jak je na tom Nikki. Máme toho za sebou trochu moc.“

„Chápu, ale prosím vás, pospěšte si!“

„Nebojte se. Za chvíli jsme na cestě.“

„A ještě něco, Matte. Omlouvám se, že se věnuju jen svým záležitostem a ani jsem vám neřekla, jak moc mě mrzí smrt vašeho strýčka.“

„Díky. Mě taky. Lewisi, můžete s odstřelem ještě chvilku počkat?“

„Proč ne, my nemáme až tak moc naspěch. A Lylea taky extra nepotřebujeme, takže vás klidně může hodit k vaší motorce, doktůrku.“

„Výborně. Lewisi, mohl byste mi prozradit, jak jste uvšechvšudy tak rychle sehnali zbraně?“

Lewis se zeširoka zazubil, vyhrnul si rukáv a předvedl mazané držadlo z kožených lanek a provázků.

„Todle před pár lety vykoumal brácha a každýmu z nás vyrobil jeden vzorek. Zatím jsme to ještě nikdy nepotřebovali, ale berem si to automaticky. Čím jsme starší, tím si dáváme většího bacha.

Nemám pravdu, Franku?“

„Moje řeč.“

„Jste nejlepší kovbojové, na jaké jsem kdy narazil, Lewisi.

Ellen, hned jsem zpátky. Určitě to stihneme, strýcův dům stojí kousek odtud. Jeho přítelkyně není doma, ale já vím, kam si schovává rezervní klíč.“

„To je dobře, protože si nutně musím zavolat.“

„Za minutku jedem.“

Matt ještě nevyšplhal ani do poloviny závalu, když zaslechl Nikkin hlas: „Hele, už se blíží Červený kříž! Tak co, Matte, obhájil jsi bobříka plavání?“

Nikki seděla na balvanu, který zpola tarasil nový průchod do jeskyně, a šťastně mávala oběma pažemi nad hlavou.

Matt nahoru doslova vyletěl a popadl ji do náruče.

„Já věděla, že to dokážeš,“ usmívala se na něho přes slzy. „Fakt jsem to věděla!“

„Ale nevěděla!“

„No dobře, tak nevěděla, ale tys to dokázal, a právě to se počítá, ne?“

„Co tvůj kotník?“

„Když se tě můžu dotýkat, tak vůbec nebolí. Každopádně to bude práce pro hodně schopného ortopeda. Kolik lidí zůstalo naživu?“

„Věř nebo ne, ale všichni, které jsi naživu viděl.“

„A co Fred?“

„Tomu je dokonce trochu líp. Colinovi jsem udělala tracheotomii.“

Náhle Nikki sklopila pohled ke třem nehybným postavám zhrouceným na podlaze tunelu.

„Tohle je tvoje práce?“ vydechla.

„Moc bych si přál, aby byla, zvlášť pokud jde o Grimese, ale nestačil jsem ani vystřelit.“

„Mně se ten Vinny nezdál hned od začátku.“

„Ani se ti nedivím. Poslyš, teď ti pomůžu dolů a pak musím odjet s Ellen do Washingtonu. Už je skoro poledne.“

„No jasně, dnes má proběhnout první očkování! Tak běž, já to zvládnu sama.“

„Ani náhodou, nejdřív ti pomůžu slézt.“

Byl to pomalý a namáhavý sestup. Dole Matt odnesl Nikki na bezpečné místo za ohybem tunelu. Opatrně ji usadil a všiml si, že zraněná noha jí mezitím natekla do obludných rozměrů. Políbili se.

„Až to budeme mít za sebou, uděláme něco hodně, ale hodně hloupého, ano?“ navrhl Matt šeptem.

„Na mně se můžeš spolehnout. Na hlouposti jsem přebornice,“ usmála se Nikki.

Po posledním polibku Matt zamířil k Ellen, ale na vteřinku se ještě zastavil u Grimesova prostříleného těla.

„Vidíš, já ti přece říkal, že máme důkaz!“ ušklíbl se.

36.

Lyle Slocumb byl svou rolí Mattova řidiče zřejmě polichocen.

Vyšplhal za volant staré dodávky a nastartoval. Mattovi neušlo, že Ellen se zoufale snaží ani nezavadit o záhadné páky a pedály, jež trčely z podlahy i na místech, kde by je člověk nečekal, a zachránil ji jednoduše tím, že ji přesunul k okénku.

„Ale to jste nemusel,“ bránila se chabě a vděčně zabouchla dveře.

„Určitě nemusel, ale džentlmen se ve mně nezapře,“ zazubil se Matt. „Navíc jsem si říkal, že Lylemu toho dlužím už tolik, že do mě s největší radostí bude dloubat loktem.“

„Jste cvok, doktůrku,“ zachrchlal pobaveně Lyle.

„Jsem. Snažte se na to nezapomínat.“

Když se vozidlo s hrkavým skřípáním odlepilo z místa, Matt se ohlédl k hoře, z jejíchž útrob se teď zachránil nejen on a Nikki, ale celá skupina naprosto nečekaných a nevinných obětí.

Zaplavila ho podivná směsice citů – hrůza, úleva, pocit marnosti. Pravda, přesně jak předpokládal, v hlubinách dolu se skutečně skrývá toxická skládka. Co nevidět se majitelé a správci dolu budou muset vyrovnat s žalobou ohledně obcházení zákonů a ohrožení životního prostředí. Všechny jedy čeká likvidace, jeskyně bude opět čistá. Bohužel, jeho zarputilé obviňování DUS, pokud jde o vyvolání syndromu Belinda, ho zavedlo daleko od pravdy a do jisté míry zavinilo i smrt řady lidí, z nichž nejbolestněji ho zasáhlo úmrtí Hala – strýce a kmotra v jedné osobě.

Navíc jeho vinou nastanou Slocumbovým velké potíže. Všichni čtyři bratři byli v údolí proslulí svým záhadným, poustevnickým způsobem života, a pokud se Mattovi nepodaří přijít na jiné a přijatelné vysvětlení masakru v podzemí, čeká na ně publicita, výslechy a možná i obvinění z neoprávněného držení zbraní.

V duchu bezradně pokrčil rameny. Dělal koneckonců jen to, co považoval za správné, a snažil se ze všech sil. Tomuto životnímu postoji ho učil nejdřív otec a potom i strýc. Těžko si mohl vyčítat, že neumí zázraky. Na druhou stranu však jeho přesvědčení o tom, že právě a pouze důlní společnost vědomě poškozuje zdraví místních obyvatel, Grimesovi a jeho kumpánům téměř umožnilo prosadit Lassaject a ohrozit tak celou současnou populaci Států příšernou a smrtelnou prionovou infekcí. Časem se Matt se svým jednáním a jeho důsledky nějak vypořádá, snad i s Nikkinou pomocí, ale v dané chvíli se musí soustředit na jiné naléhavé úkoly. Nejdůležitější ze všeho byl včasný příjezd do Washingtonu, aby Ellen stačila zarazit aplikaci první injekce Omnivaxu a všech následných dávek. Jak? O tom budou přemýšlet až během cesty.

Tři procenta.

To číslo se mu rozléhalo hlavou jako ozvěna v prázdném tunelu. Tři procenta z desítek tisíc – biologická časovaná bomba nevyléčitelné a infekční nemoci, na něž neexistují diagnostické testy a jež se neprojeví dříve než za deset či více let.

Tři procenta.

„Bude to o fous, ale určitě to stihneme před tou první injekcí!“ slíbil Ellen.

„Hlavně nesmíme spěchat až tak moc, abychom se vymázli a zabili.“

„Dobrá, jen klid. Nepřekročím povolenou rychlost. Už jste někdy jela na motocyklu?“

„Jednou.“

„A jak se vám to líbilo?“

„Na světě jsem už nějaký čas, vážený pane doktore, takže příležitostí k projížďce na motorce se mi nabídlo habaděj. Copak vám moje odpověď sama o sobě neprozradila dost?“

Matt se zazubil.

„Můj motocykl se vám bude líbit, Ellen. Vážně. Lyle, na příštím rozcestí doleva. K strýcovu domu je to ještě tak pět kilometrů.“

„Jasně, šéfe,“ broukl Lyle.

Matt se po něm nenápadně podíval – prořídlé šediny, orlí nos, snědá vrásčitá pleť, bezzubý úsměv. Matt zapochyboval, že Lyle či kterýkoliv z jeho bratrů vůbec vlastní řidičský průkaz. Slocumbovi byli osobitá cháska, ale teprve nyní Matt zjistil, že vedou naplněný a zajímavý život. Už poněkolikáté zachránili Mattovi život. Jejich přátelství mu více než bohatě vynahradilo strach, který musel před mnoha lety překonat, aby na kole dojel až na jejich farmu.

„Pamatujete si, doktůrku, kam jste dal klíče od motorky?“ zajímal se Lyle.

„Na kuchyňskou linku.“

„Hele, čistě pro jistotu tady počkám, dokaď je nenajdete.“

„Díky, kamaráde. Ellen, už máte ponětí, jak na to ve Washingtonu půjdete?“

„Vůbec nevím. To zdravotnické zařízení je v Anacostii. Předpokládám, že tam budou přísná bezpečnostní opatření, protože jde nejen o první dámu, ale i o spoustu ostatních celebrit a vůbec. Nenapadá mě nikdo, komu bych mohla zavolat, ale obávám se, že pouhý telefonát by to takhle narychlo beztak nevyřešil.

Spíš bych věřila, že až lidé na klinice zjistí, že nepředstavuju žádnou hrozbu a že jsem byla členkou komise pro schválení Omnivaxu, a taky když si zvyknou, na myšlenku, že ten divý muž po mém boku je docela ochočený, možná mi dovolí promluvit si s někým, kdo velí celé akci. Otázkou zůstává, zda nám ten dotyčný uvěří a navíc natolik včas, aby se očkování mohlo zarazit. Prezidentovi jde o hromadu voličských hlasů a já doufám, že Marquandovi nemají zájem vystupovat jako manipulátoři a kolosální podvodníci.“

„Co kdyby se vám podařilo dostat se před kamery a veřejně vysvětlit, co se děje?“

„To bych se divila, ale předem to vyloučit samozřejmě nemůžu. Teď jde hlavně o to, abychom se tam dostali včas a našli někoho, kdo s námi bude ochotný mluvit.“

„Odmítám slovo možná! My to prostě musíme dokázat! Víte, Ellen, připadám si jako stoprocentní hlupák. Takhle naletět těm grázlům, co mě směrovali ke skládce, jen aby zametli stopy k Lassajectu! To jim vážně nedaruju!“

Ellen přikývla.

„To jsme dva a věřím, že celá armáda dalších osob. Už abychom byli ve Washingtonu!“

„Moje řeč. Lyle, po téhle silnici doprava. Strýcův dům je až na samém konci příjezdové cesty. Pozor, cesta končí, budete se tam muset otočit.“

Matt polknul a zavrtěl hlavou.

„Asi je to pro vás těžké, co?“ poznamenala Ellen soucitně.

„Ještě pořád mi nedošlo, co se vlastně stalo a jaké to bude mít důsledky. Hal byl úžasně hodný na mě i na mou maminku. Bude nám moc chybět.“

Radši se vůbec nezmínil o matčině zhoršujícím se zdravotním stavu.

Řídký les se rozestoupil do široké a nádherně zvlněné mýtiny, na jejímž konci hřadoval Halův dům na kamenné římse, pod kterou se nabízela úchvatná vyhlídka do širého kraje, korunovaná velkým, křišťálově průzračným jezerem.

„Nádhera!“ šeptala Ellen okouzleně. „Jedním slovem nádhera!“

„Počkat! Zastavte!“ vyjekl Matt.

Lyle dupl na brzdu tak prudce, až dostali smyk.

„Co je?“ nechápala Ellen.

„Támhle, hned u domu, na cestě před garáží. Parkuje tam strýcovo auto!“

„No a?“

„Něco tu není v pořádku. Včera večer nás přece zavezl k dolu.

Pokud skončil pod závalem, jak se auto dostalo nazpátek? Lyle, máte svou pistoli? Já tu svou nechal u Lewise, abychom ve Washingtonu neměli problémy s ochrankou.“

„Moji pistoli si vzal Frank, ale vzadu by měli mít brokovnici.“

„Vyndejte ji, buďte tak hodný.“

Všichni se pak opatrně vydali pěšky k domu.

„Vidíte?“ ukázala Ellen vzrušeně.

Širokým francouzským oknem obývacího pokoje viděli muže, jenž otíral prach z ozdobné vázy.

„Ale to je Hal! To je můj strýc!“ užasl Matt. „Lyle, stoupněte si támhle a miřte na dveře. Já.. Nevím, co si mám o tom myslet.“

Jeho zmatek netrval dlouho.

Zamířil ke dveřím, ale otevřely se dřív, než došel ke schodům na verandu. Přes práh vyšel Hal, úhledně vystrojený do světle modré košile a bílých kalhot. Mattovi stačil jediný pohled na jeho odpočatý a oholený obličej a umyté vlasy, aby pochopil.

„Matthewe! Kristepane, to jsem ale rád, že tě vidím! Od toho výbuchu jsem strachy úplně bez sebe! Volal jsem na policii a taky…“

„Nezlob se, že ti skáču do řeči, Hale, ale nevypadáš dvakrát ustaraně. Naopak, nejspíš ses v noci báječně prospal. O člověku, co se už dvanáct hodin zoufale snaží zachránit milovaného synovce ze zavaleného dolu, mám úplně jinou představu!“

„Matthewe, vždyť já doslova nepustil sluchátko z ruky! Nikdo nedokáže pochopit –“

V Halově námitce nebyla ani stopa po upřímnosti. Matta naráz přešly poslední pochyby.

„Nech toho, Hale!“ vyštěkl. „Tak ubohé výmluvy jsou pod tvoji úroveň. Víš, co mi nešlo do hlavy hned od chvíle, kdy mě trklo, že za ta záhadná úmrtí může ve skutečnosti vakcína proti horečce Lassa? Grimes. To mě strašně trápilo. Grimes nikdy nebyl úplné trdlo, ale s Einsteinem by si ho nikdo nespletl. Proto jsem nedokázal pochopit, jak se takový člověk vůbec mohl zkontaktovat s farmaceutickou firmou, která vyrábí Lassaject. Vždyť on tu epidemii prionové infekce zvládal až neuvěřitelně šikovně: To on pomáhal shánět dobrovolníky na pokusné očkování, to on objevil, že vakcína má zásadní vadu a nakonec zase on začal systematicky likvidovat všechny důkazy této vady. Připadá ti logické, Hale, že by tohle všechno dokázal zrovna Grimes?“

Hal se zatvářil, že se opět pustí do lhaní, ale posléze jen nonšalantně pokrčil rameny.

„Grimes je magor,“ prohlásil. „Násilnický a zákeřný magor, takže se mi docela hodil, ale magor zůstane magorem, i kdyby se postavil na hlavu.“

Po tomhle strýcově otevřeném přiznání se v Mattovi vzedmula vlna smutku.

„Kdy ses poprvé dozvěděl o té prionové infekci?“

„Není to tak dlouho, fakt. Mohl bys, prosím tě, požádat svého přítele, aby na mě přestal mířit?“

„Nemohl. Pokračuj.“

„No, v rozmezí pouhých pár týdnů jsem pitval hned dva případy. Jeden spáchal sebevraždu a druhého zastřelili při hospodské rvačce. Vzpomněl jsem si, že ta jména figurovala i na seznamu osob, které absolvovaly pokusné očkování, a začal jsem něco tušit. A když ses pak zapletl do toho případu Rideout, měl jsem jistotu. Průšvih byl v tom, že Lassajectu do plného schválení už chyběla jen chvilka a prostě nepřicházelo v úvahu, aby někdo kápl na tu souvislost. Mým úkolem tedy bylo prostě identifikovat ty nešťastníky, u kterých se objevily vedlejší příznaky, a pak poslat zesnulého pana Grimese a jeho poskoky, aby je odstranili.

Aspoň předpokládám, že je po smrti.“

„Ve skutečnosti je sakra naživu a právě diskutuje s policejním vyšetřovatelem.“

„Ale jdi, synovče. Tys nikdy neuměl pořádně lhát. A co Sutcher?“

„No, řekněme, že teď momentálně to s ním nevypadá dvakrát růžově.“

Matt se ohlédl k Ellen.

„A vida,“ poznamenal Hal, „naše udatná paní Kroftová, nemám pravdu?“

„Spousta lidí zemřela jen vaší vinou!“ pronesla Ellen mrazivě.

„Život někdy není žádný med.“

„Ježíšmarjá, Hale! Takhle tě neznám! Co jsi vlastně zač?“

„Úplně normální maník, co se snaží za každou cenu vydělat na živobytí. Nezajdeš dovnitř na kapku čaje? Asi nemusím dodávat, že s brokovnicí je vstup zakázán. I když – úplně nejlepší by bylo, kdybyste odtud všichni vypadli. A hned!“

„Hale, my se nehneme na krok, dokud tě nesvážeme a nezavoláme federální policii!“

„Hm, tak s tím bohužel odmítám souhlasit!“ odvětil Hal s protivnou sebejistotou. „Jak to vypadá, budu vás muset odstranit všechny, počínaje tvým kámošem, který si prostě nedá říct a nepřestává na mě mířit tím krámem. Vy jste zřejmě jeden ze Slocumbů, co?“

„To si pište!“ potvrdil Lyle hrdě.

Ještě ani nedořekl, když od Halova zaparkovaného auta třeskl výstřel a odmrštil Lylea zády na chladič dodávky. Zaskočený stařec se vzmohl na jediný výstřel naslepo, pustil brokovnici a popadl se za břicho. Klopýtl a ztěžka se zhroutil na bok.

Vedle garáže stál ušklíbající se Larry, ten hromotlucký zabiják, jehož měl Matt údajně zavraždit a poté spálit.

Matt se zrovna obracel, aby Lyleovi pomohl, když Larry vystřelil podruhé a tentokrát zasáhl starce do prsou. Lyle, opřený v štěrku o loket, se svalil na záda a znehybněl. Zabiják byl se svým výkonem zřejmě spokojený a pro změnu obrátil pistoli na Matta.

„Na tuhle příležitost jsem se těšil,“ vyplivl. „Ani nevíš, jak proklatě jsem se těšil!“

Mattovi se zastavilo srdce v hrudi, protože zabijákovy buřtovité prsty na spoušti se napjaly a chystaly se stisknout.

„Ne!“ vykřikl.

„Ještě moment, Larry!“ zavelel Hal. „Až ti řeknu.“

Matt měl pocit, že se mu podlomí kolena, ale Ellen po jeho boku stála se vzdorně vztyčenou hlavou a dokonce ho uchopila v podpaží.

„I když nás zavraždíte, nic se tím pro vás nevyřeší,“ upozornila Hala nenávistně. „O tom všem už ví příliš mnoho lidí!“

„Nechtěla byste mi poskytnout jejich seznam, vážená paní?

Asi ne, ale nemusíte si dělat starosti. Já se o sebe umím postarat.

Matthewe, mrzí mě to, namouduši. Jistě ti nemusím připomínat, že mi na tobě hrozně moc záleží. A vždycky záleželo. Jenže tohle je obchod a ty mi ho kazíš. Jak ses přesvědčil, můj zaměstnanec Larry je živý ažaž. Jestlipak by tě aspoň ve snu napadlo, že to já vymyslel tu povídačku o tvém obvinění z vraždy právě ve chvíli, když jsi visel na telefonu a vykládal mi, že doktorka Solariová šla zrovna na FBI. Uznej, že to byl skvělý nápad!“

„Jsi zvrhlý!“ vyštěkl Matt.

„Jak myslíš, ale já bych přešel k věci: Tady Larry se už celý třese nedočkavostí, aby tě směl odprásknout, ale já jsem férový chlap a kromě toho nemám zájem o to, aby mi po jezeře plavaly prostřílené mrtvoly. To by se špatně svádělo na náhodu, viď?

Z toho důvodu budu tak velkorysý, že tobě i vážené paní Kroftové klidně dovolím, abyste přelezli plot“ – ukázal bradou na kovové zábradlí, jež lemovalo příjezdovou cestu ke garáži – „a skočili ze skály. Kdoví, třeba nedopadnete na útesy.“

„Vzdej to, Hale!“ procedil Matt zaťatými zuby, jak se zoufale snažil získat ztracenou rozvahu. „K tobě vede příliš mnoho nitek, než abys unikl obvinění. Pochop, že pořád ještě můžeš z toho průšvihu vyjít jako hrdina, když policii řekneš, že to ty jsi odpískal konec zápasu, abys zachránil tisíce ještě nenarozených dětí před houbovitou encefalopatidou.“

V tom okamžiku Matt koutkem oka zahlédl pohyb u dodávky. Lyle! „Tak kulka, nebo skok ze skály, Matthewe?“ připomínal Hal.

„Je to jen na tobě.“

Matt si uvědomil, že má jedinou šanci, a sice upoutat Halovu i Larryho pozornost výhradně na sebe. Rozhodl se trochu polichotit Halově ješitnosti.

„Hale, prozraď mi ještě něco,“ skoro zaprosil, „byl jsi to ty, kdo mi pod dveře podstrčil ten vzkaz o toxické skládce, je to tak?“

Hal dlouho neváhal a s povzdechem skromně přikývl.

„Když tě to tolik zajímá, tak jo, to byl další z mých nápadů. Je jenom logické, že mám přehled o všem, co se tady šustne, a o té, echm, netradiční skládce jsem se dozvěděl prakticky ihned po jejím vzniku. Poslal jsem ti ten vzkaz, protože jsem předpokládal, že dokud povedeš boj proti dolům, neohrozíš moje zájmy. Geniální, co říkáš?“

Mezitím se Lyle překulil pod otevřené dveře dodávky a po břiše se soukal dovnitř. Matt udělal krok směrem ke strýci a Larry přiskočil s napřaženou pistolí, aby ho zadržel.

„Ale, nech si ty pohádky!“ rozkřikl se Matt načuřeně. „Nejsi ani zdaleka takový chytrák, jak si namlouváš! Dělals jednu botu za druhou!“ Jízlivě se zasmál. „Páni, tos asi zíral, když se ve městě objevila Nikki Solariová! S Grimesem jste zpanikařili a všechno jsi parádně zbodali. Měl jsi jí dovolit, aby se v klidu vrátila do Bostonu, jenže ty ses bál, že jsem se třeba doslechl o nemoci Kathy Wilsonové a že bych mohl začít s pátráním jinde než pouze v dole! Co kdybych náhodou objevil pravdu?

Šel jsi tedy po ní, a to byla chyba, Hale. Sakra velká chyba!“

Další pohyb. Lyle se jakýmsi zázrakem vyšplhal do kabiny vozu.

„Teda na to, v jakém jsi průšvihu, si docela troufáš,“ zavrčel Hal. Už dávno se neusmíval. „Přestalo mě to bavit, tak se koukejte rozhodnout. Larry, jestli ti dva neskočí ze skály, než napočítám do deseti, jsou tvoji. A nezapomeň dát přednost dámě.“

„Přestaň si hrát na frajera. Zabíjel jsi jen pro peníze, Hale, a to je ubohost!“ Matt v duchu přemítal, jestli snad Lyle není po smrti.

Strýc se nenávistně usmál.

„Říkáš ubohost, synovče?“ zopakoval. „Ale ta spousta peněz, o které se jedná, není žádná ubohost! Už řadu let mi patří čtyřicet procent firmy Columbia Pharmaceuticalls a já měl plné zuby toho, že pořád jenom prodělávala. Sám nejlíp víš, že můj životní styl je kapánek nákladný, takže krach jsem si nemohl dovolit.

A teď začínám počítat.. Jedna..“

„Hale, prosím tě, to ne!“ zavřískl Matt přesně v tom okamžiku, kdy se motor dodávky rozkašlal k životu.

Larry a Hal se k ní prudce obrátili. Lyle – zavřené oči a nos opřený o volant – zařadil, dupl na plyn a dodávka skočila dopředu jako útočící šelma. Larry sice stačil třikrát vystřelit, ale uskočit už ne. I když střely rozbily přední sklo a minimálně jedna z nich zasáhla Lylea přímo do čela, přední nárazník najel Larrymu na kolena a srazil ho přes zábradlí do propasti. Vzápětí za ním se ztěžka a jakoby zpomaleně překlopil i rozjetý vůz.

Jenom pár vteřin poté se zdola ozval výbuch.

Matt si na rozdíl od zaskočeného Hala všiml, že Larrymu dodávka vyrazila z ruky pistoli. Skočil po ní, a než se Hal vzpamatoval, jeho synovec před ním stál s naprosto klidným výrazem v tváři a mířil na něho.

„Obchody ti jdou nějak nalevačku, strejdo,“ pravil shovívavě.

37.

„Matthewe, prosím tě, ty úplně zapomínáš na prospěch většiny! Omnivax každoročně zachrání tisíce životů! Když očkovací program zablokujete, vina za všechny ty oběti padne na vás!

Ježíšmarjá, vždyť ani nevíte jistě, jestli za ty příznaky může zrovna Lassaject! Jen hádáte, teoretizujete..“

Hal Sawyer horečně mlel bez přestávky, ale nebylo mu to nic platné. Matt a Ellem ho pevně spoutali prádelní šňůrou a pak ho obličejem dolů položili na postel a přivázali k ní. Pokud se někdo objeví v domě a osvobodí ho dřív, než oni vyřídí svou záležitost ve Washingtonu, nedá se nic dělat. Grimes je vyřízený jednou provždy, stejně jako Sutcher a další zabijáci, Larry a Vene.

Hal by se mohl pokusit o útěk, ale moc daleko by se nedostal.

„Ksakru, Matthewe, copak takhle se jedná s vlastním příbuzným?.. A kdo bude chodit za tvojí matkou, když tu já nebudu?..

Myslíš vůbec na matku!.. Zlomí jí to srdce, tvojí vinou.. Ježíši, Matte, musím ti snad připomínat, že jsem tvůj strýc.. Ellen, Ellen, vy mi jistě rozumíte, mohla byste synovci vysvětlit, co je rodina a jak je důležitá? Jsem jeho strýc, geneticky jsme z celé čtvrtiny totožní. Celých pětadvacet procent! Jako bys prodal čtvrtinu sebe sama..“

„To nemůžeme stihnout,“ zanaříkala Ellen při pohledu na Mattovy hodinky. „Ani zdaleka ne.“

„Můžeme se o to aspoň pokusit,“ zahučel Matt a utáhl provaz mnohem silněji, než bylo zapotřebí. „Záleží na dopravě. Je to blíž, než byste myslela.“

„Mohl byste tu práci s Halem dodělat sám?“

„Jistě, a proč?“

„Před odjezdem si musím zavolat. Můj kamarád Rudy kvůli mně už umírá strachy. Navíc má spoustu známých, třeba ho napadne komu zatelefonovat.“

„Ale pospěšte si. Tohle mi potrvá tak minutu dvě a pak už musíme vyrazit. A jo, v domě bydlí Halova přítelkyně Heidi. Prohrábněte jí narychlo skříň a najděte si nějaké teplé oblečení, na motocyklu člověk prochladne.“

Ellen trvalo jen pár vteřin, než objevila a oblékla si černé šusťákové kalhoty, mikinu a koženou bundu. Pak skočila do kuchyně a nechala Matta v ložnici dokončit strýcovo zajištění. Pochopila, že mladý muž prožívá silný otřes nejen ze smrti Lylea Slocumba, ale i ze strýcova chladného doznání, v němž se neobjevil ani náznak výčitek svědomí. Matčin Alzheimer už dosáhl takového stadia, že jí znemožňoval uvědomit si řadu věcí, ale bratrovu nepřítomnost pozná a bude se tím hrozně trápit. Navzdory naléhavosti situace si Matt už teď v duchu připravoval argumenty, jimiž by matce v její bolesti a zklamání ulevil a současně jí zatajil příšernou pravdu.

„Přece mě tady nenecháte, a takhle!“ hulákal Hal. Žadonil stále zoufaleji a dojemněji, stále zbaběleji. „Co když dostanu infarkt? Co když budu potřebovat na záchod? V téhle zemi platí presumpce neviny! Jak si ksakru můžeš připisovat právo vystupovat jako soudce, porota a kat v jedné osobě? Proboha živého, Matthewe, poslouchej mě přece! Znám tě od chvíle, co ses narodil! Tohle mi nemůžeš udělat!“

„Hale, kde máš klíčky od auta?“

„Cože?“

„Klíčky od auta!“

Matt se už přesvědčil, že v garáži stojí jeho motocykl, a vzal si klíčky z kuchyně. Pokud však má projet dvě stě sedmdesát kilometrů rychlostí sto třicet kilometrů za hodinu, daleko raději by na to měl mercedes sedan než harleye, na němž bude mít za spolujezdce starší dámu, která se bojí motocyklů a určitě nedokáže zůstat v klidu.

Hal konečně přestal se svým hysterickým doprošováním a řezavě se zasmál.

„I kdybych je měl, tak ty budeš poslední, komu bych je dal!“ vyštěkl. „Rozhodně ne dřív, dokud bys mě nepustil! Ale jinak můžeš poděkovat jen sám sobě, že ty klíčky nemám!“

„Jak to myslíš?“

„Mám jen jedny – ty druhé si s sebou vzala Heidi – a ty moje měl v kapse Larry Horarth, kterého tvůj kamarádíček shodil ze skály. Máš smůlu, synovče!“

„Hale,“ zavrčel Matt a naposledy překontroloval, zda uzly na Halových poutech drží, „já jen doufám, že ty sám se v autě neprojedeš hodně dlouho!“

Zastavil se v chodbě, aby popadl Halovu koženou bundu s fleecovou podšívkou, tryskem se rozběhl do garáže, narazil si helmu a nastartoval harleye. Už jednou to do Washingtonu zvládl za dvě a půl hodiny. Ušetřit ještě patnáct minut bylo skoro nemožné, ale Matt věřil, že zatím je předčasné se vzdávat. Nakoukl do nádrže a v duchu zanadával. Nebyla plná ani do poloviny, takže bude muset natankovat. To jde samozřejmě provést rychle, ale už jen zastavení u benzinové pumpy představuje nežádoucí zdržení. Přesto pořád ještě zbývá stínek naděje, že se na washingtonskou kliniku dostanou včas.

Předním východem se vyřítila Ellen a běžela k Mattovi, jenž zrovna obracel harleye na příjezdové cestě. V Heidině kožené bundě a černých šusťácích vypadala každým coulem jako rozená motorkářka.

„Tak startujem!“ zavelela a vyšplhala za Matta.

„Tady máte přilbu. Pevně utáhnout! Potom se budete jenom držet a všechno necháte na mně! A snažte se moc nevrtět!“ Matt se rozjel. „Jo, tomu příteli jste se dovolala?“

„Ne, ale nechala jsem mu vzkaz. Touhle dobou většinou rybaří na jezeře za srubem, ale já doufám, že dnes si jen vyšel na procházku a vrátí se brzy, protože si kvůli mně jistě dělá starosti.“

„O tom nepochybuju. Tak teď na to šlápnu. Radši zavřete oči a moc nepřemýšlejte.“

„Hele, se mnou si nelamte hlavu,“ odvětila Ellen. „Vy máte za úkol jet jako blesk a já mám za úkol to přežít.“

Jako blesk.. Přežít.. Čert aby tě vzal, Hale!

Matt silou vůle zaplašil myšlenky na oběti syndromu Belinda a soustředil se výhradně na řízení. Za pár minut vjel na dálnici a rozjel se na plný plyn.

„Sher, už je tady limuzína!“ oznámil Don. „Páni, to je ale bourák! To zírám!“

„Už jsme hotové!“ houkla Sherrie z ložnice. „To víš, chtěla jsem, aby naše holčička byla při své televizní premiéře co nejhezčí.“

„Však ji taky uvidí celý svět!“ připomínal pyšně Don, jenž oknem sledoval, jak z limuzíny vystoupila žena s mužem, on v černém obleku a ona v černém kostýmku, a míří ke vchodu.

Muži v černém! zasmál se v duchu.

„Pó-zor!“ zavelela Sherrie a vešla do obývacího pokoje. Podala miminko manželovi.

„Jste jedna hezčí než druhá!“ rozzářil se Don, vzal dcerušku do náruče a manželku políbil na rty. „Nikdo by nevěřil, že jsi rodila teprve před čtyřmi dny!“

„Musím uznat, že naše maličká to zahájila ve velkým stylu,“ zazubila se Sherrie, když vykoukla ven na limuzínu. „Kolik dětí se může chlubit tím, že na první očkování je doprovázejí agenti tajné služby? Takže jdeme?“

„Jasně. Ale přiznám se ti, že v životě jsem nebyl tak nervózní jako teď. Snad ani při tvým porodu ne.“

„Nervózní? To mi k tobě nesedí. Proč bys měl být nervózní, Done?“

„Je to zkrátka tak. Kvůli maličké.“

Sherrie se zatvářila polekaně a s náhlou obavou se zadívala manželovi do obličeje.

„Myslíš tu injekci?“

„No právě.“

Sherrie si povzdechla.

„Mně to taky dělá starosti,“ přiznala nečekaně. „Ale víš, bála jsem se o tom začít, aby sis nemyslel, že jsem hysterka a..

A nevděčnice. Jistě, paní Marquandová nám vysvětlila, že proběhly testy, během kterých dostala injekci spousta lidí a všichni jsou v pořádku. Ale Donelle bude první dítě, které tu vakcínu dostane po oficiálním schválení a.. Co když je to moc brzy a přece jen to není bezpečné?“

„Moje řeč.“

„Včera večer jsem mluvila s Andreou o jejím malém Randym.

Narodil se v květnu, pamatuješ? Dostává záchvaty a doktor tvrdí, že to je reakce na některé očkování, co už má za sebou. Musí brát léky, ale teď Andrea brečí, že mu nedělají dobře.“

„To jsem netušil. A Donelle dostane stejné vakcíny jako Randy?“

„Určitě. Vždyť jich bude třicet v jedné dávce – úplně všechny očkovací látky, které bude kdy v životě potřebovat.“

„Mrzí mě, že o tý věci nevíme něco víc!“ zamračil se Don.

Sherrie jemně objala manžela i miminko a políbila dcerku na tvářičku.

„Teď už je to jedno,“ povzdechla si zrovna ve chvíli, kdy oba tajní agenti zaklepali na dveře bytu.

Den byl naštěstí slunný a silnice suché. Matt hnal harleye tak rychle, jak si jenom troufal. Přejeli hranici Virginie a řítili se přes malebná pohoří. Za necelou hodinu najeli ve Stautonu na dálnici číslo osmdesát jedna a mířili k šestašedesátce. Matt udržoval rychlost motocyklu na sto třicítce a na volných místech dálnice občas ještě přidal plyn. V Harrisonburgu nabrali benzin a zjistili, že od Washingtonu je dělí už jen necelých sto osmdesát kilometrů. Do okamžiku, kdy měla být aplikována první schválená injekce Omnivaxu, zbývala hodina a třicet minut.

Teď už bude záležet pouze na dopravní zácpě v ulicích města.

Na takových všedních věcech závisí skutečnost, zda do zadečku novorozené holčičky vpíchnou první dávku supervakcíny.

Tři procenta. Možná víc. Kdyby měl Matt dítě, nikdy by ho podobnému riziku nevystavil.

Ellem za jeho zády seděla tiše jako pěna a vyhýbala se každému zbytečnému pohybu.

„Ale musím uznat, že to není ani zdaleka tak hrozný, jak si vzpomínám,“ přiznala, když čerpal benzin.

„Až si půjdete koupit svou první motorku, rád poradím,“ usmál se Matt.

Během první hodiny se Matt ustavičně díval do zpětného zrcátka, zda za sebou nezahlédne pronásledovatele – ať Halovy poskoky nebo Grimesovy lidi v hlídkovém voze. Postupně se však trochu zklidnil a začal přemýšlet o Nikki, jež přemohla bolest v zlomeném kotníku, aby s nouzovými prostředky zachránila život Fredu Carabettovi a později i Colinu Morrisseyovi. Nikdy si neuměl představit, že existuje žena, jež by v jeho duši i srdci mohla zaujmout Ginnyino místo. Teď měl jistotu, že existuje.

Navíc si vůbec poprvé po ztrátě Ginny přiznal, co s ním vdovský stav udělal: Probudil v něm ohavnou a neléčenou depresi, která mu jako vysoká hradba bránila prožívat skutečnou radost. Pomůže mu Nikki vrátit se do života? Možná, opakoval si Matt, zatímco to švihal po mezistátní dálnici. Možná to dokáže.

Než projeli Arlingtonem, zbývalo jim deset minut, čili příliš málo, pokud ovšem před zahájením očkování nejsou v programu nějaké slavnostní projevy a podobně. A problémem bude i proniknout do sálu a promluvit si s někým kompetentním, kdo bude mít tolik moci, aby dokázal očkování stopnout a přežil to.

Doprava postupně houstla a Matt musel zpomalit na padesátku. Zoufal si, protože před očima se mu nepřestávaly míhat ty nespočetné sta a tisíce budoucích obětí zázračné supervakcíny, která původně měla životy zachraňovat.

Osm minut.

„Sjeďte touhle výpadovkou!“ křikla Ellen zezadu. „Přejedeme řeku Potomac a budeme hledat směrovky do Anacostie. Za chvilku tam jsme.“

Přejeli řeku a zabočili do Minnesoty. Byla to chudá městská čtvrť tvořená levnými nájemnými činžáky, drogami prolezlý ostrov násilí a zoufalství s osmdesátiprocentní nezaměstnaností, nacházející se necelých pět kilometrů od Kapitolu. To byla stěží náhoda, že si Lynette Marquandová k pokřtění Omnivaxu vybrala zrovna zdejší zdravotnické středisko. Její manžel postrádal hlasy mezi černošskými a hispánskými voliči. Matt si neuměl představit, jak dlouho Lynette potrvá, než se smíří s jejich objevem o Lassajectu a zahájení vakcinace zarazí.

Dopravní zácpa je skoro zastavila.

Dvě minuty. Necelé.

„Jsme už dost blízko, abychom to zvládli pěšky?“ vyhrkl Matt zpola hystericky.

„Možná. Nejsem si však jistá kde přesně – Počkat! Fenwick Road. Támhle! To je ta ulice, určitě!“

Matt prudce trhl řídítky a vzal to přímo přes travnatý pás do ulice, kterou mu ukázala Ellen. Před dalším blokem spatřili modré policejní zábrany.

„Kolik je?“ sykl Matt.

„Asi pět minut po třetí,“ vyhrkla Ellen žalostně. „Nikdo vám nemůže vyčítat, že byste se nesnažil.“

Jak dlouho můžou trvat ty úvodní šaškárničky? ptal se v duchu Matt. Těžko víc než deset patnáct minut. Po injekci budou zřejmě následovat oslavné ódy od různých proslavených lékařských kapacit. Je možné, že i v nejlepším případě potrvá řadu hodin, než bude možné zarazit rozjeté očkování ve Státech.

I kdyby se jim už nepodařilo zabránit první injekci, mohou aspoň zmírnit škody, které by napáchala celoplošná vakcinace.

Tři procenta.

„Barikáda,“ zahučel Matt. „Dál pokračujeme po svých.“

Ještě než stačili sesednout, přistoupil k nim policista a zvědavě civěl na starší dámu v motorkářském ohozu.

„Vstup zakázán!“ oznámil ještě dřív, než stačili pronést jediné slovo. „Musíte to objet tudy nebo se vrátit na dálnici.“

„Mám mu to vysvětlit?“ zeptala se Ellen šeptem.

„Myslím, že než by zavolal svého nadřízeného, který by zase sháněl svého nadřízeného, tvrdli bychom tu do zítřka.“

„Co teda navrhujete?“ skoro zanaříkala Ellen.

Mezitím za nimi zastavilo pár dalších aut a policista k nim zamířil, aby řidičům oznámil totéž co předtím Mattovi.

„Myslím, že riskneme projetí i přes zákaz. Pořádně se držte.“

„Hlavně se budu modlit, aby ten hošík v uniformě nezačal střílet.“

„Přiznám se, že si dělám starosti kvůli jiným hošíkům a holčičkám,“ zabručel Matt. „Zkusím se dostat přímo před vchod do kliniky. Kolik je hodin?“

„Tři deset.“

„Ksakru!“

Matt počkal, až policista přejde k řidiči dalšího vozu ve frontě, načež prudce objel zátaras po chodníku, přes nízký obrubník sjel zpět na vozovku a hnal se podél televizních a novinářských dodávek kupředu. Pokud policista vystřelil, kulka je buď minula ve velké vzdálenosti, nebo se prásknutí výstřelu utopilo v řevu motoru. Sotva opět smykem zabrzdil před proskleným vchodem, vrhla se na ně žena v uniformě a doslova je srazila z motocyklu.

Harley se svalil vedle chodníku a Matt s Ellen přistáli v jednom chumlu na schodech i s útočnicí. Vmžiku je obklopili další tři agenti tajné služby a namířili na ně pistole.

„Ani hnout!“ vyštěkl jeden z nich a pozvedl hlaveň k Mattově hlavě. „Pomalu sundat ty přilby! Vy první!“

Matt a Ellen poslechli.

„Jsem lékař!“ vyhrkl Matt chvatně.

„Prosím vás, počkejte chvilku!“ zaprosila Ellen. „Jsem členka výboru, který schvaloval vakcínu, kterou teď zrovna dali tomu děcku. Jmenuju se Ellen Kroftová. Právě jsme zjistili, že Omnivax má zásadní vadu! Potřebujeme si promluvit s někým z hlavních organizátorů dřív, než skončí přímý televizní přenos do celých Států. V sázce jsou stovky lidských životů! Přísahám, že mluvím pravdu. Vakcina je kontaminovaná životně nebezpečným virem a paní Marquandová se o tom musí okamžitě dozvědět!“

Jeden z agentů, štíhlý černoch s jizvou na bradě, je pár vteřin probodával podezřívavým pohledem a pak se obrátil ke kolegům.

Ti na jeho němou otázku odpověděli jen pokrčením ramen.

„Průkaz totožnosti?“ zeptal se.

Ellen zavrtěla hlavou.

„Jak jinak.“

„V náprsní kapse mám peněženku,“ pospíšil si Matt.

„Vyndejte ji, ale pomalu.“

Agent podal Mattovu peněženku dalšímu agentovi, jenž rychle prozkoumal její obsah.

„Řidičský průkaz vystavený ve Virginii. Matthew Rutledge.

Vážně je lékař.“

„A já jsem papež,“ zamumlal první agent a z kapsy vytáhl pouta. „Postavte se, oba dva! Jill, prohledej je, jestli nemají zbraně.“

„Říkám vám!“ naléhal Matt zoufale, zatímco ho levým zápěstím poutali k Ellenině pravici, „musíme se tam dostat dřív, než skončí celostátní vysílání!“

„Mlčte!“ Agent se obrátil ke kolegům. „Tak co?“

Jill vyndala z pouzdra u pasu vysílačku.

„Berte, tady je Jill. Jak dlouho potrvá to zpoždění?“

„Zdržení?“ neovládla se Ellen.

„Povídám, mlčte!“

„Alane, Bert vzkazuje, že ještě nejmíň deset minut!“ obrátila se Jill k černému kolegovi.

Mladý agent si povzdechl.

„Tak mu vyřiď, že tam přivedem dva mejdanokazy. Čím dřív mu je hodíme na krk, tím líp pro nás.“

„Děkuju!“ Ellen se skoro rozvzlykala úlevou. „Děláte správně.“

„Možná, ale proč mi to připadá jako vyhazov kvůli porušení pracovní kázně?“

„Už dali tu injekci?“ odvážila se Ellen.

„Kdepak, ještě ani nezačalo vysílání.“

„Co se stalo?“

„Stalo se to, že sem dorazil nějaký cvok převlečený za elektrikáře a přecvakl kabel mezi kamerou v budově a přenosovým vozem, který vysílá signál všem stanicím. Zdržení trvá už pětačtyřicet minut, ale mám dojem, že kabel právě vyměnili.“

„Tak si pospěšte!“ zaťal Matt pěst. „Sežeňte nám někoho z lidí paní Marquandové, ať zabráníme tomu očkování! Přísahám, že se z vás stanou hrdinové!“

„Přál bych si, aby to byla pravda.“

Z oken okolních činžáků civěli zvědavci. Agenti vzali Matta a Ellen mezi sebe a odváděli je do budovy.

„Pořád nemůžu uvěřit, že to dokážeme,“ přiznal se Matt.

„Vždyť jsem vám říkala, že se nesmíme vzdát.“

Ellen se obrátila k Jill.

„Nemáte tušení, proč ten člověk přestřihl kabel?“

„Alan vám už vysvětlil, že to je cvok. A vůbec, pokud vám to ještě nedošlo, dneska jde vůbec všechno nalevačku. Jestli nám s tou vakcínou věšíte bulíky na nos, připoutáme vás i toho magora k jednomu sloupu, ať si to s vámi vyřídí lidi z ulice. A nemyslím, že svým hostům snášejí modré z nebe.“

Agentka mávla doprava, kde u sloupu pouliční lampy stál připoutaný hříšník.

Ellen mu cestou do zářivě osvětlených dveří kliniky věnovala láskyplný úsměv.

Rudy na ni vítězoslavně zatřepal prsty.

„Héj, Rudy!“ křikla Ellen blaženě. „Tohle je můj nový kamarád Matt Rutledge! A Matte, tohle.. Tohle je Rudy Peterson, jinak moje lepší já!“

Sotva prošli dveřmi, zahlédli mladou dvojici. Žena chovala v náruči miminko, jehož spící tvářičku nastavovala teplému odpolednímu slunci. Za jejími zády se rojili další agenti tajné služby. Při pohledu na Ellen a Matta v poutech mladí rodiče ostražitě o krok ucouvli.

„Dobrý den!“ zahlaholila Ellen zvesela. Měla co dělat, aby se hlasitě nerozesmála. „Tohle je ten drobeček, co má dostat jako první očkování?“

„Ano,“ přikývla Sherrie a okouzleně se zadívala na své dítě.

„Jmenuje se Donelle.“

38.

Než se Matt na harleyi konečně rozjel zpátky do západní Virginie, washingtonské ulice potemněly dlouhými stíny. Tentokrát seděl na motocyklu sám. Ellen a Rudy zůstali ve městě, aby zodpověděli otázky FBI a zúčastnili se prošetření důkazů, které Rudy přivezl s sebou. Matt, Ellen i Rudy se od tajných agentů dostali skoro bleskově nejen k vedoucím pracovníkům štábu Lynette Marquandové, ale kupodivu i k první dámě osobně.

V sázce bylo příliš mnoho, než aby si někdo dovolil zbytečně otálet.

Joanne Kramerová, vedoucí štábu Marquandové, je vyslýchala v malém sálku, když dostala vzkaz, že přestřižený kabel už stačili vyměnit. Nastal okamžik pravdy. Kramerová vyběhla z místnosti a nechala Matta a Ellen na starost dvěma tajným agentům. Uběhlo nekonečných pět minut, načež se otevřely dveře a v doprovodu Kramerové se objevila první dáma Spojených států, doslova zsinalá navzdory silné vrstvě líčidla, kterou jí nanesli televizní maskéři. Chladně si prohlédla nejprve Matta a pak i Ellen.

„Jak vidím, paní Kroftová,“ pronesla pořád vestoje, „vaše neúčast při hlasování o Omnivaxu ještě neznamená, že jste se o vakcínu přestala zajímat.“

„Ani náhodou,“ potvrdila Ellen, „ale jistý člověk mi vyhrožoval, že když budu hlasovat proti, zavraždí mou vnučku. Potřebovala jsem získat čas.“

„A ten muž je teď po smrti.“

„Ano. Platil ho spolumajitel firmy Columbia Pharmaceuticals, jinak výrobce vakcíny proti horečce Lassa, která tvoří jednu ze součástí Omnivaxu.“

„A s tou složkou je něco zásadního v nepořádku?“

„Přesně tak.“

„A vy jste přesvědčená, že vakcinací toho děvčátka bychom se dopustili osudné chyby?“

Ellen se skoro zatmělo před očima. Takže očkování skutečně ještě neproběhlo!

„Ano, správně,“ přisvědčila Ellen. „Na tom musím důrazně trvat!“

„A vy, pane doktore –“

„Rutledge,“ odkašlal si Matt. „Matthew Rutledge. Řada lidí z našeho okrsku v západní Virginii, kteří před deseti lety dostali testovací injekce Lassajectu, zemřela nebo zemře. Mám všechny důvody věřit, že za to může kontaminovaná vakcína, k jejíž úpravě dodnes nedošlo.“

Marquandová se opět obrátila na Ellen.

„Paní Kroftová, moji lidé mě informovali, že jste finančně podpořila manželova soka v nadcházejících volbách. Není tenhle váš zázračný příchod na poslední chvíli motivován politicky?“

Ellen si odpověď pár vteřin rovnala v hlavě.

„Nesouhlasím se sociální politikou vašeho manžela,“ přiznala nakonec. „Z toho důvodu podporuji pana Harrisona, ale naše přítomnost zde nemá s politikou pranic společného. Přísahám.“

Po celých patnáct vteřin všichni přítomní mlčeli, zatímco Marquandová provrtávala Ellen zkoumavým pohledem.

„Děkuji,“ pronesla posléze. Mluvila chraptivě a stále zůstávala nezdravě bledá. „A vám také, pane doktore.“

Bez dalších řečí se první dáma otočila a i s Kramerovou vyšla ze sálku. Za čtvrt hodiny dorazili první vyšetřovatelé z FBI.

Miminko a jeho rodiče poslali domů, televizní štáby si sbalily nádobíčko a pozvané celebrity se rozešly.

Před odjezdem domů se Matt složitě rozhodoval, zda má policii uvědomit o situaci v místě důlní toxické skládky nebo počkat, až se osobně přesvědčí, jak to všechno dopadlo. Byl si jistý, že když se Lyle dlouho nevracel, Lewis a Frank automaticky pochopili, že se u Hala vyskytly nějaké problémy. O tom nepochyboval, ovšem neuměl si představit, co s tím Slocumbovi mohou udělat. Jejich bratr je mrtvý, milovaná dodávka leží na dně jezera a oni dva zůstali řadu kilometrů od domova, přičemž Lewis rozhodně není v nejlepší formě pro pěší túru. Na druhou stranu bylo jasné, že kdyby se Matt obrátil na úřady a poslal je na místo přestřelky, způsobil by jim tak obrovské problémy, že by je to navždy zničilo. Navíc on sám mohl být klidný aspoň pokud šlo o ostatní – Nikki a další zasypaní byli v době jeho odchodu v relativně dobrém stavu.

Nakonec se po mučivém váhání rozhodl zajet na místo a až tam posoudit, zda má shánět pomoc a od koho.

Dopravní špička byla k zešílení a Matt musel kličkovat a riskovat mnohem víc, než míval ve zvyku, aby se na druhý břeh řeky Potomac a z předměstí Washingtonu vymotal co nejdřív. Teprve v půl osmé večer se mohl rozjet rychleji než stovkou.

Za White Suphur Springs se náhodou mrknul na pager, který při jízdě na harleyi vozíval v umělohmotném držáku na řídítkách. Pager v něm zůstal už od včerejšího večera a teď na něm blikala kontrolka. Jak dlouho už ho shánějí? Sjel na nejbližší odpočívadlo a zavolal na pohotovost.

„Pane doktore,“ vykřikla sestřička na oddělení, „sháníme vás už celou věčnost. Máme pohotovost kvůli poplachu v dole, ale nejde jen o cvičení, tentokrát to je doopravdy!“

Mattovi se zrychlil pulz.

„Co se stalo?“

„Vlastně nevím, jde z toho hlava kolem. Prostě v dole se přihodilo neštěstí, ale nemám tušení, jestli zával nebo výbuch. První dva případy nám sem záchranky dovezou během pár minut.“

„Vyřiďte, že za hodinu dorazím i já!“

O padesát minut později Matt vybíral širokou levotočivou zatáčku a v údolí pod sebou viděl poblikávající světla Belindy. Tak krásné a tak klamně pokojné městečko! V nemocnici však vládl ruch a nefalšovaná hysterie. Před vchodem stály dvě sanity a třetí se zapnutým majáčkem zrovna přijížděla, očividně s novým pacientem. Matt zaparkoval harleye kus stranou a tryskem se rozběhl na pohotovost.

„V životě jsem nic podobnýho neviděl, vážně nikdy!“ vykládal vzrušeně jeden ze záchranářů sestře na příjmu. „Tahali jsme ty lidi ze závalu dírou vysoko až u stropu zborceného tunelu. Cestu k tomu otvoru vyznačily lampy a z té díry visel provaz, ale jinak nikde nikdo! Nemáme tušení, kdo to tam připravil!“

„Už jsem o tom slyšela,“ přikyvovala sestřička Williamsová.

„Vyprávěla nám o tom posádka první sanitky.“

„Kdybys viděla ty sudy plné chemickýho svinstva! Páni, to byl smrad! Určitě tam jsou uložené nelegálně. Jak může ty papaláše z dolů jenom napadnout, že jim to projde?“

„Potřebujete pomoct?“ vyhrkl Matt, který měl co dělat, aby záchranáře nezahrnul dychtivými otázkami. V otevřených dveřích sanitky zaparkované u vchodové rampy zahlédl dvě nosítka.

„Stoprocentně. Pacient nalevo je hodně vážný případ.“

Fred.

Matt se vytáhl na špičky, aby viděl přes přikrývku. Zjistil, že vpravo leží Sara Jane Tinsleyová.

„Jak jste se dozvěděli, kam jít ty zraněné hledat?“ vyhrkl skoro proti své vůli.

„Na policii zavolal anonym a jeden z mužů ve službě to místo naštěstí zná. Rozjeli se tam všichni dodávkou a hned nás zalarmovali.“

Matt přistoupil k nohám lehátka s Carabettou. Úředník sice nepřetržitě sténal a bolestí převaloval hlavu ze strany na stranu, ale v ohrožení života očividně nebyl. Matt chtěl popojít až k němu a promluvit si s ním, ale vzápětí chvatně ucouvl a tryskem se rozběhl do rušné haly pohotovosti. Fred ještě chvilku počká.

Bez problémů našel ortopeda Briana O’Neila, který o celou hlavu převyšoval dav v ošetřovně.

„Hej, Briane!“ křikl a tryskem se pustil přímo k němu.

„Nazdar, Matthewe, vypadáš jako zmuchlaný kus papíru. Kdes byl, závodils na motokrosu?“

„Věř nebo nevěř, ale když to bouchlo, byl jsem v jeskyni s těmi lidmi.“

„Jak –“

„Později. Už jsi ošetřil Nikki Solariovou?“

„Myslíš tu doktorku?“

„Jistě.“

„Milá holka.“

„Ovládej se. Je to vážné?“

„Prostě zlomenina. Kosti lehce posunuté, ale nic, co by pár dní v nemocnici a několik dobře umístěných šroubů nemohlo napravit.“

„Slib mi, že ji dáš do pořádku, a já zase neprozradím, že diplom jsi dostal na veterině. Kde leží?“

„Na ortopedii. Vyřiď jí, že do dvou minut se na ni přijdu podívat.“

„Stačí za pět,“ usmál se lišácky Matt.

Nikki ležela na vozíku se zavřenýma očima. Do žíly jí kapal fyziologický roztok a antibiotika a zrůdně nateklý kotník měla zpevněný nafukovací dlahou a podložený tvrdým polštářem.

Obličej a paže jí sestřičky omyly, ale vlasy měla pořád plné prachu a úlomků kamene. Přesto vypadala přitažlivě až k zešílení.

„Slyšíte?“ zazubil se Matt. „Paní doktorko!“

Nikki se nejdřív zeširoka usmála a až potom unaveně rozlepila víčka. Matt ji políbil na čelo a na ústa.

„Stihli jste to?“ zeptala se.

„Dneska se očkovací mejdan nekoná, dámo!“ pochlubil se šťastně. „Odkládá se naneurčito, tak se nezlobte.“

„To je úžasné! Jste s Ellen jedničky!“

„Celou tu dobu za tím stál strýc Hal. Je vlastníkem většiny akcií Columbia Pharmaceuticals. Grimes a ti ostatní pracovali právě pro něho.“

Nikki se zamračila a posmutněla. Vmžiku si totiž uvědomila, co to znamená pro Matta i jeho matku.

„To mě vážně mrzí,“ vydechla.

„Mě taky. Skoro bych řekl, že John Dillinger a Attila mají synovce.“

„Vypadá to tak,“ přitakala posmutněle.

„Jak jste se dostali ven?“

Nikki si povzdechla. „Slocumbovi natáhli provaz, v tunelu rozestavili svítilny a beze slova vysvětlení zmizeli. Dělala jsem si starosti, ale netrvalo ani půl hodiny a objevili se hasiči a policie se záchranáři.“

„A kam se poděli Slocumbovi?“

„Nemám ponětí.“

Matt ji opět políbil.

„Jen aby se jim něco nestalo,“ poznamenal. „Teď se s tebou rozloučím a půjdu se přesvědčit, jestli se o nich přece jen něco nedozvím. Brian O’Neil, tvůj ortoped, je skutečně špičkový.“

„Páni, Matte to jsem netušil, že umíš takhle lhát!“ zařval Brian O’Neil smíchy. Vůbec si nevšimli, že se objevil ve dveřích.

„Nelžu kvůli tobě, ale abych uklidnil tady Nikki!“ vysvětlil Matt s vážným výrazem, pohladil Nikki po vlasech a pošeptal jí: „Za chvíli jsem zpátky, miláčku! Buď statečná!“

„Už mám toho za sebou tolik, že mě hned tak nic nevyděsí.“

„Momentálně je na pohotovosti klid,“ oznámil ortoped, „takže bychom se měli pustit do toho kotníku, než mě zase odvolají.“

„Už abych to měla za sebou,“ souhlasila Nikki.

„Nastěhuju si tě s tou sádrou k sobě,“ šeptl jí Matt ještě před odchodem.

„Nezapomněl jsi, jak správně masírovat?“

„Takové věci se nezapomínají.“

Matt popleskal Briana po lokti a vyšel do přelidněné haly pohotovosti, kde bylo rušno jako na plese. Sestřičky i lékaři se snažili ze všech sil. Sid, hlídač tajné skládky, byl v kóji číslo tři.

Hned v sousední kóji umývali Sáru Jane a vedle ní se chirurg Evan Julian skláněl nad Colinem Morrisseyem. Julian byl až úzkostlivě pečlivý a zodpovědný lékař, který se nikdy nepustil do zákroku dřív, dokud všechny nástroje na podnose nebyly vyrovnané v řadě jako vojáci. Matt se neubránil představě, jak Nikki provádí ve světle baterky, mezi prachem a balvany a ve vzduchu plném jedovatých výparů nouzovou tracheotomii. Sid by nejspíš valil oči.

Matt si ustaraně prohlédl všechny kóje a místnosti. V krajním pokoji ležela mohutná žena, která v jeskyni přepadla Nikki. Záchranáři ji k lehátku připoutali koženými popruhy, protože se zuřivě zmítala. Po Slocumbových však nikde nebylo ani vidu.

V dané chvíli se nezdálo, že by jeho pomoc byla výrazně zapotřebí, lékaři i další personál zvládali nápor pacientů s profesionálním přehledem. Matt se o Franka a Lewise bál pořád víc.

Postranním vchodem vyšel z pohotovosti a chvatně zamířil k harleyi. Těsně u něj si povšiml hnědého mercedesu zaparkovaného jen o pár metrů dál. Ve tmě nerozeznal řidičův obličej, ale muž na něho zamával. Matt k autu popošel blíž a zkameněl: Auto patřilo Halovi.

„Doktůrku, to jsem já, Frank!“ sykl řidič chraptivým šepotem.

Matt k němu naskočil na sousední sedadlo. Vzadu ležel Lewis, jehož zdravotní stav se na první pohled podstatně nezhoršil.

„Jste v pořádku?“ šel Matt rovnou k věci a ukázal na Lewisovu hrudní drenáž.

„Uleze to,“ zabručel Lewis. „Ten hajzl sejmul Lylea.“

„Já vím, byl jsem u toho. Hrozně moc s vámi soucítím, mládenci, ale Lyle nám svou smrtí zachránil život a kromě toho i spoustu dalších lidských životů. Byl to opravdový hrdina. A jak jste se vy dva dostali z dolu ven.. A k Halovi?“

„Váš kámoš Grimes měl u sebe telefon – ne mobil, spíš jako vysílačku. Dyž se Lyle dlouho nevokazoval, hned nám bylo jasný, že se stal průšvih. No, a pár našich kámošů z války má telefon. Přeci jsem vám říkal, že máme plno známejch. Frank teda brnknul Earlu Morrisovi – víš, kdo to je?“

„Ne.“

„Zkrátka stejnej horskej jezevec jako my. Přijel dodávkou a vlezl za náma do tunelu, aby nám pomoh udělat kapku pořádek. Mám dojem, že Grimese a jeho kumpány už nikdy nikdo nenajde, páč sme je hodili do sakra hluboký a černý vody. A taky sme tam zlikvidovali všechny stopy.“

„Koukám, že jsem si kvůli vám dělal zbytečné starosti. A co Hal? Jak jste se dostali k jeho domu?“

„Poprosili sme Earla, aby nás tam hodil. Nalezli sme mu do dodávky a v domě sme objevili vašeho strejdu, svázanýho jako husu na trhu.“

„Zkoušel vás přemluvit, ať ho rozvážete?“

„Jéžiš!“ přitakal Frank. „Ten se nějak snažil!“

„A co tohle auto? Tvrdil mi, že od něj nemá klíčky.“

„Tak to lhal!“ zamrkal Frank mazaně.

„Hned sme poznali, že nás vodí za nos,“ ozval se Lewis. „Jako lhář by se neuživil, i když on sám si namlouvá, že jo. Špetku sme mu pomohli a hned nám vyžvanil, co se stalo Lyleovi a kde skovává klíčky od vozu. Chtěl za ně vyčenžovat svou svobodu.“

„Zabili jste ho?“

„Uvažovali sme o tom.“

„Jsem rád, že jste to neudělali. Potřebuju ho živého.“

„Ale možná sme ho kapánek pomuchlali.“

„I kdyby, nic jiného si nezaslouží. Co nejdřív najděte někoho, kdo od vás koupí tenhle mercedes, a za ty peníze si pořiďte novou dodávku.“

„Jo, to uděláme, ale nejdřív musíme najít Lyleovo tělo. Pohřbíme ho za barákem. Ty hajzlové si to vypijou!“

„Víte co, zítra ráno se tam sejdeme. Ukážu vám, kudy se od Halova domu dá sestoupit k vodě. Lewisi, ještě zaskočím na pohotovost pro pár věcí, abych vám mohl vytáhnout tu drenáž. Podle mě ji už nepotřebujete a já nestojím o to, abyste ještě chytil infekci.“

„Vy to víte určitě nejlíp, doktůrku. Pošlete ke strejdovi policajty?“

„Překontrolovali jste ty uzly na jeho poutech?“

„Samosebou, ty něco vydržej.“

Matt otevřel dveře a vystoupil z mercedesu na chodník. Vanul vánek a večerní obloha byla bez mráčku, jasná jako sklo. Líbezný virginský večer.

„Možná za dva tři dny,“ zabručel Matt.

Epilog

O ŠEST MĚSÍCŮ POZDĚJI

Obrovská Hartova senátní budova vznikla koncem sedmdesátých let minulého století jako přístavba původní Dirksenovy senátní budovy na Constitution Avenue mezi První a Druhou ulicí. Už čtvrtý den zde před novým senátem prováděl Výbor pro zdraví, vzdělání, práci a sociální věci vyšetřování krachu akce Omnivax.

Ellen už vypovídala, stejně jako Rudy, Matt a další včetně Laury Boltonové, bývalé ministryně zdravotnictví v minulé Marquandově vládě. Nyní senátoři usazení mezi mohutnými zdmi z šedého mramoru už šestou hodinu vyslýchali Hala Sawyera, hlavní hvězdu celého dramatu. Ten nyní čekal na proces v nejpřísněji střežené státní věznici ve Florence, stát Colorado, protože soudce zamítl jeho žádost o propuštění na kauci. A po celých šest hodin výslechu Hal kličkoval před odpověďmi na otázky komise jako zajíc před liškou.

Matt spolu s Ellen a Cheri Sandersonovou z PaVE byli výslechu přítomni a jejich trpělivost i víra v celý vládní a soudní systém dostávaly pořádně zabrat. Vzhledem k tomu, že Grimes, Sutcher i Verne pořád ještě patřili mezi pohřešované a Larry se v podobě nadmuté mrtvoly vynořil z jezera až týdny po své smrti, proti Halovi kromě svědectví Matta a Ellem neexistovalo mnoho důkazů.

„Pane doktore Sawyere,“ pronášel zrovna unaveně Martin Wells, senátor za stát Delaware, „pojďme se vrátit k vašim kontaktům s doktorem Georgem Poulosem z Ústavu pro vývoj vakcín. K přesně kolika schůzkám došlo v šestiměsíčním období před vaším zatčením, kolikrát jste spolu telefonovali nebo si poslali e-mail?“

„To bych se musel podívat do diáře, pane senátore,“ usmál se Hal důstojně, „ale pokud mě paměť neklame, nemohlo to být víc než jednou či dvakrát. To už jsem vysvětlil senátoru Worthingtonovi.“

„Je to k uzoufání!“ zašeptal Matt. „Když on je tak zatraceně prohnaný! Kdybych jeho přiznání neslyšel na vlastní uši, asi bych sám uvěřil, že prostě měl smůlu a najal si nesprávné lidi.“

„Matte,“ obrátila se k němu Cheri, „doneslo se mi, že Hal se právě chystá uzavřít dohodu se státním žalobcem. Je to pravda?“

„Bohužel, nemůžu to vyloučit. Jakmile zjistili, že mu toho moc nedokážou, pustili se rychle do lovení větších ryb, s kterými Hal kšeftoval.“

„Například George Poulos,“ potvrdila Ellen. „Jsem skálopevně přesvědčená, že právě on tvořil spojovací článek mezi kanceláří Marquandové a firmou Columbia Pharmaceuticals, což znamená, že to on musel navrhnout, aby za mnou poslali návštěvu v podobě Vinyla Sutchera.“

„Pane senátore,“ říkal Hal, „hodlám s vámi spolupracovat, opravdu, ale mám dojem, že na všechny dotazy ohledně mých kontaktů s doktorem Poulosem jsem zodpověděl tak otevřeně a upřímně, jak jen –“

„Už mám tý šaškárny plný zuby!“ sykl Matt navztekaně. „Jdeme na kafe. Zvu vás, dámy!“

„Nemůžu,“ zalitovala Cheri, „za půl hodiny mě Sally čeká v kanceláři. Zasedá ve výboru, který prezident Harrison sestavil jako dozor nad procesem schvalování vakcín a jako prostředek, kterým se veřejnost vyjadřuje k otázce rodičovských práv, pokud jde o volbu dát dítě očkovat a proti čemu. Je to hotový zázrak, co všechno se děje, a to všechno díky vám, vy hrdinové.“

„Pšššt!“ napomenula ji Ellen.

„To všechno je moc krásné, pokud ovšem nakonec nevylejou z vaničky i dítě,“ poznamenal Matt.

„O to kupodivu nestojíme ani my,“ ujistila ho Cheri. „Jde nám hlavně o dialog farmaceutických firem a ministerstva zdravotnictví s veřejností.“

„Nemluvilo se tady o kafi?“ nadhodila Ellen.

Matt s Ellen doprovodili Cheri ven k taxíku a zavěšení do sebe se nahrbili proti řezavému únorovému větru a zamířili za roh do restaurace. Halova výpověď měla pokračovat další den hned ráno.

Státní žalobce požádal Matta, aby byl u strýcova svědectví přítomen, ale Ellen tu dnes byla naposledy. Rudy se už dávno vrátil do srubu, učil, psal, při hezkém počasí rybařil a čekal, kdy se k němu vrátí. Ellen si ještě držela svůj dům v Glenside, ale oba dva se vídali stále častěji a na stále delší dobu a Ellen před Mattem uklouzlo, že bydlet na dvou místech je proklatě otravné a těžké.

Seděli naproti sobě v kavárenském boxu, sledovali dopravní zácpu za oknem a skoro pořád mlčeli. Pronikavě si uvědomovali, že mezi nimi vzniklo zvláštní a hluboké přátelství, které přetrvá navěky. Tři měsíce poté, co Ellen pomohla zachránit život Colinu Morresseyovi, přijela do Belindy na mladíkův pohřeb, protože neurologické onemocnění ho rychle ochromilo a vedlo k neodvratnému úmrtí. A bohužel, stejný osud brzy čekal i malou Sáru Jane Tinsleyovou.

Kanceláře DUS byly už skoro šest měsíců v obležení právníků, různých komisí a vládních zmocněnců. Armand Stevenson dostal vyhazov a čelil žalobě z trestného činu ohrožení veřejného zdraví, zmizel i Blaine LeBlanc a pokuty i náhrady škody už vyšly společnost na desítky milionů. Navzdory tomu společnost DUS pod novým vedením prosperovala, a dokonce přijímala nové zaměstnance.

„Tak co,“ otázala se Ellen po chvíli, „co si myslíš o tom kšeftíku, který chce tvůj strýc nabídnout státnímu žalobci?“

Matt jen pokrčil rameny. Vzpomněl si na matku a tu spoustu laskavosti a ohledů, kterými jí zahrnoval její bratr. Po Halově uvěznění se Matt věnoval matce ještě více než dřív, ale její stav už naléhavě volal po odborné péči. Skoro vždycky si Matta spletla s Halem.

„Ublížil obrovské spoustě lidí,“ vyhrkl nakonec. „Nejdřív jsem si přál, aby ho zabásli nadosmrti, ale časem jsem si začal myslet, že se z vyhlídky na tu spoustu peněz prostě zcvoknul a všechno se mu vymklo z ruky. Momentálně nemůžu dělat víc než prokurátorovi donekonečna opakovat všechno, co vím.“

„Hra, ale já ho viděla v akci,“ zabručela Ellen, „a doufám, že dostane nejmíň dvacetkrát trest smrti a že to usmlouvá jen na jednu popravu. Kdy se vracíte domů?“

„Nejspíš zítra večer.“

„Chybí vám.“ Nebyla to otázka, jen konstatování.

„Chybí mi,“ přikývl Matt.

Nikki sice na jeden den a noc přijela za ním do Washingtonu, ale jako vedoucí patolog nemocnice v okrese Montgomery si delší nepřítomnost v zaměstnání nemohla dovolit. Když se jí uzdravil zlomený kotník, dala v Bostonu výpověď a zůstala s Mattem.

To už měla kolik týdnů slíbené místo ve zdejší nemocnici a hned po zotavení nastoupila. Do Bostonu se vrátila jen jednou, aby si s Mattovou pomocí sbalila osobní věci.

„Jestlipak víte, co mi tuhle prozradila?“ zasmála se Ellen. „Každé holce se nepoštěstí, aby ji oživil tak pěkný mužský, takže se vás už nepustí.“

„Já zase nepustím ji,“ přiznal se Matt. „Je mi s ní úžasně. Už jsem si zase zvykl, že.. Že prostě nejsem sám.“

„Ale že si člověk zvykne rychle, co?“ usmála se Ellen spiklenecky, protože prožívala stejnou životní změnu jako Matt.

V tom okamžiku se mu rozvibroval mobil. On sám ve skutečnosti žádný nevlastnil, byl Nikkin, ovšem ona trvala na tom, že mu ho půjčí, aby i na tu dálku zůstávali stále v kontaktu.

„Za minutku jsem zpátky,“ řekla ohleduplně Ellen, zatímco Matt sahal pro mobil do kapsy. „Pozdravujte ji ode mě.“

„Nazdárek, doktůrku!“ zasmála se Nikki. „Že už uběhla celá hodina, co jsme spolu nemluvili?“

„Taky si myslím, že to je strašně dlouho,“ přitakal Matt rozzářeně.

„Jak to vypadá?“ vyzvídala Nikki.

„Hal pořád ještě vypovídá. Proslýchá se, že si chce plácnout se žalobcem, aby vyvázl laciněji.“

„Ale do nemocnice se nevrátí. Jeho místo se mi proklatě zamlouvá, víš?“

„To bude v pohodě. Kdoví, jak to s ním dopadne. Na jednu stranu si říkám, že by si zasloužil trochu shovívavosti, protože mu očividně haraší, ale na druhou stranu bych mu přál co nejtvrdší trest, nejlíp gilotinu.“

„Hm. Nějak to zkrátka dopadne,“ povzdechla si Nikki.

„Asi jo.“

„Už brzy to bude minulost, Matte. Ať už se stane cokoliv, podle mě si vedeš senzačně.“

„Přesně to jsem potřeboval slyšet.“

„Myslím to vážně. Jsi báječný lékař a fantastický chlap a já ti to klidně budu opakovat tak často, jak si jen budeš přát.“

„Díky. Ty jsi taky jedinečná.“

„Jé, skoro bych zapomněla, proč ti vůbec volám. Jasně, to není jen tak, viděla jsem totiž něco neuvěřitelného. Zrovna jsem se chystala odjet do nemocnice, ale měla jsem ještě chvilku času, tak jsem si na verandu vzala kávu a Kathyinu mandolínu. Pár minut jsem jen tak drnkala, protože na tu věcičku se teprve učím hrát, ale kupodivu to bylo i k poslouchání.“

„Hrozně se podceňuješ. Nezapomeň, že jsem tě už slyšel.“

„Počkej, ale o to nejde. Zatímco jsem hrála, přiletěl nádherný ptáček a posadil se na zábradlí těsně vedle mě. Ještě nikdy jsem neviděla takovou krásu. A tak jsem hrála a hrála a ptáček seděl a ani se nehnul, jako by skutečně poslouchal. Byl maličký a svítivě rudý a.. A jedním slovem dokonalý. Co myslíš, že to bylo?“

Matt dojatě polknul sevřeným hrdlem a zahleděl se na protější stranu ulice.

„Mám pocit,“ odpověděl zastřeným hlasem, „že to byla konopka. Nachová konopka.“

Michael Palmer

Smrtelná infekce

Z anglického originálu FATAL,

vydaného nakladatelstvím A Bantam Book,

New York v roce 2002

Copyright © 2002 by Michael Palmer

Veškerá práva vyhrazena.

All rights reserved.

Translation © Petra Klůfová 2003

Design © ARSING

Vydal AKTUELL,

Vazovova 15, 811 07 Bratislava

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai