MICHAEL PALMER

SPIKNUTÍ SESTER

Prolog

„Všechno je v pořádku, mami… Jsem tady, mami…“

Drobné prsty se natáhly nad naškrobenou nemocniční přikrývku a pomalu sevřely opuchlou bílou ruku s řemínkem okolo zápěstí, připevněnou k boku postele.

Pacientka měla také druhou ruku a nohy připoutané, strnulým pohledem hleděla upřeně na popraskanou podlahu.

Jejími jedinými vnějšími projevy života bylo rytmické nadzvedávání pokrývky na prsou a pohyb jazyka, kterým si olizovala rozpraskané rty. Střapaté prošedivělé vlasy vroubily tvář ženy, kterou kdysi pokládali téměř za krásnou.

Teď byla kost a kůže a pod očima měla hluboké tmavé kruhy. Každý by jí zcela určitě hádal okolo šedesáti let, přestože ode dne; kdy oslavila čtyřicáté páté narozeniny, bylo to přesně v den, kdy jí poprvé diagnostikovali její nevyléčitelnou chorobu –, uplynulo pouhých pět měsíců.

Dívka sedící u mosazné postele jí pevněji stiskla ruku, přitom však odvrátila tvář. Vyhrkly ji slzy a stékaly dolů po tváři. Měla na sobě modrý zimník a boty, na kterých tál sníh a vytvářel na linoleu malou kaluž.

Uběhlo pět minut, ticho pokoje rušily pouze zvuky doléhající z vedlejších místností. Poté si děvče svléklo kabát, přitáhlo si židli blíž k čelu postele a znovu promluvilo.

„Mami, slyšíš mě? Ještě pořád tě to bolí? Mami, maminko, řekni, jak ti můžu pomoct?“

Uplynula další minuta, než žena odpověděla. Její hlas, přestože byl tichý a chraplavý, zaplnil pokoj.

„Zabij mě! Pro boha živého tě prosím, zabij mě!“

„Mami, nemluv tak! Nevíš, co říkáš! Zavolám sestru. Dá ti nějaký prášek.“

„Ne, dítě. Léky nepomáhají. Už několik dní mi nic neutiší bolesti. Jen ty mi můžeš pomoct.“

Děvče, které ve svých patnácti letech života ještě nikdy nebylo tak zmatené a vystrašené jako teď, se podívalo na lahvičku, z které kapala matce do žíly na ruce čirá tekutina.

Vstalo a pokradmu zamířilo ke dveřím, ale opětovné matčiny prosby ho zarazily.

Váhavě se vrátilo k posteli a nedaleko nemocné zůstalo stát. Z pokoje na druhém konci chodby se ozval zoufalý výkřik. Po chvíli další. Děvče zavřelo oči a zaťalo zuby, nenávidělo nemocnici.

„Prosím tě, pojď sem ke mně a pomoz mi,“ prosila matka. „Pomoz mi skoncovat s tou bolestí. Jen ty to můžeš udělat. Vezmi polštář, holčičko. Polož mi ho na tvář a celou silou přitlač. Nebude to trvat dlouho.“

„Mami já…“

„Prosím tě! Mám tě ráda. Jestli mě také miluješ, nenecháš mě dál takhle trpět. Všichni říkají, že je to beznadějné… nenech svoji mámu se dál takhle trápit…“

„Miluji tě, mami… miluji tě.“ Děvče tichým hlasem opakovalo tato slova, zatímco jemně nadzvedávalo matčinu hlavu a vytahovalo zpod ní tenký, tvrdý polštář.

„Miluji tě, mami,“ zašeptalo, položilo polštář na drobnou tvář a celou silou ho na ni přitisklo. V duchu se vrátilo do krásných šťastných dní, k dlouhým jarním vycházkám, k společnému pečení koláčů, ke kouřícím šálkům horké čokolády za zimních podvečerů.

Dívka měla štíhlou, křehkou postavu, jen místy bylo vidět náznaky vyvíjející se ženskosti. Aby udržela rovnováhu, pevně se opřela o ruce a klekla si na postel. Při každé nové představě silněji přitlačila polštář. Výlety k jezeru ve starém autě, pikniky na pobřeží, závody v plavání k bójce…

Pohyby pod pokrývkou byly stále slabší, až nakonec ustaly úplně.

Děvče znehybnělo, vůbec si neuvědomilo, že v ruce svírá kousek šňůrky z povlečení, která se utrhla. Jeho vzlyky se mísily s pleskáním sněhu narážejícího na okna.

Asi po půl hodině děvče vstalo, uložilo polštář na místo a políbilo matku na mrtvé rty. Potom se obrátilo, odhodlaně prošlo chodbou a vyšlo z nemocnice do chladného zimního večera.

Byl 17. prosinec roku 1932.

l. kapitola BOSTON 1. října

Ranní slunce nahlédlo do pokoje chvíli předtím, než se ozvaly první tóny melodie z rádia zapnutého budíkem.

David Shelton několik sekund poslouchal se zavřenýma očima a potom si řekl, že to budou Čtyři roční období od Vivaldiho, pravděpodobně Léto. Tuto hru hrával sám se sebou téměř každé ráno už léta. Přesto však případy, kdy se mu skladbu podařilo uhádnout, nebyly časté, takže úspěch si zasluhoval malou oslavu.

Mužský sametový hlas, který rozhlasová stanice vybrala, aby harmonicky ladil se svítáním, ohlásil, že právě dozněla Haydnova symfonie. David se usmál. Zlepšuje se. Určil správný světadíl, a dokonce i správné století. Obrátil hlavu a pootevřel oči, připravoval se na další pravidelnou ranní hru.

Nejasné duhové sluneční světlo mu pronikalo skrz řasy.

„Dnes je to jednoznačné,“ řekl a stiskl víčka, aby se mu před očima objevily barevné body.

„Co jsi to říkal?“ ospale zamumlala žena vedle něho a přitiskla se blíže k němu.

„Jiskřivý podzimní den. Deset, třináct stupňů. Ani obláček.“

David otevřel oči, přesvědčil se, že má pravdu, potom se obrátil a vsunul ruku pod ženin hladký krk.

„Šťastný říjen,“ řekl, políbil ji na čelo a zároveň ji volnou rukou pohladil po krku a po prsou.

Jak se probouzela, David si prohlížel její tvář, obdivoval její dokonalou krásu. Ebenové vlasy. Výrazné lícní kosti.

Plné, smyslné rty. Lauren Nicholsová byla podle všech měřítek oslnivá žena. Dokonce i v šest ráno. Na okamžik se mu v mysli zjevila tvář jiné ženy. Svým způsobem i Ginny brzy ráno vždy vypadala nádherně. Přejel prsty po Laurenině plochém břichu a něžně jí pohladil jemné chloupky, představa Ginny se ztratila.

„Obrať se, Davide, promasíruji ti záda,“ řekla Lauren a rychle si sedla.

Na tváři se mu objevilo rozčarování, ale ihned ho vystřídal široký úšklebek. „Dámy si můžou vybrat,“

zanotoval, převrátil se na břicho a strčil si pod obličej polštář.

„Včera v noci to bylo nádherné,“ dodal a cítil, jak se mu pod dotykem jejích prstů uvolňují ztuhlé svaly na zátylku.

„Jsi jedinečná, Nicholsová, víš to?“

David nemohl vidět, že se Lauren násilně usmála, podobně jako dospělý, který se snaží těšit se s dítětem z něčeho, z čeho už dávno vyrostl.

„Davide,“ ozvala se Lauren a silněji přitlačila, „myslíš, že by ses mohl dát příští týden před večírkem Umělecké společnosti ostříhat?“

Obrátil se na záda a zahleděl se na ni se směsí rozpaků a úžasu.

„Co má délka mých vlasů společného s naším milováním?“

„Promiň, zlato,“ řekla vážně, „prosím tě, promiň. Dnes se mi v hlavě mísí tisíc různých věcí. I podle mě to bylo nádherné. Čestné slovo.“

„Nádherné? Opravdu si to myslíš?“ zeptal se David a hned zase nabyl původní elán.

„Ještě jste příliš křečovitý, pane doktore, ale čím dál tím méně. Včera v noci to bylo rozhodně zatím nejlepší.“

Zatím nejlepší. David naklonil hlavu na stranu a uvažoval o jejích slovech. Pokrok, ale ne dokonalost. Řekl si, že víc žádat nemůže. A za těch šest měsíců, co se znají, pokrok rozhodně nastal.

Jejich společný život často připomínal tobogán v lunaparku, vůbec se nepodobal pokojně plynoucím rokům s Ginny. Ale rozdíly mezi nimi, její přehnaně kritičtí přátelé, jeho cynismus, různorodé požadavky jejich povolání, nebyly nepřekonatelné. Všechny konflikty, ke kterým dosud došlo, vyřešili. David cítil, že jsou si stále bližší. Přesto si přál, aby některé věci byly jiné, byl jí vděčný za starostlivost, za ochotu pokusit se vybudovat jejich vztah.

Pomyslel si, že právě ochota v něm zemřela před osmi lety uprostřed výkřiků, rozbitého skla a zdeformovaného kovu.

Když si uvědomil, že Lauren řekla o jejich fyzickém kontaktu všechno, co chtěla říct, opět se položil na břicho.

Dál ho škrábala. Možná jsi na to už připravený, řekl si.

Možná že už nastala ta správná chvíle. Ale proboha, Sheltone, zbytečně se neunáhluj. Neodstrkávej ji, ale ani se nesnaž ji k sobě připoutat. Když si v duchu rozebral svoje pocity, obavy zmizely.

„Víš,“ řekl po chvíli, „ze všech případů; kdy jsem se sám se sebou o něco vsadil, jsi byla ta nejúžasnější prohra.“

„Jak to?“

„Myslím, že teď už ti to můžu prozradit. Na naší první schůzce jsem se vsadil o parádní oběd u Luigiho, že nám to nevydrží víc než týden.“

„Davide!“

„Jednoduše jsem si nedovedl představit, o čem by se mohl obyčejný šestákový chirurg bavit s vychytralou populární reportérkou.“

„A teď už to víš, co?“

„Vím, že moje tělo tě přivedlo do takové extáze, že jsi nemohla odolat touze zahrát si se zbytkem mé osoby na Henryho Higginse.“ Zasmál se, obrátil se a silně ji sevřel do náručí, obyčejně to končívalo hravým zápasem. Když však Lauren neopětovala jeho objetí, pustil ji a opřel se o loket.

„Stalo se něco?“ zeptal se.

„Davide, včera jsi děsně křičel ze spaní. Zdálo se ti zase něco hrozného?“

„No… asi ráno,“ odpověděl nejistě, cítil jak mu trnou lícní svaly. Teprve teď si uvědomil, že ho to bolí. „Bolí mě tvář, obyčejně to znamená, že jsem měl skoro celou noc zaťaté zuby.“

„Dokážeš si vzpomenout, co se ti tentokrát zdálo?“

„Myslím, že totéž co předtím. Nebylo to tak zřetelné jako jindy, ale byl to stejný sen. Už ho nemívám často.“

„Který?“

David slyšel v jejím hlase účast, ale z obličeje jí vyzařovalo něco jiného. Netrpělivost? Hněv? Odvrátil zrak.

„Dálnice,“ řekl. „Odehrává se to na dálnici.“ Jeho hlas a způsob, kterým vyslovoval jednotlivá slova, zněl při vzpomínce na děsivý sen pojednou vystrašeně. „Nejdřív nevidím nic než přední sklo auta… stěrače se pohybují ze strany na stranu… stále se snaží udržet krok s deštěm.

Středová čára mi chce vběhnout pod auto. Volantem se ji snažím odstrčit. Na okamžik se zjeví Ginnyina tvář… potom i Beckyina… obě dvě spí… obě dvě jsou takové klidné…“

David zavřel oči. Ztichl, ale v mysli se mu dál odvíjel sen.

Ze tmy a deště se vynořila přední světla protijedoucího auta.

Dvě. Řítila se přímo na něj, potom se rozdělila a přeletěla okolo, každé z jedné strany. Jedna nejasná vlna za druhou. A potom za světly uviděl tu tvář.

Šílenou, opilou tvář, zkřivenou a červenou od ohně, oči zlatě zářící z plamenů. Rukama pevně sevřel volant a modlil se, aby se blížící světla rozdělila stejně jako ta předcházející.

Ale věděl, že se nerozdělí. A nerozdělila se. Uslyšel skřípění brzd. Viděl, jak Ginny hrůzou široce otevřela oči. Nakonec uslyšel výkřik. Svůj? Její? To nikdy nevěděl.

„Davide?“ Laurenin hlas ho vrátil do skutečnosti.

Zachvěl se, potom se k ní obrátil. Na čele se mu perlil studený pot. Ruce se mu třásly. Zhluboka se nadýchl a pomalu vydechoval. Třes ustal.

„Myslím, že jsem byl chvíli duchem nepřítomný, co?“

Rozpačitě se usmál.

„Davide, byl jsi někdy v poslední době u lékaře?

Myslím, že bys ho měl navštívit,“ řekla Lauren.

„Myslíš starého Brinkera? Odlehčil mé hlavě, ale i peněžence a asi před třemi měsíci prohlásil, že jsem vyléčený. Nemusíš se znepokojovat. Byl to jen zlý sen.

Brinker tvrdil, že v mé situaci je to úplně normální.“

„Stejně mě to zneklidňuje.“

„Lauren Nicholsová, bojíš se, že bych se na banketu Umělecké společnosti mohl sesypat a tebe by z ní doživotně vyloučili?“

Laurenin smích zněl nepřesvědčivě. Po několika sekundách přestala předstírat, že obdivuje jeho smysl pro humor. „Davide, bereš vůbec něco vážně? Jednou větou se ti podařilo ironicky zpochybnit moji starost o tebe, i to, že se

zajímám o umění a chci být aktivní členkou společnosti. Co je s tebou?“

David se chtěl omluvit, ale raději mlčel. Výraz jejích očí prozrazoval, že tentokrát je to vážnější. Tentokrát bylo třeba říci víc než obvyklé „promiň“. Po několika nekonečných sekundách ticha se jejich oči setkaly. Nakonec pokrčil rameny.

„Už zase začínám co? Unce uštěpačnosti dovede libře schopnosti čelit skutečným citem. Vím, že jsem uštěpačný, někdy ale nestačí, že si to člověk uvědomuje. Podívej se, Lauren, nemyslel jsem to zle. Opravdu. Ještě pořád mě děsí zlé sny. Těžko se s tím vyrovnávám. Stačí?“

Lauren však stále nebyla spokojená.

„Neodpověděl jsi mi na mou otázku, Davide. Považuješ něco za natolik důležité, abys o tom nežertoval?“

„V podstatě pokládám za důležité skoro všechno,“

odpověděl. „K čertu, to bys už snad mohla vědět.“

„Ale jen ty víš co. Je to tak?“

„Kruci, Lauren, jsem lékař, chirurg, a po čertech dobrý chirurg. Jasně, že spousty věcí pokládám za důležité. Jasně, že mi na spoustě věcí záleží. Záleží mi na lidech, na jejich bolesti, utrpení, na lidském životě. Můj svět je plný neštěstí, nemocí a kritických rozhodnutí, která jsou v konečném důsledku nezřídka úplně zbytečná. Když ztratím schopnost se smát, ztratím i schopnost komunikovat se světem.“

Potlačil nutkání pokračovat, už i tak se cítil provinile, že v malé hádce použil tak nepřiměřenou argumentaci.

„Jdu se osprchovat,“ řekla po chvíli Lauren. Mezitím už vstala a oblékla si modrý sametový župan.

„Chceš, abych ti při tom dělal společnost?“

„Myslím, že potřebuju trochu klidu a horké mýdlové vody. Jdi připravit snídani. Vydrhnu se a začneme tento den u šálku kávy znovu.“

David seděl na posteli. Díval se ven na probouzející se slunečný den, dokud neuslyšel vodu dopadat na kachličky.

Tento den, pro něho snad nejdůležitější za poslední roky, nezačal tak, jak si představoval. Touhle dobou už měl Lauren vyprávět o vzrušujícím zvratu v nemocnici.

O událostech, které

mohou znamenat

konec

nespokojenosti a zklamání, jež mu znepříjemňují život.

Touhle dobou už měl opětovně naléhat, aby se k němu přestěhovala, a ona měla konečně souhlasit, že je načase.

„Uklidni se, Sheltone, však ono se to nějak urovná,“ řekl si, zatnul pěsti a potom je pomaličku uvolňoval. „Konečně se věci začínají dostávat do správných kolejí. Teď už závisí všechno jen na tobě.“

Z několika chirurgických plášťů, které měl nacpané ve skříni, si vybral ten nejobnošenější, oblékl si ho a poodešel k oknu. O čtyři poschodí níž se několik časně vstávajících nešťastníků procházelo po nástupních ostrůvcích na

Commonwealth Avenue. Přemýšlel, kolik z nich pociťuje stejné očekávání jako on, vzrušení z nového začátku.

Začátky. Jejich představa mu vyvolala na tváři melancholický úsměv. Kolikrát už měl takový pocit on sám?

Střední škola, vysoká škola, Ginny, Becky. Tolik začátků.

Začátků stejně slibných jako ten dnešní.

David si povzdychl. Je toto ráno začátkem stránky, kapitoly, nebo snad nového románu? Na tom nezáleží, on je připraven. Vždyť ze všech těch slibných začátků v jeho životě, od nehody a strašného roku, který následoval po smrti ženy a dcery, je tenhle první, kdy sám sobě zcela věří.

Byt, ač malý, působil dojmem rozlehlosti hlavně díky velkým oknům a třímetrové výšce místností, byl to charakteristický znak většiny bytů ve čtvrti Back Bay.

Dlouhá úzká chodba vedla z ložnice do obýváku téměř přeplněného starožitným nábytkem, do malé jídelny a kuchyňky, ze které byl výhled do uličky přiléhající k zadnímu vchodu domu. V předsíni byly naproti sobě vchodové dveře a vstup do koupelny.

David si falešně pobrukoval Haydnovu symfonii a zamířil do kuchyně. Obvykle před snídaní cvičil a chodil běhat, ale dnes se rozhodl, že udělá výjimku. Byl urostlý, měl široká svalnatá ramena, takže se zdálo, že váží víc než osmdesát kilo. Husté černé vlasy měl místy prošedivělé.

Barva jeho velkých mladistvých očí přecházela od jasně modré do světlezelené, záleželo na osvětlení. Jemné vrásky,

kdysi skoro nepozorovatelné a nyní výrazné, mu brázdily čelo a kořen nosu.

Stál uprostřed kuchyně a s předstíranou profesionalitou si mnul ruce. „Tak, a nachystáme snídani.“ Prudce otevřel dvířka ledničky. „Máme toho na výběr dost, že ano?“

Jeho hlas se odrážel od poloprázdných polic.

Jednou, když beznadějně spálil dva steaky, oznámil Lauren: „Myslím, že napíšu kuchařku pro osaměle žijící muže. Bude se jmenovat Vaření pro nikoho.“

Sestavit jídelní lístek snídaně nebylo těžké. „Tak se na to podívejme…, můžeme si dát rajčatovou šťávu nebo…

rajčatovou šťávu. Anglické koláčky vypadají pěkně, no ne?

A těch pět vajíček přímo prosí, abychom si je usmažili, že?“

Lauren vešla do kuchyně, když dával jídlo na stůl.

„Hezké,“ řekla, když si prohlédla výsledek jeho práce.

„Jednoho dne z tebe bude ohromná manželka.“

Několik pramenů lesklých vlasů jí vyklouzlo zpod osušky, kterou si omotala okolo hlavy. Její úsměv naznačoval, že přesně jak prohlásila, začíná ráno znovu.

„Jaké máš dnes plány?“ zeptal se David obezřetně.

Těšilo ho, že potlačil nutkání najednou jí oznámit dobrou zprávu. Prozradí ji postupně, stejně věcným způsobem, jakým ho Lauren byla zvyklá informovat o tom, že byla v Bílém domě nebo že získala výlučné právo psát o volební kampani toho či onoho senátora.

„Davide, chceš mi něco říct?“ zeptala se.

„Prosím?“ Ze všech sil se snažil tvářit bezstarostně.

Lauren se usmála. „Moje spolubydlící mi jednou tajně připravila večírek k narozeninám. Chvíli předtím, než všichni vyskočili z úkrytů a začali mi blahopřát, měla na tváři stejný výraz jako teď ty.“

„Myslím, že mám pro tebe dobrou zprávu,“ řekl a přemohlo ho vzrušení. „Doktor Wallace Huttner, ten známý doktor Huttner, odjíždí zítra na několik dní z města.“

„No a?“

„A… požádal mě, abych se s ním dnes večer zúčastnil vizity a v jeho nepřítomnosti se postaral o jeho pacienty.“

„Ach, Davide, to je skvělé,“ zvolala Lauren. „Wallace Huttner! Nejvychvalovanější bostonské ručičky od dob Artura Fiedlera.“

„Teď o něm víme, že je natolik bystrý, aby rozpoznal skutečný chirurgický talent. Budu se starat o pacienty, dokud se nevrátí z třídenní konference v Cape.“

„Ty jsi ale číslo, Davide! Klidně si tu sedíš a snažíš se, abys ve mně vzbudil dojem, že jsi nad tohle všechno povznesený.“

Míchaná vajíčka, která nevypadala nijak vábně, ležela nepovšimnuta na Laurenině talíři a ona chrlila na Davida jednu otázku za druhou.

„O Huttnerovi psali v Time, víš o tom?“

„Operoval několik šejků a předsedů vlád. Ale do kalhot si strká napřed jednu a až potom druhou nohu jako všichni ostatní.“

„Mohl bys být, prosím tě, aspoň jednou vážný? Znamená to, že vyděláš víc?“

Davidovi se zúžily oči. Zkoumavě pozoroval Laureninu tvář, hledal v její otázce cosi víc než jen povrchní zájem.

Přestože si byl vědom, že vydělává míň než většina chirurgů, mluvili o tom jen málokdy, ale vždy se přitom pohádali. Lauren nebyla schopná nebo nechtěla uznat vrtkavost ekonomické reality lékařského oboru, závislého na množství pacientů, které člověku pošlou jiní lékaři, zvláště ve městě jako je Boston, kde je chirurgů nadbytek.

Dokonce i po dvou letech práce v Bostonské fakultní nemocnici si uvědomoval, že mnozí kolegové mají vůči němu výhrady. Semtam cosi zaslechl. „Shelton? Ano, myslím, že bych tu ženu mohl za ním poslat. Ale není lehké s ním vyjít, a pokud mám být upřímný, nejsem si jistý, jestli by to zvládl. Chápete, po těch problémech, které měl, když se po smrti ženy a dítěte nervově zhroutil. Opravdu rád bych mu pomohl. Ale jak bych vypadal před svou pacientkou, kdybych ji poslal k chirurgovi a on by se sesypal?“

Nebylo to jednoduché. Věděl to. Laurenina starost o jeho finance byla pochopitelná, i když dost nepříjemná.

Chvíli to ještě potrvá, pokusí se jí situaci vysvětlit. Chce to určitý čas.

Lauren se tvářila neutrálně, ale David byl opatrný.

„Huttner je šéf chirurgického oddělení. Mohlo by to znamenat, že si mě začnou více všímat lékaři, kteří posílají pacienty na chirurgii.“ Třeba jen jedno povšimnutí některého z nich by byl úspěch, pomyslel si smutně. Stále se ještě objevoval na sále tak zřídka, že někdy, když tam vešel, sestry dále postávaly a čekaly na chirurga.

„Chce tě udělat svým společníkem?“

„Lauren, ten člověk mě ani pořádně nezná! Prostě se rozhodl hodit pár drobtů kolegovi, který hladoví, to je všechno.“

„Tak dobře pane Chladnokrevný,“ souhlasila Lauren s úsměvem, „můžete se chovat, jak chcete. Já budu vzrušená za nás oba. Kdy ho začneš zastupovat?“

„Mám se s ním setkat v nemocnici v šest. Do osmi nebo devíti skončíme vizitu a… aha, teď jsem si vzpomněl, že nás Rosettiovi pozvali na večeři, na dnešek nebo na zítřek.

Řekl jsem jim, že…“

„Nebudu mít tolik času,“ oznámila Lauren. „Musím pracovat.“

„Nemáš je ráda, viď?“

„Davide, prosím tě, o tom jsme mluvili už stokrát.

Pokládám Rosettiovy za velmi milé lidi.“

Její slova nezněla upřímně. Davidovy neúspěšné pokusy zatáhnout ji do svého dlouholetého přátelství s majitelem

restaurace a jeho ženou byly mezi nimi neustálým zdrojem napětí.

„Dobře, zavolám potom Joeyovi a domluvím to na jindy,“ řekl David. Ulevilo se mu, že může záležitost odsunout na pozdější dobu bez větší výměny názorů.

„To bude výborné. Opravdu.“ Byl to Laurenin způsob, jak mu poděkovat za to, že ustoupil. „Mám moc práce. Dnes ráno letím do Washingtonu. Prezident se chystá oznámit podrobnosti svého nejnovějšího ekonomického programu a mne v redakci požádali, abych o tom něco napsala z osobního, tedy lidského hlediska. Pravděpodobně tam zůstanu několik dní.“

„V tom případě se potřebuješ pořádně najíst.“ Ukázal hlavou na snídani, které se ani nedotkla. „Nechceš ještě vajíčka?“

Lauren se podívala na hodinky, vstala a protáhla se.

„Nech je tady, než se vrátím z Washingtonu.“ Na půl cesty do ložnice dodala: „Čas jim jenom prospěje.“

Zahihňala se, a když viděla, že se David chystá za ní rozběhnout, zrychlila krok. Počkala, než se přiblížil ke dveřím ložnice, potom mu je před nosem přibouchla a zamkla.

„Toho budeš do smrti litovat,“ zvolal David. „Jednou se stanu slavným šéfem chirurgického oddělení a ožením se s hraběnkou z Lusitánie. Pak mě navždy ztratíš.“

Za dvacet minut vyšla Lauren z ložnice, neuvěřitelně krásná ve vínově červeném kostýmu a béžové blůzce. Okolo krku jí volně visel hedvábný šátek.

„Žádné neandrtálské otlapávání, Davide,“ řekla, protože předpokládala, že ji obejme, a dala před sebe na obranu ruce. „Toto oblečení mi musí vydržet alespoň do večera.

Poslyš, málem jsem zapomněla. Mohl bys mi pomoci.“

„Jen za neandrtálské objetí.“

„Davide, to je vážná věc.“

„Tak dobře.“ Naznačil jí, že je jedno velké ucho.

„Kancelář senátora Cormiera oznámila, že senátor zítra nebo pozítří nastoupí do vaší nemocnice na operaci. Myslím, že má něco se žlučníkem.“

„Nepleteš se? Cormier patří k lidem, o kterých každý předpokládá, že si vyberou nemocnici White Memorial a ne nás.“

Lauren přikývla. „Nemohl by být pacientem doktora Huttnera?“

„Určitě ne. Huttner by rozhodně neodjel z města, kdyby za ním přišel tak významný člověk.“

„Myslíš, že by ses mohl k němu dostat? Nebo ještě lépe, dostat k němu mě? Jeho kampaň za zavedení progresivních daní ze zisků naftařských společností z něho udělala skutečně známého muže. Kdyby se mi podařilo udělat s ním exkluzivní interview, bylo by to pro mě terno.“

„Pokusím se, ale nemůžu ti nic slíbit.“

Lauren mu popřála hodně štěstí, stiskla mu jemně ruku a zlehka ho políbila na ústa. „Buď tady zatím hodný,“ řekla nakonec, vyšla z bytu a zamířila k výtahu.

David stál několik minut tiše u dveří, vdechoval její parfém, ale pociťoval jen zvláštní prázdnotu. „Mohla je aspoň ochutnat,“ zamumlal, když uklízel ze stolu vajíčka. „I když nevypadají bůhvíjak.“

Noční hlídač byl tlustý. Tlustý a zoufale pomalý. Z

výklenku dveří ho pozorovala sestra, křehká osůbka se zlatými vlasy, čekala, až se převalí chodbou. Občas se zastavil, aby zkontroloval dveře skladu nebo některou řadu skříněk na zdi, které používal personál. Trakt B-2 Západ, podzemí Západního křídla Bostonské fakultní nemocnice, byl kromě těch dvou úplně opuštěný.

Sestra se podívala kolem sebe na zažranou špínu osvětlovanou holými žárovkami a začala ji svědit kůže. Byla to drobná, dokonale upravená žena, make-up měla nanesený tak pečlivě, že jej skoro nebylo vidět. Netrpělivě poklepávala prsty. Noční hlídač již odcházel. Podívala se na hodinky. Má čtyřicet pět, možná padesát minut času, to je víc než dost za předpokladu, že se do toho hned pustí a vyhne se dalším zdržením. Přes špičku boty jí přelezl šváb.

Chvíli si myslela, že se snad pozvrací. Silou vůle se ovládla a dál vyčkávala.

Konečně byl hlídač se vším hotov. Zamkl bezpečnostní schránku a začal si pískat Pochod plukovníka Bogeyho.

Chvíli přešlapoval na místě a potom za vlastního hudebního doprovodu odpochodoval. Někteří lidé by ho mohli považovat za hloupého, žoviálního nebo dokonce milého.

Drobné ženě, která ho pozorovala, se však zdál jednoduše odporný.

Počkala ještě několik sekund potom rychle přistoupila ke skříňce 178 a vytočila kombinaci čísel napsaných na lístku, který jí poslala Hortenzie. Tenká, do půlky naplněná injekční stříkačka byla přesně tam, kde podle domluvy měla být. Na okamžik ji podržela pod světlem, potom si ji vložila do přední kapsy dokonale čisté uniformy. Znovu se podívala na hodinky a zamířila ke spojovací chodbě do Jižního křídla objektu. Výtahem vyjela do druhého patra, proklouzla k zadnímu schodišti a rychle vyběhla ještě o dvě patra výše.

Vešla do pokoje číslo 438 a nehlučně lapala po dechu. V

šeru uviděla Johna Chapmana. Spal zkroucený na boku, obrácený tváří k ní. Zpod přikrývky vedla trubička, ze které odtékala do plastikového pytlíku čistá moč.

Chapmanova rekonvalescence po operaci ledvin probíhala bez komplikací… do této chvíle.

Vykoukla na chodbu. Z výtahu právě vystupovala pomocná ošetřovatelka, první, která se dostavila na

dopolední směnu. V nemocnici ještě vládl noční klid, ale sestra věděla, že za půl hodiny začne každodenní zmatek.

Je nejvyšší čas to udělat. Tep se jí zrychlil.

Anafylaktický šok. Již skoro patnáct let pracuje v nemocnici a nikdy ho pořádně neviděla, a co teprve moci ho sledovat zblízka od začátku do konce. Přistoupila k posteli. Na nočním stolku stála váza s bohatou kyticí jasmínu. Na váze byla lepicí páskou připevněna kartička.

„Všechno nejlepší přeje Jasmína.“ Zašeptala ta slova a přitom se na lístek ani nepodívala. Nebylo třeba, protože ho psala sama.

Na stolku vedle vázy ležel Chapmanův stříbrný řetízek a přívěsek s údaji o jeho alergii. Posvítila si na něj baterkou v propisce. Znovu se usmála. Bylo na něm vyryto: DIABETIK

ALERGICKÝ NA PENICILIN ALERGICKÝ NA VČELÍ JED

Malá stříkačka, kterou svírala v ruce, obsahovala koncentrát včelího jedu, jaký používají alergologové na desenzibilizaci rizikových pacientů. A přestože v ní byla obrovská dávka, věděla, že při běžné pitvě si stop jedu nevšimnou.

Čokoládová tvář Johna Chapmana vypadala uvolněně a klidně. Dokonce i ve spánku se usmíval. Sestra si přitáhla k posteli židli s rovným opěradlem a posadila se.

Jednou rukou zapíchla jehlu stříkačky do gumové spojky infuzní hadičky. Druhou mu jemně potřásla ramenem.

„Pane Chapmane, Johne probuďte se,“ zavrkala. „Už je ráno.“

Chapman otevřel oči.

„To jste vy, děvenko?“ Měl sytý, hluboký hlas. Na jeho přízvuku bylo ještě stále patrné, že dětství před dvaceti pěti lety prožil na Jamajce. Upřel na ni oči a usmál se.

„Na vás se člověk nemůže vynadívat,“ řekl. „Je opravdu ráno, nebo se mi jen zdáte?“

„Nezdám,“ odpověděla. „Ale přišla jsem o chvilku dříve.

Služba mi začíná až za půl hodiny.“ Stiskla píst a vstříkla včelí jed do infuzní hadičky. „Přišla jsem dřív, abych se na vás podívala.“

„Cože?“

Neodpověděla.

Místo

toho

upřeně

pozorovala

Chapmanovu tvář.

Tázavý výraz na ní zakrátko vystřídaly zřetelné obavy.

„Je mi nějak divně, andílku,“ řekl. „Mám třesavku…

Angelo, něco se se mnou děje. Něco hrozného. Jako bych umíral.“

Žena se na něho chladně dívala. Vždyť taky umřeš, pomyslela si. V té chvíli se u Chapmana naplno projevila anafylaktická reakce. Sliznice v nose a krku mu otekly.

Svaly okolo dýchací trubice se stáhly. Sestra se obrátila ke dveřím, aby se přesvědčila, že jsou zavřené. Reakce byla

rychlejší a dramatičtější, než si představovala. Vlastně daleko dramatičtější než vše, co do této doby viděla.

„Dě… ven… ko… prosím…“ Chapmana skoro nebylo slyšet. Víčka mu tak napuchla, že nemohl otevřít oči.

Instinktivně mu uchopila ruku, aby mu změřila pulz, ale věděla, že již nastal cévní kolaps. Za vteřinu se zavřela poslední škvírečka v Chapmanově dýchací trubici.

Převrátil se na záda a utichl.

Sestra se zlatými vlasy v posledních okamžicích zadržovala dech, nyní s úlevou vydechla. Na dokonalé tváři jí zářil blažený úsměv. Opět provedla svou práci bez chyby.

Hodiny na zdi ukazovaly půl osmé, když David konečně naskládal do výlevky špinavé talíře a oblékl si modrou teplákovou soupravu. Důkladně prozkoumal svoji malou fonotéku, po chvíli vybral Copelandovo Rodeo a pustil se do pomalého protahování a cvičení.

Když sahal pro činky pod gauč, pomyslel si, že hudbu vybral dobře. Deset minut zvedal zátěž v různých polohách a úhlech, namáhal se více než jindy, dokud ho neopustilo napětí, které se ho zmocnilo při Laurenině chladném odchodu.

Cvičení bylo pro něj již téměř pět let duševní i tělesnou terapií. Začal s ním v den, kdy se rozhodl, že se bude znovu věnovat chirurgii a zopakuje si dva úmorné roky jako

sekundant v nemocnici. Toho dne vykouřil poslední cigaretu a uběhl první kilometr. Za několik měsíců získal větší vytrvalost, než kterou ztratil v průběhu tří let, kdy neoperoval. Lesklý od potu sáhl po stopkách a klíčích, nacpal si je do kapsy a vyšel na chodbu.

Minul úzký výtah a dal přednost schodům na samém konci chodby. Seběhl čtyři patra a přes slabě osvětlený vestibul vyšel na Commonwealth Avenue.

Slunce ho oslnilo. Byl jeden z těch dní, kterými se obyvatelé Nové Anglie chlubí, když vysvětlují cizincům, proč by nemohli žít nikde jinde na světě. Byl to nádherný den, ve kterém člověk zapomíná na studený únor, dubnové plískanice a nesnesitelná srpnová vedra.

Nejdříve trochu toporně, ale pak již se stále větší plynulostí proběhl okolo několika bloků směrem k promenádě.

Buky a duby, podle kterých běžel, zářily červenou, oranžovou a zlatou barvou. Svěží vzduch, zatím ještě nezamořený výfukovými plyny, chutnal jako voda z horského potůčku.

David přešel přes Storrow Drive a na běžecké dráze podél řeky se dal opět do klusu. Chvíli utíkal se zavřenýma očima, vdechoval den a měl radost z toho, jak dobře mu pracují svaly.

Pozoroval osamělého veslaře na řece, který vypadal jako obrovský vodní brouk. Přestože bylo ještě téměř jitro, na

travnatém břehu tu a tam posedávali lidé, četli, kreslili nebo se jen tak kochali ránem. V obou směrech ho míjeli cyklisté.

Psi tahali za sebou své pány. Studenti s napětím ve tváři si nesli na zádech učebnice, váhavě se vlekli do škol, ve kterých podzimní slunce nahradí sterilní neonové světlo.

David se podíval na stopky a rozhlédl se. K mostu mu to trvalo méně než šest minut. První sázku vyhrál. Dříve nebo později mu bude patřit rolls-royce a přepychová chata v Berkshire. Otřel si pot z očí a trochu přidal.

Po jeho pravé ruce bosá dívka v džínsech a jasně červeném tričku házela svému příteli žlutý plastikový disk.

„O dvojitý mléčný koktejl a velký hamburger, že ho chytí,“ řekl těsně před tím, než disk spadl na zem a odkutálel se po břehu k řece. „Díky bohu,“ zasmál se nahlas.

U patníku, který označoval vzdálenost čtyř a půl kilometru, se obrátil a běžel zpátky domů. „Všechno se obrací k lepšímu,“ řekl a jednotlivé slabiky vyslovoval do rytmu pleskání tenisek. „K lepšímu, k lepšímu, k lepšímu…“

Panebože, to je skvělý pocit, znovu žít.

2. kapitola Když Christina Beallová ve světle modrém mustangu projížděla okolo hlídače parkoviště, zpomalila, muž jí pokývl na pozdrav a ona se křečovitě usmála. Přejela okolo několika volných míst a zaparkovala. Když vystoupila z vozu, pečlivě si upravila sesterskou uniformu a přimhouřila oči před poledním sluncem, ale brzy se přestala radovat z překrásného podzimního dne. Znemožňovaly jí to myšlenky, které se jí honily hlavou.

Parkoviště C bylo jedním ze tří satelitních míst, které vyhradili pro fakultní nemocnici, aby uspokojili potřeby stále se zvyšujícího počtu zaměstnanců. Christina zamířila k zastávce minibusu, potom si však řekla, že nutně musí získat čas a procházka okolo tří bloků jí pomůže překlenout propast mezi vnějším světem a světem nemocnice.

Před ní kráčely dvě kolegyně z odpolední směny, kývaly na ni, aby se k nim přidala, ale Christina se po několika krocích zastavila a naznačila jim, aby nečekaly. V

zaprášeném výkladním skle bazaru s nábytkem pozorovala svůj obraz. Vypadáš unaveně, pomyslela si, nervózní… a vystrašená.

Byla malá, měřila jen sto šedesát tři centimetry. Vlasy pískové barvy měla stažené do koňského ohonu, který si v práci zapne pod sesterský čepeček. Na obou tvářích a u

kořene nosu jí svítily pihy, ještě stále tmavé od letního sluníčka.

„Tak co uděláš, děvče?“ zeptala se tiše svého obrazu.

„Jsi opravdu rozhodnutá uvést celou tu věc do pohybu?

Peg, ať je jaká chce, je připravená. Charlotta Thomasová snad rovněž. Ale co ty?“ Stiskla rty a hleděla na chodník.

Nakonec se s nerozhodným pokrčením ramen obrátila a vykročila.

Bostonská fakultní nemocnice byla obrovská chobotnice ze skla a cihel. Tři chapadla se táhla na sever a na západ do Roxbury, další tři na jih a na východ ke středu města. Za sto pět roků její existence několik křídel přibylo, zchátralo a zaniklo, ale nahradila je nová, větší a vyšší.

Rozestavěné konstrukce k nemocnici patřily stejně jako bílé uniformy sester kráčejících dovnitř a ven z jejích útrob.

Vedení ústavu se nikdy nepodařilo získat natolik štědrého mecenáše, který by nemocnici věnoval celou budovu, a tak při volbě pojmenování zvolili jednoduchou taktiku a nazvali jednotlivé části podle toho kam směřovaly.

Posuvné dveře, kterými Christina vešla do hlavního vestibulu, se nacházely mezi Jihovýchodním a Jižním křídlem.

Vzhlédla k velkým pozlaceným hodinám zasazeným do mramorové desky nad informačním pultem. Půl třetí. Za dvacet pět minut předá dopolední směna na čtvrtém patře

Jižního křídla službu odpolední směně, která bude pracovat od tří do jedenácti.

Christina se opřela o kamenný sloup a pozorovala, co se děje okolo ní. Na všech židlích seděli pacienti a návštěvníci, množství se jich tísnilo u informační tabule nebo přecházelo z jednoho křídla budovy do druhého. Kromě plastikových židlí tu a tam stály invalidní vozíky.

Tento pohled, přestože ho za posledních pět let zažila mnohokrát, jí stále ještě naplňoval úžasem a hrůzou.

V některých dnech, byly to určité mimořádné dny, přímo cítila, jak její organismus splývá s organismem nemocnice.

Byly to dny, kdy vnímala tep nemocnice stejně jako svůj vlastní. Pomalu přešla vestibulem a přidala se k davu, který proudil hlavní tepnou Jižního křídla.

Ve čtvrtém patře, kde pracovala Christina, leželi, tak jako skoro ve všech sedmi poschodích budovy, převážně pacienti z interního nebo chirurgického oddělení, kteří měli vlastní soukromé lékaře. Někteří sekundanti, kteří byli přiděleni na různá oddělení, vykonávali pohotovostní službu. Na čtvrtém patře, obdobně jako na dalších soukromých patrech nemocnice, byly téměř po celý den jediným zdravotnickým personálem sestry.

Christina vystoupila z výtahu a rozhlédla se po chodbě, zda neuvidí vozík na převážení pacientů nebo nosítka, která by mohla naznačovat, že v některém pokoji nastaly

problémy. Vše vypadalo celkem normálně, ale instinkt získaný pěti lety praxe jí našeptával, že přece jen není něco v pořádku.

Blížila se k inspekčnímu pokoji sester, když se z druhého konce chodby ozval pláč, žalostný, pronikavý nářek.

Christina se rozběhla tím směrem. Když míjela pokoj 412, zahlédla Charlottu Thomasovou, která navzdory hluku spala, i když velmi neklidně.

Pláč vycházel z pokoje 438, z pokoje Johna Chapmana.

Christina se zastavila ve dveřích. V celé místnosti byl strašný nepořádek. Bonbóny, knihy, květiny a vázy se válely po zemi. Na židli seděla manželka Johna Chapmana a dlaněmi si zakrývala tvář. Byla to hrdá, silná žena, se kterou se Christina již setkala, když jejího manžela přijímali do nemocnice. Pacientova postel byla prázdná.

„Panebože,“ zašeptala Christina. Přešla místností a nachýlila se k ženě, jejíž nářek se změnil v bezmocné vzlykání. „Paní Chapmanová,“ oslovila ji.

„Můj John je mrtvý. Nežije. Všichni říkali, že bude v pořádku, a teď je mrtvý.“ Žena hleděla skrz prsty na zem, mluvila spíš se sebou než s Christinou.

„Paní Chapmanová, já jsem Christina Beallová, mám odpolední službu. Mohu vám nějak pomoci? Nechcete něco přinést?“

Smrt Johna Chapmana se Christiny bolestně dotkla.

Téměř legendární bojovník za práva černochů a

národnostních menšin se měl před šestnácti hodinami, kdy odcházela z nemocníce, dobře.

„Ne, ne, děkuji,“ podařilo se ženě ze sebe nakonec vysoukat.

„Nemohu… prostě uvěřit, že můj John je mrtvý.“

Christina se rozhlédla okolo sebe. Několik váz zůstalo nedotčených, ale většinu někdo hodil na zem nebo rozbil o zeď.

„Paní Chapmanová, kdo to udělal?“

Žena vzhlédla. Oči měla červené a nepřítomné, rysy ve tváři zkřivené žalem.

„Já jsem to udělala,“ řekla. „Přišla jsem si pro Johnovy věci a najednou jsem si uvědomila, že je mrtvý. Že se už nikdy nevrátí. Pak si vzpomínám už jen na to, že se mi nějaká sestra snažila zabránit, abych nerozbila další Johnnyho dárky. Dostal dokonce pozdrav a knihu od guvernéra. Bože můj, doufám, že jsem ji nezničila… “

„Nezničila, paní Chapmanová. Je tady. A tady máte pomerančový džus, který jste chtěla.“

Christina se obrátila za hlasem. Angela Martinová jí kývla na pozdrav, potom dala paní Chapmanové knihu a džus.

„Zavolala jsem vašeho faráře, paní Chapmanová,“

pokračovala. „Za chvilku tu bude.“

Při pohledu na Angelu, dokonale upravenou i po namáhavé osmihodinové službě, se žena viditelně uklidnila.

„Děkuji vám, dítě. Byla jste ke mně tak hodná. A k mému Johnovi také.“ Ukázala rukou na nepořádek.

„Promiňte… je mi to líto.“

„To nic,“ odpověděla Angela. „Zavolám uklízečky, dají to do pořádku. Pojďte, počkáme v čekárně na pana faráře.“

Štíhlou rukou objala ženu okolo ramen a vyvedla ji opatrně ven.

Christina stála sama uprostřed nepořádku a vzpomínala, jak ji překvapil Chapmanův smysl pro humor, jeho jemnost a vzdělanost. Mohla by něco udělat pro jeho vdovu? Asi ne, rozhodla se. Pokud je s ní Angela Martinová, je v mimořádně pečlivých a šikovných rukou.

Vykročila ke dveřím, pak se zastavila a vrátila se pro dvě vázy s kyticemi, které zůstaly neporušené. Třeba si je bude chtít paní Chapmanová odnést domů. Podívala se na kartičku přilepenou na zelené skleněné váze. Jasmín… od Jasmíny? Panebože, ještě tohle? Zakroutila hlavou.

Nečekaná smrt a divná shoda jmen květin a jejich dárkyně.

Zdálo se jí, že se to přesně hodí ke dni, který se jí dnes od samého začátku vymykal z rukou.

Christininy spolubydlící Liz a Carola již odešly do práce, když zazvonil telefon. Christina se nejdříve vrhla k budíku, až potom identifikovala skutečný zdroj neúnavného zvonění.

Snažila se strčit hlavu pod polštář. Nakonec se odšourala do

kuchyně, přesvědčená, že jen co sáhne po sluchátku, telefon přestane vyzvánět. Nepřestal.

„Jmenuji se Peg,“ ozval se hlas, který byl stejně tak jemný jako pevný. „Jsem jedna z vedoucích Společenství sester života. Na vašem patře ve fakultní nemocnici leží jistá pacientka. Chci, abyste zhodnotila její stav, a pokud to uznáte za vhodné, předložíte její případ k posouzení vašemu oblastnímu posudkovému výboru. Nemohu to udělat sama, aniž by to vzbudilo pozornost, protože již nepracuji aktivně jako sestra.“

Christina otočila kohoutkem vodovodu a jednou rukou si opláchla obličej studenou vodou. Třebaže ji zmínka o Společenství probrala, jako kdyby dostala pár facek, chtěla mít jistotu, že se jí to nezdá. „No… mně ještě nikdy nikdo nezavolal,“ zajíkla se, „a nechtěl ode mne, abych… myslím tím…“ Žena zjevně předpokládala, že se Christina vyděsí.

„Prosím vás, Christino, vyslechněte mě,“ pokračovala v rozhovoru. „Podle pravidel Společenství nejste povinná udělat nic, o čem byste nebyla úplně přesvědčená, že to je správné. Pacientku, kvůli které volám, znám dlouhá léta.

Jsem si jistá, že v situaci, ve které se teď nachází, nechce již dál žít. Má strašné bolesti a podle mých informací je její stav beznadějný.“

V tom okamžiku Christina pochopila a žena jí ani nemusela říkat, o koho jde.

„Je to Charlotta, viďte?“ zeptala se. „Charlotta Thomasová.“

„Ano, Christino, je to ona. Často na ni myslím, hlavně proto, že v posledních dnech tak trpí.“

„Chtěla jste snad její případ ohlásit i vy?“ zeptala se žena.

„Ano, včera večer. Už jsem to málem udělala. Něco mi v tom ale zabránilo. Nevím co. Je to obdivuhodná osobnost…“

Christina se odmlčela.

„Cesta, kterou jsme si zvolily, nikdy nebude lehká,“

pokračovala neznámá. „Kdyby se vám to někdy zdálo snadné, bude to znamenat, že jste zabloudila.“

„Chápu,“ odpověděla Christina vážně. „Službu dnes začínám ve tři odpoledne, jestli se mi to bude zdát správné, předložím případ posudkovému výboru. Ať rozhodnou tam.“

„Víc od vás nemůžeme chtít ani očekávat, Christino.

Snad nám okolnosti v budoucnu umožní se osobně seznámit.

Na shledanou.“

„Na shledanou,“ odpověděla, ale žena už mezitím zavěsila.

Christina si předcházející večer, dříve než usnula, sepsala dlouhý seznam věcí, které musí dnes udělat. Jediný telefonát však způsobil, že nic z toho již nebylo důležité.

Odnesla si do obýváku konvici s čajem, posadila se do křesla a přemýšlela o Společenství sester života. Za posledních deset měsíců ode dne, kdy do něj byla přijata, našla nový smysl života. Teď ji požádaly, aby to dokázala činem.

Jde o Charlottu Thomasovou a tato zkouška pro ni nebude lehká.

Christina ponořená do myšlenek na Charlottu Thomasovou a Johna Chapmana vstoupila do inspekční místnosti sester, aby si pověsila kabát. Dvě sestry z dopolední směny odsunuly stranou služební deníky a dohadovaly se, jaký lék mohl zapříčinit smrt Johna Chapmana. Christina neměla náladu se k nim přidat.

Kývnutím hlavy je pozdravila a řekla: „Jdu na chvíli za Charlottou Thomasovou. Kdybych se snad nevrátila do přebírání

služeb,

pošlete

někoho

pro

mě

na

čtyřistadvanáctku.“ Ženy přikývly a pokračovaly v rozhovoru.

Od operace Charlotty Thomasové uplynuly již skoro dva týdny, ve kterých Christina mnohokrát vstoupila do pokoje 412. Přestože tam chodívala pravidelně, pokaždé, když se blížila ke dveřím, se jí vybavila stejná představa.

Vlastně to ani nebyla představa, spíš očekávání. I když praktickou, profesionální částí své bytosti věděla, že se to nemůže stát, viděla ten obraz živě před sebou, Charlotta bude sedět na stoličce u postele a psát dopis. Světle hnědé

vlasy bude mít na temeni nedbale svázané dlouhou růžovou stuhou. Drobné vrásky v koutcích očí a úst se zvednou radostí při pohledu na její „supersestru“. Teď, v šedesáti, bude vypadat zdravě, svěže a živě, stejně jako vypadala, když jí bylo šestnáct. Vzácně vyrovnaná žena.

Tak opravdu vypadala v srpnu, když tady byla na diagnostických testech. Christina si, dříve než vešla do místnosti, představila, jak její jasný hlas, zurčící jako horský potůček, zašvitoří: „Moje milá Christino. Jednočlenné záchranné družstvo přišlo potěšit těžce nemocnou starou babku…“

Christina se zastavila u nohou postele a zavřela oči.

Zatřásla hlavou, jako by se snažila zbavit posledních zbytků představ a nadějí.

Charlotta ležela na pravém boku a podpíralo ji několik polštářů. Christina se stisknutými rty přistoupila blíž.

Charlotta spala. Její přerývaný dech, téměř chropot, byl namáhavý a nepřirozený. Hadičky pro přívod kyslíku jí vyklouzly z nosních dírek na tvář a bylo vidět červené stopy, které vznikly jejich dlouhodobým tlakem. Tvář měla oteklou a žlutou jako těsto. Po obou stranách postele stály stojany s infuzními soupravami, přes průhledné umělohmotné trubičky ji do žil kapala čirá tekutina. Když se Christina sklonila k pacientce, aby jí jemně odhrnula vlasy z tváře, skoro se rozplakala. Ženina víčka se zachvěla, pak otevřela oči.

„Další den,“ řekla Christina veselým hlasem, ale v jejím úsměvu byl smutek.

„Další den,“ zopakovala Charlotta tiše. „Jak se má moje děvčátko?“

To je pro ni typické, pomyslela si Christina. Leží tu polomrtvá a ptá se, jak se mám já.

„Jsem trochu unavená, ale jinak je všechno v pořádku,“

vysoukala pak ze sebe. „A jak se má moje pacientka?“

Charlotta jen zkřivila ústa. „Škoda mluvit.“ Nadzvedla rozpíchanou ruku s podlitinami a popotáhla červenou gumovou hadičku, kterou měla připevněnou ke kořeni nosu a která jí vedla do nosní dírky.

„Je mi to nepříjemné,“ zašeptala.

Christina pokývala hlavou. Když včera v noci odcházela, hadička tam ještě nebyla. Přinutila se odpovědět.

„Musela jste mít nějaké žaludeční problémy… Ta hadička zabraňuje nahromadění tekutin. Je napojena na odsávač. Ten vydává syčivý zvuk, který slyšíte.“ Otočila se.

Hadičky, proleženiny, bolest, Christina je cítila jako vlastní. Vedle Charlotty si více než u kteréhokoli jiného pacienta, o kterého se doteď starala, uvědomovala, že nemá žádnou perspektivu.

Mnohokrát chtěla utéci z pokoje před vlastními city.

Svěřit Charlottu Thomasovou do péče jiné sestry. Ale vždy zůstala.

„Co dělá váš chlapec?“ zeptala se Charlotta.

Změna tématu byl její způsob, jak naznačit, že porozuměla.

Nedá se nic dělat, hadička musí zůstat na místě.

Christina si k ní klekla a s předstíranými dívčími rozpaky řekla: „Charlotto, jestli mluvíte o Jerrym, tak to není můj chlapec. Mám dojem, že mi vlastně ani není sympatický.“

Tentokrát se Charlottě podařilo nepatrně se usmát a mrknout.

„To je pravda, Charlotto. Jen na mě tak lišácky nemrkejte! Je to pěkně namyšlený, sobecký a do sebe zahleděný chlap!“

Charlotta zvedla ruku a pohladila ji po tváři. Christina se jí v nejasném šeru zadívala přímo do očí. Měla v nich zvláštní překrásnou zář jako nikdy předtím. Z hlasu jí zaznívala síla, pevnost, kterou Christina téměř hmatatelně cítila.

„Odpovědi jsou jen ve vás, drahá Christino. Jen poslouchejte své srdce. Vždy, když se musíte opravdu rozhodnout, zeptejte se svého srdce.“ Ruka jí klesla, oči se zavřely. Za několik vteřin upadla do hlubokého spánku.

Christina se na ni dívala a uvažovala o skrytém významu jejích slov. Nemluvila o Jerrym, pomyslela si. Vím to. Jako v tranzu vyšla ven, aby převzala službu.

Inspekční místnost sester se zaplňovala. Osm sester, šest ze směny, která končila, a dvě z Christininy, sedělo okolo stolu pokrytého papíry, chorobopisy, hrnky kávy, popelníky a několika kelímky s krémem na ruce. Jedna z žen, Glorie Websterová ještě psala. Glorie byla stejně stará jako Christina, měla odbarvené blond vlasy a na víčkách hrubou vrstvu lesklých stínů. Zvedla oči, usrkla kávy a potom se znovu dala do psaní. Současně promluvila.

„Ahoj, Beallová.“

„Ahoj, Glorie. Bylo hodně práce?“

Blondýnka pokračovala v psaní.

„Ani ne. Stejná nuda jako pokaždé. Akorát jí bylo o trochu víc než obvykle, jestli víš, co tím myslím.“ Položila šálek s kávou.

„Bude ti to hlášení trvat ještě dlouho?“ zajímala se Christina.

„Už jenom chvilku. Jako vždy přijdu na řadu poslední.

Myslím si, že bychom klidně mohly rozmnožit jeden zápis a vlepit ho do všech chorobopisů. Stejně je v nich totéž, no nemám pravdu?“

Christina se povinně zasmála, aby ji neurazila. Druhá sestra shrnula Gloriiny schopnosti, když ironicky poznamenala:

„Možná je pořádná při psaní chorobopisů, hlášení a podobně, ale na druhé straně na pacienty dokonale kašle.“

Přišly poslední dvě sestry a posadily se ke stolu.

Přebírání služeb začalo hlášením o nových pacientech, kteří byli přijati v době, kdy tu odpolední směna nebyla. Mluvily o nich podrobněji než o ostatních. Ale i tak se většina poznámek netýkala pacientů, nýbrž jejich lékařů.

„Sam Engels, pacient doktora Bertrama…“

„Ha, ha, Jack Rozparovač opět na scéně.“

„Starej kocour Bert deset prstů má nad operačním stolem a tuctem rukou obírá sestřičky.“

„Stella Vecchioneová, pacientka doktora Jamese Malchamana…“

„Hodně štěstí, Stello.“

„Donald McGregor, pacient doktorky Margaret Armstrongové…“

„Ta je příjemná, nemyslíš?“

„Jo, ale senilní. Píše jako moje babička.“

„Paní Edwina Burroughsová, pacientka doktora Davida Sheltona…“

„Koho?“

„Sheltona, toho hezkého, s kudrnatými vlasy.“

„Aha, již vím, koho myslíš. Prý bere drogy nebo tak něco.“

„Cože?“

„Drogy. Penny Schmidtová z trojky tvrdí, že sálová sestra říkala, že Shelton bere drogy.“

„Stará dobrá Penny. O každém řekne něco pěkného.

Vsadím se, že ta by našla špínu i ve sterilizátoru.“

Postupně probraly všechny pacienty na poschodí.

Christina v duchu odhadovala, která sestra omezí svou zprávu na fakta, laboratorní výsledky a popis činnosti jednotlivých orgánů a která řekne něco o tom, jak se pacienti cítí nebo co dělají. Tři upřednostňovaly fakta, další tři pacienty. Christina to odhadovala přesně a s určitým uspokojením si všimla, že hlášení orientovaná především na pacienty podávaly sestry, jejichž práci nejvíce oceňovala.

Glorie Websterová mezi nimi nebyla.

„Beallová,

předpokládám,

že

si

vezmeš

čtyřistadvanáctku jako obvykle,“ řekla Glorie a típla napůl vykouřenou cigaretu o dno kelímku. Oslovovala všechny sestry příjmením, spíše z pocitu kamarádství než se záměrem projevit přísnost.

„Tady není moc co říct kromě toho, že je to s ní ještě horší než včera, hlavně co se týče těch proleženin jestli víš, co chci říci. Teplota a tlak pořád kolísají. Každé dvě hodiny se jí má udělat nasogastrické odsávání. Proleženiny jsem jí ošetřila, takže se nejbližší čtyři hodiny nemusíš o ni starat.

Kristepane, jak strašně smrdí. To je asi všechno. Nějaké otázky?“

Christina potlačila nutkání se zeptat: „Ty čůzo, jak můžeš mluvit takhle o ženě, která má víc kouzla v jedné

buňce než ty v celém těle?“ Namísto toho spolkla pocit znechucení a hněvu a jen zakroutila hlavou.

Zbytek předávání služby trval už jen deset minut. Potom si šest sester z dopolední směny obléklo kabáty a odešlo.

Štafeta péče přešla z jedněch rukou do druhých.

Když se místnost vyprázdnila, Christina si vzala Charlottin chorobopis a začala ho stránku po stránce číst.

Bylo to vyčerpávající. Celé strany záznamů, zpráv a popisů jednotlivých zákroků. Chronologie lékařské hrůzy. Když si zapisovala důležité údaje do bloku, vzrůstal v ní pocit odhodlání. Už toho bylo dost. Předloží Charlottin případ Společenství sester života.

Několik minut přepisovala poznámky, potom je zkontrolovala, aby se ujistila, že žádnou rozhodující informaci nevynechala. Spokojena otevřela svůj kapesní telefonní zápisník a na kousek papíru si z něj vypsala číslo.

Pak zaváhala. V ústech měla sucho. S nepřítomným výrazem si kousala nehet. No tak, seber se, říkala si potichu.

Jestli to chceš udělat, tak to udělej. V okamžiku, kdy vstávala, si v duchu představila Charlottiny oči. Vyzařoval z nich nekonečný klid ještě jasněji než předtím… „Vždy, když se musíte rozhodnout, zeptejte se svého srdce.“

Na konci chodby stál telefonní automat, částečně chráněný prosklenou příčkou. Na chodbě nikdo nebyl.

Christina ještě jednou zaváhala, cítila, že její rozhodnutí

přece jen není dost pevné. Možná od výboru ani nedostane odpověď.

Možná že až případ posoudí, nebudou souhlasit.

Možná…

Nanejvýš napjatá položila před sebe papír a vytočila číslo. Na volaném přístroji dvakrát zazvonilo, potom se ozvalo cvaknutí a krátké pípnutí. Nato se ozval neutrálně znějící hlas z magnetofonu: „Dobrý den. Deset sekund po doznění mého hlasu uslyšíte tón. Od této doby máte třicet sekund na nadiktování vaší zprávy. Oznamte dobu svého hovoru a telefonní číslo, na kterém je možné vás zastihnout.

Zavolám vás hned, jak to bude možné. Děkuji.“

Christina počkala na znamení a potom řekla: „Tady je Christina Beallová ze čtvrtého poschodí Jižního křídla Bostonské fakultní nemocnice. Právě mi začíná odpolední služba, chtěla bych výboru předložit případ k posouzení.

Tento telefonní automat má číslo 5-5-5-7-1-8-1. Budu na tomto čísle do jedenácti večer. Pak mi můžete… “ Dříve než stačila nadiktovat své číslo domů, ozvalo se klapnutí, jak se vypnul magnetofon. Znovu zavolala na stejné číslo a dokončila zprávu. Pak ji přemohla opětovná nejistota a zavěsila. Co se má stát, to se taky stane, pomyslela si.

Harrison Weller se bez zájmu díval z postele, aniž by tušil, že Christina vešla do pokoje. Na malém televizoru značky Sony, umístěném na kovovém rameni nad postelí, se objevil emblém a zazněla závěrečná hudba seriálu

Pochodeň. Zjevně však nevěnoval televizi pozornost. Bylo mu sedmdesát pět let a jeho úzká, drsná tvář vypadala klidná a nestárnoucí.

„Pane Wellere, jak se máte?“ zeptala se Christina a naklonila se k němu. „Proč máte zatažené záclony? Venku je krásně, slunce vám prospěje.“

Podíval se na ni a křečovitě se usmál.

„Vy jste Charlene, že ano?“

„Pane Wellere, dobře víte, jak se jmenuji. Jsem s vámi skoro každý den, co jste tady. Jmenuji se Christina.“

„Říkáte, že venku svítí slunce?“ Wellerův skřípavý hlas připomínal Christině mladičkého herce, který se pokouší napodobit starce. Přivezli ho na oddělení po operaci zlomeniny stehenního krčku. A ihned se stal miláčkem sester. Přestože se zdálo, že mu jejich projevy náklonnosti nevadí, nikdy je ani náznakem neopětoval. Často se tvářil zmateně, zaskočeně, ortoped proto o něm prohlašoval, že je senilní.

Christina roztáhla závěsy a pokoj zaplavilo pozdní odpolední světlo. Nadzvedla pacienta a sedla si k němu tak , aby jí viděl do obličeje. Stařec na chvíli přimhouřil oči a pak se zakřenil.

„Vy jste ale pěkňoučká,“ řekl, natáhl se a štípl ji do tváře. Christina se zasmála a vzala jeho ruce do svých.

„Co dělá vaše noha, pane Wellere?“ zeptala se.

„Cože?“

„Vaše noha,“ skoro zakřičela. „Operovali vám krček stehenní kosti a já chci vědět, jestli vás to nebolí.“

„Jestli mě to nebolí?“

Chtěla mu otázku ještě jednou zopakovat, když Weller dodal: „Vůbec. Ani trochu. Jenom někdy, když pohnu chodidlem doleva.“

Christina zalapala po dechu. Byla to nejsložitější odpověď na jakou se zmohl od chvíle, kdy přišel do nemocnice. Najednou jí svitlo.

„Pane Wellere, máte naslouchátko?“

„Naslouchátko?“

opakoval

skřípavým

hlasem.

„Samozřejmě že mám naslouchátko. Už celá léta.“

„A proč si ho nenasadíte?“

„Jak si ho můžu nasadit, když ho mám doma ve skříni?“

zeptal se.

„Proč vám ho žena nepřinese?“

„Kdo? Sára? Té se tak zhoršila artritida, že není schopna vyjít z domu a přijít za mnou.“

„Pane Wellere, mohu někoho poslat k vám domů, aby to naslouchátko přinesl. Souhlasíte?“

„Ale ovšem, Charlene,“ řekl a stiskl jí ruku. „A když už tam půjdou, tak ať mi přinesou i brýle, Sára ví, kde jsou.

Nevidím bez nich dál než na špičku nosu.“

Christina se rozzářila. „Pane Wellere, a kdo pomáhá Sáře doma, když je nemocná?“

„Vlastně ani pořádně nevím. Sousedka Annie Grissomová, když má čas.“

„Mohu k vám domů poslat sestru, pane Wellere. Když to uzná za vhodné, zařídí, aby vaší ženě přidělili ošetřovatelku.“

„Koho?“

Chtěla mu to říci ještě jednou, ale uprostřed věty se zarazila a objala ho. „Nebojte se, o všechno se postarám,“

zašeptala se smíchem.

Najednou se zachvěla a pomalu spustila ruce. Měla nepříjemný pocit, že ji zezadu někdo pozoruje. Obrátila se.

Celé dveře zaplňovala postava Dorothy Dalrymplové, hlavní sestry nemocnice. Bylo jí okolo padesáti let, měla nakrátko ostříhané vlasy a andělskou tvář. Její uniforma se rozprostírala na všechny strany jako zasněžená tundra a obepínala téměř stokilové tělo. Opuchlé kotníky jí přetékaly přes okraj ortopedických bot. Když pozorovala scénu před sebou, masité váčky okolo očí se jí prohloubily.

Christina vyskočila z pelesti a upravila si uniformu.

Přestože znala Dalrymplovou již několik let, nikdy se v její přítomnosti necítila dobře. Možná to bylo její impozantní postavou nebo nadřazeným postavením. Přitom však byla hlavni sestra milá a poměrně upřímná. Vstoupila do pokoje, zastavila se několik kroků od Christiny a dala si ruce v bok.

„No tohle, slečno Beallová,“ řekla káravě, ale nepodařilo se jí zcela zakrýt pokřivený úsměv.

„To je nějaká nová léčebná metoda, nebo jsem přerušila rozvíjející se románek?“

Christina se stydlivě usmála a obrátila se k Wellerovi.

„Harrisone,“ řekla něžně, „říkala jsem ti, že nás odhalí.

Zkrátka se už nemůžeme takhle scházet.“ Laskavě mu stiskla ruku a potom vyšla za Dalrymplovou z pokoje.

Za dobu patnácti let, po kterou Dorothy Dalrymplová pracovala ve funkci hlavní sestry Bostonské fakultní nemocnice, se stala legendárně známou tím, jak vášnivě chránila „své sestry“. Nepokládali ji za zvlášť chytrou, ale přesto ji všichni lékaři velmi dobře znali, jednak pro její důstojný vzhled a jednak proto, že měla sestru-dvojče, Betty, která byla hlavní sestrou v Předměstské nemocnici, vzdálené asi třicet kilometrů od centra. Říkali jim Tydli a Fidli, samozřejmě že v jejich přítomnosti je tak nikdo nenazval. Byly to v širokém okolí snad jediné hlavní sestry, které zůstaly věrné tradici a chodily do práce v uniformách.

Toto gesto, i když ne příliš estetické, přispívalo k jejich oblíbenosti.

Dalrymplová mateřskou tlapou objala Christinu okolo ramen.

„Tak, Christino, o co šlo?“ zeptala se.

Christina

jí

stručně

povyprávěla,

jak

zjistila

pravděpodobné příčiny Wellerovy „senility“. Vrchní sestra byla nadšená stejně jako Christina sama.

„Tolik času strávím úřadováním, schůzováním a nemocniční politikou, že někdy úplně zapomenu, co vlastně znamená být sestrou,“ řekla a Christina skromně přikývla.

„Nadšení, s jakým přistupujete ke své práci, mi připomíná, jak málo záleží na tom, že nám lékaři neprojevují dostatek úcty, že podceňují naši inteligenci či úsudek. Jsme stále jediné, které se starají o pacienty. Jsme jediné, které se na ně dívají jako na lidské bytosti. Jsem přesvědčena, že většina nemocných se vyléčí zásluhou sester a ne lékařů.“

„A co ti, kteří se nevyléčí?“ chtěla se zeptat Christina.

Chvíli kráčely tiše po chodbě, potom se Dalrymplová zastavila a obrátila se k ní.

„Jste mimořádně zdatná sestra, Christino. Nemocnice vás potřebuje a potřebuje ještě víc takových, jako jste vy.

Kdyby vás něco trápilo, můžete se na mě kdykoliv obrátit.“

Tato slova měla být přesvědčivá, ale něco ve výrazu její tváře s nimi nesouhlasilo. Christinu najednou zamrazilo a zaplavil ji nepříjemný pocit. Přemýšlela, co má říci, když vtom na druhém konci chodby zazvonil telefon. Při jeho zvuku sebou trhla, jako by zaslechla výstřel.

„Myslíte, že se ten telefon zvedne sám, Christino?“

zeptala se Dalrymplová a zamířila k němu.

„Já ho zvednu,“ vyhrkla Christina a proběhla okolo překvapené vrchní sestry.

Když se blížila k přístroji, zpomalila, částečně doufala, že než k němu dojde, přestane zvonit, zároveň se toho však obávala. Zaváhala, potom uchopila sluchátko a sáhla do kapsy pro poznámky o Charlottě Thomasové. Byla přesvědčená, že telefonát je určený pro ni.

Ozval se ženský hlas, strohý, s mírným cizím přízvukem.

„Prosím Christinu Beallovou, pracuje na tomto poschodí.“

„U telefonu,“ odvětila Christina a polkla, aby se zbavila náhlého sucha v ústech.

„Slečno Beallová, jmenuji se Evelyn. Volám kvůli vašemu odpolednímu vzkazu. Zastupuji oblastní posudkový výbor Nové Anglie.“

Christina přejela očima po okolí. Na chodbě bylo několik sester a návštěvníků, ale nikdo se nenacházel tak blízko, aby ji mohl slyšet. „Mám případ…, který bych vám chtěla dát posoudit,“ zajíkla se. Nebyla si jistá, zda si pamatuje postup, jak má jejich rozhovor probíhat.

„Výborně,“ řekla žena. „Budu si hned dělat poznámky.

Mluvte prosím, pomalu a srozumitelně. Nebudu vás přerušovat, pokud to nebude nutné. Můžete začít.“

Když si Christina pokládala před sebe papírky s poznámkami, třásly se jí ruce. Uplynulo půl minuty a její myšlenky a pocity běžely tak rychle, že nebyla schopná říci

ani slovo. Charlotta si tolik přeje, aby už bylo po všem. Její rozhodnutí je určitě správné. Ale kdesi v hloubi duše ji přece zůstalo zrnko pochybnosti. Začala mluvit až poté, co přesvědčila sama sebe, že i když se Charlottin případ zdál být jasný, ještě pořád si to může rozmyslet.

„Jde o pacientku Charlottu Thomasovou,“ řekla monotónním hlasem a doufala, že z něho nebude poznat, jak je nervózní. „Je to šedesátiletá běloška, povoláním zdravotní sestra. Osmnáctého září jí kvůli rakovině tlustého střeva udělali resekci podle Milese s kolostomií. Od operace se její stav vůbec nezlepšuje. Seznámila jsem se s paní Thomasovou v srpnu při jejím diagnostickém pobytu u nás v nemocnici a povídala jsem si s ní několik hodin před operací i po ní. Byla to po celý život temperamentní činorodá žena a několikrát mi řekla, že by nechtěla žít jako bezvládný mrzák. Až do července tohoto roku pracovala na plný úvazek v domácí ošetřovatelské službě.“

Christině se zdálo, že odbočuje od hlavního tématu.

Ruce měla vlhké a studené. Věděla, že to nebude lehké.

Peg jí to také ráno řekla. Ale i přesto neočekávala takové strašné napětí. A to je pouze počáteční zpráva. Co když budou souhlasit? Co když bude opravdu muset…

„Slečno Beallová, můžete pokračovat,“ ozvala se Evelyn. V tu chvíli zaslechla Christina kroky. Vyděšeně se obrátila.

„Slečno Beallová? Jste tam?“ dotazoval se ve sluchátku Evelynin hlas.

Kousek od ní stála Dotty Dalrymplová. Kristepane, co mám dělat, pomyslela si Christina. Zaslechla něco?

„Slečno Beallová, jste tam?“ Hlas v telefonu byl tentokrát naléhavější.

Klouby jí zbělely z toho, jak silně svírala sluchátko.

„Ach, ano, teto Evelyn,“ podařilo se jí ze sebe vysoukat, „počkej chvíli, ano? Je tu moje nadřízená.“ Položila ruku na pult u telefonu, přesto však cítila, jak se jí chvěje.

„Christino, jste v pořádku?“ oslovila ji Dalrymplová hlasem, který byl zdvořilý a věcný. „Jste nějaká bledá.“

Co všechno jí budu muset vysvětlit? uvažovala Christina. Co jí mám nalhat? „Ne, ne, nic mi není, slečno Dalrymplová. Volá mi teta. Teta Evelyn.“

Dalrymplová pokrčila rameny. „Pak je tedy všechno v pořádku. Před chvílí, když zazvonil telefon, jste skoro vyletěla z kůže, a když jste potom nepřišla do inspekční místnosti, měla jsem obavy, jestli…“

Christina ji přerušila křečovitým úsměvem.

„Ne, vše je v pořádku. Jde o… o mého strýce. Dnes ho operovali a čekala jsem na zprávu o výsledku zákroku.

Všechno je v pořádku.“ Lži, jedna za druhou. Už si nevzpomínala, kdy naposledy lhala.

„Jsem ráda, že to dobře dopadlo. Dovyprávějte to své tetě.“

„Děkuji, za chvíli skončím, slečno Dalrymplová.“ Stěží dokázala hovořit.

„Jen v klidu, nemusíte pospíchat.“ Dalrymplová se na ni letmo usmála a odešla. Christina měla pocit, že se pozvrací.

V pěsti svírala poznámky o Charlottě Thomasové. Byly zmačkané do kuličky.

„Evelyn, ještě jste tam?“ zeptala se slabým hlasem.

„Ano, slečno Beallová. Už můžete pokračovat.“

Ne, pomyslela si Christina, ale nahlas řekla: „Ano…

ano, hned. Počkejte, prosím, chvíli, než si připravím poznámky.“ Ruce měla roztřesené, nechtěly ji poslouchat.

Nejdříve Peggyin telefonát, potom zoufalství manželky Johna Chapmana, pak Charlotta a teď, zrovna dnes, se tu musí zjevit slečna Dalrymplová a věnovat jí větší pozornost než kterékoliv jiné sestře. Byly to události, jež navzájem jen nepřímo souvisely, a přece z nich byla téměř ochromená.

Její představivost je spletla dohromady a zděšení jí svíralo hrudník a hrdlo. Roztřesenou rukou vyrovnala papír a snažila se vzchopit.

„Domácí ošetřovatelská služba. Hovořila jsem o domácí ošetřovatelské službě?“ Při zvuku vlastního hlasu se začínala uklidňovat.

„Ano,“ řekla trpělivě Evelyn.

„Dobře počkejte. Aha ano, tady jsem přestala.“ Slova jí vířila hlavou. „Paní Thomasová byla skoro dva týdny uměle

vyživovaná a ještě stále dostává intravenózně antibiotika, každou hodinu plicní terapii a nepřetržitě kyslík.“

V tu chvíli si uvědomila, že vynechala celou stranu poznámek. Vlastně si nebyla jistá, co vůbec řekla Evelyn…

„myslím, že jsem na pár věcí zapomněla. Můžeme se vrátit zpět?“

„Jak chcete, děvenko, my se v tom vyznáme. Uklidněte se a nadiktujte mi zbytek.“

Ženina srdečná slova na Christinu ihned zapůsobila.

Zhluboka se nadechla a cítila, jak se z ní vytrácí napětí.

„Děkuji,“ řekla tiše. Evelynina duševní podpora jí připomněla, že není sama. Je částí týmu, hnutí zasvěceného konání nejvyššího dobra. Jak je její úloha někdy těžká a děsivá, ale její sestry jsou na tom stejně. Poprvé jí z hlasu zazněla chladnokrevnost.

„Zapomněla jsem vám říci, že krátce po první operaci ji museli znovu operovat kvůli drenáži rozsáhlého pánevního abscesu. Před týdnem dostala zápal plic a včera jí zavedli nasogastrickou sondu, protože se objevila možnost neprůchodnosti střev.“

Ještě stále se třásla, ale už se jí mluvilo lépe.

„Nedávno se jí vytvořila velká bolestivá proleženina v místě křížové kosti, která vyžaduje kromě lokálního léčení i nepřetržité podávání demerolu. Podle včerejšího lékařského zápisu v chorobopise se zápal plic zhoršuje.

Přes všechny tyto problémy se má v případě zástavy srdce přistoupit ke kompletní resuscitaci.“ Už jsem skoro na konci, pomyslela si Christina. Bohudíky. „Paní Thomasová je vdaná, má dvě děti a několik vnoučat. To je vše.“

Zhluboka vydechla.

„Slečno Beallová,“ zeptala se Evelyn, „mohla byste mi prosím říci, zda je v chorobopise nějaký záznam o tom, že se nádor rozšířil i na jiné orgány?“

„Ach, ano, promiňte. Vynechala jsem část svých poznámek. Byla tam také zpráva z rentgenu. CT obraz jater z minulého týdne. Radiolog zjistil mnohopočetné metastázy v játrech.“

„Kdy jste předložila výboru poslední případ?“

„Měla jsem pouze jeden. Téměř před rokem. Paní Thomasová bude druhá.“ Tentokrát je to jiné než tehdy, pomyslela si.

Tehdy pociťovala radost a ne muka. Teď měla nohy jako z gumy. Podvědomě hledala očima židli.

„Děkuji vám, že jste zavolala,“ řekla Evelyn, „i za to, jak výborně jste popsala případ. Oblastní posudkový výbor Společenství sester života posoudí stav dotyčné pacientky a v průběhu dvaceti čtyř hodin se s vámi spojí. Jak víte do té doby nesmíte nic podnikat na vlastní pěst.“

„Rozumím.“ Za chvíli bude po všem.

„Ach, ještě jedna věc, slečno Beallová,“ ozvala se Evelyn.

„Jak se jmenuje ošetřující lékař?“

„Její lékař?“

„Ano.“

„Doktor Huttner. Wallace Huttner, šéf zdejšího chirurgického oddělení.“

„Děkuji,“ řekla Evelyn. „Ozveme se vám.“

3. kapitola David Shelton netrpělivě bubnoval prsty po opěradle židle a listoval ve tři měsíce starém Americkém chirurgickém časopise. Jeho vzrušení a napětí, že se zúčastní večerní vizity s Wallacem Huttnerem, bylo otupeno čekáním, které teď trvalo už skoro tři čtvrtě hodiny. Huttner musel mít nějaké problémy.

David se chvíli procházel po prázdné šatně, zavíral dvířka u šatních skříněk, bůhvíproč mu v této situaci pomáhalo že dělal v místnosti jakýsi pořádek. Jeho scénář dnešního večera rozhodně nepředpisoval čtyřicetiminutové čekání v šatně.

Čím dále tím více v něm narůstaly obavy, že Huttner na jejich schůzku zapomněl. Ze své skříňky si vzal zelený operační oděv a převlékl se, potom si na ošlapané mokasíny navlékl papírové návleky a zezadu si do nich zastrčil uzemňovací drát. Uvažoval, zda si má obout zelené operační boty, ale potom tento nápad zavrhl. Bál se, že jeho čisté nové plátěnky by mohly vzbudit dojem, že v poslední době nestrávil na operačním sále příliš mnoho času.

Třebaže to byla pravda.

Rituál převlékání do operačního oděvu rychle zapůsobil na jeho morálku. Natáhl si papírovou roušku a čepec a mimovolně si začal pobrukovat začátek melodie La Virgen

de Macarena, skladby, kterou poprvé zaslechl před několika lety a která oslavovala příchod matadora na býčí zápas v Mexico City.

Najednou si uvědomil, že si zpívá a směje se nahlas.

„Sheltone, asi ses opravdu zbláznil. Za chvíli budeš chtít, aby ti za úspěšnou operaci slepého střeva věnovali uši a ocas.“

Postavil se před zrcadlo, zastrčil si pod čepec několik vykukujících vlasů a potom vyšel na chodbu. Dickensovo chirurgické oddělení, pojmenované podle prvního šéfa, mělo dvacet šest místností bez oken a zabíralo celé sedmé a osmé poschodí Východního křídla. Pouze množství hodin strávených na rozličných místech umožňovalo člověku udělat si přibližnou představu o tom, co se právě odehrává za zdmi této části nemocnice.

Pokud šlo o atmosféru, vztahy, společenské rozvrstvení, a dokonce i jazyk, chirurgické oddělení bylo svérázným světem v celém prostředí nemocnice.

Když David studoval medicínu, ba ještě dříve, snil o tom, že se stane součástí tohoto světa. Měl rád zvuky přístrojů a tlumené hlasy které se ozývaly na vyleštěných chodbách, napětí pří několikahodinových složitých operacích i sekundy zuřivé aktivity v situacích, kdy šlo o život. Teď se mu sen stal podruhé skutečností.

Přelétl očima po vykachlíkované chodbě a zjistil, že se operuje pouze ve dvou operačních sálech. Ostatní byly

uklizené a připravené na první ranní operace, světla v nich byla zhasnuta.

Sázel se sám se sebou, že Huttner bude v sále napravo, a prohrál týdenní pobyt v Acapulku s Meryl Streepovou.

„Co si přejete?“ David se ve dveřích srazil s pomocnou sestrou. Měla na sobě zelené operační šaty, které byly příliš krátké, než aby zakryly svalnatá stehna. Z mezery mezi papírovou rouškou a květovaným čepcem si ho měřily tyrkysové oči.

Představ se jí, řekl si David. Zatvař se náramně dotčeně, že tě nepoznala. Pokoušel se zformulovat rychle nějakou zastrašující odpověď, když Huttner stojící na pravé straně operačního sálu zvedl zrak.

„Vítejte, Davide,“ zvolal. „Edno, to je doktor Shelton.

Dejte mu, prosím, stupínek. Postavte ho… tam za doktora Brewstera.“ Kývl hlavou směrem k staršímu sekundáři, který mu asistoval z druhé strany stolu.

David vystoupil na stupínek a podíval se na operační pole.

„Začalo to jako jednoduché prošití krvácejícího vředu,“

vysvětloval Huttner, který si neuvědomoval, anebo to alespoň nedával najevo, že se opozdil s vizitou. „Narazili jsme na menší problémy, a tak jsem se rozhodl, že udělám hemigastrektomii s anastomou podle Billrotha.“

David si povšiml, jak Huttner použil tvarů první osoby, a uložil si tuto informaci do paměti.

Za několik vteřin se rytmus v místnosti narušený Davidovým příchodem opět vrátil do původních kolejí.

David ihned zaznamenal, že Huttnerovo soustředění, zručnost a schopnost ovládat se, jsou výjimečné. Ani jediné slovo nebo pohyb nebyly zbytečné. Nebyl na něm vidět žádný vnější projev nerozhodnosti. Ačkoliv všichni na operačním sále hráli své úlohy, Huttner byl jednoznačně zároveň režisérem i protagonistou. Najednou Huttnerovi vyklouzly z ruky nůžky, které mu podávala instrumentářka.

Dopadly na dlažbu s rachotem připomínajícím menší výbuch. Chirurgovi se vztekle zajiskřilo v jeho bleděmodrých očích.

„K čertu, Jeannie“, obořil se na sestru, „dávejte pozor!“

Sestra mírně ztuhla, potom zamumlala něco na omluvu a opatrně mu podala jiné. Davidovi se na okamžik zúžily oči.

Z místa, na kterém stál, bylo vidět, že mu podala nůžky správně. Podíval se na nástěnné hodiny. Půl osmé.

Huttner pravděpodobně operuje už více než půl dne.

Asi za minutu si Huttner prohlédl výsledek své práce, potom zakroutil hlavou, aby si uvolnil ztuhlý krk.

„Tak, Ricku, teď je vaše. Dokončete to a zašijte ji,“ řekl asistentovi. Normální pooperační příkazy. „Myslím, že nebude potřebné umístit ji na jednotce intenzivní péče, ale rozhodněte se sám podle toho, v jakém bude stavu, až ji budete odvážet z pooperační místnosti. Kdyby nastaly

nějaké problémy, spojte se s doktorem Sheltonem. Zastupuje mne, pokud budu na konferenci v Cape. Nějaké otázky?“

Davidovi se zdálo, že v očích instrumentářky zahlédl záblesk úcty a zájmu. Ať již to byla pravda, nebo se mu to jen zdálo, její pohled v něm ihned roznítil vzrušení z toho, co ho v následujících třech dnech v nemocnici očekává.

Huttner odstoupil od stolu, jediným pohybem ze sebe strhl krví potřísněný plášť a rukavice a zamířil do lékařského pokoje. David mu šel v patách. Předpokládal, že Huttner se posadí do nejbližšího křesla, ale ten namísto toho přistoupil ke své skříňce a vytáhl z ní paklíček s tabákem.

Nacpal a zapálil si elegantní pěnovku a potom si sedl na koženou pohovku. Pohybem dýmky naznačil Davidovi, aby si přisedl.

„Hornbull měl poslat tu ženu na operaci již před dvěma dny,“ řekl o internistovi, kterému se léky nepodařilo zastavit žaludeční krvácení. „Sázím se, že bych jí v tom případě nemusel uřezat kus žaludku.“ Huttner pomalu zavřel oči a pečlivě udržovanými jemnými prsty si mnul kořen nosu.

Bylo mu něco přes šedesát. Byl to hranatý muž, vysoký asi sto osmdesát pět centimetrů. Tmavé vlasy měl na spáncích prošedivělé. Vypadal přesně tak aristokraticky, jak ho popisovali v novinových článcích.

„Slyšel jsem o vás od sálových sester samé chvály, Davide,“ řekl Huttner s kultivovaným novoanglickým přízvukem.

Samé chvály. David několik vteřin zvažoval Huttnerův kompliment. Byla to samovolná reakce vypěstovaná za necelých osm roků, kdy se střetával s blahosklonnými reportéry a falešně soucitnými kolegy. David tento svůj charakterový rys neměl rád, ale smířil se s ním. Huttnerova lichotka byla upřímná, o tom byl přesvědčen.

„Díky,“ řekl. „Jak jste viděl, některé sestry mě ještě ani neznají. Podle jedné nebo dvou velkých operací za týden lze těžko posoudit co v člověku je.“ Z jeho slov nezaznívala trpkost, bylo to pouze konstatování skutečnosti.

David věděl, že Huttner může provádět patnáctkrát více operací než on.

„Trpělivost, Davide, trpělivost,“ pokračoval Huttner.

„Znovu vám musím opakovat to, co jsem vám již řekl, když jste se přišel ucházet o místo na našem chirurgickém oddělení. Nesmíte zapomínat, že tak, jak lidé vyzdvihují lékaře na piedestal, podrobují je i neustálé kritice.“

Poklepával prsty o opěradlo a opatrně volil slova.

„Lékařská společnost zapomíná jen pomalu na problémy…, které vás postihly. Představují hrozbu, poukazují na zranitelnost, kterou si většina lékařů nechce přiznat. Jen pracujte i nadále tak dobře a svědomitě jako dosud a pacienti přijdou.“ Samolibě se usmál a sevřel v dlaních hlavičku dýmky.

„Doufám,“ souhlasil David s mírně křečovitým úsměvem. „Jsem vám opravdu velmi vděčný za to, že mi

důvěřujete a vybral jste si mě, abych vás zastupoval. Osobně to pro mne znamená skutečně mnoho.“

Huttner odmítavě kývnul dýmkou, ačkoliv jeho výraz naznačoval, že podobné poděkování čekal. „Hloupost, já jsem vděčný vám. Můžu být klidný, když vím, že v době mé nepřítomnosti se mi o pacienty stará tak šikovný mladý lékař. Pokud si vzpomínám, začínal jste v nemocnici White Memorial, že?“

„Ano, pane primáři. Kdysi jsem tam zastával místo vedoucího sekundáře.“

„Mně se takové místo nikdy nepodařilo získat,“

melancholicky potřásl hlavou Huttner. „A říkejte mi Wally.

Celý den poslouchám, jak mi někdo říká pane primáři.“

David přikývl, usmál se a v poslední chvíli se zarazil, aby neřekl ano, pane primáři.

Huttner vstal. „Rychle se osprchuji a potom vás zavedu k pacientům na jednotlivých poschodích.“ Vhodil operační oděv do plátěného pytle, potom vyndal ze své skříňky časopis a podal ho Davidovi.

„Přečtěte si můj článek o radikální operaci metastatického onemocnění prsu. Zajímalo by mě, co si o tom myslíte vy.“

Odešel do koupelny a těsně před tím, než pustil vodu, zavolal: „Hrajete tenis, Davide? Měli bychom si spolu zahrát, dřív než začne zima.“

„Často se nedá zjistit, jestli hraji tenis nebo zvedám činky,“ odpověděl David tak tiše, aby ho Huttner neslyšel.

Prolistoval článek. Byl uveřejněn v poměrně bezvýznamném časopise a doporučoval radikální odstranění ňader, vaječníků a nadledvinek u pacientek s rozsáhlou rakovinou prsů. Nebyla to revoluční myšlenka. V některých případech již podobně postupovali. I přesto, že je rakovina strašná nemoc, při pohledu na popis radikálního chirurgického postupu a statistické tabulky přežití David pocítil v krku hořkost. Přežití. To je ve skutečnosti absolutní ubohost. Zavřel časopis a strčil ho zpět do Huttnerovy skříňky.

Když vyšli na vizitu po jednotlivých patrech Západního křídla, ženský hlas v nemocničním rozhlase právě oznamoval, že je osm hodin a konec návštěv. David se byl předtím podívat na svoje pacienty, desetiletého chlapce s kýlou a Edwinu Burroughsovou, které se následkem dlouholeté práce v továrně a čtyř těhotenství vytvořily na nohách ošklivé křečové žíly, pokroucené a sukovité jako kořeny banyanového stromu.

Wallace Huttner měl více než dvacet pět pacientů roztroušených ve třech různých budovách. Téměř všichni se zotavovali po vážných operacích. Na každém poschodí vzbudil Huttnerův příchod ihned pozornost. Sestry v inspekčním pokoji se přestaly bavit, hlasy ztichly. Odkudsi přišla vrchní sestra s chorobopisy, aby je provázela při

vizitě. Na Huttnerovy občasné otázky odpovídala buď jednoslabičně, nebo nervózním proudem nadměrného množství informací. Přestože Huttner zachovával uhlazenou zdvořilost a svižně, bez náznaků únavy se pohyboval od jedné postele ke druhé, David věděl, jak musí být vyčerpaný.

Je třeba přiznat, že Huttner je unikát, pomyslel si.

Opravdu výjimečný člověk.

Návštěvy pacientů měly přesně ustálený postup.

Nejdříve vešla do místnosti vrchní sestra, za ní lékaři.

Huttner si od ní vzal chorobopis a přistoupil k pacientově posteli. Za něj se postavili David, vrchní sestra a často ještě některá sestra z oddělení. Potom Huttner podal zavřený chorobopis Davidovi, představil ho pacientovi a ve zkratce ho seznámil s diagnózou, průběhem operace a následující léčbou; většinou při tom používal lékařské terminologie, které nikdo mimo lékaře a sestry pravděpodobně nerozuměl.

Potom pacienta zběžně prohlédl. David zatím listoval v chorobopise a zapisoval si do bloku laboratorní výsledky, Huttnerovo celkové hodnocení pacientova stavu a nařízenou terapii. Snažil se chovat nenápadně, hovořil pouze, když se na něho Huttner obrátil, a otázky omezoval na inteligentní minimum. Občas se na Huttnera podíval. Podle toho, co viděl, se mu zdálo, že šéf chirurgického oddělení je spokojený, že zanechává své pacienty v dobrých rukou.

Brzy se však David začal cítit nepříjemně. I přes legendy,

nadšení sekundářů a výjimečnou, asi s nikým nesrovnatelnou, chirurgickou zručnost byl Wallace Huttner nedbalý: jeho konstatování byla stručná, často v nich chyběly různé informace. Některé důležité laboratorní výsledky zůstávaly nepovšimnuty i několik dní, až potom jim věnoval pozornost a změnil léčebné příkazy. Byly to maličkosti.

Skutečně drobnosti.

Ale nepopiratelně

existovaly.

Nešlo o nepozornost, která by měla ve všech případech závažné následky, musely se však něčím projevit, prodlouženým pobytem v nemocnici nebo nutností druhé operace, někdy dokonce smrtí.

Určitě si to sám uvědomuje, uvažoval David. Musí si to uvědomovat, ale nenašel dosud způsob, jak tyto problémy vyřešit. Nevyplývaly z nedostatku zodpovědnosti, péče nebo schopností. Jednoduše má málo času, konstatoval David. Má příliš mnoho případů. Příliš mnoho komisí, poradních výborů a pedagogických povinností. Kolik toho zvládne člověk udělat za den? Dříve či později se musí něčeho vzdát, přistoupit ke kompromisům, anebo… mu musí někdo pomoci. Možná měla Lauren pravdu, pomyslel si vzrušeně.

Možná Huttner hledá společníka.

Anebo možná, zasmál se v duchu David, si Huttner vybral na zastupování ze všech lékařů v nemocnici právě jeho, protože si myslel, že on jediný si nevšimne různých nesrovnalostí. Nezáleží na tom. Byly to drobné chybičky.

Zítra si prohlédne všechny chorobopisy a napraví to.

Jenom drž jazyk za zuby, říkal si v duchu. Už jenom několik pacientů a můžeš si dělat, co chceš.

O několik minut později se Davidovo rozhodnutí mlčet v základech otřáslo. Pacient, rybář a velkoobchodník s rybami Anton Merchado, byl muž, kterému táhlo na šedesátku.

Přijali ho do nemocnice před několika týdny s břišními potížemi. Huttner odstranil cystu na pankreasu a Merchado se pěkně zotavoval, dokud se u něho neobjevily příznaky infekce horních cest dýchacích. Huttner telefonicky naordinoval tetracyclin, širokospektrální antibiotikum.

Stav pacienta se poté musel zlepšit, pomyslel si David, přestože v Huttnerových stručných záznamech nebyla o infekci další zmínka. Příkaz na vysazení tetracyclinu však Huttner nedal a Merchado ho bral už skoro dva týdny.

Huttner se snažil návštěvu každého pacienta co možná nejvíc zkrátit. Davida vždy rychle seznámil s případem a přitom vyšetřoval pacientovi srdce, plíce a břicho.

David zjistil, že den předtím, než měli Merchada propustit z nemocnice, dostal silný průjem. Huttner se původně domníval, že je to virová enteritida, ale po několika dnech se pacientův stav zhoršil natolik, že to nemohla zapříčinit pouhá virová infekce. Objevily se první příznaky dehydratace.

Jak dokazoval obsah chorobopisu, Huttnerovy vzrůstající obavy se odrážely v každodenně vzrůstajícím počtu příkazů

na laboratorní vyšetření a diagnostické procedury, nic však nevedlo k pozitivnímu výsledku. Zintenzívnili úsilí udržet krok s Merchadovým zhoršujícím se stavem, nebylo však pochybností, že to s ním jde z kopce.

Davidovi se při čtení chorobopisu mihl v hlavě zárodek nápadu. Prohlížel si stránku za stránkou laboratorní zprávy a hledal výsledky rozboru kultur stolice, který Huttner přikázal udělat v posledních dnech několikrát.

„Tak co povíte, Davide?“ zeptal se Huttner.

„Promiňte,“ zvedl David zrak, „ale všiml sem si, že pacient ještě stále užívá tetracyclin, a díval jsem se, zda nemohl získat jako vedlejší účinek léčby stafylokokovou kolitidu. Nestává se to často, ale…“

„Tetracyclin?“ přerušil ho Huttner. „Volal jsem už před několika dny, aby ho vysadili. Ještě stále ho dostává?“

Vrchní sestra stojící za Huttnerem důrazně přikývla.

„No, to je jedno,“ řekl Huttner a trochu zaváhal. David téměř slyšel, jak si klade otázku, zda opravdu zatelefonoval, aby Merchadovi přestali dávat tetracyclin, anebo jestli to pouze chtěl udělat.

„Všechna vyšetření kultur byla negativní. Nařiďte, aby ho vysadili. A jestli chcete, požádejte si o další kulturu.“

David se právě chystal udělat zápis do chorobopisu, když si na dolním okraji dlouhé počítačové sestavy, na níž byly všechny laboratorní výsledky pacienta k určitému dni, všiml zprávy o kulturách. Bylo tam uvedeno:

9/24, STOLICE SPEC.

STŘEDNÍ VÝSKYT S. AUREUS SLEDOVAT

CITLIVOST

Stafylokokus

aureus

jeden

z

nejnebezpečnějších druhů bakterií. David na chvíli zavřel oči, doufal, že až je znovu otevře a podívá se na papír, že tam ta slova nebudou. Několik sekund se rozhodoval, jestli má být zticha a sám se později postarat o nápravu. Váhal však příliš dlouho.

„Co je, Davide?“ zeptal se Huttner. „Našel jste něco?“

K čertu, proklínal se v duchu David. Hlavou mu proběhlo několik možných odpovědí, ale všechny postupně zavrhl. Nemůže to nijak obejít. Nemá se kam skrýt.

Koutkem oka viděl dvě sestry nehybně stojící u nohou postele.

Tuší něco? Vědí, že v následujícím okamžiku se může úspěch večera a pravděpodobně i vidina Davidovy kariéry rozplynout?

Najednou se mu zdálo, jako by to všechno byl jenom sen. Ruka, která pomalu podávala Merchadův chorobopis Huttnerovi, i prst, který ukazoval na odpudivě neosobní řádek patřily někomu jinému a ne jemu.

V Huttnerových očích se zablýskl pohled, který David naposledy viděl namířený na instrumentářku v operačním sále. Na zlomek sekundy se jejich pohledy střetly, potom se Huttner obrátil k sestrám. Prudce hodil chorobopis vrchní sestře.

„Paní Bairdová,“ obořil se na ni, „zjistěte, kdo je zodpovědný za to, že mi tuto zprávu neukázali. Ať je to kdokoli, sestra nebo sekretářka, chci ji mít v pondělí ráno ve své kanceláři, jasné?“

Sestra, mohutná veteránka, která se už zúčastnila mnoha nemocničních válek, se podívala na zprávu, potom pokrčila rameny a přikývla. David přemýšlel, jestli Huttner opravdu dotáhne do konce tento očividný pokus najít obětního beránka.

„Pojďme, pane kolego,“ řekl Huttner zdvořile. „Je pozdě a ještě musíme navštívit několik pacientů.“

Když se dostali do čtvrtého poschodí Jižního křídla k poslední Huttnerově pacientce Charlottě Thomasové, bylo už skoro deset hodin. V jejím případě se chirurg odchýlil od běžné rutiny. Vzal si od vrchní sestry chorobopis a řekl: „Pojďte, Davide, sedneme si na chvíli do inspekčního pokoje sester. Tato pacientka je můj nejkomplikovanější případ. Chci si s vámi před vizitou probrat pár věcí.

Domnívám se, že by nám někdo mohl přinést kávu.“

Poslední poznámka byla jednoznačně určená sestře, které se podařilo nuceně usmát na souhlas. „Pro mě bez mléka i bez cukru. Pro doktora Sheltona…?“

„Také tak,“ přidal se David.

„Prosím, pane doktore,“ navázal Huttner a posunul chorobopis k Davidovi na druhou stranu stolu. „Prolistujte si ho, než nám přinesou kávu.“

Ještě než přečetl první slovo, David věděl, že Charlotta Thomasová je na tom špatně. Její chorobopis byl pořádně tlustý. Vzpomněl si na doby, kdy pracoval jako sekundář, a na vysokého hubeného Newyorčana Geralda Foxe, který byl o rok starší než on. Fox se stal nesmrtelným, alespoň v nemocnici White Memorial, a to tím, že dal rozmnožit svůj třístránkový seznam cynických aforismů a definicí nazvaných Foxovy zlaté Zákony medicíny. Byla mezi nimi definice komplikovaného případu („když je součet průměrů hadiček zavedených do pacientova těla větší než číslo jeho klobouku“), dále gynekologa („člověk, který hledá práci tam, kde ostatní hledají potěšení“) a kritického stavu („když je chorobopis silnější než tři centimetry“).

Když začal číst anamnézu, přinesli kávu. Zaslechl, jak Huttner řekl: „Slečno Beallová, děkuji vám. Jste anděl.“

Pozvedl zrak od chorobopisu. Nebyla to sestra, kterou Huttner poslal pro kávu, ale o mnoho mladší žena. David se s ní nikdy předtím nesetkal anebo si jí alespoň nevšiml.

Několik sekund neviděl nic jiného než velké, hnědé, oválné oči. Cítil, jak mu tělo zaplavuje horečka. Jejich pohledy se střetly a její oči se usmály.

„Tak o naši milou Charlottu se staráte zase vy,“ řekl Huttner, který si nevšiml, co se mezi nimi odehrává.

„Prosím? Ach, ano.“ Christina sklopila zrak a odvrátila se k Huttnerovi. „Nevypadá dobře. Nabídla jsem se, že vám

kávu přinesu já, protože jsem si s vámi chtěla promluvit o…“

„Jaký jsem nezdvořilý,“ přerušil ji Huttner. „Slečno Beallová, to je doktor David Shelton. Nebo se už znáte?“

„Ne,“ odvětila Christina ledově. Velmi dobře věděla, že Huttner nikdy nevěnuje pozornost názorům a návrhům sester. Za ty roky se už ani nepokoušela mu něco říci.

Charlottina situace ji však natolik vzrušovala, že se o to chtěla alespoň pokusit. Kdyby souhlasil s přerušením radikálního léčebného postupu, kdyby zrušil příkaz na resuscitaci v případě zastavení srdce, možná by nic nepodnikla, i kdyby posudkový výbor souhlasil s jejím návrhem.

Pokusila se s doktorem Huttnerem promluvit, a jak předpokládala ihned ji přerušil, tentokrát hloupým společenským gestem. Ale i tak byla rozhodnuta říci mu svůj názor. On přikázal, aby Charlottě zavedli sondu do nosu.

On přikázal, aby za každých okolností prodlužovali její utrpení. S ostatními pacienty může třeba manipulovat jako s loutkami, ale s Charlottou ne. Buď bude souhlasit s Christininým návrhem, anebo… nitky, kterými je spojen s Charlottou, sama přestřihne. Potlačila hněv, který ji dusil.

Huttner si nevšiml chladu v jejím hlase.

„Doktor Shelton bude mít několik dní na starosti mé pacienty. I paní Thomasovou,“ oznámil.

Christina kývla na Davida a přemýšlela, zda by mohl mít tolik odvahy, aby namísto Huttnerova nadmíru razantního léčebného postupu zvolil nějaký mírnější, potom si však uvědomila, že primář chirurgického oddělení by něco takového nepřipustil.

„Pane doktore,“ ozvala se nevýrazným hlasem, „chtěla bych si s vámi na chvíli promluvit o Charlottě.“

Huttner se podíval na hodinky. „Výborně, slečno Beallová,“ řekl. „Počkejte, než si přečtu její chorobopis a prohlédnu ji. Potom si můžete promluvit s doktorem Sheltonem. Bude přesně vědět, jaké s ní mám záměry.“

Huttner odvrátil zrak dříve, než ho mohl probodnout Christinin pohled. David v rozpacích pokrčil rameny, ale Christina se již mezitím obrátila a vyšla ven.

Huttner se napil kávy, ale ani slovo nebo gesto nevěnoval sestře, která právě odešla.

„Paní Thomasová je zdravotní sestra, myslím, že jí brzy bude šedesát.“ David se podíval do chorobopisu na datum narození. Bylo jí skoro šedesát jedna. „Její manžel Petr Thomas je profesor ekonomie na Harvardské univerzitě.

Poslal ji ke mně internista s podezřením na rakovinu konečníku. Před několika týdny jsem jí udělal resekci podle Milese. Ukázalo se, že jde o adenokarcinom prorůstající střevní stěnou.

Všechny uzliny, které jsem vybral, byly negativní. Podle mne je tu velká pravděpodobnost, že po operaci bude v pořádku.“

David

zvedl

zrak

od

kapky

kávy,

kterou

bezmyšlenkovitě rozmazával po stole. Po odstranění tak velkého nádoru konečníku je asi dvacetiprocentní pravděpodobnost, že pacient bude žít ještě pět let.

Pravděpodobnost? To jistě.

Velká pravděpodobnost? Opřel se a přemýšlel, zda má smysl poprosit Huttnera, aby mu objasnil příčinu svého optimismu. Rozhodl se, že by nebylo moudré klást mu nějaké otázky.

Huttner, spokojený sám se sebou, pokračoval: „A jak se stává skoro vždy, když operujeme sestry nebo lékaře, všechny pooperační komplikace skutečně nastaly. Nejdříve to byl absces v malé pánvi, musel jsem ji znovu operovat.

Potom dostala zápal plic. A navíc se objevil hnusný dekubitální vřed na křížové kosti. Včera se u ní projevily příznaky neprůchodnosti střev a musel jsem jí zavést sondu.

Zdá se, že to problém vyřešilo a pacientka je už z nejhoršího venku.“

Huttner si před sebou na stole složil ruce a naznačil tím, že skončil. Koutkem pravého oka mu téměř neznatelně zaškubalo. David si pomyslel, že musí být úplně vyčerpaný.

Vrátil mu chorobopis, ale cítil se nepříjemně, pokoušel se něco říci a nejen poslouchat.

„A co když bude třeba operovat pro neprůchodnost střev?“ zeptal se a v duchu se modlil, aby se to nestalo.

„Pokud to uznáte za nutné, operujte. Dávám vám volnou ruku,“ řekl Huttner trochu podrážděně.

David se rozhodl, že se už na nic nezeptá. Co bude chtít vědět, zjistí si sám. Jen nějak přežít tento večer. Věděl však, že je tu ještě jeden možný problém. Uvažoval, co by měl v tom případě udělat, a brzy došel k závěru, že odpověď na tuto otázku mu může dát jen Huttner. Trvalo mu dlouho, než se rozhodl, ale přece jen se tiše otázal.

„Co když dojde k zástavě srdce?“

„K čertu, člověče, k tomu nedojde!“ překvapivě prudce zareagoval Huttner. Potom si uvědomil nepřiměřenost svého projevu, zhluboka se nadechl, vydechl a dodal: „Alespoň doufám. Pokud ano, chci, abyste ihned zahájili resuscitaci, v případě potřeby s použitím tracheální intubace a respirátoru. Jasné?“

„Jasné,“ odvětil David. Znovu se odíval do chorobopisu.

I když by mohl člověk na Huttnerovi leccos kritizovat, rozhodně se mu nedalo vytknout, že při léčbě Charlotty Thomasové nepoužil všechny možné prostředky.

Laboratorní vyšetření, nemocniční péče, radiologické vyšetření už stály tisíce dolarů. A přece, alespoň podle chorobopisu, to nevypadalo tak, že by byla z nejhoršího venku.

„Půjdeme se podívat na pacientku?“ Z Huttnerova hlasu zazníval spíše rozkaz než žádost.

David chtěl právě vstát, když si všiml zprávy o CT

vyšetření Charlottiných jater. Z papíru na něj křičela slova „početné metastázy“. Při pohledu na ně ho zalila vlna otupělosti. Pouze velmi zřídka se stávalo, aby pacient, kterému se rakovina konečníku rozšířila až do jater, dlouho žil. V případě takto pokročilé choroby rozhodně nebyl na místě radikální léčebný postup, jaký uplatňoval Huttner.

Pokud i tato zpráva, podobně jako v Merchadově případu, unikla jeho pozornosti, zmizel by s konečnou platností atomového výbuchu jakýkoliv zbytek náklonnosti, který k němu David pociťoval.

„Co tam zase máte, Davide?“ zeptal se Huttner kysele.

„Hm… pravděpodobně nic,“ odpověděl David a toužil být někde jinde. „Pouze jsem… právě jsem si přečetl zprávu… o játrech.“

„Ha!“ přerušil ho Huttnerův výkřik. „Početné metastázy, že?“ Najednou vyhlížel tak šťastně, jak nevypadal celý večer. „Podívejte se na jméno radiologa, který nám tu zprávu poslal. Doktor G. Rybicki, žijící polský výsměch radiologické medicíny. Stejně popsal i předoperační snímek, a tak jsem jej při operaci jater prohlédl. Dokonce jsem poslal vzorek na biopsii. Jsou to cysty, Davide. Početné vrozené nezhoubné cysty. Dokonce jsem si dal tu námahu, že jsem Rybickému poslal kopii zprávy z patologie,“ pokračoval

Huttner. „Pravděpodobně se na ni ani nepodíval, což dosvědčuje i fakt, že při popisu dalšího snímku se dopustil téže chyby. Asi bude nejlepší, když jeho zprávu z chorobopisu vyhodíme.“ Zmačkal papír do kuličky a hodil ji do koše. „Pokud nemáte další otázky, půjdeme se podívat na pacientku.“

„Žádné další otázky, vaše ctihodnosti.“ David ohromeně zakroutil hlavou a usmál se, vděčný, že se dostane pryč ze skřipce. V Huttnerově širokém úsměvu bylo cosi, co rozehnalo jeho pochybnosti.

Bok po boku kráčeli po chodbě čtvrtého poschodí Jižního křídla k pokoji 412.

4. kapitola <<<<<<<<<< Jediné světlo v pokoji 412 se šířilo z lampy s ohýbacím ramenem, namířeným kousek nad obnažená záda Charlotty Thomasové. Huttner poodešel a nastavil lampu o kousek níže. Když znovu přistoupil k posteli, zarazil se, potom se silou vůle přemohl. Zmatený a mírně pobavený David potlačil úsměv a podíval se dolů, aby zjistil, co na Huttnera tak zapůsobilo. Proleženina, kterou popsal jako „hnusnou“, byla mnohem horší. Byla to díra široká patnáct centimetrů, obnažovala svaly pokryté zbytky kašovité bílé obkladové hmoty. Ze středu jako slepé oko trčela část křížové kosti velikosti čtvrtdolaru.

Huttner pokrčil rameny, což mělo znamenat: už jsme si poradili i s horšími případy, no ne?

David se pokusil přikývnout, ale podařilo se mu pouze zakroutit hlavou. Mnohokrát viděl hnisavé vředy a rány rozličného původu. Ale tohle…

„Charlotto, to jsem já, doktor Huttner,“ řekl chirurg a prudce odstrčil lampu a rozsvítil slabé neonové světlo na konzole nad postelí. Přikryl Charlottu a přešel na druhou stranu postele. David šel za ním, díval se na infuzi a řemeny, kterými byla připoutaná k lůžku, na močový katetr vedoucí zpod přikrývky, na kyslíkové a odsávací hadičky.

Bylo mu jasné, že jsou potřebné a bezvýhradně souhlasil s jejich použitím. Patřily k jeho povolání stejně jako veliká bubnová světla a kovové nástroje na operačním sále.

Ihned si na paní Thomasové všiml jednoho, prázdnoty v její tváři, bezvýrazného, nepřítomného pohledu, kterým v přítmí hleděla na Huttnera. Dokonce i její dýchání, měkký rytmický chrapot, znělo dutě.

Charlotta Thomasová měla onen výraz, jak to nazýval David. Ztratila chuť do života, vyprchal z ní ten zvláštní druh energie, tak potřebný pro překonání těžké choroby.

Jiskra, která často oddělovala lékařský zázrak od případu ve statistice úmrtnosti, byla pryč.

David uvažoval, zda i Huttner vidí to, co on, zda si všiml té prázdnoty. Vtom si vysoký chirurg klekl k posteli, jako by chtěl odpovědět na jeho otázku, podložil Charlottě ruku pod hlavu a obrátil ji jemně na bok, aby se mu mohla dívat rovnou do tváře. Zůstali tak skoro minutu, nehybní a tiší.

David stál opodál a naprázdno polykal, aby se zbavil tíhy, která se mu jako balvan usazovala v hrdle. Huttnerova něžnost byla stejně upřímná jako překvapující, odhalila ve zvláštním kaleidoskopickém obraze tohoto muže další plochu.

„Necítíte se právě nejlépe, že?“ řekl poté Huttner.

Charlotta se přinutila stisknout rty, byl to neúspěšný pokus o úsměv, a zakroutila hlavou. Huttner jí odhrnul vlasy z čela a pohladil ji po tváři.

„Dnes máte poprvé po dlouhém čase téměř normální teplotu. Myslím, že jsme konečně přemohli plicní infekci,“

pokračoval. Velmi obezřetně střídal povzbuzující věty s otázkami, o kterých věděl, že na ně dostane zápornou odpověď. „Ustoupila už bolest v zádech?“ Další zakroucení hlavou. „Pokud se stav upraví tak, jak předpokládám, za den dva budeme moci odstranit tu hadičku z vašeho nosu. Vím, jak je to nepříjemné. A když už ležíte takto na boku, poslechnu si váš hrudník a potom vás obrátím na záda a zjistím, zda se vám v břiše neozývají nějaké nové zvuky.“

Krátce ji vyšetřil, podíval se na hladinu tekutin v infuzních vacích a na nádobu, do které drenoval katetr, potom si znovu klekl k posteli. „Dostanete se z toho, Charlotto, musíte mi věřit,“ řekl s jemnou naléhavostí.

Teď se Charlotě podařilo k zápornému zakroucení hlavou přidat žalostný úsměv.

„Musíte být dál trpělivá a ještě chvíli vydržet. Prosím vás,“ naléhal Huttner. „Vím, jaké máte bolesti. Jistým způsobem je to pro mne stejně strašné jako pro vás, ale stejně tak vím, že se krok za krokem dostáváte z kritické situace. Ani se nenadějete a za krátký čas si budete opět líčit rty a chystat se na návštěvu svých rozkošných vnoučat, o kterých jste mi tolik vyprávěla.“ Na chvíli se odmlčel. David pozoroval jeho tvář. Čelo měl nakrčené, šíji strnulou. Silou vůle usiloval vlít do Charlotty svou energii a naději. Žena na to nereagovala. „Panebože, téměř jsem zapomněl,“ řekl

nakonec. „Mám pro vás novinku, Charlotto. Dovedu si představit, jak vás unavuje dívat se denně na mou usmívající se tvář. Čeká vás změna. Odjíždím na několik dní na konferenci v Cape Code.

Tento pěkný mladý lékař mě bude zastupovat. Před pár lety byl vedoucím sekundářem v nemocnici White Memorial. Mě tam nechtěli přijmout ani na praxi. Jmenuje se David Shelton.“

Huttner kývl Davidovi, aby přistoupil k čelu postele.

David si vyměnil místo s Huttnerem. Položil si lokty na postel a opřel si o ně hlavu, takže měl tvář asi deset centimetrů od Charlottina obličeje. Trvalo několik sekund, než na něho pohlédla.

„Jsem David Shelton, paní Thomasová. Jak se máte?“

zeptal se. Ve stejném okamžiku si však uvědomil, že na jeho hloupě formulovaný pozdrav již několikrát odpověděla.

„Mohu pro vás něco udělat? Hned teď?“ Počkal, dokud si nebyl jistý, že mu neodpoví, potom chtěl vstát. Najednou Charlotta Thomasová natáhla vlhkou ruku pokrytou modřinami a s překvapující silou stiskla jeho pravici.

„Doktore Sheltone, vyslechněte mě, prosím vás,“ řekla zastřeným, přerývaným hlasem, ze kterého zaznívala nečekaná síla. „Doktor Huttner je skvělý člověk a vynikající lékař. Tolik mi chce pomoci. Musíte mu to vysvětlit. Nechci už, aby mi pomáhal. Chci jen, aby mi odpojili všechny ty hadičky a nechali mě v klidu usnout. Musíte mu to vysvětlit.

Prosím vás! Jsou to pro mne muka. Strašné utrpení.

Vysvětlete mu to!“

V očích jí najednou zajiskřilo, potom se víčka zavřela.

Pacientka se několikrát zhluboka nadechla a s námahou položila hlavu zpět na polštář. Dech se jí zpomalil. Davidovi se zdálo, že najednou přestane dýchat. Ale za chvíli se začalo ozývat pravidelné chrčení.

David stihl ještě zašeptat: „Budete zase v pořádku, paní Thomasová.“ Potom ho Huttner chytil za ruku a vyvedl z pokoje.

Na chodbě se zastavili proti sobě. Huttner promluvil první.

„Máte za sebou rušný večer že?“ usmál se chápavě.

„Ano,“ odvětil David. Jednou nohou šoupal po dlažbě.

Byl by řekl víc, ale ovládl ho strach, že by se před Huttnerem mohl sesypat.

Huttner pozoroval jeho tvář a potom řekl: „Davide, nikdy nezapomeňte, že když jsou těžce nemocní pacienti ve zlém stavu a mají bolesti, často touží po smrti. Pracuji jako lékař již mnoho let. Viděl jsem hodně pacientů, kteří na tom byli stejně zle nebo ještě hůře než Charlotta Thomasová a přežili to. I ona to překoná. Musí prodělávat komplexní léčbu a v případě potřeby je u ní třeba přikročit ke kompletní resuscitaci. Jasné?“

„Ano, pane primáři… teda, ano, Wally,“ odpověděl David mechanicky a vzpomínal přitom, kdy viděl naposledy

šedesátiletého pacienta, který by se vyléčil z takovéto těžké mnohosystémové choroby.

„Máme tedy na problematiku stejný názor,“ řekl Huttner a rozzářil se radostí, že se mu přece jen podařilo Davidovi úspěšně vysvětlit svůj postoj. „Pojďte, zapíšeme ordinace a jsme hotovi.“

Když se blížili k inspekční místnosti sester, David se vsadil sám se sebou o kytaru a půlroční kurz hry na ni, že mají za sebou poslední kritický moment vyčerpávajícího večera. Chvíli nato se z návštěvní místnosti na druhém konci chodby vynořil muž ve sportovním saku s rolákem a zamířil rovnou k nim. Byl od nich vzdálen ještě alespoň deset metrů, když David zjistil, že prohrál další sázku. Již z mužova odhodlaného kroku bylo vidět hněv, který se mu odrážel v zarudlé tváři a stisknutých bezkrevných rtech.

Pěsti měl zaťaté a mírně odtažené od těla.

David pohlédl na Huttnera. V očích se mu objevil záblesk poznání. „Profesor Thomas?“ zeptal se šeptem.

Huttner skoro neznatelně přikývl a rázně vykročil. David zpomalil a pozoroval, jak se muži k sobě blíží, jako soupeři na středověkém rytířském turnaji. Hlavní tribunou jejich střetnutí se stala inspekční místnost, ze které je mlčky, fascinovaně pozorovalo několik sester, jedna sanitářka a sekretářka oddělení.

„Pane doktore, řekněte mi, co se to tady, k čertu, děje?“

vybuchl Thomas. „Tvrdili jste mi, že mé ženě už nedáte

žádné trubičky, a já najednou vidím, jak jí z nosu vede další červená gumová hadička připojená k nějakému přístroji.“

„Uklidněte se, pane profesore,“ řekl Huttner rozvážně.

„Včera večer jsem se vám pokoušel zatelefonovat, abych vás informoval o situaci, ale nemohl jsem se dovolat.

Pojďte, sedneme si do návštěvního pokoje. Vysvětlím vám to.“

Thomas se však nedal uchlácholit. „Ne, vyřídíme to hned, tady,“ rukou ukázal na sestry. „To budou svědkyně.

Přišel jsem s Charlottou za vámi, protože náš rodinný lékař řekl, že jste nejlepší. Pro mne nejlepší znamenalo, že budete nejlepší nejen na operačním sále, ale i pokud jde o přístup k mé ženě, že se k ní budete chovat jako k lidské bytosti a ne jako k nic necítící… mrtvole.“

Nekompromisnost a bolest v hlase Petra Thomase byly překvapující. Christina Beallová opatrně obrátila hlavu k Janet Poulosové, vrchní sestře odpolední směny. Poulosová na ni pohlédla bezvýrazným pohledem, potom téměř neznatelně přikývla. Byla to štíhlá žena, asi o deset let starší než Christina. Uhlově černé vlasy měla staženy do uzlu zvýrazňujícího úzkou tvář a kočičí oči. Rovnoběžně s nosem se jí táhla tenká jizva, která způsobovala, že její úsměv vypadal vždy jako malý úšklebek. Možná proto ji kolegyně pokládaly za nepřístupnou a příliš vážnou.

Christina ji viděla v docela jiném světle, protože právě Janet ji přivedla do Společenství sester života. Ve spolku

vládlo takové tajnůstkářství, že Janet byla jediná členka, kterou Christina osobně znala. Její přikývnutí znamenalo, že i ona s napětím sleduje drama odehrávající se jim před očima.

„V pořádku, pane profesore,“ řekl Huttner a z hlasu mu zaznívalo mírné napětí. „Pokud si přejete, můžeme hovořit přímo tady. Chcete mi ještě něco říci, nebo chcete, abych vám vysvětlil, co přesně děláme s Charlottou?“

„Mluvte,“ řekl Thomas, uvolnil pěsti a opřel si loket o pult před rozpačitou sekretářkou.

S blahosklonnou trpělivostí člověka, který ví, že dříve či později zvítězí, Huttner systematicky popisoval vývoj komplikací, které vedly k rozhodnutí zavést Charlottě střevní sondu. Potom jemněji dodal: „Možná se vám to tak nezdá, ale podle mne naše léčba zabrala. Charlotta brzy překoná kritický stav.“

Petr Thomas se podíval na dlažbu a o kousek ustoupil.

V tom okamžiku si David myslel, že Huttner zvítězil.

Pak ale Thomas jako ve zpomaleném filmu zvedl hlavu, zakroutil s ní a řekl: „Pane doktore, vím, že moje žena umírá, a smířil jsem se s tím. Stejně tak jsem přesvědčen, že diky tomu, co vy nazýváte léčbou, umírá pomalu a velmi nedůstojně. Přeji si, abyste všechny ty hadičky odpojili.“

Jedna sestra cosi zašeptala druhé. Huttner ji umlčel pohledem, který by zmrazil i chrlící sopku.

Potom bleskově změnil výraz, obrátil se a chladně se usmál na Petra Thomase.

„Pane profesore, chápu vaše pocity,“ řekl. „Na druhé straně však vy musíte pochopit můj postoj a moji zodpovědnost. Když jste přišli s Charlottou poprvé za mnou, oba dva jste prohlásili, že mi budete bezvýhradně důvěřovat.

Navrhoval jsem vám, abyste se poradili i s jiným lékařem, ale vy jste tehdy namítali, že to není potřeba. A teď pochybujete o správnosti mých rozhodnutí. Víte co?

Můžeme si vyslechnout zasvěcený názor hned zde na místě.“ Huttner ukázal na Davida. „Toto je doktor Shelton.

Je to skvělý mladý chirurg, který pracoval jako vedoucí sekundář v nemocnici White Memorial.

Protože mě bude doktor Shelton v následujících dnech zastupovat, před chvílí jsme Charlottu společně důkladně prohlédli. Davide, toto je Petr Thomas. Povězte mu, co si myslíte o Charlottině stavu.“

David napřáhl ruku a Thomas mu ji nejistě stiskl.

Několik sekund jeden druhého odhadovali. Thomas se viditelně uklidňoval.

„Tak dobře. Doktore Sheltone,“ řekl po chvilce, „co si myslíte vy o vyhlídkách mé ženy?“

David na malý okamžik sklopil zrak a zavřel oči. Kdesi v hloubi duše slyšel hlas, který mu našeptával, že pokud to ještě několik minut vydrží, ozve se radiobudík a vzbudí ho.

S maximálním vypětím zdvihl zrak, dokud se jeho oči opět nestřetly s Thomasovými.

„Pane Thomasi, právě jsem si prošel chorobopis vaší ženy a poprvé jsem ji viděl. Zatím nemohu vyslovit žádný definitivní úsudek.“

Thomas otevřel ústa, aby vznesl námitku proti jeho nedostatečné odpovědi, ale David ho zdviženou rukou zastavil.

„I tak vám však mohu říci,“ pokračoval a doufal, že tón jeho hlasu neprozrazuje, jak ani trochu netouží mluvit dále, „že pokládám stav vaší manželky za velmi vážný. Šance přežít nespočívá pouze v tom, že pacientovi poskytneme nejlepší možnou lékařskou péči, a tu vaše žena opravdu má, záleží i na vůli nemocného. Jaká je tato vůle u vaší ženy, neumím zatím posoudit. Mám na mysli sílu, která nevychází pouze z ní samé, ale i z vás, z doktora Huttnera a ze všech, kteří ji mají rádi a starají se o ni.

Vím, že byste chtěl slyšet mé odborné medicínské hodnocení vyhlídek pacientky, v tomto směru se však, bohužel, opravdu ještě nemohu vyjádřit.“

Koutkem oka viděl, jak Huttner září. Do prdele, dostal jsem se z toho! byla jediná Davidova myšlenka. Potom, dříve než Thomas zareagoval, pocítil v duši záblesk hněvu na sebe samého. Ani jen náznakem nepřipomněl, co si sám opravdu myslí o Charlottině neradostné budoucnosti.

Když Thomas promluvil, jiskra hněvu v Davidovi znovu vzplála.

„Vy to opravdu nevidíte, co?“ zvolal Thomas a porozhlédl se okolo sebe divokým pohledem. „Nikdo z vás to nevidí. Žijeme s Charlottou spolu více než třicet let.

Třicet šťastných, krásných let. Nemyslíte, že bychom měli mít právo rozhodovat o tom, jaká muka musí ještě podstoupit pouze proto, aby se prodloužila její agonie?“

Na několik sekund zavládlo nepříjemné ticho. Tentokrát David neodvrátil zrak. Potom se ozval. Z hlasu mu zaznívala úzkost a zároveň pevné přesvědčení.

„K čertu, i já mám ten pocit, přesně stejný jako vy, pane Thomasi, i já si to myslím.“

Znovu zavládlo mučivé ticho. David cítil na sobě Huttnerův pohled. Cítil, jak se mu pod nohama propadá zem.

Hlas mu změkl. „Ale musíte chápat,“ pokračoval, „že nejsem ošetřující lékař vaší ženy, tím je doktor Huttner. A on má po všech stránkách mnohem větší zkušenosti než já.

On rozhoduje o terapii vaší ženy. Budu jeho příkazy plnit co nejsvědomitěji.“

Thomas se podíval na Huttnera a potom zuřivě řekl: „Rozumím, v pořádku. Úplně tomu rozumím.“ Otočil se tak prudce, že skoro ztratil rovnováhu a zamířil k pokoji své manželky.

Jeho výbuch byl pro Huttnera poslední kapkou do plné číše. Měl za sebou dlouhý únavný den. Ustoupil dozadu, aby měl v dohledu Davida i všechny sestry v inspekční místnosti.

„Říkám vám to naposledy,“ hlas měl ledově chladný, „Charlottu Thomasovou budeme léčit všemi dostupnými prostředky tak, abychom jí zachránili život. Řekl jsem to dost jasně? Výborně, teď se všichni vraťte ke své práci.

Doktore Sheltone, bude myslím, nejlepší, když si půjdete domů oddychnout. Může se stát, že moje zastupování bude pro vás vyčerpávající zkušenost.“

David zůstal sám uprostřed chodby. Asi o pět metrů dál stála tichá skupina sester. Rozhlédl se okolo sebe. Vypadal jako vystrašený vrátný, který zametá jeviště a najednou mu nečekaně zvednou oponu před vyprodaným hledištěm. Na okamžik pocítil nutkání dát se do běhu a utéci. Potom koutkem oka uviděl, jak k němu vykročila Christina Beallová.

Nebyl to nejpříhodnější okamžik pro další setkání s touto ženou.

Když se k němu blížila, odvrátil pohled a prohlížel si stopu svého podpatku na podlaze. Cítil, jak si ho její oči přeměřují. Když se poprvé uviděli, okouzlila ho její něžná síla a odhodlanost.

Chvíli předtím, než promluvila, ucítil její parfém, byl to svěží závan jara.

„Pane doktore, jsme velmi hrdé na to, jak jste projevil svůj vlastní názor,“ řekla jemně. „Nebojte se. Všechno se nějak vyřeší.“

Zvláštní věty. I způsob, jak je vyslovila, ho překvapil.

Něco takového vůbec nečekal. V duchu si její slova opakoval, ale nějak se mu nedařilo zachytit nejasné pocity, které v něm budily. „Děkuji…, děkuji vám,“ vysoukal ze sebe a chystal se jí podívat do očí. Když zvedl zrak, byla pryč. V inspekční místnosti sester opět zavládla obvyklá činnost. Christinu tam však neviděl.

David se rozhodl, že dříve než zapomene na tento strašidelný večer, napíše nové ordinace pro Antona Merchada. Ráno už bude sám svým pánem. Když odcházel, myšlenka na následující den, na to, jak znovu pevně vezme do rukou vlastní život, mu osladila odpornou chuť událostí posledních pěti hodin.

Strčil do dveří, vyšel na schodiště a zopakoval si nahlas Christinina slova: „Všechno se nějak vyřeší.“

5. kapitola <<<<<<<<<< Christina, ukrytá ve výklenku dveří, hleděla na odcházejícího Davida. Čekala, dokud si nebyla jistá, že se nevrátí, potom vyšla na slabě osvětlenou chodbu. Za chvíli její služba skončí. V inspekční místnosti, stejně jako ve všech obdobných místnostech v jednotlivých poschodích nemocnice, odpolední směna zapisovala průběh služby.

Hlášení převezmou sestry, které budou mít službu od jedenácti do sedmi do rána, takzvaná pohřební směna.

Za necelou hodinku dvě stě třiašedesát sester odejde z nemocnice a zamíří někam do restaurace, do baru nebo domů ke svým partnerům, kteří budou většinou příliš unavení, než aby se projevili jako milenci. Na jejich místo nastoupí sto čtyřiapadesát jiných sester. Každá se bude snažit udržet si biologickou rovnováhu v povolání, které vyžaduje, aby člověk dospěl k rozhodnutím, na nichž závisí život, v době, kdy skoro celý svět spí.

Christina chvíli stála na opuštěné chodbě, poslouchala hlučné projevy nemocniční noci. Vzdechy a kašlání.

Tlumený nářek a namáhavé chraplavé dýchání. Kyslík bublající v kyslíkových přístrojích. Pípání monitoru v duetu se syčením respirátoru. V tmavých pokojích leželi pacienti, ve čtvrtém poschodí Jižního křídla jich bylo třicet šest,

zaujatí vlastním zápasem. Nebyl to zápas o bohatství nebo o moc, dokonce ani o štěstí, byl to boj o život.

V noci více než kdykoliv jindy cítila Christina děsivou tíhu zodpovědnosti své profese. Tak jako každá jiná práce i práce sestry byla svým způsobem rutinní. Ale za dřinou a stížnostmi, za pohrdavým postojem mnohých lékařů tady byli především pacienti. Někdy se jí zdálo, že mezi lékaři, administrativními pracovníky a sdružením zaměstnanců ve zdravotnictví existuje tiché spojenectví, jehož hlavní úlohou je vyhnat sestrám z hlavy myšlenku, že jejich prvořadou úlohou má být péče o pacienty. Někdy to dokonce vypadalo tak, že k stoupencům tohoto názoru patří i některé sestry.

Mnohé již zapomněly na soucit a laskavost, které je kdysi vedly k tomu, že se rozhodly pro toto povolání.

Christina se dívala k pokoji 412. V duchu si zopakovala svůj slib, že nikdy nepodlehne zmatku a negativismu.

Nikdy jí nepřestane záležet na pacientech. Jestliže je zodpovědnost, kterou na sebe vzalo Společenství sester života, jediný způsob, jak tento slib dodržet, staň se, co se má stát. Věděla, že pokud je jeho součástí, nehrozí jí pocit zklamání nebo úzkosti, pro který mnohé sestry přestaly v nemocnici pracovat.

Christina se o existenci Společenství sester a jeho činnosti dozvěděla jednou v neděli. Za okny nemocnice zuřila zimní bouře. I v inspekční místnosti sester vládla bouřlivá nálada.

Největší zuřivost vycházela z Christiny. Byla namířena proti lékaři jménem Corkins, který dal právě příkaz, aby provedly tracheotomii osmdesátileté ženě, jež přežila silnou mozkovou mrtvici. Byla ochrnutá, částečně slepá a nemohla mluvit. Christina u ní strávila nekonečně mnoho hodin.

Přestože se stařenka nemohla pohnout ani mluvit, komunikovala s Christinou očima. Christina věděla, že jí říká: „Prosím vás, nechte mě umřít, ať už to peklo skončí.“

Nyní po operaci bude peklo pokračovat do nekonečna.

Christina seděla v inspekční místnosti skoro hodinu a dělila se o svoje slzy a hněv s Janet Poulosovou. Tehdy jí Janet postupně a opatrně seznámila se Společenstvím sester života.

Dva dny po zmíněné tracheotomii strávily Christina a Janet mnoho hodin rozhovory o bezútěšné situaci stařenky.

Christina se zároveň dozvěděla více o Společenství sester. Za ta léta, kdy pracovala jako zdravotní sestra, se naučila najít si radost i v těch nejnepříjemnějších povinnostech péče o pacienta. S každou minutou prodlužující agonii stařenky však Christinina nespokojenost vzrůstala.

Každou hodinu bylo třeba vypínat respirátor a odsávat pacientce hleny z dýchací trubice. Často ji musely obracet a vyměňovat jí močové katetry. Pravidelně jí dávaly bolestivé nitrosvalové injekce. Zoufale se pokoušely zabránit vzniku dalších proleženin. A stále ji pronásledovaly pacientčiny oči,

které jí hleděly do duše a jejich poselství bylo ještě prosebnější než předtím.

Nakonec se rozhodla. Podle pokynů, které jí dala Janet Poulosová,

Christina

ohlásila

případ

oblastnímu

posudkovému výboru. Druhý den se dozvěděla, že ten její návrh schválil, a obdržela pokyny, jak jednat dál.

Před koncem služby nepozorovaně vklouzla do stařenčina pokoje.

Syčení respirátoru strašidelně splývalo s poryvy větru.

Cítila, jak se na ni žena ve tmě dívá. Naklonila se k ní a přitiskla si zaslzené tváře na její uši. Za chvíli nemocná přikývla, a potom ještě jednou. Věděla to! Nějak to vycítila. Christina ji něžně políbila na vrásčité čelo.

Potom přiložila rty k stařenčinu uchu a tichounce zašeptala:

„Mám vás ráda.“

Natáhla se k respirátoru, vypnula jej a počkala asi pět minut.

Téměř po čtyřech hodinách sestra z následující směny hlásila, že pacientce nemůže nahmatat pulz a změřit tlak.

Zavolala doktora, který zjistil, že elektrokardiogram vykazuje rovnou čáru, a konstatoval smrt. Před polednem přišli dva stařenčini synové, velmi se jim ulevilo, že matčino trápení skončilo, a dali tělo odvézt do nejbližšího pohřebního ústavu. V jedenáct hodin už ležela v její posteli mladá rozvedená panička, která si přišla dát zvětšit prsa.

Stejně jako hladina jezera, kterou na okamžik zčeří hozený kámen, i nemocniční pokoj za chvíli vypadal jako obyčejně.

Poslední vlnky existence staré ženy zmizely z jeho povrchu.

„Christino?“

Obrátila se za hlasem. Byla to Janet Poulosová.

„Jsi v pořádku?“

Christina přikývla.

„Vypadala jsi, jako bys pózovala pro obálku časopisu Krásná sestra.“

„Spíš Ustaraná sestra.“

„Máš na mysli scénu mezi Huttnerem a profesorem?“

„Hmm.“

„Chceš si o tom promluvit?“

„Ne. Anebo radši ano. Ty jsi jediná, která…“ Janet ji umlčela zdviženou rukou. „Návštěvní pokoj je prázdný.“

Kývla směrem k inspekční místnosti. „Myslím, že do předání služeb máme ještě deset minut času. Dnes večer byl blázinec, co? Zaslechla jsem, že když našli pana Chapmana mrtvého, vznikly nějaké problémy,“ poznamenala.

Cestou do malého návštěvního pokoje jí Christina popsala reakci utrápené Chapmanovy vdovy. Janet nevěřícně zakroutila hlavou.

„Co myslíš, proč rozházela po pokoji právě květiny?“

„Rozházela po zemi i jiné věci. Nejenom květiny.“

Christina se svalila do křesla a Janet usedla na židli proti ní.

„Takže všechno zničila?“

„Skoro všechno. Podařilo se nám zachránit dvě vázy s kyticemi.“

„Ano?“ Janet se na židli zavrtěla.

„Ano. Jedna z nich byla nějaká divná.“

„Jak to myslíš?“ zeptala se Janet lhostejným tónem, ale její držení těla a výraz tváře prozrazoval, že ji to vážně zajímá.

Christina se netrpělivě podívala na hodinky. Do předávání služeb zbývalo už jen pět minut.

„Nebylo to zase nic tak mimořádného. Divné se mi zdálo pouze to, že v druhé váze byly větvičky jasmínu a na kartičce u nich bylo napsáno Vše nejlepší přeje Jasmína.“

„Aha,“ řekla Janet. Bezmyšlenkovitě si třela jizvu vedle nosu a potom najednou změnila téma. „Chceš předložit tu Thomasovou posudkovému výboru?“

„Už jsem to udělala.“ Christinu ta otázka ohromila.

„No a?“

„Nic. Ještě nevím, zda můj návrh schválili. Pochop, Charlotta a já jsme si blízké…“

„To je skvělé,“ přerušila ji Janet.

„Co?“

„Doufám, že tvůj návrh schválí.“

„Janet, vždyť ty ji neznáš… ani její situaci. Jak můžeš říci…“

„I když ji neznám, znám Huttnera. Ze všech nafoukaných, namyšlených a pokryteckých parchantů, kteří se skrývají za doktorským titulem, je Huttner ten nejhorší.“

Janetin výbuch Christinu dost šokoval, na chvíli docela ztratila řeč. Přirozeně, Společenství sester života vzniklo jako reakce na přehnanou, často sobecky motivovanou agresivitu lékařů, ale pro Christinu představovalo vždy filozofický konflikt a ne konflikt jednotlivců.

„Co… co má Huttnerova domýšlivost společného s Charlottou?“ Byla zmatená a zmocnily se jí divné obavy.

Janet jí uklidnila přátelským úsměvem.

„No tak,“ řekla a poplácala ji po koleni. „Jsem na tvé straně. Zapomněla jsi?“ Christina přikývla, ale nejistota v ní přetrvávala.

„Věřím ve Společenství sester života i v to, co děláme tak jako ty. Proč bych tě jinak získala pro naše ideje? Chtěla jsem jenom říci, že z případu, jako je paní Thomasová, máme dokonce dvojí užitek. Splníme přání pacientky a jejího manžela, vrátíme jí lidskou důstojnost a zároveň připomeneme lidem, jako je Huttner, že není pánbůh. Je to tak?“

Christina o tom chvíli uvažovala, potom se uvolnila a usmála se. „Ano… myslím, že máš pravdu.“ Vstala.

„Když budeš potřebovat duševní podporu,“ řekla Janet, „obrať se na mne. Jsem přesvědčená, že jsi udělala správně,

když jsi případ paní Thomasové ohlásila výboru. Teď záleží na něm, jak rozhodne.“

Christina souhlasně přikývla.

Janet vstala také a zamířila ke dveřím. Tam se zastavila a pozorovala tvář mladší kolegyně.

„Poslouchej, Christino,“ oslovila ji znovu, „pokud má člověk z toho, co dělá s dobrým úmyslem, i zisk, není na tom nic zlého. Dobro vykonávané jakýmkoliv způsobem nevylučuje, že z něj může být současně užitek. Rozumíš?“

„Ano…, myslím, že ano,“ odpověděla Christina zdráhavě. Janetina slova se jí nezdála. „Děkuji ti, že sis se mnou promluvila. Potom ti povím, jak rozhodl posudkový výbor.“

„Ano, nezapomeň. Když mě budeš potřebovat, Chris, jsem tady.“

Christina, která ještě stále nebyla ve své kůži, spěchala do inspekční místnosti. Zůstala stát venku přede dveřmi a pokoušela se uklidnit. Janetin útok na Wallace Huttnera byl šokující, ale nebylo to zase tak hrozné, jak se jí zpočátku zdálo. Janet je členkou Společenství sester života již dlouhé roky, za ten čas určitě zařídila spoustu případů.

Navrhnout smrt pacienta a být jejím nástrojem člověka duševně i fyzicky deptá, i když jde o eutanazii. Za takový dlouhý čas si nevyhnutelnost stále znovu se rozhodovat musela na její psychice vyinkasovat svou daň. Christina si

řekla, že Janet zřejmě pociťuje trpkost vůči lidem, vinou kterých musí takto rozhodovat.

Přelétla očima po chodbě a uviděla, jak sestra, o které přemýšlela, nastupuje do výtahu. Janet je výborná nadřízená, a co je ještě důležitější, osoba úplně oddaná ideálům svého povolání. Když Christina vcházela do inspekční místnosti, zalila ji vlna hrdosti při myšlence, o jaké tajemství se dělí se svou kolegyní.

6. kapitola <<<<<<<<<< Carl Perry se obrnil proti bolesti, o které věděl, že mu přetne hrdlo, a potom co nejopatrněji polkl. Téměř každá bolest byla snesitelnější než to proklaté slinění, které se dostavilo, když mu z hlasivek odstranili polypy, výrůstky nebo co to jen bylo. Ještě dva dny musí ležet v posteli, dostávat infuzi a psát vzkazy na papír, než pomine nebezpečí, že by mu mohly otéci hlasivky. Alespoň tak mu to vysvětlil doktor Curtis.

Natáhl se a strhl náplast, která mu na předloktí pravé ruky přidržovala infuzní jehlu s hadičkou. Vytrhl si přitom několik chloupků a zasyčel nadávku na sestru, jež mu patřičné místo na ruce nevyholila.

„Náplast při infuzi, stěžovat si na ředitelství,“ naškrábal si do bloku, odtrhl list a nacpal ho do zásuvky nočního stolku, plné podobných poznámek.

Natočil zrcadlo, které měl postavené na plastovém nemocničním tácu, a podíval se na sebe. I přes škrábance, které mu Curtisovy nástroje zanechaly v koutcích úst, se mu obraz v zrcadle líbil. Tmavěmodré oči, opálená pokožka, hranatá čelist, dokonalé zuby. Měl tvář, o jaké se ostatním mužům ve čtyřiceti osmi letech už jen zdá. I ženy si to uvědomovaly, dokonce i mladé. Praly se o možnost strávit s

ním několik hodin v apartmá, které měl pronajaté v hotelu Ritz. A všechny odcházely spokojené.

Byl to vynikající nápad, rozhlásit po barech, že jeho firma daruje každý rok dívce, se kterou bude v posteli nejspokojenější, nového porsche. Koneckonců, až nastane den, kdy už nebude tak dobře vypadat, může to opravdu udělat.

Nudil se a pod propocenou přikrývkou se cítil nepříjemně.

Zapnul televizi, ale vzápětí ji opět vypnul. Na všech programech právě začínaly večerní zprávy. Hladil si předek nohavic modrého hedvábného pyžama a pocítil vzrušení.

Ne, ještě ne, rozhodl se. Počkej, až půjdeš spát, potom si to udělej.

V té chvíli vešla do pokoje sestra. Pečlivě za sebou zavřela dveře. Byla to táž, která mu večer před operací seděla na posteli a hovořila s ním. Trochu starší, možná čtyřicátnice. Pomyslel si, že má postavu, které si nevšimnout by byl hřích. Perry ihned pocítil, jak mu pod rukou tuhne ochablé přirození, a znovu si ho začal pod přikrývkou třít, představoval si při tom urostlou sestru, jak leží nahá na pohovce v jeho apartmá a čeká na něj.

„Jak se máte, pane Perry?“ zeptala se tiše. Stála těsně u postele. Svádí ho, byl si tím jist.

Chvíli se nemohl rozhodnout, zda má či nemá vytáhnout zpod přikrývky ruku, aby jí mohl napsat odpověď.

Nakonec napsal: Fajn, zlatíčko. A jak se máte vy?

„Mohu pro vás ještě než skončím službu něco udělat, potřebujete něco?“ zeptala se a posunula se ještě blíže.

Perry jí sáhl na pravou ruku, aby zjistil, zda má prstýnek.

Neměla, ale jeho fantazie byla již i tak dostatečně rozdrážděná. To záleží na tom… napsal.

„Na čem?“

Trápí ho, mučí, tak je to. Rozhodl se, že to zkusí. Zda to budeme dělat teď, anebo až mě pustí z nemocnice.

Uvažoval, jestli nemá napsat o porschi, ale řekl si, že by to bylo zbytečné.

„Budeme to dělat sami, nebo si k tomu zavoláme i vaši ženu?“

Představil si ji, jak si opírá roztažené nohy o stěnu nad postelí. Žena mi nerozumí, napsal na spodek papíru a nakreslil usměvavé sluníčko.

„Můžeme o tom přemýšlet, až vám bude lépe,“ řekla.

„Přiznám se, že jsem už uvažovala o možnosti strávit s vámi několik pěkných chvilek.“ Hrála si s horním knoflíčkem stejnokroje a Perry si na okamžik pomyslel, že si ho možná opravdu rozepne, aby se mohl podívat.

Řekněte kdy, naškrábal a volnou rukou ji objal okolo stehna.

„Brzy,“ řekla a vysmekla se mu. „Nejdřív mám pro vás dva dárky. Jeden je od vašeho lékaře a druhý ode mne.

Který chcete první?“ Perry se rozmýšlel a potom rychle napsal: Váš.

Sestra vyšla z pokoje, a když se vrátila, držela něco za zády. Perry se zhluboka nadechl, když viděl, jak se jí na prsou napíná stejnokroj. Má trojky. Na beton, má trojky.

Podíval se na její rozzářenou tvář a poprvé si všiml tenké jizvy, táhnoucí se skoro rovnoběžně s nosem. Drobná chybička, pomyslel si. Světlo svíček, trocha pudru a bude po jizvě.

Když mu dopřála, aby se na ni dosyta vynadíval, teatrálně vytáhla ruce. Držela v nich kytici zářivě žlutých květů.

Krásné, napsal.

„Jsou to narcisy,“ řekla.

Chvíli hledala vázu a potom vložila kytici do prázdné nádoby na moč, která stála na dolní polici nočního stolku.

Perryho překvapilo, že tak náhle přerušila romantickou atmosféru. Možná má ráda zvrácený sex, pomyslel si.

Nebyl si jistý, zda by se do něčeho takového pustil.

A ten dárek? napsal.

„Nějaký nový lék.“ Kousek od něho odstoupila, z kapsy vytáhla injekční stříkačku plnou tekutiny a zapíchla ji do hadičky s infuzním roztokem.

Natáhl se a zezadu jí objal stehna. Tentokrát se nepokoušela odtáhnout. Najednou pocítil v hrudníku zvláštní svíravý pocit. Jeho objetí povolilo ani ne za minutu

a ruka mu úplně ochabla. Namáhavě, se vzrůstající panikou zvrátil hlavu nahoru a podíval se na sestru. Nehybně u něj stála a shovívavě se usmívala. Pokusil se vykřiknout, ale z opuchlých ochrnutých hlasivek se mu vydralo pouze zasyčení.

Vzduch byl hustý a těžký jako melasa. Ačkoliv se snažil ze všech sil, nemohl se nadechnout. Levá ruka mu bezvládně visela dolů z postele.

„Jmenuje se to pankuronium,“ řekla sestra pobaveně. „Je to rychle působící forma kurare. Indiáni ji používají k výrobě otrávených šípů. Vaše žena vám rozumí mnohem lépe, než si myslíte, pane Perry. Rozumí vám tak dobře, že je ochotná rozdělit se s námi o vaši vysokou životní pojistku, když jí pomůžeme zbavit se vás.“

Perry se pokusil zareagovat, ale nemohl ani mrknout.

Zdálo se mu, jako by všechny předměty v místnosti přikryl tmavý závoj a jeho hrůza se najednou změnila na klidnou euforii. Nehybnýma očima hleděl přes narůstající temnotu na sestru, která si pečlivě rozepnula dva horní knoflíky stejnokroje a odhalila žlábek mezi prsy.

„O květy nemějte starost,“ řekla. „Dám je do vody.“

To byla poslední slova, která zaslechl.

Janet Poulosová položila Perryho bezvládnou ruku na postel, a když se přesvědčila, že tmavá chodba třetího poschodí Západního křídla je prázdná, chladnokrevně odešla. Jen co se za ní zavřely dveře na schodiště, ústa se jí

roztáhla do úsměvu, který potlačovala již od chvíle, kdy vstříkla do infuze poslední kapku pankuronia.

Pro Zahradu byl dnes neuvěřitelně úspěšný den. Přesně jak Hortenzie slíbila. Nejprve výborně zapracovala Jasmína a teď ona, Narcisa, stejně dobře splnila svou úlohu. Zasmála se a poslouchala, jak se ozvěna jejího smíchu rozléhá po prázdném schodišti.

Ve své kanceláři v prvním poschodí Severního křídla si sedla k psacímu stolu, zavřela oči a představila si scénu v pokoji Carla Perryho. Pocit moci, absolutní moci, nebyl teď o nic méně vzrušující, než když stála u jeho postele.

Bylo to vzrušení, které podobně jako ostatní sestry ze Zahrady poprvé zakusila v souvislosti s akcí Společenství sester života. Společenství se svou přepjatou ušlechtilostí a etickými zásadami může sice někomu vyhovovat, ale Zahrada, kterou stvořila Hortenzie, je úplná fantazie.

Že jim za jejich práci platí, jen oslazovalo hru. A platilo se dobře. Janet blahořečila Hortenzii, že stvořila Narcisu.

Potom, jako vždy po uzavření případu Společenství nebo Zahrady, začala Janet vzpomínat na onoho muže, kterému podlehla, jediného muže, kterého milovala. Stal se profesorem chirurgie, jak zamýšlel. Proč jí po té noci už nikdy nezavolal? Teď by se na ni určitě díval jinak. I ona má moc. Stejnou jako nejlepší chirurg na světě. Kdyby jí tak mohl vidět… „Teď už na tom stejně nezáleží,“ řekla nakonec nahlas.

Zvedla telefon. Je načase, aby se o své vzrušení podělila s Hortenzií.

7. kapitola <<<<<<<<<< Než odpolední směna sester na čtvrtém poschodí Jižního křídla odevzdala službu noční směně, bylo po půl dvanácté.

Christina Beallová odjela Pinkertonovým minibusem na parkoviště C.

Protože byla vyčerpaná, odmítla jít na skleničku se čtyřmi kolegyněmi, které se vezly spolu s ní, a zamířila domů.

Doktor George Curtis v domě na předměstí Wellesley, vzdáleném asi třicet kilometrů od nemocnice, vyšel z pracovny obložené dubovým dřevem, hodil do sebe velkou dávku brendy a zalezl zpět do postele. Jeho žena, která rozsvítila lampu na nočním stolku a seděla opřená o polštáře, na něj s úzkostí pohlédla.

„Co řekla paní Perryová?“ zeptala se.

Curtis si sedl na pelest postele a ulehčeně si vydechl.

„Pořádně to s ní otřáslo, ale vzhledem k tomu, co se stalo, se drží celkem dobře. Nabídl jsem se, že za ní ihned zajedu, abychom si promluvili, ale řekla, že má u sebe rodinu. Nejlepší na tom všem je, že se vůbec nezmiňovala o pitvě.“

Žena byla znepokojená. „Jak to myslíš, Georgi?! Stala se snad nějaká chyba?“

„Podle toho, co říkal službu konající sekundář, musel Perry buď dostat infarkt, nebo krvácet z operačního pole. V

každém případě by mě mohla jeho žena zažalovat pro zanedbání povinné péče a tvrdit, že měl ležet na jednotce intenzívní péče. Bez pitvy nebude nikdy nic přesného vědět, a tak nebude mít podklady pro případnou žalobu. Hotovo, amen.“

„Amen,“ zopakovala jeho žena, zhasla lampu a přitiskla se k němu.

Christina řídila auto pomalu, mechanicky a nevnímala okolní provoz. Na chodnících matně osvětlených plynovými lampami pulzoval rušný noční život, byli tu prostitutky a pasáci, narkomani a opilci, hloučky mládenců před vchody do hospod. Byl to svět, který ji většinou fascinoval, ale dnes večer si ho nevšímala. V duchu viděla jinou scénu.

Šlo o tenisový zápas. Dvě ženy hrály na hřišti pokrytém smaragdovou trávou. Anebo možná jen jedna, protože nikdy neviděla obě dvě současně. Viděla pouze postavu v bílých šatech, strefující se do míčku silnými, perfektními údery.

Zabraná do své představy přejela křižovatku na červenou a zamířila na široký bulvár vedoucí z města.

Najednou si Christina uvědomila, proč si myslela, že jde o zápas. Při každém máchnutí rakety, při každém úderu se ženská tvář proměnila. Nejdříve to byla Charlotta Thomasová, zářila a vzrušeně se smála, potom to byla bledá a vrásčitá tvář matky, přísné Holanďanky, kterou oddanost pěti dětem úplně vyčerpala a nakonec předčasně přivedla do hrobu.

Údery byly čím dál rychlejší, tvář hráčky se stále více rozplývala, až z ní zůstala pouze mihotavá skvrna.

Christina se náhle podívala na tachometr. Jela téměř stotřicítkou. Za několik sekund se okolo ní mihla informační tabule. Jela opačným směrem.

Začala se třást, zabočila ke krajnici a zastavila. Uplynulo několik minut, než zvládla situaci natolik, aby byla schopna otočit auto a pokračovat v jízdě domů.

Bylo po půlnoci, když se dostala na tichou, stromy vroubenou ulici, kde se dvěma kamarádkami už dva roky obývala společný byt. Jednomyslně se rozhodly, že budou bydlet v Brooklynu.

„Je to staré město s mladým srdcem,“ lkala Carola Deliová a měla na mysli tisíce studentů a pracujících mladých lidí, kteří bydleli ve starobylých dvougeneračních vilkách a činžácích. Po třítýdenním hledání našly, a ihned se do něj zamilovaly, byt v přízemí malého hnědobílého domečku. Jejich domácí, bělovlasá vdova s modrým přelivem jménem Ida Fineová, bydlela nad nimi. Už druhý

den po nastěhováni objevily přede dveřmi velkou mísu polévky, která jasně naznačovala, že paní Ida má v úmyslu všechna tři děvčata adoptovat. Christina nejdříve odmítala vpád do jejich soukromí, ale Idě člověk prostě nemohl odolat. Obyčejně byla natolik moudrá, že vycítila, kdy je na obtíž.

Christina, Carola a Liz Hellerová se od sebe v mnohém lišily, byly však jako stvořené pro společné bydlení. Carola, slibná právnička specializovaná na trestní právo, vyřizovala účty; Christina měla na starosti nákupy a běžné drobné práce v domácnosti; Liz, nákupčí firmy Filenes, organizovala společenský život.

S povzdechem, ve kterém se mísila úleva s únavou, Christina zamířila na příjezdovou cestu a zaparkovala svůj mustang na obvyklém místě vedle Lizina otlučeného volkswagenu.

Dvojgaráž

byla

tak

přecpaná

„drahocennostmi“ jejich domácí, které Ida soustavně slibovala vyhodit, že v ní zůstalo místo pouze pro jejich tři kola. Až když Christina kráčela ke vchodu, všimla si, že se ve všech místnostech svítí. Večírek. Ani v nejmenším na něj neměla náladu. „Liz zase organizuje,“ zamumlala a zakroutila hlavou.

Jen co otevřela dveře, zavalila ji ničím nezaměnitelná vůně marihuany. Z obýváku se ozývali staří Eagles, hudba splývala s cinkáním pohárů a šumem hlasů. Uvažovala, kam

by mohla jít spát, když z pokoje vystrčila hlavu Liz Hellerová.

Liz byla o tři roky mladší a o patnáct centimetrů vyšší než Christina. Měla na sobě neoficiální stejnokroj domácnosti, oprané staré džínsy a pánskou košili, kterou kdysi dávno vzala nějakému milenci. Na tváři jí jako vždy zářil skoro zbožný výraz, který k ní přitahoval muže, jež se zajímali o Mahlera a biologickou stravu, Liz se pochopitelně obojí hnusilo.

„Aha! Ztracená ovečka se vrátila ke stádu!“ zachichotala se Liz. Bylo v ní něco odzbrojujícího, co způsobovalo, že se Christině v její společnosti i ty nejchmurnější chvíle zdály snesitelnější.

„Liz,“ oslovila jí se stisknutými zuby a usmála se.

„Kolik je tam lidí?“

„Snad osm, deset nebo dvanáct. Je těžké je spočítat, protože někteří vlastně ani nejsou lidmi.“

„Udělej mi laskavost,“ poprosila ji Christina. „Přines nějaký provázek a svůj kožich a pokus se mě propašovat jako irského vlčáka. Chci jít do postele.“

„Aha, postel,“ řekla Liz roztouženě a opřela se o stěnu.

„Brzy se do ní zásluhou vína a jemné kolumbijské marihuany dostaneme všichni. Jediná otázka je, kdo s kým.

Když už o tom mluvíme…“

„Je tu i on, Liz?“

„Jasně, v životní velikostí, to on přinesl marihuanu, pokud to náhodou nevíš.“

Christina se zašklebila. Jerry Crosswaite se jí držel jako úporná chřipka. Zakroutila hlavou.

„Je to moje chyba,“ dodala s předstíranou kajícností.

„Porušila jsem svoje základní pravidlo.“

„Jaké?“ Liz zdůraznila otázku zvednutím obočí.

„Nikdy nechoď podruhé na schůzku s mužem, který má na autě poznávací značku se svým jménem.“ Dívky se zasmály a objaly.

I přesto setkání s Jerrym stále ještě obsahovala příjemné chvilky, bylo jich však čím dál méně. Od jeho jednostranného rozhodnutí, že „jsou pro sebe stvořeni“, Jerry zahájil mohutnou kampaň, aby se z Christiny stala „manželka nejmladšího staršího úředníka na oddělení půjček v dějinách Bostonské obchodní a úvěrové banky“. Celé týdny ji bombardoval růžemi, dárky a telefonáty. Liz a Carola se tak vžily do romantického dobrodružství, že i přes Christininu vzrůstající zlost podrývaly její úsilí zchladit Jerryho vášeň.

„Chris, přestaň si stěžovat,“ řekla Liz. „Třicítku máš za sebou a Jerry je příjemný muž s alfou romeo. Co víc může děvče chtít?“

Christina si nebyla úplně jistá, zda to myslí žertem, nebo vážně.

„Je to prázdný člověk. Vím to.“

„Tedy, děvče, já bych ho z postele nevykopla,“ řekla Liz.

„Pokud ti jde o to, Hellerová, drž se nablízku, možná budeš mít příležitost si to s ním vyzkoušet.“ Christina se kolem ní protáhla do obýváku.

Jerry Crosswaite postavil sklenici a pokoušel se vstát z gauče, aby ji přivítal. Christina se jeho neohrabanosti usmála a kývla na něj, ať zůstane, kde je. V pokoji byl další tucet lidí, někteří ještě omámenější než Jerry.

„To je nesnesitelné,“ zabrblala Christina a zároveň se srdečně usmála na Carolu Deliovou, která byla zaujatá vlastní hrou, nazvanou „písmenková skládačka pro feťáky“.

Tuto verzi hrávaly pouze při kouření marijánky a jakékoliv slovo, skutečné nebo vymyšlené, se počítalo za správné, pokud člověk uměl uspokojivě vysvětlit jeho význam ostatním hráčům.

„Hej, Chris,“ zavolala na ni Carola. „Ty jediná tu ještě máš zdravý rozum. Pojď sem a rozsuď nás. Je, nebo není Z-O-T-L podstatné jméno označující ozdobné uspořádání mrtvých mloků?“

„Rozhodně je,“ odpověděla Christina a zezadu ji objala.

Ani jedna z obyvatelek bytu nekouřila marihuanu pravidelně, ale když ji někdo přinesl, neodmítly. Navzdory poměrné nečinnosti přítomných působila místnost domem vitality. Christina měla ten pocit vždy, když byla se svými spolubydlícími. Řekla si, že jejich společnost by ji přece jen

mohla po únavném dni vzpružit. I přesto, že to zároveň znamená bavit se s Jerrym Crosswaitem.

„Mimochodem,“ řekla Carola, „před chvílí tě někdo volal, nějaká žena, říkala, že se ještě ozve. Nevzkázala nic.“

„Stará? Mladá?“ zeptala se Christina nervózně.

„Ano,“ Carola přikývla, nalila do sebe zbytek vína a zapsala si třináct bodů.

Crosswaite si proklestil cestu přes celou místnost, zezadu přistoupil ke Christině a položil jí ruce na ramena.

Prudce se obrátila, jako by ji sevřely řeznické háky.

„Ale, Christino, neboj se, to jsem přece já,“ řekl Jerry.

Svlékl si sako obleku od Brooks Bros a rozepnul si vestu, pokládal to za maximálně možné uvolnění ve společnosti.

Jen jemné červené žilky v očích kazily jeho dokonalý playboyský vzhled, který velmi rád vystavoval na odiv veřejnosti.

„Ahoj, Jerry,“ řekla. „Moc mě mrzí, že jsem zmeškala večírek.“ Zeširoka se rozmáchl rukou. „Zmeškala? Houby.

Čekali jsme na tebe. Liz říkala, že se ti náhrdelník líbí.“

„To jsem rád.“

Christina očima hledala Liz, aby se na ni mohla zlostně zatvářit. „Jerry, prosím tě, přestaň mi stále něco posílat. Já…

cítím, že nemám právo přijímat tvé dárky.“

„Ale Liz mi řekla…“

Přerušila ho a snažila se přitom nezvýšit hlas.

„Jerry, já vím, co ti řekly Liz a Carola. Ale to jsou Liz a Carola a ne já. Podívej se, jsi opravdu milý muž, všichni si tě váží, já také. Tvoje drahé dary mne však uvádí do rozpaků stejně jako tvé domněnky.“

„Jaké domněnky?“ zeptal se Crosswaite. V hlase mu zaznívaly náznaky hněvu.

Zakousla se do dolního rtu. Uvědomila si, že teď nemá sílu pouštět se do vysvětlování. „Víš co, vykašli se na to,“

řekla. „Můžeme si to objasnit někdy jindy, až budeme mít víc soukromí a ty budeš mít v sobě méně vína.“

„Ne, Chris. Chci, abychom si to objasnili hned teď.“

Crosswaite se úplně přestal ovládat. „Nevím, jakou hru se mnou hraješ, ale dovedla jsi mne až k tomu, že mi na našem vztahu začalo skutečně záležet. A najednou se z tebe stane frigidní ženská.“ Hovořil tak hlasitě, že to muselo probrat i nejospalejšího člověka v místnosti. Hosté si začali vyměňovat rozpačité pohledy. Carola a Liz vstaly, aby zasáhly. Jerry však pokračoval. „Když už o tom mluvíme, nikdy jsi nebyla v posteli bůhvíjaká, ale alespoň jsi tam byla.

A teď jsi jako ledovec. Žádám vysvětlení!“ Celý pokoj strnul.

Christina ustoupila o krok dozadu a ruce se zaťatými pěstmi si založila v bok.

Vtom zazvonil telefon.

Carola se rozběhla do kuchyně.

„To je pro tebe, Chris,“ ozvala se za chvíli. „Je to ta žena, co volala předtím.“

Christina rozevřela pěsti, spustila ruce a odvrátila zrak od Crosswaita.

V kuchyni byli tři lidé. Christina je jediným pohledem vyhnala do obýváku. Potom zvedla sluchátko.

„Christina Beallová,“ ohlásila se rázně.

„Christino, tedy je Evelyn z oblastního posudkového výboru. Můžeme nerušeně hovořit?“

„Ano.“ Christina si sedla na vysokou židli z javorového dřeva, kterou objevila na bleším trhu v Gloucesteru a sama ji opravila.

„Společenství sester života oceňuje váš hluboký soucit a profesionální přístup,“ řekla žena vážně. „Váš návrh týkající se Charlotty Thomasové byl schválen.“

Christina se začala strašně třást. Každé slovo bylo jako kapka vody, která dopadne na tvrdou vysušenou zem.

Žena pokračovala. „Rozhodly jsme, že zítra při noční službě podáte pacientce nitrožilně morfium. Ampulka a injekční stříkačka budou ráno pod předním sedadlem vašeho auta. Postarejte se, prosím, aby přední pravé dveře byly v noci otevřené. Zamkneme je, až bude balíček na místě.

Navrhujeme vám, abyste morfium podala naráz, formou jediné injekce. Ihned potom se můžete z pokoje vytratit.

Ampulku a stříkačku později nepozorovaně zahoďte. Až vám skončí služba, zatelefonujte na známé číslo a jako vždy

popište průběh akce. Vaše zpráva se nahraje na magnetofonový pásek. Pevně doufáme a věříme, že jednoho dne budeme moci s naší činností seznámit i veřejnost.

Potom zveřejníme jednotlivé zprávy a téměř čtyřicetiletá práce v celém státě bude konečně oceněna a získá si zaslouženou úctu. Tentokrát už nemusíte uvádět informace o zdravotním stavu pacientky. Chcete se na něco zeptat?“

„Ne,“ odvětila Christina tiše. Svírala sluchátko tak pevně, až jí zbělely klouby. „Nechci.“

„V pořádku,“ řekla žena. „Slečno Beallová, můžete být hrdá na oddanost prokázanou svým zásadám a povolání.

Dobrou noc.“

„Děkuji. Dobrou noc,“ odpověděla Christina, ale Evelyn už mezitím zavěsila. Podívala se na zavřené dveře obýváku a potom si natáhla Lizin zelený svetr, který visel přehozený přes židli. Zadním východem tiše vyklouzla z bytu.

Noční obloha byla neskutečně vzdálená. Christina se zachvěla zimou a přitáhla si svetr těsněji k tělu. Do vedlejší ulice se hřmotem zabočilo auto. Když se vzdálilo, obklopilo ji ticho hluboké jako noc. Podívala se na hvězdy, nespočetná slunce, z nichž každé je středem nějakého světa.

Ona sama je pouze maličký bod, méně než nic, a přece její rozhodnutí je obrovské. V hrudi a v krku cítila tlak, který jí bránil polknout. Když pomalu vykročila k autu a odemkla pravé přední dveře, zachvátila ji panika, nejistota a nesmírný pocit osamělosti.

Christina dvakrát obešla opuštěný blok budov. Potom si sedla na nízkou kamennou zídku naproti domu, kde ji nebylo vidět, a seděla tam, dokud neodešli poslední hosté a světla v oknech nezhasla. Dlouhým pohledem se rozloučila s oblohou posetou diamanty, vzdychla a zamířila domů. V

obýváku zůstalo pouze několik nedopitých sklenic a slabě svítící lampa, kterou úmyslně nechaly rozsvícenou její spolubydlící.

Christina zhasla. Byla vysvlečená ještě dřív, než přišla do svého pokoje. Zastavila se u toaletního stolku, rozpustila si dlouhé světlé vlasy a začala si je česat, tiše počítajíc jednotlivé tahy kartáčem.

„Vždy, když se musíš rozhodnut… “ Přešla k posteli a v hlavě jí zněla Charlottina slova.

Až když odhrnula pokrývku, zahlédla obálku ležící na polštáři. Otevřela ji, přečetla si vzkaz a zvážněla. Potom ho zmačkala do kuličky a hodila na podlahu. Na lístku bylo napsáno: Christino, odešel jsem. Možná navždy. Můžeš mi zatelefonovat, ale jen pokud mi budeš chtít říci něco důležitého. Jerry.

8. kapitola <<<<<<<<<< První den zastupování Wallace Huttnera začal David tím, že si popletl Berliozovu skladbu s Mendelssohnovou.

Z prohry se však rychle vzpamatoval, neboť správně odhadl, že za oknem se rodí nový den plný změn.

Ve vzduchu byl cítit suchý chlad, a když běžel kolem řeky, nezpotil se tak, jak to měl rád. Na východě se bledé podzimní slunko pomalu vzdávalo postupující armádě těžkých tmavých mraků s třepetavým bílým okrajem.

Den odrážel Davidovu náladu: namáhavá večerní vizita v něm zanechala nepříjemný pocit a neblahou předtuchu, kterou ani přerušovaný spánek, ani ranní rozcvička nemohly docela rozptýlit.

Původně chtěl vizitu provést ve stejném pořadí, jak ji včera absolvovali s Huttnerem, ale když přišel do nemocnice, podlehl rostoucí netrpělivosti zjistit, jak se má po zavedení nové terapie Anton Merchado.

Jen co David vešel do jeho pokoje, rybářova bronzová, větrem ošlehaná tvář se roztáhla do širokého úsměvu.

Všechny Davidovy obavy z nastávajícího dne okamžitě zmizely.

„Pane doktore, představte si, měl jsem normálně tuhou stolici!“ Z Merchadova chraplavého hlasu zaznívala hrdost matky, která právě porodila. „Dnes ráno. Překrásný tvrdý

válec, jen tak šplouchl do vody. Ani nevím, jak vám poděkovat, pane doktore. Nevěřil jsem, že se mi to ještě někdy podaří.“

„Jen nebuďte příliš nadšený, pane Merchado,“

napomínal ho David, ačkoliv sám stěží ovládal svůj optimismus.

„Rozhodně vypadáte líp, než včera večer, ale pochybuji, že už je po průjmu. To se teprve ukáže.“

„I teplota mi klesla a už téměř nemám křeče,“ dodal Merchado, když mu David prohmatával břicho a asi minutu mu ho poslouchal fonendoskopem.

„Podle zvuků to vypadá dobře,“ řekl David a zastrčil si fonendoskop dozadu do kapsy pláště. „Zatím však ještě nedostanete tuhou stravu, pouze tekutiny, a několik dní vám budeme dávat nová antibiotika a parenterální výživu.

Můžete oznámit rodině, že pokud všechno půjde dobře, zůstanete v nemocnici asi týden. Možná o něco déle.“

„Zůstanete mým lékařem, i když mě propustí z nemocnice?“ zeptal se Merchado.

„Ne, pouze těch pár dní, dokud se nevrátí doktor Huttner. Můžete být šťastný, že ho máte, pane Merchado. Je to jeden z nejlepších chirurgů, které znám.“

„Možná ano… a možná ne.“ Merchado přimhouřením očí a lišáckým úsměvem naznačil, že už o této záležitosti nebude mluvit. „Ale i tak mi tu nechte svou navštívenku.

Mám spoustu příbuzných, kteří vás budou prosit, abyste je operoval, i když jim nic nebude.“

S úšklebkem zakrývajícím radost vyšel David z pokoje, potom se podíval na seznam pacientů, které měl ráno navštívit. Jména zaplňovala dvě strany kartotékového listu.

Proběhla jím vlna radosti. Už mnoho let se ani neopovážil snít o tom, že bude mít tolik případů. Když se přiblížil ke konci chodby, zavýskl a protancoval dveřmi na schodiště. Dvě tlusté starší sestry, které ho pozorovaly, si pohoršeně vyměnily pohledy, něco zahuhlaly a důstojně odešly pryč.

Davida vzpružila vizita víc než jakákoliv jiná práce, kterou dělal za poslední léta. Dokonce i stav Charlotty Thomasové se maličko zlepšil, i když se mu to možná zdálo jen proto, že ji teď viděl v jasném denním světle.

Horní

část

postele

měla

nastavenou

do

čtyřicetistupňového úhlu a ošetřovatelka jí lžičkou vkládala do úst drobné kousky ledu. David se pokoušel různými způsoby zjistit, jak se cítí, ale její jedinou odpovědí byl mdlý úsměv a přikývnutí. Vyšetřoval jí břicho a v duchu se znepokojil, neboť neslyšel žádné pohyby střev. Zatím nebyl důvod k panice, každý den bez peristaltiky však zvyšoval pravděpodobnost další operace. Na okamžik si David pohrával s myšlenkou přestat podávat i led, ale nakonec si to rozmyslel.

V inspekční místnosti sester napsal do chorobopisu dlouhou zprávu a přikázal provést několik úkonů, které by mohly zlepšit Charlottin stav. Když skončil, byla skoro jedna hodina. Zbývalo mu necelých dvacet minut na kávu a sendvič, potom musí jít do své ordinace. Pět a půl hodiny intenzivní práce uběhlo jako voda. Pokoušel se rozpomenout, kdy naposledy něco takového zažil, a uvědomil si, že to bylo pravděpodobně před osmi lety. Před nehodou.

Dokonce i odpolední ordinační hodiny, které se občas nekonečně vlekly, byly dnes příjemně rušné, protože často telefonovaly sestry z jednotlivých oddělení, aby si ujasnily jeho příkazy anebo ho obeznámily s různými problémy.

Přesně v pět, když se zavřely dveře za posledním pacientem, zakřičela na Davida jeho sestřička, paní Houlihanová: „Pane doktore, volá vás doktorka Armstrongová. Vezměte si hovor na trojce.“

„To je dobrý vtip,“ zavolal na ni David z ordinace. Měl jen jeden telefon a jeho číslo náhodou končilo trojkou.

Bylo příjemné vidět, že i paní Houlihanovou těší rušný den stejně jako jeho.

„Jdu domů uvařit něco své rodině. Na shledanou, pane doktore,“ rozloučila se.

„Na shledanou paní Houlihanová,“ odpověděl David.

Za chvíli se v telefonu ohlásila doktorka Armstrongová.

Jako první žena, která se stala vedoucí kardiologického

oddělení, si získala ve svém oboru skoro takové jméno, jako Wallace Huttner v chirurgii. Ze všech lékařů ve fakultní nemocnici se chovala k Davidovi nejsrdečněji a často mu pomohla, hlavně v prvém roce praxe. Přestože posílala své pacienty na operace téměř výhradně ke kardiochirurgům nebo k Huttnerovi, několik jich svěřila už i Davidovi a nikdy mu nezapomněla poděkovat za prvotřídní péči.

„Davide? Jak vám to jde?“ zeptala se.

„Děkuji, dnes jsem měl spoustu práce, paní doktorko, ale každá minuta mě těšila.“ Možná byla příčinou její důstojnost, jakési fluidum aristokracie, které ji obklopovalo, nebo to, že byla o dvacet let starší než on, ale ať už byl důvod jakýkoli, Davida nikdy nenapadlo oslovit ji křestním jménem. Nikdy mu to ani ona nenavrhla.

„Volám vás, protože vám chci přidat další práci,“ řekla doktorka Armstrongová. „Pokud mám být upřímná, nejdřív jsem telefonovala do ordinace Wallyho Huttnera, ale potěšilo mě, když jsem se dozvěděla, že ho zastupujete.“

„Díky. Tak ven s tím.“

„Jde o jistého starého pána jménem Butterworth, A1dous Butterworth. Má sedmdesát sedm roků, ale je čilý a myslí mu to jako mládenci. Asi týden po menší koronární příhodě se měl velmi dobře, až dnes si najednou začal stěžovat na bolest a pálivý pocit v pravé noze. Od slabin dolů se mu nedá nahmatat pulz.“

„Embolus?“ zeptal se David spíš ze zdvořilosti než proto, že by měl pochybnosti o diagnóze.

„Podle mě ano. Noha už mu mírně zbělela. Byl byste ochoten vyoperovat krevní sraženinu?“

„S radostí.“ David se rozzářil. „Vysvětlili jste mu riziko takového zákroku?“

„Ano, ale neuškodí, pokud si s ním promluvíte i vy, Davide. Trochu se bojím celkové anestezie. Myslíte, že by bylo možné…“

Davida vzrušilo, že završí tento den velkou operací, takže ji přerušil. „Operovat při lokální anestezii?

Samozřejmě. To je jediný způsob, který přichází v úvahu.“

„Věděla jsem, že s vámi můžu počítat,“ řekla doktorka Armstrongová. „Velmi by mě zajímalo, jak to skončí.

Aldous je nejen můj pacient, ale i starý dobrý přítel. Víte co? Za hodinu máme schůzi představenstva a jako vedoucí tohoto blázince se jí musím zúčastnit. Mohli bychom se později večer někde sejít?“

„Přirozeně,“ odpověděl David. „Před odchodem se půjdu ještě podívat na několik pacientů. Můžete přijít na čtvrté poschodí Jižního křídla? Mám tam pacientku v kritickém stavu. Možná mi poradíte.“

„Velmi ráda,“ řekla doktorka Armstrongová. „V osm.“

„V osm, dobře,“ souhlasil David.

S umytýma rukama sepnutýma před sebou vešel David na operační sál číslo deset, potom vklouzl do operačního

oděvu a začal se připravovat na zinstrumentalizování a dirigování vlastní symfonie. Aldous Butterworth vypadal na úzkém operačním stole drobný a zranitelný.

David přikázal, aby pacientovo pravé chodidlo vložili do průhledného plastikového sáčku, aby na něj viděl a přitom se mu neznečistilo operační pole. Chodidlo mělo barvu bílého mramoru. Lokálně znecitlivěl oblast vlevo od mužovy slabiny. Věděl, že bez hmatného pulzu na femorální arterii se může stát, že tato může být dva až tři centimetry vzdálena od jeho řezu. Pokud by to správně neodhadl, operace by se zkomplikovala a musel by provést nový řez.

Soustřeď se, pomyslel si. Vždyť ty ji najdeš. Koutky úst ukryté pod rouškou se mu roztáhly do spokojeného úsměvu.

Byl připraven.

„Skalpel, prosím,“ řekl a převzal nástroj od instrumentářky.

Soustředil se, semknul víčka a vdechl do sebe napětí visící ve vzduchu. Potom otevřel oči a přeběhl jimi po vyčkávajících tvářích, které ho pozorovaly a čekaly na jeho příkazy. Zlehka kývl anesteziologovi, naposledy se podíval na Butterworthovo bezkrevné chodidlo a řízl. Napjatá kůže se rozevřela a ihned se ukázala femorální artérie.

„Přesný řez,“ zašeptal.

Za několik minut stehenní tepnu, která byla tuhá, vyplněná krevní sraženinou, vypreparoval a upevnil elastickými svorkami, vzdálenými od sebe asi pět

centimetrů. Potom udělal malý řez do cévy mezi svorkami.

Jemně do ní zavedl směrem k chodidlu dlouhou tenkou hadičku zakončenou balonkem. Když se přesvědčil, že konec hadičky je na správném místě, nafoukl balonek a opatrně začal hadičku vytahovat. Když ji celou dostal ven, z cévy vyšla asi šedesát centimetrů dlouhá vláknitá krevní sraženina.

Opakoval tuto proceduru opačným směrem a odstranil hustší vmetek, který způsobil ucpání. Potom cévu propláchl.

Přiškrtil svorky, aby tepnou nemohla proudit krev, a několika drobnými stehy ji sešil.

Za necelých dvacet minut si David podruhé vyměnil letmý pohled se všemi v místnosti. Potom se neslyšně zhluboka nadechl, zadržel dech a uvolnil svorky.

Butterworthovo chodidlo ihned zalila životodárná barva.

Celý operační tým vybuchl nadšením. Ukázkově dokonalá operace. Celý případ byl příkladně dokonalý. Nanejvýš rozjařený

David

oznámil

dobrou

zprávu

panu

Butterworthovi, který po dobu celé operace spokojeně spal.

„To byla opravdu skvělá práce, pane doktore. To byla opravdu skvělá práce, pane doktore. To byla opravdu skvělá práce, pane doktore.“ David si neustále opakoval slova starší instrumentářky, usilovně se snažil přesně napodobit modulaci jejího hlasu. Možná bys jí měl zatelefonovat a požádat ji, aby ti to řekla ještě jednou, abys přesně věděl, jak

to vyslovila, popichoval v duchu David sám sebe.

Nadiktoval operační zprávu, osprchoval se a oblékl.

Teď rychle kráčel po chodbě čtvrtého poschodí Jižního křídla, aby oznámil doktorce Armstrongové, že Butterworthova operace byla úspěšná.

Podíval se na hodinky. Za deset minut osm. Druhý rušný večer v nemocnici. A první samostatný od doby, kdy před půldruhým rokem nastoupil na chirurgické oddělení.

Margaret Armstrongová už na něj čekala, seděla v inspekční místnosti sester, pila kávu a nenuceně hovořila s Christinou Beallovou a vrchní sestrou směny Winnie Edgerlyovou. Čím blíž k nim David přicházel, tím víc přitahovala jeho pohled Christina. Zdálo se mu, že její oči a úsměv říkají současně tolik rozličných věcí! Anebo to možná byla jeho slova, jeho myšlenky, a ne Christinin výraz? V duchu se mu vynořila představa Laureniny dokonalé tváře, ihned však vybledla pod upřeným pohledem hnědých očí.

Osvobodil ho hlas doktorky Armstrongové.

„Hej, Davide,“ zvolala vesele. „Po celé nemocnici se hovoří o nové noze mého stařečka. Bravo. Pojďte, připijeme si na vaši úspěšnou operaci kávou.“ Podívala se do svého šálku, zamračila se a dodala: „Pokud se to ale vůbec dá kávou nazvat.“

Měla na sobě černou sukni a světlemodrý kašmírový pulovr. Její jedinou ozdobou byla prostá zlatá brož ve tvaru

motýla. Rozepnutý bílý plášť jí sahal ke kolenům tento druh pláště byl v nemocnici neoficiálně vyhrazen pro profesory a lékaře, kteří už dostatečně dlouho vyučovali.

Tmavé vlnité vlasy měla zastřiženy tak, aby dokonale harmonizovaly s jasně modrýma očima a jemnými črtami tváře.

Vyzařovala z ní energie, která si vynucovala okamžitou pozornost a úctu. Článek o výsledcích její vědecké práce, jenž vyšel před šesti lety, ji nazýval Velkou dámou americké kardiologie, tehdy měla pouze padesát osm roků.

Když David vešel do inspekční místnosti, nechtě musel uvažovat o přirozeném přátelském vztahu mezi doktorkou Armstrongovou a sestrami. Byla přesným opakem doktora Wallace Huttnera, i když musel vzít v úvahu, že je žena.

Rozdíl byl ještě překvapivější, když vstala a nalila mu kávu.

Představila ho sestrám, jako „hrdinu dne“, šibalsky zamrkala na Christinu a dodala, že pokud ví, je David bez závazků. Začervenal se a v nefalšovaných rozpacích si zakryl oči, zároveň si však uvědomil, že se záměrně vyhýbá tomu, aby se jeho pohled opět střetl s Christininým.

Doktorka Armstrongová chtěla, aby jí podrobně popsal skončenou operaci, a tak toto nebezpečí alespoň na chvíli pominulo.

Když David modrým a červeným perem kreslil schéma operačního postupu, přišla další sestra, Rona Goldová.

Davidovi se zdálo, že doktorka Armstrongová už ví o všech podrobnostech, pravděpodobně od sálových sester. I přesto ho však neustále povzbuzovala, aby pokračoval v popisu.

„Zastavila jsem se v pooperační místnosti,“ řekla nakonec, „abych se podívala na Aldouse, a on si nic nepamatuje. Celou operaci prochrápal. Hrozí mu nebezpečí amputace nebo ještě něco horšího, a on si celou operaci prospí. Tak si představuji dobrou lokální anestezii.“

„Myslím, že jsem ho nejspíš uspal svými řečmi, když jsem mu vysvětloval, co s ním budu dělat,“ poznamenal David.

Doktorka Armstrongová se zasmála spolu se sestrami.

Potom řekla: „Davide, říkal jste, že máte na čtvrtém poschodí komplikovaný případ. Myslel jste tím Chartottu Thomasovou?“

„Ano,“ odpověděl David. „Jste snad kromě kardioložky i jasnovidka?“

„Nic takového. Spolu se sestrami jsme se shodly, že na celém poschodí se jiný takový případ nevyskytuje, a tak jsem hned využila příležitosti a přečetla jsem si její chorobopis.“

„A co říkáte?“

„Máte pravdu. Její stav se viditelně zhoršuje. Vaši vyčerpávající zprávu, kterou jste ráno sepsal, mohu doplnit pouze jednou informací. Podle elektrokardiogramu má vaše

paní Thomasová navíc sklerózu koronárních cév. Alespoň podle mé interpretace kardiogramu,“ poznamenala skromně.

„K tomu, co jste napsal, v podstatě není co dodat. Myslíte, že si neprůchodnost střev bude vyžadovat další operaci?“

„Doufám, že ne,“ řekl David. „To by byla její třetí velká operace za necelé tři týdny.“

„Doktore Sheltone, chci se vás na něco zeptat,“ ozvala se Christina.

Rychle odpověděl: „Je to 5-5-5-2-0-1-6.“

„Cože?“

„Moje telefonní číslo,“ odpověděl David a ihned si uvědomil, že dřív než začne u Christiny uplatňovat svůj smysl pro humor, měl by ji lépe poznat.

Sestry Goldová a Edgerlyová se sice krátce zasmály, ale Christina zůstala vážná.

„Na tom není nic veselého,“ řekla. „Ani na ženě, která je tak nemocná a má takové bolesti jako Charlotta Thomasová.“

David zamumlal cosi na svou omluvu, ale nevšímala si toho.

„Zajímalo by mě,“ pokračovala Christina, „proč doktor Huttner trvá v případě zastavení srdce na kompletní resuscitaci, když pacientka má tolik nevyléčitelných problémů. A zvláště po tom, co se stalo včera večer.“

„Včera

večer?“

zeptala

se

rychle

doktorka

Armstrongová. „Co se stalo včera večer?“

David mlčel, nevěděl, koho z nich oslovila. I Christina byla zticha, zjevně vyčkávala, jaká bude jeho verze.

„No… “ ozval se nakonec, „manžel paní Thomasové a doktor Huttner se dostali do sporu kvůli radikálnímu způsobu léčby, který zvolil doktor Huttner. Pan Thomas byl velmi rozrušený a rozčilený. Myslím, že je to pochopitelné.

Všichni jsme se s něčím podobným už setkali.“

„A jak to Wally vyřešil?“ doktorka Armstrongová se zvědavě naklonila dopředu a bezmyšlenkovitě si pohrávala s šálkem.

„Tak, jak to za daných okolností šlo,“ odpověděl David.

„Možná to trochu přehnal. Držel se svých filozofických zbraní. Odmítl změnit terapii i přesto, že to od něj nervózní a napůl šokovaný Thomas žádal. Nakonec do toho Huttner zatáhl i mne. Obávám se, že můj názor a způsob jakým jsem ho přednesl, neodpovídal přesně tomu, co chtěl v dané situaci slyšet.“ David se smutně usmál nad svým zdrženlivým vyjádřením.

„A co si o celém tom případu myslíte vy, Davide?“

Hlas doktorky Armstrongové byl jemný. Upřímnost v její tváři ho přesvědčila, že před ní může hovořit úplně otevřeně.

„Myslím, že je to velmi složité,“ řekl. „Je vždy těžší rozhodnout se nepoužít nějakou léčebnou metodu, než vyzkoušet všechny léky, použít všechny přístroje, nebo operovat, pokud si člověk myslí, že by to mohlo pomoci.

Proto se nám stává, že máme mnoho pacientů, kteří jsou vlastně živé mrtvoly. Viděl jsem několik členů své rodiny umírat dlouho a v bolestech,“ pokračoval. „Podle mne se lékař v některých případech musí rozhodnout ustoupit a ponechat volnou ruku přírodě. Nemyslíte?“

Ustoupit… ponechat volnou ruku přírodě… , na těch slovech, na způsobu, jakým je vyslovil, bylo něco známého.

Margaret Armstrongová zavřela oči. Davidův hlas jí zněl v uších, potom byl vystřídán dívčím altem.

„Vše je v pořádku, maminko… Jsem tu, mami.“

„Nesouhlasíte se mnou, paní doktorko?“

„Mami, maminko, řekni mi, jak ti mohu pomoci… Ještě stále tě to bolí? Pověz mi, jak ti mám pomoci… Prosím tě, řekni mi, co mám udělat…“

„Paní doktorko?“

„Ano, ano,“ probrala se náhle. „Obávám se, Davide, že souhlasím spíš s přístupem doktora Huttnera než s vaším.“

Jak dlouho byla duchem nepřítomná? Čekají, že jim to vysvětlí?

„Jak to myslíte?“

Ne, rozhodla se. Nic jim nebude vysvětlovat.

„Zdá se mi, že podle vaší filozofie by byl lékař neustále vystaven pokušení hrát si na Boha. Rozhodovat o tom, kdo má umřít a kdo má žít. Lékařský Nero. Palec nahoru, dáme mu infuzi. Palec dolů, nedáme.“

David odpověděl se zaujetím a naléhavostí, která ho samotného na okamžik překvapila. „Jsem přesvědčen, že hlavní úlohou lékaře není neustále bojovat proti smrti, ale snažit se zmírnit pacientům bolest a ulehčit jim život.“

„Jde o to,“ pokračoval méně horlivě, „zda má smysl použít všechny možné léčebné metody, operovat každého pacienta, přestože víme, že existuje pouze jedna miliontina nebo jedna desetitisícina pravděpodobnosti, že mu to pomůže?“ V tichu, které následovalo po jeho slovech, si uvědomil, že opět použil dělo tam, kde by byl namístě prak, nebo dokonce sametová rukavice.

V té chvíli se rozhodla zasáhnout do debaty Winnie Edgerlyová, přímá, i když trochu těžkopádná asi padesátiletá žena.

„Já souhlasím s paní doktorkou,“ řekla vážně.

„Nechtěla bych, aby mi odpojili všechny přístroje, když je ještě nějaká naděje, třeba jen minimální. Člověk nikdy neví, co se může v poslední chvíli stát, co mu může pomoci.

Nemám pravdu?“

„Nechápejte mě špatně, paní Edgerlyová,“ David obezřetně ztišil hlas. „Nenavrhuji, abychom pacienty odpojovali z přístrojů. Myslím si však, že bychom si měli nejdřív dobře rozmyslet, zda člověka na ty přístroje vůbec napojíme. Přirozeně, mohou mu pomoci, ale mohou také pouze prodlužovat jeho utrpení. Je vám už jasné, co mám na mysli?“

Paní Edgerlyová přikývla, její výraz však v žádném případě nenaznačoval, že se ztotožňuje s Davidovým názorem.

Nakonec se ozvala doktorka Armstrongová.

„A jak to všechno souvisí s paní Thomasovou, Davide?“

„Nijak,“ odvětil rázně. „Doktor Huttner jednoznačně přikázal, jaké léčebné metody třeba v případě Charlotty Thomasové použít. Jsem zodpovědný za to, aby se jeho příkazy co nejlépe plnily. To je vše.“

Zdálo se, že doktorka Armstrongová chce ještě něco říci, když se z amplionu ozval chraplavý hlas volající Davida na pohotovostní oddělení.

„Neštěstí nikdy nechodí samo,“ usmál se David na doktorku Armstrongovou.

„Vsadím se, že vám to vůbec nevadí,“ odpověděla.

„Jsem ráda, že se vám daří, Davide.“

„Děkuji.“ Dopil zbytek kávy. „Děkuji vám za všechno, co jste pro mne udělala.“

Kývl hlavou sestrám Edgerlyové a Goldové, na chvíli jeho zrak spočinul na Christině a potom zamířil na pohotovostní oddělení.

Když se všichni rozešli, Christina zůstala tiše sedět. Ve tváři měla rozpačitý, nejistý výraz. Pravou rukou sáhla do kapsy svetru a chvíli svírala v ruce injekční stříkačku a ampulku, oboje zabalené do kapesníku. Potom s předstíranou nenuceností vykročila po chodbě k pokoji 412.

9. kapitola <<<<<<<<<<

„Sešíváte i ruce, doktore Sheltone?“ zeptal se Henry Weiss, sekundář s orlím nosem, který zavolal Davida na pohotovostní oddělení. Díky svému nosu by lehce mohl dostat úlohu Ichaboda Crana ve filmu Legenda o ospalém údolí.

„Ukažte mi, oč jde,“ řekl David.

Na pohotovostním oddělení vládl obvyklý večerní chaos.

V čekárně sedělo více než dvacet pacientů v různém stadiu vystrašenosti. Všude se míhaly vozíky připomínající nákladní lodě v rušném přístavu, odvážely svůj živý náklad na rentgen, na oddělení krátkodobého pozorování nebo na pokoje. Telefony zvonily. Mísily se tu různé rozhovory.

Cestou do úrazové ambulance číslo osm, kam ho sekundář vedl, David z nich zachytil jednotlivé útržky.

„Co tím chcete říct, že nám nemůžete do hodiny poslat výsledky? Ten člověk strašně krvácí. Potřebuji je okamžitě…“

„Paní Ramirezová, chápu vás, ale nemohu vám pomoci.

Na našem oddělení žádný Juan Ramirez není…“

„Teď vás trochu píchneme…“

Pacient, k němuž Davida zavolali, byl asi čtyřicetiletý dělník, který utrpěl úraz při práci s elektrickou pilou.

Poloviny dvou prstů měl uřezané, část třetího visela na tenké šlaše. Další smutný případ, pomyslel si David, když se díval na ruku. Vyměnil si několik slov s raněným. Muž se už přestal potit, ale ještě stále byl bledý jako stěna. Potom David odvedl nervózního sekundáře na chodbu.

Bylo na něm, aby rozhodl, zda muže ošetří sám, nebo nebude litovat času a vysvětlí mladému kolegovi, co má udělat, a bude mu při sešívání asistovat. Rozhodl se, že nechá operovat sekundáře, vzpomněl si na noci, kdy jiní chirurgové ve vlastním volném čase učili jeho. Trvalo skoro půl hodiny, než si byl jistý, že Weiss dokončí zbytek operace sám.

Když David vystoupil z výtahu a zamířil k pokoji 412, čtvrté poschodí Jižního křídla bylo neobvykle tiché. Výbuch smíchu v inspekční místnosti sester svědčil o tom, že osazenstvo popíjí kávu, alespoň jeho část. Myslel na Christinu Beallovou, představoval si, že by mohla vyjít z některého pokoje, okolo kterého právě procházel.

Při této představě ho znovu zaplavilo zvláštní teplo.

No co, pomyslel si David, vypadá zajímavě a má kouzelné oči.

Lauren je nádherná a má také neuvěřitelně krásné oči.

Reaguješ tak pouze proto, poněvadž je pryč. To je všechno.

Uvědom si, že Lauren má přesně to, co jsi od ženy vždy vyžadoval, krásu, inteligenci, nezávislost. Je to tak? Je.

Bylo to logické, jednoznačné, nevyvratitelné. Ale kdesi v

podvědomí mu tichý hlas našeptával: „Rozmysli si to…

rozmysli si to…“

V pokoji Charlotty Thomasové bylo zhasnuto. David se zastavil ve dveřích a snažil se pohledem proniknout tmu.

Gastrointestinální

odsávací

přístroj

nastavený

na

přerušované odsávání zabzučel, ztichl a potom znovu zabzučel.

V láhvi na stěně probublával kyslík. Uvažoval, zda má Charlottu vzbudit jen proto, aby zjistil, že její stav zůstal v nejlepším případě nezměněný. Nakonec přece jen vešel a rozsvítil neonové světlo nad postelí.

Charlotta ležela na zádech, na tváři měla mírný, spokojený úsměv. Davidovi trvalo několik sekund, než si uvědomil, že nedýchá.

Instinktivně jí sáhl na krk, aby nahmatal pulz na krční tepně. Zdálo se mu, že ho ucítil, ale vzápětí pochopil, že to pouze v konečcích prstů cítí vlastní tep. Oběma pěstmi stiskl Charlottin hrudník. Potom jí dvakrát zhluboka dýchl do úst a několikrát rychle stlačil prsní kost. Ani potom však nenahmatal na krku žádný pulz.

Rozběhl se ke dveřím. „Zástava srdce na pokoji 412,“

zakřičel do opuštěné chodby. „Zástava srdce na pokoji 412.“

Vrátil se k Charlottě a pokračoval v oživování.

Trvalo nekonečných třicet sekund, než se do pokoje vřítila Winnie Edgerlyová s pohotovostním vozíkem. Ve stejném okamžiku se ozval hlasatel ústavního rozhlasu,

kterému podali zprávu z inspekční místnosti sester. „Zástava srdce na čtvrtém poschodí Jižního křídla, zástava srdce na čtvrtém poschodí Jižního křídla.“

Za několik sekund se pokoj 412 zaplnil lidmi a přístroji.

Sestra Edgerlyová zasunula Charlottě do úst krátký vzduchovod a pomocí respirátoru s ní dýchala. David jí i nadále stlačoval hrudník. Do místnosti vběhla pomocná ošetřovatelka, zarazila se a rozpačitě ustoupila ke stěně.

Potom přiběhly další dvě sestry, za nimi vešla Christina s elektrokardiografem. Dráty vedoucí z přístroje připevnili Charlottě k zápěstím a kotníkům.

Objevil se sekundář, potom druhý a nakonec anesteziolog, rozložitý Orientálec, který se představil jako doktor Kim. Vystřídal Edgerlyovou v záhlaví postele a podíval se na Davida, který přenechal masáž srdce sekundáři a připojil se k muži u kardiografu.

„Mám ji intubovat?“ zeptal se doktor Kim. David přikývl.

Místnost se zaplňovala stále větším počtem lidí, přicházeli další anesteziologičtí asistenti a laboratorní technici.

Doktor Kim se dal v mezičase do práce. Vzal kovový laryngoskop, jeho pravoúhlou blýskavou lopatku opatrně zasunul Charlottě hluboko do hrdla a opřel jí ji o kořen jazyka, přitom se odhalily jemné stříbrné půlměsíce hlasivek.

„Podejte mi sedmapůlku,“ řekl sestře, která stála vedle něho. Průsvitná plastiková trubička o průměru devatenáct milimetrů měla na konci připevněný splasklý balonek.

Obr šikovně vsunul trubičku mezi Charlottiny hlasivky a průdušnice. Injekční stříkačkou nafoukl balonek a utěsnil okolí trubice, aby vzduch nemohl unikat kolem. Potom k vnějšímu konci trubičky připojil dýchací vak napojený na zdroj kyslíku a v dvousekundových intervalech začal naplňovat Charlottiny plíce kyslíkem.

Christina stála po Davidově pravici a pozorovala, jak se snaží správně nastavit jehlu v kardiografu. Ihned upřela zrak na poskakující snímací hrot. Rytmicky se pohyboval nahoru dolů, byl to plynulý, pravidelný rytmus. Kristepane, oni ji snad oživí! vykřikla v duchu. Nikdy o této možnosti neuvažovala a teď je tady. S každým dalším úderem srdce se jí před očima zjevila nová představa.

Charlotta připoutaná k respirátoru, další hadičky. Jeden nekonečný den za druhým, očekávání, zda její mozek, poškozený nedostatkem kyslíku, začne opět pracovat. Co to jen provedla?

Papírový pruh s jemnými čárami se valil z přístroje jako láva a hromadil se u Davidových nohou. Rytmická křivka neustále stoupala a klesala.

„Přestaňte na chvíli!“ zavolal David na sekundáře, který prováděl masáž hrudníku.

Snímací hrot ihned přestal poskakovat a pohyb nahradilo jemné chvění. Křivka tedy byla pouze odrazem sekundářovy masáže srdce.

Christina si uvědomila, že si křivku na kardiogramu vysvětlovala nesprávně. Zdálo se jí, že omdlí.

„Její rytmus vypadá jako jemná fibrilace. Pokračujte v dýchání.“ Davidův hlas byl pevný, ale chladný. Christina cítila, že se jí vrací rozvaha. „Christino, prosím vás, připravte se. Dáme jí čtyři sta joulů.“

Přikaz zaregistrovala pomalu. Příliš pomalu.

„Slečno Beallová!“ vykřikl na ni David.

„Ach, ano, pane doktore. Hned.“ Christina se rozběhla k defibrilátoru. Dívají se všichni na ni? Nemohla se přinutit zvednout zrak. Nastavila ciferník na číslici čtyři sta, nanesla na dvě kovové lopatky kontaktní želé a podala je Davidovi.

David kývl sekundáři, aby ustoupil. Potom rychle přitiskl jednu lopatku na vnější stranu Charlottina levého prsu a druhou asi patnáct centimetrů pod její levou paži.

„Odstupte všichni od postele,“ zvolal. „Hotovo? Teď.“

Stiskl červené tlačítko na pravé lopatce. Když čtyři sta joulů elektrického proudu proběhlo skrz Charlottin hrudník a potom celým jejím tělem, ozval se dutý zvuk. Její ruce vyletěly ke stropu jako údy panenky a ochable dopadly na postel. Tělo se jí na okamžik vypjalo do oblouku, potom kleslo na záda. Kardiogram zůstal naprosto nezměněný.

Sekundář se opět pustil do masáže, ale za chvíli naznačil medikovi, který stál vedle něho, že je unavený. Rychle si vyměnili místa.

David ihned vydal příkazy, jaké léky mají infuzí zavést Charlottě do těla. Bikarbonát, aby neutralizoval zvýšenou hladinu kyseliny mléčné v krvi a tkáních. Adrenalin, aby podpořil srdeční aktivitu, dokonce i glukózu, pro případ, že by jí z neznámého důvodu poklesla hladina cukru. Nic se nezměnilo. Po dalších dvou čtyři sta joulových šocích dali Charlottě ještě jednu injekci adrenalinu. Stále nic.

Kalcium, další dávka bikarbonátu, čtvrtý šok. Na kardiogramu byla teď už pouze rovná čára. I fibrilace přestala.

Sekundář opět vystřídal medika a pokračoval v masáži.

Obrovský anesteziolog v záhlaví postele neustále stlačoval dýchací vak, který vypadal v jeho velkých rukou jako poddajný černý ragbyový míč.

„Podejte mi stříkačku s adrenalinem a jehlu na punkci srdce,“ přikázal David. I když injekce přes zavedený kavální katetr by se měla dostat do srdce, byla tu možnost, že se její konec mírně vychýlil. David položil ruku na Charlottinu prsní kost a prsty odpočítal čtvrtou mezeru mezi žebry.

Potom vbodl jedenáct centimetrů dlouhou jehlu přímo do Charlottina hrudníku. Ve stříkačce se téměř ihned objevil oblak tmavé krve. Přímý zásah. Jehla vnikla do některé části

srdce. Christina, stojící za Davidem, zadržela dech a odvrátila se.

David vstříkl do srdce adrenalin. Na okamžik začala jehla kardiografu poskakovat. Potom si David všiml, že medik se pohupuje na prstech a přitom nevědomky vráží do levého ramene pacientky. Kývl na studenta, aby odstoupil.

Na kardiogramu se zase objevila rovná čára.

Christina cítila, že napětí v místnosti povoluje. Hleděla na zem. Za chvíli bude po všem.

David se podíval na anesteziologa a zdvihl ramena, což znamenalo vlastně dotaz: Máte nějaký nápad?

Doktor Kim se ho klidně zeptal: „Otevřete hrudník?“

David několik sekund uvažoval. „Jaké má zřítelnice?“

Úmyslně oddaloval rozhodnutí, předem věděl, jaká bude odpověď.

„Nehybné a rozšířené,“ odvětil Kim.

David se zahleděl do kouta. Pevně zavřel oči a vzápětí je otevřel. Potom natáhl ruku a vypnul kardiograf.

„Konec. Všem vám děkuji.“ Na víc se nezmohl. Pokoj se začal vyprazdňovat. David zůstal chvíli stát na místě a díval se na mrtvou Charlottu. I přes hadičky, modřiny a kruhové popáleniny po defibrilaci bylo na ní něco nádherně klidného.

Konečně našla klid.

Ihned si začal uvědomovat důsledky toho, co se stalo.

Ruce a podpaží měl studené a vlhké potem.

Když vyšel z pokoje 412, aby zatelefonoval Wallace Huttnerovi, celý se třásl. V hloubce duše pocítil mrazivý chlad, najednou se mu zdálo, že je to vše pouze zlý sen.

Podíval se na nástěnné hodiny. Jak dlouho to trvalo? Tři čtvrtě hodiny? Hodinu? „Jaký je v tom rozdíl?“ zamumlal a sedl si v inspekční místnosti sester, aby do chorobopisu Charlotty Thomasové napsal záznam o úmrtí.

„Jste v pořádku?“ zeptala se Christina jemně a položila před něho slabou kávu.

„Prosím? Ach, ano. Jsem v pořádku, diky,“ odvětil David, položil si hlavu na stůl a zblízka pozoroval plastikový šálek.

„Děkuji za kávu.“

„Mrzí mě, že se nepodařilo Charlottu oživit,“ řekla.

David dále upřeně pozoroval šálek, jako by hledal odpověď na nějakou kosmickou záhadu.

„Draslík!“ zvolal náhle.

Christina, která právě odcházela, aby unikla nepříjemnému tichu, se k němu obrátila. „Co je s draslíkem?“

Zdvihl zrak. „Něco s ním nebylo v pořádku, Christino.

Možná se mýlím, ale nevzpomínám si na žádný případ zástavy srdce, při kterém bych nevyvolal ani jiskru srdeční aktivity, i když někdy mezi zastavením a resuscitací uplynul poměrně dlouhý čas. K čertu! Škoda, že nebylo kdy

zjistit, jakou měla hladinu draslíku v krvi. Draslík, vápník, něco z toho nebylo v pořádku.“

„Nemůžete dát vyšetřit hladinu draslíku teď?“ zeptala se Christina.

„Jistě, ale teď mi to už příliš nepomůže. Při resuscitaci a po smrti se draslík uvolňuje z tkání do krevního oběhu, a tak jeho hladina obvykle dost stoupne.“ Ze zoufalství zaťal pěsti.

Christina cítila vzrůstající nevolnost. „Ale z čeho by jí mohla stoupnout hladina draslíku?“

„To může mít rozličné příčiny.“ David byl příliš rozrušený, než aby si všiml změny jejího výrazu. „Náhlé selhání ledvin, krevní sraženina, dokonce i omyl při podávání léků. Teď na tom už nezáleží. Pravděpodobně se i mýlím. Když je jednou mrtvá, tak je mrtvá.“ Všiml si, jak je Christina sklíčená. „Promiňte… mrzí mě to,“ řekl. „Tak jsem to nemyslel. Obávám se, že mě trochu znervóznila představa, že musím zatelefonovat doktoru Huttnerovi do Cape Codu. Pochybuji, že si tuto zprávu vyslechne s nadšením.

Víte co, někdy si můžeme spolu sednout a promluvit si o paní Thomasové, ano?“

Christina odvrátila zrak. „Možná někdy…“ zašeptala.

David vyhledal číslo, které mu dal Huttner. Po obvyklém dohadování s nemocniční spojovatelkou ho konečně spojili.

Huttnerovo „haló“ ho nenechalo na pochybách, že primář spal.

„Dobrý začátek,“ zamumlal si pro sebe David a zdvihl oči ke stropu, jako by čekal pomoc z nebe. „Tady je David Shelton, pane doktore.“

„Aha, no co je, Davide?“ Už z prvních Huttnerových slov zaznívala netrpělivost.

V tu chvíli David věděl, že měl s telefonátem počkat do rána. „Jde o Charlottu, pane doktore. O Charlottu Thomasovou.“ Zdálo se mu, že mu otéká jazyk a že už dosáhl velikostí grapefruitu.

„Co je s ní?“

„Asi před hodinou a půl jsme ji našli v posteli bez pulzu.

Skoro hodinu jsme ji oživovali, ale bezvýsledně. Je mrtvá, pane doktore.“

„Co myslíte tím oživovali? Člověče, co se to k čertu stalo? Dřív než jsem ráno odešel, byl jsem se na ni podívat.

Její stav vypadal dostatečně stabilizovaně.“

David nečekal, že rozhovor s Huttnerem bude lehký, ale ani nepředpokládal, že dojde k boji. Jazyk mu už přerostl stádium grapefruitu a pomalu dosahoval velikostí melounu.

„Nevím… nevím, co se stalo,“ řekl. „Snad to byla hyperkalemie. Na kardiogramu se na okamžik zjevila jemná fibrilace a potom už nic. Rovná čára i přesto, že jsme dělali všechno možné. Žádná aktivita.“

„Hyperkalemie?“ Z Huttnerova hlasu nyní zaznívalo spíš překvapení než hněv. „Charlotta nikdy neměla problémy s draslíkem.“

„Mám zavolat panu Thomasovi?“ zeptal se David nakonec.

„Ne, to přenechte mně. I tak si přál, aby to skončilo.“

Huttner zmlkl a za malou chvíli se ozval s novým elánem.

„Spojte se s Ahmedem Hadawim, vedoucím patologie.

Řekněte mu, že chci, aby ji zítra pitval. Musím přesně vědět, co se stalo. Pokud by Thomas z nějakého důvodu nesouhlasil s pitvou, oznámím Hadawimu sám, že se nebude konat. Vy mu jen řekněte, že zítra ráno přesně v osm budeme v pitevně s písemným souhlasem Petra Thomase.

Dobrou noc.“

„Dobrou noc,“ řekl David asi minutu nato, když Huttner zavěsil. Potom dodal: „No to mi ještě scházelo.“

V inspekční místnosti sester vládlo ticho. Nebyl tu nikdo kromě Davida a sekretářky oddělení, která se ale ze všech sil snažila nedívat se na něj. David seděl se zavřenýma očima, třel si uši a pokoušel se definovat nepříjemné pocity, které mu vířily hlavou. Zmatek? Přirozeně, to je pochopitelné.

Deprese? Snad, trochu. Právě mu zemřela pacientka.

Osamělost? K čertu, kdyby tak byla Lauren doma.

Ale bylo v tom ještě něco. Něco nejasného a rozptýleného.

Těžce to rozeznával, ale bylo to tam. Uplynulo několik minut, než David pochopil, co to je. Za všemi jeho reakcemi, za všemi pocity se vznášel nejasný přízrak strachu.

Třásl se z důvodů, které jemu samotnému nebyly jasné.

Vytočil Laurenino číslo a po desátém zazvonění sluchátko položil. Přestože měl v nemocnici ještě stále dost práce, pocítil naléhavou touhu vypadnout. Rozhodl se, že Hadawimu zavolá z domova.

Christina se opřela o stěnu a dívala se, jak David odchází.

Nepochybovala o správnosti toho, co udělala, ale trápila ji Davidova sklíčenost.

Při předávání služeb se omluvila a opuštěnou chodbou zamířila k telefonnímu automatu. Teď vytočila jiné číslo než včera. Bože můj, opravdu uplynul od té doby pouze jeden den? Tentokrát se neozval žádný hlas, pouze cvaknutí a tón, oznamující, že může mluvit.

„Tady je Christina Beallová z Bostonské fakultní nemocnice,“ řekla záměrně monotónním hlasem. „Ve jménu milosrdenství a na pokyn Společenství sester života jsem dne druhého října pomohla ukončit beznadějné utrpení paní Charlotty Thomasové nitrožilnou injekcí morfia.

Prodlužování

zbytečného

lidského

utrpení

je

opovrženíhodné a vždy, když je to možné, je třeba je

ukončit. Za každou cenu se musí zachovat důstojnost lidského života a smrti. Konec zprávy.“

Zavěsila, potom pocítila naléhavé nutkání, zdvihla sluchátko a vytočila číslo Jerryho Crosswaita. Když se ozval jeho hlas, nutkání zmizelo.

„Haló,“ řekl. „Haló… haló…?“

Christina sluchátko jemně zavěsila.

Ze šera na druhém konci chodby pozorovala Christinu Janet Poulosová. Byla přesvědčená, že odešla z inspekční místnosti sester proto, aby podala zprávu o úmrtí Charlotty Thomasové.

„Řekni jí o Zahradě,“ naléhala na Janet Hortenzie.

„Rozmysli si dobře, co jí řekneš, ale získej ji.“

Janet se zdráhala. Připadalo jí, že Christina je členkou Společenství příliš krátce, než aby byla připravena zapojit se do práce Zahrady, Hortenzie však trvala na svém.

„Jen si vzpomeň, co by se bylo před třemi lety stalo s tebou,“ připomněla, „kdybych se nerozhodla, že jsi už dostatečně zralá. Pokud vím, právě když jsem ti zatelefonovala, pomýšlela jsi na sebevraždu.“

Janet se tenkrát opravdu dostala do stavu, kdy už nebyla schopná normálně uvažovat. Když jí Hortenzie zavolala, měla na posteli vedle sebe připraveno více než sto tablet pro spaní. Hnusila se sama sobě, mučil ji pocit vlastní neschopnosti, a to vše dohromady ji téměř dohnalo k sebevraždě.

Léta žila v nenávisti, v nenávisti k lékařům všeobecně a k jednomu osobně. Vstoupila do Společenství, neboť chtěla organizaci využít k tomu, aby alespoň některým z nich ukázala, kde je jejich místo. Když to bylo potřeba, falšovala dokonce údaje o pacientech, jen aby oblastní posudkový výbor s jejími návrhy souhlasil.

Po šesti letech členství a zásazích ve více než dvaceti případech však zmizela i ta trocha zadostiučinění, kterou jí činnost v rámci Společenství poskytovala.

Jediným telefonátem se najednou všechno změnilo.

Hortenzie věděla o tom, že Janet falšovala laboratorní výsledky a rentgenové zprávy, věděla o její nenávisti k lékařům a jejich moci, znala mnoho intimních podrobností z Janetina života. Věděla toho spoustu, ale nezáleželo jí na tom. V průběhu jednoho roku se Janet postupně seznamovala se Zahradou. Vždy v několikatýdenních intervalech jí Hortenzie oznámila jméno pacienta ze Severovýchodu, s jehož eutanazií už Společenství vyslovilo souhlas. Janet zorganizovala setkání s nešťastnými pacientovými příbuznými a nabídla se, že za slušnou sumu zařídí milosrdnou smrt jejich nejdražších. Když Zahrada uzavřela s příbuznými obchod, čin vykonala členka Společenství, která případ nezištně předložila výboru a o ničem dalším neměla ani tušení.

Bylo to pro Janet příjemné a výnosné rozptýlení, ale Zahrada měla pro ni v záloze ještě víc, mnohem víc. Ve

fakultní nemocnici vykvetly další květy. Jeden z nich, Jasmínu, přesadila ze Společenství do Zahrady sama Janet.

Brzy svěřovala Hortenzie oběma ženám nové úkoly, především ve sféře, kterou nazývala „přímý kontakt s pacientem“. Neměly už nic společného s případy Společenství, eutanazie je přestala zajímat. Nové případy byly ve všech směrech mnohem výnosnější, patřil k nim i John Chapman a Carl Perry.

Když Christina položila sluchátko, Janet k ní přistoupila.

Hortenzie si myslela, že Beallová, která právě překonala takový traumatizující případ, jakým byla Charlotta Thomasová, může být už zralá. Narcis však měla silné pochybnosti. Včerejší rozhovor s Christinou ji v jejím názoru pouze utvrdil. Beallová bude potřebovat ještě několik let doktorského sekýrování. Lékaři byli velmi často vražednou zbraní pracující ve prospěch Zahrady. Beallová bude potřebovat ještě několik nevděčných případů Společenství.

Potom by mohla být zralá.

Christina zpozorovala přicházející Janet.

„Vyřízeno?“ zeptala se Janet vážně. Christina přikývla.

„Chceš si promluvit?“ Opět přikývla. Tiše kráčely k návštěvnímu pokoji. Christina usedla na pohovku a Janet si tentokrát přisedla k ní.

„Nikdy to není lehké, viď?“ Janet zastrčila jednu nohu pod sebe a dívala se, jak Christina odlamuje z konferenčního stolku kousek odštípnutého dřeva.

„Nic mi není, Janet. Opravdu. Vím, že to, co jsem udělala, co děláme –, je správné. Vím, jak strašně Charlotta toužila, aby se to už skončilo. Játra měla prožraná rakovinou a doktor Huttner ji chtěl udržovat při životě pomocí různých přístrojů. Bylo to správné.“ Z hlasu jí zaznívalo napětí, ale ovládala se.

„Já se s tebou nechci hádat, dítě,“ řekla Janet a mateřsky jí stiskla ruku. Christina její stisk opětovala. „Hrozné je však to, že právě my musíme nést na svých bedrech celou zodpovědnost.“ Christina smutně přikývla.

Snad měla Hortenzie přece jen pravdu. Janet se rozhodla, že bude pokračovat. „Neseme celou zodpovědnost, a co z toho máme? Nic.“

Christina se k ní otočila s planoucíma očima. „Janet! Co tím proboha myslíš?“

Janet usoudila, že bude lepší nic jí neříkat. Tentokrát se Hortenzie zmýlila. Naivní, idealistický plamen v Beallové ještě nevyhasl. Rychle se podívala Christině do očí.

„Mám na mysli to, že po všech těch letech, i přes práci stovek a teď už snad tisíců členek Společenství, se v postoji lékařů nic nezměnilo.“

„Ach tak,“ Christina se uvolnila.

„Takže dokud se věci nezmění, budeme dále dělat to, co musíme. Je to tak?“

„Je.“

„Víš co, Christino? Zajděme si spolu někdy na večeři.

Máme toho spoustu, o čem bychom si měly promluvit, a tady není nejpříhodnější místo na rozhovory o našich společných zájmech. Zjisti, kdy máš volno, i já si to zjistím.

V nejbližších dnech se setkáme, ano?“

„Dobrá. A děkuji ti za péči, Janet. Promiň, že jsem se na tebe obořila. Byl to příšerný den.“

Janet se dobrosrdečně usmála. „Kdyby ses nemohla obořit na svoji přítelkyni, na koho jiného bys to mohla udělat? Není to tak?“

„Máš pravdu,“ přikývla Christina.

Janet vstala.

„Musím dohlédnout, aby se postarali o Charlottu. Její manžel vzkázal že už se sem na ni nepřijde podívat. Kdyby sis potřebovala promluvit, klidně mi kdykoliv zavolej třebas i domů.“ Pozdravila a odešla. Alespoň bude Hortenzie vědět, že se o to pokusila. Beallová ještě není zralá. Její škoda.

Christina se vrátila právě včas, aby ještě zastihla konec předávaní služeb. Byla rozrušená a měla po krk práce i nemocnice. Opírala se o stěnu, dokud neprobrali všechny pacienty, a potom jako první odešla. U výtahu stála Janet s

ošetřovatelem. Mezi nimi na vozíku leželo plachtou přikryté tělo Charlotty Thomasové.

Christina při pohledu na ně zbledla a zaplavily ji vzpomínky.

Dívala se, jak nakládají vozík do výtahu. Až když se za ním zavřely dveře, podařilo se jí znovu pohnout.

10. kapitola <<<<<<<<<< Foxovy Zlaté zákony medicíny definovaly patologa jako „odborníka, který se žene za svým cílem hlava nehlava a nenechá kámen na kameni (ať jde o žlučníkový či ledvinový)“.

Jako obyčejně vzpomínka na jednu z nesmrtelných definic Geralda Foxe přinutila Davida, aby se usmál, a to i přes nepříjemný pocit, že se za chvíli bude muset zúčastnit pitvy Charlotty Thomasové.

Už měl deset minut zpoždění, ale věděl, že se mezitím nic důležitého nestalo. Nanejvýš zatím připraví Charlottino tělo a provedou první řez. I když Foxovy definice byly velmi výstižné, Davidovi se vždycky zdálo, že jeho přehnaně cynický názor na patology není úplně opodstatněný. Vzpomněl si na své první střetnutí se soudní patologií, na lekci, kterou dal obvodní patolog skupině mediků druhého ročníku těsně předtím, než je poprvé nahnali dívat se na pitvu.

„Příčina smrti, dámy a pánové,“ řekl tehdy starý praktik, „je to, co vaši kolegové lékaři a právníci chtějí, abychom zjistili. Ve skutečnosti kromě samotného Boha nikdo neví, co způsobilo smrt dotyčné osoby. Vůbec nikdo.

My můžeme pouze popsat stav, v jakém se nacházely jednotlivé orgány pacientova těla v době jeho skonu, Z toho,

co zjistíme, můžeme potom s jistou přesností vydedukovat příčinu, proč došlo k zastavení srdeční, mozkové nebo plicní činnosti, což jsou jediné skutečné příčiny smrti.

Pokud například pacient zemře, protože ho střelili do srdce, můžeme bezpečně říci, že jeho smrt zapříčinila srdeční zástava, která byla způsobená proniknutím cizího tělesa do srdečního svalu. Ale co s pacientem, který měl například rakovinu? Můžeme zjistit, že se rakovinové buňky nacházely v tkáni jaterní, mozkové, plicní nebo jiných orgánů, a přirozeně, když se na to díváme z širšího hlediska, můžeme říci, že zemřel na rakovinu. Ale určit bezprostřední příčinu smrti je téměř nemožné. Přestalo srdce pracovat proto, že bylo otrávené nějakou dosud neznámou látkou, kterou vylučují rakovinové buňky? Anebo nedostatek tekutin v organismu, který možná vznikl nezávisle na rakovině, způsobil takové zhoršení krevního oběhu, že srdce už dále nemohlo pracovat a jednoduše se zastavilo? Na to musíte myslet vždy, když si přečtete jako příčinu pacientovy smrti diagnózu rakovina, emfyzém nebo arterioskleróza.

Možná přispěly k úmrtí pacienta, ale pokud jde o bezprostřední příčinu smrti, ta pro nás, přátelé, zůstává ve většině případů záhadou.“

Záhada. David zaváhal před dvojitými dveřmi z mléčného skla, na nichž bylo zlatými písmeny napsáno PITEVNA. Díky bezesné noci a chaotickému ránu byl nervózní a necítil se nejlépe.

Představa, že se musí zúčastnit Charlottiny pitvy, v něm tyto pocity pouze umocňovala.

A ještě Huttner. Cape Cod je vzdálený od Bostonu sto deset kilometrů, to je dost blízko, aby sem ráno bez problémů přijel. Jiná otázka však je, zda se po pitvě rozhodne vrátit, nebo ne. David se vsadil sám se sebou, že Huttner zůstane v Bostonu a postará se o své pacienty sám.

V tom případě bude Davida čekat dlouho odkládaná návštěva zubaře, které se velmi bál. Chvíli uvažoval, že by mohl sázku změnit, aby v případě, že přijde o dva dny zastupování, nemusel čelit novokainu a zubaři. Nakonec však usoudil, že pokud prohraje, utrpení spojené s návštěvou zubaře se zcela ztratí v záplavě jiných, důležitějších trápení.

Sotva vešel do pitevny, do nosu ho udeřily výpary formalinu.

Byla to protáhlá místnost, její délka od jednoho konce k druhému měřila skoro dvacet pět metrů. Vysoký strop a množství neonových lamp částečně zakrývaly skutečnost, že pitevna nemá okna. Na podlaze pokryté linoleem slonové barvy bylo pravidelně rozmístěno sedm ocelových pitevních stolů, každý měl samostatný přívod vody a odtokový kanál.

Kromě hadice, používané na oplachování orgánů při pitvě a umývání stolu po jejím skončení, patřily ke každému pracovišti výlevka, tabule a váhy. Pitevní stoly byly na podlaze označeny velkými červenými číslicemi od jedničky po sedmičku. Okolo čísla čtyři stálo na všech stranách šest

řad dřevěných schůdků. Občas je zaplnili studenti nacházející se v rozličných stádiích úzkosti nebo úžasu.

Jindy na nich postávali sekundáři z patologie a chirurgie, kteří natahovali krky, aby mohli sledovat zručnost staršího kolegy. Stůl číslo čtyři byl centrem nemocniční pitevny.

Třetího října ve čtvrt na devět ráno měli pitvat na stolech 1, 4 a 6. Na pracovišti číslo 2 leželo tělo přikryté plachtou.

U čtyřky stál se založenýma rukama Wallace Huttner. Na schůdcích nebyl nikdo kromě sekundáře, který zařizoval přemístění těla z dvojky na čtyřku, a tří mediků.

Když se David přiblížil k Huttnerovi, uviděl Charlottinu křídově bílou tvář s pootevřenými ústy. Zahryzl se do dolního rtu, polkl žluč, která mu stoupala do hrdla, a řekl si, že bude nejlepší, když soustředí pozornost na ostatní části jejího těla. Poměrně dobře snášel pitvy, pokud se na ně byl schopen dívat jako na zkoumání jednotlivých orgánů. Čím víc připouštěl, aby se mu v představě spojily do podoby lidské bytosti, tím byla pro něj pitva nepříjemnější.

Ahmed Hadawi, svižný snědý člověk s neúměrně velkýma rukama, už udělal první řez a rukama až po lokty vsunutýma do hrudní dutiny usilovně uvolňoval hrudní a břišní orgány v těle. Při práci si potichu pomlaskával, ale jinak byl chladný a klidný. Občas se naklonil dopředu a zamumlal několik slov do diktafonu, který ovládal nožním pedálem.

Hutner odpověděl Davidovi na pozdrav zdrženlivým kývnutím hlavy. Jeho postoj a způsoby ničím nepřipomínaly bezprostředního, starostlivého, téměř otcovského primáře, který seděl s Davidem v lékařském pokoji před pouhými třiceti šesti hodinami. Vzápětí věnoval pozornost opět pitvě, úmyslně se vyhýbal Davidovu pohledu.

David se na něj bezradně díval. Potom, jak se mu často stávalo v složitých situacích, v něm zvítězil jeho morbidní humor. Pokud bude Huttner sám sebe tak důkladně obelhávat, pomyslel si, možná že se rozsype na drobné kousky, a než ho někdo slepí, budu ho zastupovat.

Za chvíli mu oči znovu zaletěly k Charlottině tváři.

Přestaň, Sheltone! okřikl se v duchu. Tady není místo na žerty. Přestaň! Tento duševní pohlavek mu stačil.

Několikrát přešlápl z nohy na nohu, potom se uklidnil a soustředil pozornost na patologa.

„Nyní se podívejme na jednotlivé orgány,“ řekl Hadawi.

Sekundář sestoupil o kousíček níž, aby lépe viděl, a Huttner si ještě pevněji objal rukama ramena. Patolog se pustil do vysvětlování anatomického stavu Charlottiných orgánů v době její smrti.

„Srdce,“ začal, „je mírně zvětšené, sval zhrublý a obě komory rozšířené. V levé komoře je čerstvá rána po vpichu, předpokládám, že je to stopa po chvályhodně přesném kardiálním vpichu doktora Sheltona.“

David si pomyslel, že v takovéto chvíli by se hodilo skromně se usmát a kývnout hlavou, ale potom si uvědomil, že se na něj nikdo nedívá. I přesto se usmál a kývl hlavou.

Malý patolog pitval a dále hovořil. „Je tu viditelně pokročilé zúžení všech koronárních cév, i když nejsou vidět žádné stopy nedávného poškození, které by mohlo způsobit infarkt myokardu.“ Davida hned napadlo, že Margaret Armstrongová úplně přesně interpretovala Charlottin elektrokardiogram. „Nezapomínejte však,“ pokračoval Hadawi, „že stopy po náhlém infarktu, od kterého uplynulo řekněme méně než dvacet čtyři hodiny, se dají často zjistit pouze mikroskopickým vyšetřením samotného srdečního svalu, a i to jen v případě, když se nám podaří vybrat jeho správnou část.“

„Až budou výsledky vzorků k dispozici, ihned mi dejte vědět,“ požádal Huttner, podle Davida pouze proto, aby něco řekl. Hadawi se na něj podíval, aby potvrdil, že to vzal na vědomí, a obrátil pozornost na plíce. V Davidových očích tím hned stoupl v ceně. Obě dvě plíce byly více než o polovinu stlačené tekutinou ze zápalu. Bylo celkem možné, že i kdyby se nebyly vyskytly další komplikace, Charlotta by nepřežila těžký zápal plic.

Zbytek pitvy byl zajímavý pouze tím, že se nic nezjistilo.

Hadawi prohlásil, že až do mikroskopického prozkoumání břišních lymfatických uzlin nemůže najít žádný důkaz rozšíření rakoviny v těle mrtvé. Jaterní cysty,

které radiolog Rybicki chybně diagnostikoval, byly roztroušené po celých játrech a podobné váčky naplněné tekutinou našel i v obou ledvinách. „Polycystické poškození hepatického arenálního parenchynu,“ konstatoval Hadawi do mikrofonu.

Konečně patolog odstoupil od stolu. „Musím ještě udělat několik maličkostí, ale ty už nebudou mít na konečný výsledek žádný vliv. Dá se říci, že jsem vlastně skončil, Wally. Nejpodstatnější ze všeho je, že proleženina pacientky se pod kůží rozšířila tak daleko, že by jí podle mne nepomohla ani mnohonásobná transplantace kůže. Došlo už k infekci sakrálních kostí a tu je, jak víš, téměř nemožné vyléčit.

Mrtvá měla poměrně pokročilou arteriosklerózu, takže pravděpodobně přímou příčinou smrti bylo selhání srdce.

Do pitevní zprávy napíšu, že šlo o kardiovaskulární selhání následkem zápalu plic a infikované proleženiny.

Určitě k němu přispěla i částečná neprůchodnost střev, která, jak jsi viděl, byla zapříčiněná srůsty v břišní dutině po nedávné operaci.“

„Když dovolíte,“ ozval se David, „kdybychom si mohli někde sednout, rád bych vám položil několik otázek.“

Nemohl se o Charlottě bavit nad jejím vypitvaným tělem.

Hadawi mu odpověděl krátkým chápavým úšklebkem a sedl si na stupínek. Huttner, který si ještě stále objímal

rukama ramena, ho zdráhavě následoval. Ve tváři měl výraz, který byl čímsi mezi znechucením a zuřivostí. V jeho pohledu a chování však nebyl vidět ani náznak zklamání nebo soucitu. Bez ohledu na vážnou chorobu, Charlotta Thomasová přišla do nemocnice jako jeho pacientka, on ji operoval a ona zemřela. To znamená, že jde o případ pooperačního úmrtí. Její operací a mnohými komplikacemi, které po ní nastaly, se bude zabývat Komise pro pooperační úmrtí.

David si pomyslel, že s něčím takovým se Huttner těžko smíří. Byl zvyklý klást otázky a ne dávat na ně odpovědi.

„Tak, Davide,“ ozval se Hadawi, „co vás trápí?“

„Týká se to hlavně srdce, které při resuscitaci nereagovalo na nic, co jsem zkoušel. Je možné, že mezi zastavením srdce a resuscitací uplynulo příliš mnoho času, ale to se mi nezdá. Uvažoval jsem, zda jí náhodou nějakým způsobem nemohla příliš stoupnout hladina draslíku a zapříčinit smrtelnou srdeční arytmii.“

„Tato možnost existuje vždy,“ řekl Hadawi trpělivě.

„odložil jsem několik zkumavek krve. Klidně ji pošlu na zjištění hladiny draslíku. Nesmíte však zapomínat, že přesnost takovýchto měření je u mrtvých pacientů omezená, a to hlavně u těch, kterým se dlouho dělala srdeční masáž.“

Konečně se ozval Huttner. Davida nepřekvapilo, že nechce ustoupit bez boje. „Podívej, Ahmede,“ řekl.

Ukazovákem a prostředníkem mu šermoval před nosem, ale Hadawi ničím nedal najevo, že ho to rozčiluje. „S

výsledkem pitvy nejsem vůbec spokojen. Doktor Shelton má pravdu. Protože se při běžné pitvě nezjistilo nic, co by objasňovalo příčinu pacientčiny náhlé smrti, musíme se na to podívat podrobněji a ne uvádět jako její příčinu něco tak neurčitého, jako je kardiovaskulární selhání. Možná nějaká sestra podala pacientce nesprávný lék a vyvolala tím nějakou anafylaktickou reakci. Víme, že mrtvá byla alergická na penicilin.“

Hadawi byl na Huttnerovo chování očividně zvyklý.

Pokrčil rameny a řekl: „Jak si přeješ, dám příkaz, aby zjistili hladinu penicilinu v krvi. Chceš ještě něco?“

Huttner se chytil možnosti vyhnout se Komisi pro pooperační úmrtí, stejně jako se topící chytá stébla.

Nesprávně podaný lék by ho jednou pro vždy zbavil veškeré zodpovědnosti.

„Ano podle mne je potřeba udělat ještě další zkoušku,“

řekl Huttner svým nacvičeným způsobem, ke kterému patřilo i několik významných odmlčení. Zdálo se, že přímo vychutnává vlastní slova. „Myslím, že je potřeba udělat kompletní chemickou analýzu. Zjistit hladinu antibiotik, elektrolytů, toxinů, všechno.“

„Protože nemáme přesnou představu toho, co hledáme, bude to pořádně drahé,“ řekl Hadawi jemně, jako by očekával, že po jeho mírné námitce nastane výbuch.

„Kašlu ti na peníze, člověče,“ obořil se na něj Huttner a ještě rychleji mu šermoval prsty před nosem. „Bavíme se tu o lidském životě. Dej udělat ty mizerné testy a pošli mi výsledky.“

„Jak si přeješ, Wally.“

Huttner souhlasně přikývl a chystal se odejít. Když procházel okolo Davida, luskl prsty. „Skoro jsem zapomněl, Davide,“ řekl přes rameno. „Ta konference v Cape vůbec není tak zajímavá, jak jsem původně očekával. Rozhodl jsem se, že se tam nevrátím. Děkuji ti za včerejší pomoc.

Myslím, že v lednu bude nějaká konference, na kterou bych mohl jet. Možná se potom opět dohodneme na zastupování.“

David si v duchu pomyslel, že mu z hlasu zaznívá asi tolik upřímnosti jako donu Juanovi, když říkával: „Samozřejmě že si tě ráno budu vážit, drahá.“

11. kapitola <<<<<<<<<< Pokud šlo o výběr nemocnice, rozhodoval o tom senátor Richard Cormier, podobně jako o všech ostatních věcech, sám. Pokud většina washingtonských politiko pokládala za symbol svého postavení dát se léčit v Bethedské nemocnici nebo v nemocnici Waltera Reeda, Cormier i přes námitky svých asistentů trval na tom, že ho má operovat doktor Louis Ketchem v Bostonské fakultní.

„Vždy důvěřuji svým lidem,“ řekl. „Louis je starý veterán jako já. Buď mě bude operovat on, nebo se vůbec nedám operovat.“

Stěny jeho nemocničního pokoje byly pokryty množstvím ozdobných přání, na kterých mu příznivci přáli brzké uzdravení, a v koutě stály úhledně uložené kartonové krabice s dalšími stovkami pozdravů. Kromě sestry a senátora byli v místnosti sekretářka a dva asistenti, kteří tu pomáhali vytvořit skoro stejnou chaotickou atmosféru, jaká pravidelně vládla v jeho washingtonské kanceláři.

„Pane senátore, je nejvyšší čas, abych vám píchla injekci. Tito lidé musí z vašeho pokoje odejít.“ Sestra, objemná matrona jménem Fullerová, vyzařovala dostatečné množství autority, aby ji senátor poslouchal.

Cormier si prsty prohrábl husté šedé vlasy a zašklebil se na sestru. „Ještě deset minut.“

„Dvě,“ řekla pevně.

„Pět.“ Při dohadování se mu rozzářily oči.

„Tak dobře, pět,“ souhlasila, „Ale pokud to jen o minutu přetáhnete, vezmu si na vás za trest tupou jehlu.“

Vyšla z pokoje, ve dveřích se otočila a podívala se na Cormiera pohledem, který naznačoval, že to myslí vážně.

Senátor na ní zamrkal.

„Beth,

musíme

to

zabalit,“

řekl

sekretářce.

„Nezapomeňte poslat poděkování všem, kteří uvedli svou adresu. Včera jsem jich podepsal alespoň tisíc, ale kdyby došly, dejte natisknout další, podepíšu je po operaci. Gary, zavolejte Lionelu Herbertovi, ať sem pozítří přiletí na jednání.

Řekněte mu, aby počítal s tím, že pokud jde o navrhovaný soubor energetických opatření, musí udělat nějaké ústupky, jinak to bude potřeba kvůli jeho šéfovi a těm lidem z naftařských společností, co se s nimi tak kamarádí, zase celé přepracovávat. Bobby, zatelefonujte mé neteři, že se mám dobře, aby se nezneklidňovala, a hlavně aby nebyla nešťastná, že nemohla nechat děti doma a přiletět za mnou. A ještě něco. Máte jména všech lidí, kteří mi poslali květiny? Chci jim každému osobně poděkovat.

Myslíte, že by se urazili, kdybych jim napsal, aby mi příště poslali raději bonbóny? Vypadá to tu jako v pohřebním ústavu a smrdí jako v bordelu.“

Bobby Cris, velmi energický a horlivý mladý právník, se usmál. „Pane senátore,“ řekl, „musíte mi více důvěřovat. Už jste mi to řekl počtvrté. Když jsem u vás začínal pracovat, opakoval jste mi každou záležitost vždy sedmkrát. O vše je postaráno. Mám připravený seznam a jen co budete moci psát, jak vás znám, bude to do půl hodiny po tom, co se proberete z narkózy –, můžete se do toho pustit.

Mimochodem, znáte nějakou dámu, která se jmenuje Kamélie?“

„Jak?“ zeptal se Cormier.

„Kamélie. Vidíte na stole ty růžové a bílé květiny?

Doručili je dnes ráno. Byla u nich kartička se slovy Děkuji Vám za vše, Kamélie.“

„Ach, ti muži,“ řekla Beth pohrdavě. „Ty růžové a bílé květy jsou přece kamélie. Ukaž mi tu kartičku, Bobby.“

Přečetla si ji a pokrčila rameny. „Víc tam opravdu není napsáno.“

„Děkuji, že jsi to po mně zkontrolovala,“ poznamenal Cris. „Na fakultě jsem měl špatné známky ze čtení.“

„No tak, přestaňte,“ zasáhl Cormier. Poškrábal se na bradě. „Kamélie není běžné jméno, to bych si zapamatoval.

Kamélie od Kamélie?“ zmlkl, jako by se pokoušel spojit si v mysli jméno s nějakou osobou. Nakonec zakroutil hlavou.

„Myslím, že občasná drobná zapomnětlivost je nízká cena, kterou musím zaplatit za to, jaký dovedu vyvolat v senátě

rozruch ostatními projevy své senility. Ať je to kdokoliv, bude se muset obejít bez mého poděkování.“

Vtom se ve dveřích opět objevila majestátní sestra Fullerová.

„Řekla jsem pět minut a už jste to přetáhli,“ oznámila.

„Jste nejneposlušnější a nejvzpurnější pacient, jakého jsem kdy ošetřovala.“

„Dobře, dobře, už jsme skončili,“ řekl Cormier a kývnutím ruky vyhnal všechny z pokoje. „Paní Fullerová, pokud nebudete trochu milejší, přejdete z kategorie příjemných tetiček do kategorie starých čarodějnic.“ Usmál se na ni a dodal: „Ale i tak budete má nejoblíbenější sestra.

Píchněte mě s citem.“

Sestra potřela tamponem kousek levé půlky Cormierova zadku a dala mu injekci. Za patnáct minut pocítil senátor sucho v ústech a zalila ho příjemná vlna bezstarostnosti.

Když ho na vozíku vezli do operačního sálu, světla na stropě chodby se mu míhala před očima jako záblesky majáku.

Louis Ketchem byl vysoký muž se svěšenými rameny, který se věnoval chirurgii více než dvacet pět let. Za tu dobu vyoperoval stovky žlučových kamenů. Málokterý zákrok probíhal tak hladce jako operace senátora Richarda Cormiera. Při odstraňování žlučníku naplněného kameny se nevyskytly žádné problémy, pokud nepočítal obvyklé krvácení z lůžka jater. Stejně jako při stovkách jiných

operací Ketchem přikázal, aby v poslední půlhodině dali pacientovi transfuzi krve.

Anesteziolog John Singleberry si vzal od mladé pomocné sestry Jacqueliny Millerové plastikový pytlík s krví. Dřív než ho zapojil na infuzní hadičku, dvakrát zkontroloval jeho číslo.

Aby urychlil průtok, navlékl na něj nafukovací manžetu a napumpoval ji. Cormier už v hlubokém bezvědomí spal bezesným spánkem a krev stékala hadičkou k jeho rameni jako červený had.

Když stekla až k zelené papírové plachtě, kterou byl senátor přikryt, Jacquelina Millerová se odvrátila.

Prostředek, který jí přikázali použít a který vstřikla do pytlíku s krví, byl oubain, nejsilnější a nejrychleji účinkující forma digitalisu, drogy, která se rychle vytrácí z krve a těžko se ji podaří objevit chemickou analýzou, a dokonce ani v tak obrovském množství, jaké použila, se prakticky nedá zjistit.

Najednou se rytmus srdce na monitoru změnil z pomalého a pravidelného na chaotický. John Singleberry se zadíval na zlaté světélko poskakující před jeho očima nahoru dolů na obrazovce a několik sekund na ně nevěřícně civěl.

„Ježíšikriste, Louisi,“ vykřikl. „Fibriluje!“

Ketchem, který se nestřetl se zástavou srdce v operačním sále už několik let, ohromením zbledl. Obě ruce měl ještě v Cormierově břiše. Když se mu konečně podařilo vyslovit

nějaké příkazy, byly dost zmatené. Jenže sestry, včetně Jacqueliny Millerové, mu ani tak nemohly mnoho pomoci.

Do operační rány nacpaly sterilní roušky a Cormierovi dali dva bezúspěšné protišoky. Za několik sekund se na monitoru objevila rovná čára.

Ketchem beze slova vzal skalpel, rozšířil operační ránu a udělal díru do Cormierovy bránice. Prostrčil skrz ni ruku, uchopil senátorovo srdce a začal ho rytmicky stlačovat.

Jedna sestra běžela pro pomoc, ale všichni v operačním sále věděli, že je to konec. Ketchem pumpoval, potom přestal a podíval se na monitor. Rovná čára. Pokračoval tedy v přímé masáži.

Činil tak asi dvacet minut, na zlaté světýlko to však nijak neúčinkovalo. Ketchem se zakousl do dolního rtu a zpod operační masky hleděl na přítelovo tělo. Potom ho dvě sestry objaly okolo ramen a odvedly od operačního stolu do lékařského pokoje.

Jacqueline Millerová postávající bokem zavřela oči.

Bála se, že by se jí v nich mohl objevit vzrušený úsměv skrytý pod maskou. Největší dobrodružství jejího života skončilo triumfem. Hortenzie jí sice řekla, kam má jít a co má dělat, ale vykonala to ona sama. Malá Jacquie Millerová rozhodovala o jednom z nejbohatších a nejmocnějších naftařských magnátů světa.

Zachvěla se vzrušením, když si představila dráhu svého vzestupu, od ubohého dětství v otlučeném baráku po tajná

střetnutí s prezidentem naftařské společnosti Beecher Oil v Oklahomě. Co by si asi tak pan Jed Beecher pomyslel, kdyby věděl, že žena, která mu dávala příkazy, žena, které odevzdal tři čtvrtě milionu dolarů, žena, která mu diktovala, co má dělat, tehdy poprvé v životě letěla letadlem.

Jacquelina v duchu blahořečila osudu, že ji přivedl do cesty Hortenzii a Zahradu. Nevěděla o nich zatím mnoho, ale teď jí na tom nezáleželo. Pokud Hortenzie uzná za vhodné prozradit jí svou totožnost, tak to udělá a hotovo.

Pokud bude Kamélie pociťovat slastné vzrušení a dostávat každý měsíc peníze, vykoná, co jí přikážou. Bude mít uši i oči otevřené, aby se dozvěděla o případech, které by mohly Zahradu zajímat. Společenství sester života se od nynějška bude muset obejít bez Jacquie. S prací zadarmo už definitivně skončila.

Mexiko, Jamajka, Řecko, Paříž, opakovala si v duchu Jacquelina. Ještě jeden podobný případ, a všechna tato místa bude moci navštívit. Byly to úžasné vyhlídky.

12. kapitola <<<<<<<<<<

„Dámy a pánové, posaďte se prosím, abychom mohli začít. Doufám, že to nepotrvá dlouho.“

Posluchárna Morrise Tweedyho v Bostonské fakultní nemocnici se vyrovnávala s neúprosným tlakem přibývajících let jako filmová hvězda, s půvabem a na úrovni.

I když tato útulná stupňovitá místnost s kopulovitou skleněnou střechou už byla na některých místech ošuntělá, stále si hrdě udržovala svoje postavení na nejvyšším poschodí třikrát renovovaného Západního křídla. Kdysi jejich sedmdesát pět míst stačilo pro téměř celý nemocniční personál, pro sestry lékaře i studenty. Ale v roce 1929, skoro po padesáti letech, zaujala místo největšího nemocničního přednáškového sálu mnohem rozlehlejší posluchárna v suterénu Jihovýchodního křídla.

Celá léta trvaly vášnivé spory, zda krasavici, která dosloužila, zbourat, nebo ne. Skončily až v roce 1952, když ji městská památková správa prohlásila za chráněný objekt.

Skleněná kopule, nepohodlná dřevěná sedadla a basreliéfy zobrazující významné události z dějin medicíny se tak uchovaly pro další generace vědychtivých mediků.

I přes nepřetržité stoleté užívání se však v posluchárně Morrise Tweedyho ještě nikdy neodehrálo takové setkání, na

jaké se tu sešla skupina asi padesáti mužů a žen. Bylo osm hodin večer v neděli 5. října, celé dva dny po pitvě Charlotty Thomasové.

Doktorka Margaret Armstrongová seděla jako šéflékařka nemocnice za těžkým dubovým stolem tváří k obecenstvu.

Vedle ní se pokoušel nastolit jakýs takýs pořádek detektiv poručík John Dockerty. Byl to štíhlý, nedbale upravený muž, blížící se k padesátce. Měl na sobě příliš velký gabardénový oblek, ve kterém se doslova ztrácel.

Bezvýraznýma zelenýma očima si prohlížel posluchárnu, potom sklopil zrak na kupu papírů na stole před sebou, přičemž mu do očí spadl řídnoucí pramen vlasů. Mimovolně si ho odhrnul a po chvíli tento pohyb opakoval.

Jeho mdlý, téměř apatický výraz vzbuzoval dojem, že ho v životě už nic nemůže překvapit. Ve skutečnosti pracoval více než patnáct let u bostonské policie, cílevědomě si tento unuděný vzhled pěstoval a naučil se ho co nejlépe využívat.

Opět se rozhlédl po posluchárně a potom na půl úst řekl Margaret Armstrongové: „Tito lidé jsou zjevně navyklí dávat příkazy a ne je poslouchat.“

Doktorka Armstrongová se souhlasně usmála a několikrát poklepala zápisníkem o stůl. „Sedněte si, prosím!“ zvolala. „Pokud neumíme poručíka Dockertyho přesvědčit, že jsme ochotni spolupracovat, můžeme mu alespoň ukázat, že se dovedeme slušně chovat.“ Ani ne za minutu byli všichni na místech.

Na jedné straně místnosti seděl správce nemocnice obklopený svými podřízenými. Byl to břichatý elegán, který jako sedmnáctiletý utekl ze svého domova v Brooclynu a jméno Izák Lipshitz si změnil na Edward Lipton III.

Místo správce zastával už dlouhá léta, neboť uměl své konkurenty tak šikovně navzájem rozeštvávat, že ani jeden z nich neměl dostatečnou podporu, aby ho mohl vytlačit.

Na druhé straně místnosti se shlukli muži a ženy ze správní rady. Pánové, tvořící sourodou aristokratickou společnost, se většinou zajímali spíše o to, jaký vliv bude mít jejich členství ve správní radě na zařazení jejich jména do knihy Kdo je kdo? a ne jak prospět Bostonské fakultní nemocnici. Jediný černoch se od ostatních odlišoval pouze barvou pleti a na čtyřech ženách nebylo zvláštní vůbec nic.

Pokud sahala paměť zúčastněných, setkalo se díky dnešnímu vyšetřování všech čtyřiadvacet členů rady poprvé v historii.

V polovině prostřední řady se usadil Wallace Huttner s Ahmedem Hadawim a ostatními příslušníky Lékařského výkonného výboru. Po jeho pravici se usadil Peter Thomas.

Zadní část posluchárny obsadily sestry. Osm žen v civilu se tisklo okolo Dotty Dalrymplové, která v jednoduchých černých šatech vypadala jako obr. Byla tam Janet Poulosová, Christina Beallová, Winnie Edgerlyová a některé další sestry ze čtvrtého poschodí Jižního křídla nemocnice včetně Angely Martinové.

Na pravé straně posluchárny, několik řad nad Edvardem Liptonem III., seděl David. Až do poslední chvíle tam byl zcela sám, potom po schodech dolů seběhl Howard Kim, anesteziolog, jenž mu pomáhal bezúspěšně oživovat Charlottu, a posadil se na sedadlo vedle něho.

Seznam účastníků vyšetřování sestavil John Dockerty, doktorka Armstrongová zabezpečila jejich účast.

„Chci vám všem poděkovat, že jste se tu sešli,“ začal Dockerty. „Věřte, že takováto vyšetřování se vyskytují spíš v seriálu o inspektoru Colombovi anebo v knihách Agathy Christie než ve skutečné policejní práci. Chtěl bych však co nejrychleji přejít k problému, který se nějakým způsobem dotýká vás všech, k problému smrti Charlotty Thomasové.

Nemám rád inscenování podobných, dalo by se říci, představení, ale toto setkání se mi zdálo být nejúčinnějším prostředkem, jak získat co nejvíce potřebných informací a zároveň vás obeznámit s rozhodujícími fakty. V

následujících dnech vyslechnu některé vás individuálně.“

Dockerty se podíval na Margaret Armstrongovou, jež souhlasně přikývla. Potom si opět odhrnul z čela pramen vlasů a předvolal Ahmeda Hadawiho. Pokynul mu, aby si sedl na židli před dubovým stolem, postavenou tak, aby se patolog mohl dívat na Dockertyho a přitom se nemusel otáčet zády k ostatním.

„Doktore Hadawi, mohl byste nám, prosím, objasnit svou úlohu v případě Charlotty Thomasové?“ zeptal se poručík.

Hadawi si před sebou rozložil několik papírů a řekl: „Třetího října jsem jmenovanou pitval. Běžná pitva ukázala, že má hlubokou proleženinu v oblasti křížové kosti, poměrně pokročilé zúžení srdečních cév a těžký zápal plic.

Původně jsem si myslel, že zemřela na náhlou zástavu srdce způsobenou infekcí a celkovou vyčerpaností po dvou předcházejících operacích.“

„Ještě stále si to myslíte, pane doktore?“ přerušil ho Dockerty.

„Ne. Pitvy se zúčastnili ošetřující lékaři, doktor Wallace Huttner a doktor David Shelton. Požádali mě, abych dal udělat podrobnou chemickou analýzu krve.“

„Vysvětlete mi to, prosím,“ řekl Dockerty. „Tyto chemické analýzy neděláte u každého… pacienta?“

Hadawi se trpce pousmál a položil ruce na stůl. „Byl bych rád, kdyby to šlo,“ odvětil. „Bohužel výdaje musí hradit organizace, která si pitvu objednala, a vzhledem na neodmyslitelná histologická vyšetření a celkové náklady na administrativu to není laciná záležitost. Přestože bychom záměrně nikdy neobešli žádnou analýzu nebo test, musíme svou horlivost krotit a dělat pouze to, co je nezbytné, abychom nepřekročili rozpočet.“ Na chvíli zmlkl a dlouhým nevraživým pohledem se zadíval na Edvarda Liptona III.

„Pokračujte, prosím,“ vyzval ho Dockerty a načmáral si něco do zápisníku.

Hadawi se vrátil ke svým poznámkám. „Při chemických analýzách zjistili ve dvou případech výjimečně vysoké hladiny. V prvém případě šlo o draslík, kterého hodnota byla 7,4, i když horní hranice normálu je 5,0. V druhém byla hladina morfia podstatně vyšší než u pacientů, kteří dostávají běžné dávky na zmírnění bolestí.“

„Doktore Hadawi, mohl byste nám, prosím, říci, co si o tom myslíte?“ Dockertyho hlas zněl úplně lhostejně.

„Pokud jde o zvýšenou hladinu draslíku, domnívám se, ale nezapomínejte, prosím, že je to můj subjektivní názor –, že je odrazem procesů, které probíhají v tkáních při zastavení srdce a po něm. Pokud jde o morfium, to je něco jiného. Není pochyb, že jeho hladina naměřená v krvi pacientky byla kriticky vysoká. Mohla, i když nemusela, lehce způsobit zástavu dýchání a nakonec smrt.“

Dockerty si několik sekund probíral rukou vlasy. „Pane doktore, chcete tím říci, že pacientčinu smrt zapříčinila nadměrná dávka morfia?“ Hadawi přikývl. „Myslíte, že takto velká dávka jí mohla být podána náhodou?“

Hadawi se prudce nadechl, podíval se na detektiva a zakroutil hlavou. „Ne, tomu nevěřím.“

V posluchárně zavládlo hrobové ticho. Dockerty chvíli počkal, potom měkkým hlasem pronesl: „To znamená, dámy a pánové, že Charlotta Thomasová byla zavražděna. A to je

důvod, proč jsme se tu sešli.“ Nikdo ani nemukl. Za chvíli si Hadawi neklidně poposedl, přál si to mít celé z krku.

„Děkuji vám za pomoc, pane doktore,“ obrátil se k němu Dockerty. Hadawi už vstával, když detektiv dodal: „Ještě jedna maličkost. Řekl jste, že chemické analýzy jste dal udělat na požádání ošetřujících lékařů paní Thomasové…,“ podíval se do poznámek, „doktora Huttnera a doktora Sheltona. Nevzpomínáte si, který z nich vás o to žádal?“

Hadawiho tmavé oči se zúžily, pátravě hleděl Dockertymu do tváře, zda z ní nevyčte náznak důležitosti této otázky. Nakonec s překvapeným pokrčením ramen odvětil: „Pokud si vzpomínám, doktora Sheltona zajímala hladina draslíku v krvi a ostatní testy přikázal provést doktor Huttner.“

Dockerty pokynul patologovi, že se může vrátit na své místo, a ještě jednou mu potichu poděkoval. Očima přelétl posluchárnu.

„Doktor Shelton?“ zvolal po chvíli.

Howard Kim natáhl obrovskou tlapu a poplácal Davida, který se okolo něj protahoval k uličce, po rameni. David už od včerejška věděl o výsledcích testu, dokonce zaslechl i bleskově se šířící řeči o tom, že se chystá jakési policejní vyšetřování. Ačkoliv mu doktorka Armstrongová neřekla, že ho budou vyslýchat, nebyl překvapen, když ho detektiv oslovil.

Dockerty se na něj usmál, pevně mu stiskl ruku a ukázal na židli. Potom, i když se občas zdálo, že ho to vůbec nezajímá, šikovně vedl Davida k tomu, aby mu podrobně popsal všechny události, které se odehrály po zástavě srdce Charlotty Thomasové. David vyprávěl plynule a živě, Dockertyho otázky mu to ulehčovaly. Za chvíli se s detektivem bavil tak bezstarostně jako s kamarádem.

Najednou se Dockerty zničehonic zeptal: „Pane doktore, dozvěděl jsem se, že chvíli předtím, než jste našel paní Thomasovou bez známek života, bavili jste se o ní a těžce nemocných pacientech všeobecně s doktorkou Armstrongovou a některými sestrami, jmenovitě…“

podíval se do poznámek, „se sestrami Edgerlyovou, Goldovou a Beallovou. Mohl byste nám zopakovat, co jste tehdy řekl?“

David se zarazil. Pět, deset, patnáct sekund nebyl schopen promluvit. Tato otázka nezapadala mezi ostatní.

Neměla smysl.

Jedině, že… V duchu zvažoval důsledky Hadawiho odpovědi na otázku, kdo dal udělat testy, při kterých se zjistila vysoká hladina morfia v krvi. Znovu jím proběhl nedefinovatelný pocit strachu, jenž se ho poprvé zmocnil v noci po Charlottině smrti. Cítil v uších pulzování krve. Ruce mu ztěžkly. Ježíšikriste, chce mě do toho zatáhnout!

Vtom si uvědomil, že Dockertyho vodnaté oči jsou najednou jako ocel, zkoumavě se na něj upírají a provrtávají

ho. Davidovi bylo jasné, že měl na otázku už dávno, velmi dávno zareagovat. Zhluboka se nadechl a snažil se přemoci paniku. Uvolni se, přestaň si něco nalhávat. Jednoduše mu řekni, co chce vědět.

„Pane doktore, vzpomínáte si na ten rozhovor?“ zdvořilá trpělivost v Dockertyho hlase měla pronikavé ostří.

David věděl ještě dřív, než promluvil, že jeho slova budou nesouvislá a kostrbatá. Nemýlil se. Nervózně začal vysvětlovat: „Řekl jsem…, že pacient trpící strašnými bolestmi…, který… nemá naději na uzdravení… by se měl léčit… přiměřeně jeho stavu. Zvláště když by plánovaná léčba byla… obzvlášť bolestivá nebo dehumanizující…, například pokud si stav pacienta vyžaduje napojení na respirátor.“ Potlačil nutkání pustit se do podrobností, nevyhnul by se při něm zmatenému vysvětlování.

Dockerty si pomalu přejel zuby jazykem. Poklepal na stůl gumovým koncem tužky. Poškrábal se na hlavě. „Pane doktore,“ ozval se posléze, „nemyslíte, že neposkytnutí patřičné léčby nemocnému je jistá forma zabití z milosrdenství, eutanazie?“

„Ne, nepokládám to za žádnou formu zabití.“ Pod Davidovým strachem se začaly rozhořívat uhlíky hněvu.

Z hlasu mu zaznívalo napětí, řeč se mu zrychlila a věty byly opět plynulé. „Je to správné a rozumné lékařské rozhodnutí. Úlohou lékaře je rozhodovat. Kristepane, nikdy

jsem nenavrhl, aby pacientovi vypnuli respirátor nebo mu dali smrtící injekci.“

„Nikdy?“

„K čertu, poručíku, mám plné zuby vašich narážek!“

vybuchl David. Na ostatních v posluchárně mu teď už vůbec nezáleželo. „Pokud mě chcete z něčeho obvinit, tak to udělejte! A když už jsme u toho, vysvětlete mi, proč jsem potom stále tvrdil, že při resuscitaci nebylo vše v pořádku?

Proč jsem právě já žádal, aby zjistili hladinu dras…“ Slovo mu zamrzlo na rtech. Ještě dřív než se Dockerty ozval, pochopil, kam detektiv míří. „K čertu!“ vydechl zoufale.

„Pane doktore, měl jsem možnost mluvit s několika lékaři a sestrami, kteří byli s vámi v pokoji Charlotty Thomasové.

Někteří z nich si stejně jako vy všimli, že něco není v pořádku. To, co si uvědomili i ostatní, jste nemohl nechat bez povšimnutí. Zda by některý z nich zašel tak daleko, že by dal udělat krevní testy, se teď už nedovíme, protože jste je dal udělat vy sám. Tedy alespoň pokud jde o draslík.“

„Chcete říci, že jsem to udělal jen proto, abych se kryl a odvrátil pozornost od případného zjišťování hladiny morfia?“

Dockerty pokrčil rameny.

„To je směšné! To je holé bláznovství!“ vykřikl David.

„Doktore Sheltone,“ pokračoval Dockerty chladně ve výslechu, „prosím vás, ovládejte se. Neobviňuji z ničeho vás ani nikoho jiného.“

„Zatím,“ vyhrkl David.

„Prosím?“

„Nic. Chcete ode mne ještě něco?“

„Ne. Děkuji vám.“ Dockerty vypadal opět lhostejně, tak jako po většinu vyšetřování. Když se David vracel na své místo, všiml si, že v polovině prostřední řady sedí Huttner a měří si ho chladnýma ocelovýma očima. Nechtě se zachvěl.

Dockerty si několik sekund něco šeptal s doktorkou Armstrongovou a potom zavolal Dorothy Dalrymplovou.

Hlavní sestra se kývavým pohybem, jako když se z hrdla láhve prsty vytahuje korková zátka, s námahou odlepila od sedadla. Když se jí podařilo vstát, s paradoxním půvabem sešla dolů po schodech. Podala Dockertymu ruku, sedla si na dubovou židli a usmála se na znamení, že je připravená.

Detektiv po ní chtěl, aby mu sdělila, jak charakterizovaly sestry ve svých zprávách stav Charlotty Thomasové krátce před smrtí.

„Zprávy o průběhu služby se zpravidla dělají na konci každé směny,“ vysvětlovala Dalrymplová. „To znamená, že druhého října je odpolední směna psala až po pacientčině smrti. Víme však, že sestra, která se o paní Thomasovou starala, slečna Christina Beallová, se na ni byla podívat v sedm hodin, přibližně dvě hodiny před smrtí. Ve svých

výstižných poznámkách uvedla, že pacientka byla, cituji, při plném vědomí a o něco méně sklíčená než předtím.

Slečna Beallová dále zaznamenala, že pacientčiny životní projevy, to znamená pulz, dýchání, teplota a krevní tlak, byly bez výkyvů.“ Dalrymplová obrátila svá mohutná ramena a hlavu směrem k obecenstvu a podívala se nahoru, kde seděly sestry. „Slečno Beallová,“ zvolala, „nechcete něco dodat k tomu, co jsem poručíkovi řekla?“

Christina, která byla od Davidova výbuchu velmi stísněná a rozrušená, vůbec neposlouchala výpověď Dalrymplové. O tom, že v Charlottině krvi objevili morfium, se dozvěděla už včera. Telefonicky jí to oznámila Peg, členka Společenství, která jí požádala, aby předložila Charlottin případ posudkovému výboru. „Christino, chci, abyste předem věděla o všem, co se děje, a zbytečně se neznepokojovala,“ řekla. „Zjistila jsem, že zítra večer se bude konat předběžné vyšetřování smrti Charlotty Thomasové.

Do nemocnice přijde policejní důstojník. Sestra Janet Poulosová si prohlédla váš zápis v chorobopisu a myslí si, že v něm není nic, co by mohlo poukazovat na nějakou spojitost mezi vámi a Charlottinou smrtí. Pevně věříme, že vyšetřování bude krátké a bezvýsledné a případ uzavřou konstatováním, že smrt Charlotty Thomasové způsobil neznámý pachatel. Přirozeně, tím zůstane nevyjasněný i motiv činu. Všechny akce Společenství sester ve vaší

nemocnici jsou až do odvolání zastavené a brzy se na vše zapomene. Ubezpečuji vás, že vám nehrozí žádné nebezpečí.“

Když Dalrymplová oslovila Christinu, ta právě hleděla se sevřenými rty na modrozlatou kopuli.

O několik sedadel dál ji bezmocně pozorovala Janet Poulosová. Svaly měla napnuté, hrozila se představy, že Christina vyskočí, přizná se a potom prozradí jediné jméno členky Společenství sester, kterou zná, Janet. Kristepane!

Škoda, že neměla čas varovat Hortenzii. Ta by určitě věděla, co dělat.

Přesunula pohled z Christiny na Angelu Martinovou.

Sestra Angela upírala studené modré oči na scénu před sebou, zlaté vlasy měla dokonale učesané. Ta žena nemá nervy! I kdyby Christina o ní věděla, že je členkou Společenství sester, Angelu by to určitě nevzrušovalo. Skoro deset let byly Janet a Angela ve Společenství a neznaly se.

Teď byly nejlepší kamarádky. Dělily se společně o vzrušení a zisky ze Zahrady a dohadovaly se, kdo je ta záhadná neznámá, která je dala dohromady.

Janet přejela očima posluchárnu a uvažovala, zda tu má Hortenzie i jiné oči a uši než Jasmíniny a Narcisiny.

Řekla si, že je to velmi pravděpodobné. Hortenzie představovala pro ně pouze tichý hlas v telefonu, ale Janet vždy znovu obdivovala její chladnou logiku a rozsáhlý zdroj

informací, neboť Zahrada se neustále rozrůstala v jiných nemocnicích stejně jako v Bostonské fakultní.

Všude, kde byly členky Společenství sester, se nacházely i potenciální květiny, Hortenzie v to věřila víc než v cokoli jiného. Základní model akcí obou dvou spolků byl stejný: sestra a pacient sami v uzavřené místnosti. Pokud šlo o Beallovou, Hortenzie se očividně unáhlila, ale jinak měla téměř dokonalý úsudek a Janet ji vášnivě toužila poznat.

Teď se však cítila naprosto bezmocná. Poposedla si na židli a znovu se podívala na Christinu.

„Slečno Beallová!“ zvolala ještě jednou Dalrymplová.

Winnie Edgerlyová do ní strčila. „Ptala jsem se, zda nechcete něco dodat k tomu, co jsem řekla poručíkovi.“

Christina dvakrát naprázdno polkla, ale i tak jí z hrdla vyšel pouze chrapot. Odkašlala si a pevněji sevřela opěradla sedadla.

„Promiňte,“ podařilo se jí ze sebe vysoukat. „Ne, nemám co dodat.“

Janet si s úlevou vydechla a zavřela oči. Beallová obstála.

Christina se podívala na Davida. S hlavou nahnutou na stranu se nepřítomně díval na Dalrymplovou a Dockertyho.

Cítila a viděla jeho osamělost a uvědomila si, že vlastně i ona je osamělá. I přes telefonáty Peg, i přes Janetiny řeči a vědomí, že za ní stojí celé mohutné Společenství sester života, se Christina cítila opuštěná.

Najednou zatoužila rozběhnout se za Davidem a nějak ho povzbudit. Říci mu, že ze všech lidí ona nejlépe ví, že nemá nic společného s Charlottinou smrtí. „Vše bude v pořádku,“ opakovala si. „Do ničeho se nemíchej a vše bude v pořádku.“ Přinutila se věnovat pozornost pokračujícímu vyšetřovaní.

„Slečno Dalrymplová,“ zeptal se Dockerty hlavní sestry, „máte seznam léků podávaných paní Thomasové?“

Dalrymplová přikývla. „Dostávala Chloramfenikol, to je druh antibiotika, a Demerol, což je analgetikum.“

„Morfium ne?“

„Morfium ne,“ zopakovala a navíc důrazně zakroutila hlavou.

„Morfium ne…“ Dockerty ztišil hlas, ale i tak to řekl dost hlasitě, aby ho všichni dobře slyšeli. „Myslíte, že je možné,“ pokračoval, „aby některá sestra nebo někdo jiný z nemocničního personálu mohl získat takové množství morfia, jaké podle doktora Hadawiho dostala Charlotta Thomasová?“

Dalrymplová chvíli přemýšlela. „Podívejte se, přirozeně se kdokoliv může dostat ke kterékoliv droze, pokud má dost peněz a je ochotný ji získat nelegálním způsobem. Jsem však přesvědčená, že je doslova nemožné, aby některá z mých sester, nebo jakýkoliv jiný náš zaměstnanec, mohl z nemocnice odnést víc než nepatrné množství nějakého narkotika. Na každém poschodí máme jen malé množství

injektabilních narkotik a ty přísně kontrolují při odevzdávání služeb dvě sestry, jedna ze směny, která končí, a druhá z nastupující. Vedoucí noční směny má sice přístup do ústavní lékárny, ale dokonce i tam jsou narkotika bezpečně zamknutá a klíče mají jedině lékárníci. Takže legální cestou by si mohl najednou opatřit větší dávku morfia pouze lékárník nebo lékař,“ uzavřela Dalrymplová svoje vysvětlování, usadila se na židli a sepnula velké buclaté ruce.

Dockerty přikývl a znovu si něco šeptal s doktorkou Armstrongovou. „Slečno Dalrymplová,“ řekl nakonec, „dá se podle záznamů sester zjistit, zda byli večer před smrtí Charlotty Thomasové v jejím pokoji nějací návštěvníci?“

„Návštěvy se obyčejně nezaznamenávají. Vím, že sestry ve svých zprávách nikoho neuváděly.“

„Ani lékaře, který našel paní Thomasovou bez známek života?“ zeptal se Dockerty.

Výraz Dalrymplové naznačoval, že se jí detektivovy narážky vůbec nelíbí. „Ne,“ řekla rozvážně. „Nikde není zmínka o tom, že doktor Shelton vešel do pokoje pacientky.

Musím však dodat, že většina sester byla v té době na večeři. Nikdo ho neviděl přicházet.“

Zdálo se, že Dockerty si její poslední poznámky nevšiml.

„To je vše, děkuji vám,“ řekl. Když jí kývnutím hlavy naznačil, že se může vrátit na místo, David opět vybuchl.

„Poručíku, teď toho mám už tak akorát dost!“ vyskočil a opřel se o sedadlo před sebou. Z levé strany na něj hleděla bezvýrazná tvář Howarda Kima. „Nechápu, proč si myslíte to, co si myslíte, nebo to, na co narážíte, ale prohlašuji, že bych nikdy v životě nepodal pacientovi nadměrnou dávku narkotika, ani bych neudělal nic, co by mu mohlo jakýmkoliv způsobem ublížit.“ V následujících sekundách David zaslechl svůj tichý vnitřní hlas, jak mu znovu šeptá, že se vlastní vinou řítí do záhuby.

Proboha, sedni si, říkal mu ten hlas. Nemůže ti ublížit, ty hlupáku. Pouze ty sám si můžeš ublížit. Sedni si a drž hubu!

Vzrůstající zuřivost a panika však umlčely tuto nápovědu.

„Proč obviňujete právě mě?“ pokračoval David přiškrceným hlasem. „Jsou tu přece další, její manžel, příbuzní, přátelé, kteří byli v jejím pokoji přede mnou. Proč obviňujete mne?“

„Doktore Sheltone,“ řekl Dockerty klidně, „z ničeho jsem vás neobvinil. Už jsem vám to jednou řekl. Ale když už jste o tom sám začal mluvit, podle mého zjištění měl profesor Thomas v ten večer seminář. Zúčastnili se ho dvacet tři studenti. Trval od sedmi do deseti. Navíc neví o tom, že by se někdo byl chystal jeho ženu navštívit. Dal jsem vám odpověď na vaše otázky a teď můžeme přistoupit…“

„Ne!“ vykřikl David. „Celé tohle vyšetřování je podvod.

Nesmyslný cirkus. Kterýkoliv prvák z právnické fakulty by uměl vést nestrannější vyšetřování než vy. Pokud mě chcete do něčeho namočit, tak to udělejte před soudem, kde se budete muset zodpovídat přinejmenším soudci.“ Pak zmlkl, aby se alespoň trochu ovládl, a jeho vnitřní hlas se znovu ozval. Nechápeš, hlupáku, že celé vyšetřování bylo naaranžované, abys přesně tak zareagoval? Snažil jsem se ti vysvětlit, že máš být chladnokrevný, ale to ty neumíš, že?

„Výborně,“ řekl Dockerty. „Myslím, že jsme si vyslechli dost.

V nejbližší době se s některými z vás ještě spojím.

Děkuji vám za účast.“ Zašeptal něco doktorce Armstrongové, posbíral si poznámky a odešel. Na bledého Davida, který tam stál jako socha, se ani nepodíval.

Když se David trochu uklidnil a rozhlédl se okolo sebe, posluchárna Morrise Tweedyho byla skoro prázdná.

Christina a ostatní sestry už odešly a stejně tak i Howard Kim. David se podíval dozadu a jeho pohled se střetl s Huttnerovým zrakem. Oči vysokého chirurga se zúžily.

Potom posměšně zakroutil hlavou, odvrátil se a zavěšený do Petra Thomase vyšel z místnosti.

David postával na místě a díval se na svítící červený nápis VÝCHOD nad zadními dveřmi. Vtom ho někdo chytil za rameno. Byla to Margaret Armstrongová s ustaraným výrazem ve tváři.

„Jste v pořádku?“ zeptala se.

„Ano, jasně, je mi ohromně.“ Měl chraplavý hlas, ale ani se nesnažil odkašlat si.

„Mrzí mě to, Davide. Kdybych byla tušila, jak se do vás poručík Dockerty pustí, nedovolila bych toto vyšetřování vůbec zorganizovat. Řekl mi jen, že chce pozorovat spontánní reakce některých lidí. Vy jste měl být jedním z nich… Když jste najednou vybuchl, neměla jsem možnost…“

Vzdala se úsilí vysvětlit mu, co má na mysli.

„Podívejte se, Davide,“ řekla poté, „mám vás ráda. Od prvního dne, kdy jste u nás začal pracovat. Vyslechněte mě.

Vím, že po tom, co se vám teď stalo, to nebude jednoduché, ale zkuste to, chci vám pomoci.“

David se na ni podíval, potlačil hněv a přikývl.

Srdečně se na něj usmála.

„Co kdybychom si na chvíli sedli ke Kačeru Donaldovi?“

„Dobře, jdeme,“ souhlasil David a vzal si sako. Noví spojenci vyšli společně z nemocnice.

Bistro U kačera Donalda pokládali zaměstnanci nemocnice za místní pamětihodnost. Už třicet let řešilo u jeho stolů své problémy mnoho lékařů a sester. Křiklavý neonový světelný obrázek, pýcha a radost majitele podniku, znázorňoval Wimpyho s náručí plnou hamburgerů, kterého pronásledují různé postavy z filmových grotesek.

Když David s doktorkou Armstrongovou vešli, všiml si David čtyř sester, které se zúčastnily vyšetřování. Dotty Dalrymplovou ani Christinu Beallovou mezi nimi neviděl.

„Nebyla jsem tu už léta,“ řekla doktorka Armstrongová, když si sedli vzadu u stolu. „S manželem jsme se tu scházeli, ještě když jsme spolu chodili. Od té doby se tu kromě toho křiklavého neonu vlastně nic nezměnilo.“

David si všiml, že nenosí prstýnek.

„Váš manžel žije?“ zeptal se.

„Arno? Ne, zemřel už před osmi lety, pomalu to bude devět.“

„Jsem to ale hlupák,“ řekl David a vzpomněl si, že stejně jako všichni v nemocnici i on věděl, že její manžel byl Arno Armstrong, světoznámý neurofyziolog, který by se pravděpodobně stal nositelem Nobelovy ceny, kdyby žil dost dlouho, aby mohl dokončit své dílo. „Promiňte.“

„Neblázněte…“ řekla doktorka Armstrongová a zmlkla, neboť k nim přistoupila atraktivní plavovlasá servírka v černé minisukni a přiléhavém červeném svetru, aby si zaznamenala jejich objednávku. „Já si dam čepované pivo.

A můj nápadník?“ usmála se přes stůl na Davida.

„Kolu,“ odvětil. „Dvojitou a s hromadou ledu.“

Servírka odešla a doktorka Armstrongová se podívala na Davida. „Ani po tom všem, co se vám dnes přihodilo, si nedáte nic ostřejšího!“

Věděla to. Přirozeně že to věděla. Tak jako každý. Ale nezkoušela ho. Davidovi neušlo, že z jejího hlasu zaznívá obdiv.

„Už téměř osm let jsem se nedotkl ani kapky alkoholu.

Neberu ani prášky,“ dodal. „Muselo by se stát něco mnohem horšího než to, co mi dnes naservíroval Dockerty, abych s tím opět začal. I když z takového množství koly se mi pomalu začnou kazit zuby.“ Ztichl. Představu poručíka Dockertyho, který ho ostražitě pozoruje, vystřídaly vzpomínky na mnohé jiné konfliktní situace. Překonal jich spoustu za ta léta, co byly Ginny a Becky mrtvé.

Doktorka Armstrongová jako by mu četla myšlenky: „Davide, jistě si uvědomujete, že vím, co vás v minulosti postihlo.“ Přikývl. „Ví to i poručík Dockerty. Nechápu, jak to mohl tak rychle zjistit, ale zdá se mi, že je to velmi schopný detektiv. A víte, jaký obrovský skleník je nemocnice. Každého zajímá život druhých, a když lidé něco přesně nevědí, tak si to domyslí, aby měli o čem drbat.“

David se smutně usmál. „Byl jsem terčem nemocničních klepů už i předtím,“ řekl. „Je mi jasné, co tím myslíte, ale tentokrát to není pouze neškodný výmysl. Nikdy bych nikomu neublížil a už vůbec bych nikoho nezabil.“

„Mně to nemusíte říkat,“ uklidňovala ho. „Já vám věřím.

Jak jsem vám už řekla, podle mne je poručík Dockerty velmi svědomitý a dobrý policajt. Určitě to pro vás bude výhoda.

Vypadá jako člověk, který se nevzdá, dokud případ nebude úplně jasný.“

Přinesli jim nápoje. David uvítal příležitost na chvíli přerušit rozhovor.

„Možná bych měl dobrovolně odejít, než se to celé vyřeší,“ řekl po krátké odmlce.

Doktorka Armstrongová bouchla sklenicí do stolu, až z ní vystříklo trochu piva a pár u vedlejšího stolu se na ni překvapeně podíval.

„K čertu, chlapče,“ řekla. „Jakživ jsem neviděla nikoho, kdo by byl sám sobě horším nepřítelem než vy. Podle toho, co jsem dnes večer slyšela a čemu věřím, bude náš přítel poručík muset předložit podstatně přesvědčivější argumenty, dřív než připustím, aby z některého zaměstnance naší nemocnice začal dělat podezřelého. A to platí samozřejmě i pro doktora Sheltona. Pokud o mých slovech nepochybujete, zůstaňte.“

David se poprvé za celý večer upřímně usmál.

„Děkuji vám,“ řekl, „mnohokrát vám děkuji.“

„Tak tedy,“ podívala se na hodinky. „Tato stařenka má zítra spoustu práce, a proto navrhuji, abychom se teď rozešli. Později si ještě promluvíme. I vy si musíte odpočinout. Buďte trpělivý. Lidem jako poručík Dockerty a váš přítel Wallace Huttner není třeba mnoho říkat. Ať si všechno pěkně zjistí sami.“ Položila na stál pětidolarovku a vstala. David ji doprovodil k autu.

Když do něj nastoupila a otevřela okno, řekl: „Cítím se jako poškrábaná gramofonová deska, ale… děkuji vám.

Opravdu nevím, jak to jinak vyjádřit. Díky.“

„Dejte si pozor, Davide, abyste z toho vyvázl se zdravou kůží,“ odvětila. „To bude pro mě to nejkrásnější poděkování.“

Díval se za jejím autem, dokud nezahnulo za roh, a potom sklesle zamířil ke svému vozu na nedaleké parkoviště. Žlutý saab, téměř nový, stál na discích. Všechny pneumatiky byly rozřezané. Přes přední sklo se táhlo křiklavým sprejem nastříkané slovo VRAH.

„Velký skleník,“ zamumlal, když si prohlížel výsledek primitivní krutosti, „přesně jste to řekla, milá paní doktorko.

Velký skleněný zvěřinec.“

13. kapitola <<<<<<<<<< Barbara Littlejohnová čekala na taxík před letištní budovou společnosti TWA pouze chvilku. I ta však stačila, aby jí syrový novoanglický večerní chlad pronikl přes šaty, až celá zkřehla. Let z Los Angeles byl také dost nepříjemný, ale toto… Ještě stále se třásla, když taxík přejel přes mýtní bránu a v hustém provozu zamířil do Letního tunelu, vlhké díry plné výfukových plynů, spojující východní předměstí se středem Bostonu. Než se tam dostali, začalo pršet.

Barbara požádala řidiče, aby zastavil co nejblíže vchodu do hotelu Copley Plaza. Vběhla do vestibulu a divila se, jak mohla kdysi pokládat novoanglické počasí za rozmarné a okouzlující. Byla to atraktivní čtyřicátnice, vysoká, opálená a skoro stejně štíhlá jako v dobách, kdy si za studií na zdravotní škole přivydělávala jako manekýnka.

Recepční, alespoň o deset let mladší, ji vysvlékal očima.

„Jsem ze základny Donalda Knighta Clintona,“ řekla a nevšímala si jeho pohledu. „Máme tu setkání správní rady.“

„Ano, madam. Začátek je v osm v místnosti třicet tři.

Musíte projít vestibulem k výtahu a vyvézt se do prvního poschodí.“ Podíval se na její cestovní tašku. „Ubytujete se u nás?“ Opět se na ni žádostivě zahleděl.

„Ne, děkuji. Mám ve městě přátele.“ Odešla a zanechala ho napospas představám. Do vestibulu vešly další dvě ženy,

jedna z Dallasu a druhá z Chicaga. Když spatřily Barbaru, rozběhly se za ní k výtahu. Krátce, ale srdečně se přivítaly.

Bylo pondělí. Od policejního vyšetřování v Bostonské fakultní nemocnici neuplynuly ani dvacet čtyři hodiny.

Šestnáct žen ze všech částí Spojených států, z New Yorku, Philadelphie, San Franciska, Miami a dalších míst narychlo změnilo svoje plány a přicestovalo na schůzku do hotelu Copley. Přijely, protože je jako zástupkyně jednotlivých oblastí v správní radě Společenství sester života pozvala Peggy Donnerová.

Pokoj číslo třicet tři byl vytapetován zeleným sametem, jeho stěny zdobily litografie koní dobíhajících do cíle na Ponchestownských dostizích v roce 1862. Uprostřed místnosti stál konferenční stůl, v rohu servírovací stolek a pod jedním oknem pohovka potažená zelenou kůží.

Barbara se přivítala s kolegyněmi, které už byly přítomny, a rychle je spočítala. Dvanáct. Čtyři Bostonské účastnice ani Peg ještě nepřišly. „Co je s kávou?“ zeptala se, když otevírala aktovku. Vytáhla z ní tlustý fascikl označený nápisem Clintonova základna a položila ho na konec lesklého ořechového stolu.

„Před chvílí tu byl vrchní,“ řekla jedna z žen. „Prý už otrhávají kávovníky.“ Vtip na okamžik uvolnil napjatou atmosféru v místnosti. Ještě se nestalo, aby Peg svolala takové bleskové setkání. Ze všech zúčastněných jedině

Barbara věděla, o co jde. Podívala se na hodinky. Osm deset.

Jejich pravidelné čtvrteční schůzky se pouze zřídkakdy nezačínaly včas. Ale dnešní střetnutí zorganizovaly Bostončanky, a i když má na programu ještě několik jiných bodů, počká, dokud nepřijdou.

Ženy si zatím ve skupinkách šeptem sdělovaly novinky o svých rodinách, práci a zaměstnavatelích. Všechny měly významné postavení, moc a vliv. Susan Bergerová, koordinátorka pro střední zdravotnické kádry ze Sdružení nemocenských pojišťoven v San Francisku, mluvila s Jane Ullrichovou,

vedoucí

úseku

marketingu

největší

farmaceutické firmy v zemi. Obě dvě, jako všechny ostatní, věděly, že za své postavení vděčí alespoň zčásti členství ve Společenství sester života. Tato organizace, která se skrývala za fasádou základny Donalda Knighta Clintona, měsíčně vydávala informační bulletin. Uveřejňovaly se v něm zprávy o různých dobročinných projektech Společenství sester života a o volných špičkových místech, při jejichž obsazování budou upřednostňovány členky této organizace.

Barbara Littlejohnová jako generální tajemnice Společenství sester byla zároveň správkyní Clintonovy základny a starala se o půl milionu dolarů, které ve formě příspěvků každoročně vybraly od členek. I když vykonávala

obě tyto funkce, největší vliv a moc měla ještě stále Peggy Donnerová.

Barbara se znovu podívala na hodinky a rozložila si na stole svoje spisy. Ještě pět minut a začne, i když tu Peggy nebude.

Vtom vešel prošedivělý číšník připomínající tchoře, před sebou tlačil servírovací stolek s kávou. Položil na stůl ubrus a pečlivě na něj prostřel šálky, stříbrné lžičky a konvici.

Potom vyšel ven a vrátil se s velikánskou kyticí, kterou obřadně umístil mezi úhledně rozestavěné šálky na kávu.

„No ne, květiny,“ poznamenala Susan Bergerová. „To tu ještě nebylo. Peggy nás chce asi získat pro další ze svých projektů. Jak jsou krásné!“

Číšník se usmál, jako by tuto pochvalu adresovala jemu.

Několika pohyby upravil kytici a potom s úsměvem vycouval z místnosti. I přes jeho úsilí váza vypadala přecpaně, jako by z ní obrovské množství hortenzií mělo užuž vypadnout. Květy byly varováním, znamením, že Zahrada tu má oči i uši: potomek bude zase jednou kontrolovat rodiče. Bylo to varování, které pochopí pouze jedna z účastnic.

První se z bostonské skupiny dostavila Ruth Serafiniová, urostlá, energická ředitelka zdravotní školy. Peggy Donnerová založila Společenství sester v Bostonu, a třebaže se rychle rozšířilo do nemocnic v celé oblasti, tady mělo přece jen nejpočetnější zastoupení. Spolek potřeboval na

řízení činnosti ve státě Nová Anglie až tři členky správní rady, ke kterým náležela i Ruth.

Peggy se už do běžných akcí nezapojovala.

„Kdy přijdou ostatní?“ zeptala se Barbara Littlejohnová Ruth po krátkém přivítání.

„Nemám ani potuchy. Uvízla jsem v hustém provozu.“

Ruth si nalila kávu a sedla si za stůl.

„Nedá se nic dělat,“ pronesla Barbara po chvíli.

„Myslím, že bychom měly začít a projednat nejdříve záležitost základny. Naposledy jsme se setkaly před šesti týdny, takže zprávu o finanční situaci vám dnes nebudu předkládat.“

Ženy, které dosud stály, se posadily. Barbara přeběhla pohledem z jedné na druhou a usmála se. Kam to až dotáhly z malé skupinky sester, které se kdysi setkaly v Peggyině suterénním bytě, aby si promluvily o svých představách, ideálech a založily Společenství sester! Právě se chystala začít, když se objevily poslední dvě. Nejdřív vešla Sára Duheyová, krásná mladá černoška. Absolvovala vysokou školu a získala doktorát za práci o ošetřování pacientů v kritickém stavu. Druhá byla Dotty Dalrymplová.

„Vítejte,“ řekla Barbara srdečně. „Nejlépe je přijít na vlastní večírek s dvacetiminutovým zpožděním.“

„Není to náš večírek Barbie, ale Peg,“ namítla Dalrymplová.

„Za chvíli přijde. Chce, abys zatím projednala další body programu.“

„Výborně.“ Barbara se podívala do svých poznámek.

„Zahajuji tímto dnešní schůzku. Především vás chci seznámit s činností našich venkovských zdravotních středisek. Podle zpráv, které mi byly doručeny, je v Kentucky i v Západní Virgínii návštěvnost v bezplatných ambulantních odděleních téměř stoprocentní. Sestry, které je zatím vedou, nás ubezpečují, že do roka budou všechna střediska finančně nezávislá.“ Ženy zatleskaly a ty, které seděly vedle Tanie Worthové z Cincinnati, ji poplácaly po zádech.

Tanie byla autorkou projektu venkovských středisek a vážily si jí hlavně proto, že se všemožně zasazovala o jejich zřízení.

Diskuse se rychle přenesla k dalším úkolům: k zařízením denní péče o děti pracujících sester, k modernizaci zdravotnického vybavení špatně financovaných ústavů, k stipendiím na další vzdělávání sester, k nutnosti zlepšení činnosti a postavení sester v nemocnicích. Susan Bergerová referovala o celostátním úsilí prosadit schválení takzvaných životních závětí, aby každý měl možnost dopředu se rozhodnout, dokdy ho mají udržovat při životě v případě nevyléčitelného onemocnění. Závěti života vymyslela před mnoha lety Peggy Donnerová, zatím se však nesetkaly s větším ohlasem.

„A nakonec to nejlepší,“ pokračovala Barbara. „Dostala jsem dopis od Karen. Některé z vás se s ní nikdy nesetkaly, ale před několika lety byla členkou naší rady. Potom ale její manžel přijal místo na americkém velvyslanectví v Paříží.

Všechny vás pozdravuje a doufá, že se máme dobře. Za necelé dva roky se jí podařilo dosáhnout funkce zástupkyně vrchní sestry.“ Několik starších žen zatleskalo.

Barbara se usmála. „Na základě seznamu, který jsem jí poslala, se jí podařilo objevit pět členek Společenství sester, jež se přestěhovaly do Evropy. Píše, že se tam chystají založit posudkový výbor, ale nemůžou se dohodnout, zda evropská pobočka má mít anglický, francouzský, holandský, nebo německý název.“

„Snad bychom měly zjistit, jak se řekne Společenství sester života v esperantu,“ navrhl kdosi.

Všechny se návrhu zasmály. V tom okamžiku vešla Peggy Donnerová. Místnost ihned ztichla.

Peggy se všem přítomným ženám upřeně zahleděla do očí. Vážný výraz v její tváři se postupně změnil v hrdost.

Toto byly její nejmilejší z několika tisíc jejích dětí.

„Pohled na vás mě vždy povzbudí jako nic na světě.

Promiňte, že jsem se opozdila.“ Zamířila k čelu stolu, ale pak se zastavila u obrovské kytice hortenzií.

Záhadně se pousmála. Vytáhla z vázy svěží bílý květ a zamyšleně ho držela v rukou. Pak se podívala na Barbaru, která naznačila, že skončila. Peggy převzala vedení schůzky.

„Uplynulo už téměř čtyřicet roků, čtyřicet roků!, od doby, co jsem společně se čtyřmi dalšími sestrami založila tajný spolek, z něhož vyrostlo Společenství sester.“

Peggyin hlas byl hypnotizující. „Nyní jedna z našich členek, Charlotta Thomasová, zemřela v Bostonské fakultní nemocnici. Když jsme se poznaly, jmenovala se ještě Charlotta Winthropová a studovala na zdravotní škole, už tehdy to bylo výjimečné děvče plné energie. Pracovala jako členka Společenství jen deset let, za tu dobu se však stejně jako ostatní zasloužila o pozoruhodný rozkvět našeho hnutí.

Trpěla nevyléčitelnou chorobou, která se zkomplikovala rozsáhlou proleženinou, a svěřila se mi, že se už nechce nadále trápit a touží zemřít. Toto přání vyslovila i před svým lékařem. Jak to však bývá, nebral je v úvahu a používal nejdrastičtější metody, jen aby prodloužil její beznadějné utrpení.

Před několika dny jsem zatelefonovala jisté mladé, mimořádně schopné člence našeho Společenství Christině Beallové a požádala jsem ji, aby předložila Charlottin případ oblastnímu posudkovému výboru. Z osobních a pracovních důvodů jsem to nemohla udělat sama. Výbor souhlasil a doporučil

nitrožilní

aplikaci

morfia:

Shodou

nepředvídatelných nešťastných okolností objevili při podrobné pitvě v krvi mrtvé vysokou hladinu morfia.“

Když Peggy popisovala následnou schůzku s poručíkem Dockertym a vyšetřování v Tweedyho posluchárně, zaražené sestry ani nedutaly.

Peggy se během vyprávění procházela. Na zdůraznění svých slov si bezmyšlenkovitě pohrávala s květinou, kterou stále držela v ruce. Její tón byl věcný a chladný, omezila se pouze na konkrétní fakta. Až když se ve vyprávění dostala k Davidu Sheltonovi, z hlasu jí zaznělo vzrušení.

Podrobně probrala Davidovu minulost a zdůraznila jeho problémy s alkoholem a drogami. Z její tváře bylo možno vyčíst znechucení.

„Je to narušený mladý muž,“ prohlásila. „Udělal by medicíně velkou laskavost, kdyby přestal vykonávat svoje povolání.“

Peggy opatrně volila slova a přecházela stále rychleji.

„Drahé sestry,“ řekla vážně, „uplynulo už více než dvacet let od založení oblastních posudkových výborů. Za ta léta jsme vyřídily více než třicet pět tisíc případů a nikdy nedošlo ani k náznaku podezření. Jsem přesvědčená, že to, co se stalo zde v Bostonu, se už nikdy nebude opakovat.

Bohužel jsme nyní v nepříjemné situaci. Od začátku vyšetřování jsem byla v přímém styku s poručíkem Dockertym.

Přestože podezřívá z Charlottininy smrti Sheltona, není o jeho vině stoprocentně přesvědčen. Stále více se dovídá o zvláštním přátelství mezi Charlottou a Christinou Beallovou.

Dokonce připustil i možnost, že ji požádá, aby se podrobila testu na detektoru lži. To nikdy nedovolím!“

Poprvé si několik přítomných vyměnilo kradmé pohledy.

Ještě nikdy neviděly Peg tak rozrušenou. Atmosféra v místnosti byla stále nepříjemnější.

Peggy pokračovala. „Jsme Společenství sester. Pouto, jež nás spojuje, je posvátné a nezrušitelné, jako kdybychom byly jedné krve. Když jedna z nás trpí, musíme se s ní o její bolest podělit. Když jedné z nás hrozí odhalení, tak jako nyní Christině, je naší povinností jí pomoci. My všechny bychom od svých přátel očekávaly totéž. Musíme ji chránit!“ Peggyin hlas byl tlumený, bylo z něj slyšet zoufalé odhodlání. Chvíli nastalo ticho přerušované pouze kapkami deště, bubnujícími na okno za Peggyinými zády. Neklid v místnosti vystřídalo napětí a některé ženy pocítily mrazivou předtuchu. Z květu, který Peggy stále svírala, opadávaly bílé plátky.

Barbara Littlejohnová se rozhodla zasáhnout.

„Děkujeme ti, Peggy,“ řekla a pokusila se potlačit svoji nervozitu.

„Víš, že máme na naše hnutí stejný názor jako ty.

Přirozeně budeme Christinu Beallovou podporovat všemi možnými způsoby.“

Tušila, co od nich bude Peggy požadovat, ale přece jen doufala, že se to nestane. Její odměřený pohled ji přesvědčil, že doufá marně.

„Chci, aby ze zabití Charlotty Thomasové usvědčili Sheltona,“ procedila skrz zuby Peggy.

Ženy na ni nevěřícně vytřeštily oči. Dotty Dalrymplová si rukama zakryla tvář.

„Co to říkáš?“ ozvala se Susan Bergerová. Z hlasu jí zaznívalo rozhořčení a náznak strachu.

Peggy na ni upřela pohled, ale Susaniny oči před jejími neuhnuly. „Susan, chci za každou cenu odvést pozornost od Christiny Beallové. Nikdo nemůže vědět, co by se stalo jí nebo Společenství sester, kdyby se policii podařilo jí zlomit.

Vložila jsem do Společenství příliš mnoho práce, než abych něco takového připustila. Naše práce je důležitá.

Chci, abyste jako členky rady bezvýhradně odsouhlasily všechna opatření, nutná na ochranu Christiny a Společenství sester.

Myslím, že s trochou důvtipu se nám podaří policii přesvědčit o vině doktora Sheltona. Vzhledem k jeho minulosti ho v nejhorším případě zavřou na několik měsíců do ústavu a rok nebo dva nebude smět vykonávat své povolání. To je podle mě nízká daň za…“

„S tím nemůžeme souhlasit, Peggy,“ přerušila ji Ruth Serafiniová. „Je mi jedno, co Shelton dříve dělal. Něco takového je nemorální, je to v rozporu se vším, za co bojujeme.“ Její slova vyvolala tlumený souhlas několika dalších žen. Serafiniová se rozhlédla okolo sebe. Z patnácti

žen bude sedm podporovat Peggy, bez ohledu na to, o co je požádá. A ostatní? Hlasování bude velmi těsné.

Ruth pokračovala: „Co kdybychom se do toho nemíchaly a počkaly, až co se stane? Když to bude nutné, můžeme Christině Beallové poskytnout peníze, sehnat jí advokáta, vše, co bude potřeba. Zatím ještě není vůbec jisté, zda…“

„Ne!“ slovo zaznělo jako výstřel. Ruth Serafiniová odvrátila zrak před očima Peg, jako by to byly oštěpy namířené proti její hrudi. Ta však útočila dále. „Nechápete to? I když Christina bude zpočátku ze všech sil odolávat, postupně začne kousek po kousku o nás hovořit.

Dovedete si představit, jak to v novinách překroutí? To nás zahubí. Navždy to zničí náš sen. Nikdy něco takového nedovolím!“ Hodila na stůl opadanou květinu a obrátila se k oknu. Při každém prudkém nadechnutí se jí zvedala ramena.

Chvíli se v místnosti ozýval pouze její dech doprovázený strašidelným duněním podzimní bouřky.

A přece, když se k nim Peggy opět obrátila, usmívala se.

„Sestry,“ řekla tiše, „před rokem jsem na základě svého přesvědčení přednesla návrh, abychom konečně seznámily veřejnost s naší existencí a svatým úkolem, pro který jsme založily naše Společenství sester. Máme k dispozici několik tisíc zpráv od nejlepších, nejváženějších sester na světě, v nichž referují o jednotlivých realizovaných případech.

Zprávy jsou nahrané na magnetofonových páscích.

Myslím si, že s tímto materiálem bychom mohly rozpoutat tak velkou kampaň, že všichni, kteří s námi nesouhlasí, by neměli jinou možnost, než ustoupit. Bylo by to vyvrcholení mého celoživotního úsilí a obětavé práce nás všech.

Jak je v našem Společenství zvykem, žádala jsem, aby se o mém návrhu hlasovalo. Nesouhlasily jste s ním.

Disciplinovaně jsem se podřídila vašemu přání.

Upozorňuji vás však, že pokud se dnes večer společně nerozhodneme jednat tak, abychom Christinu Beallovou ochránily před tím, co jí hrozí, raději uskutečním svůj záměr, než bych měla riskovat zlehčující, zkreslené, senzacechtivé odhalení ze strany policie a tisku. Zveřejním magnetofonové nahrávky. Mám je všechny a udělám to.“

Ženy u stolu si vyměnily pohledy. Zprávy o jednotlivých případech byly krví potvrzenou přísahou, která je spojovala.

Jakmile sestra podala jedinou zprávu, už nemohla couvnout.

Vždy to tak bylo. Zpočátku je zasílaly písemně, později je začaly nahrávat na magnetofonové pásky. Všechny přítomné už takové hlášení podaly, některé mnohokrát. A teď chce Peggy zveřejnit jejich jména. Jakýkoliv pokus o odpor se rozplynul.

Peggy se obrátila k Barbaře Littlejohnové. „Barbaro, chci, abyste mě zplnomocnily udělat vše, co je třeba, abychom mohly předložit důkazy o vině doktora Sheltona a

chránit zájmy Christiny Beallové a Společenství sester života.“

Barbara věděla, že další debata by byla zbytečná. Výrazy ve tvářích ostatních žen pouze odrážely její vlastní pocity. S

pokrčením ramen dala o Peggyině žádosti hlasovat.

Sára Duheyová po její levici pomalu zdvihla ruku.

Tak jak Barbařin zrak přecházel z jedné ženy na druhou, zvedaly postupně ruce. Jednomyslný souhlas.

Ticho, které nastalo, přerušila Dotty Dalrymplová.

Odkašlala si a poprvé promluvila.

„Peggy, jak dobře víš, Christina Beallová je moje podřízená. Znám ji velmi dobře, i když jsem se ještě nerozhodla prozradit jí, že i já jsem členkou Společenství.

Jak jsi řekla, je to pozoruhodná žena, oddaná ideálům, které jsou nám svaté. Můžeme se spolehnout, že dopustí, aby doktor Shelton pykal za to, co udělala ona? Co když nebude s naším rozhodnutím souhlasit?“

To byla otázka, o níž v duchu přemýšlely všechny.

„O to se musíme postarat my, Dorothy. Ty a já. Až nastane příhodná chvíle, budeš za ní muset zajít. Vysvětlíš jí situaci tak, jak to umíš udělat jen ty. Jsem přesvědčená, že si s tím poradíš. Musíš se jí svěřit se svým tajemstvím, ale myslím, že si tvou důvěru zaslouží. Pokud to bude potřeba, tak my všechny, co jsme tady, se s ní podělíme o své tajemství. Souhlasíš?“

Dalrymplová se usmála. „Znám tě příliš dlouho a příliš dobře, než abych se ptala, zda mám nějakou jinou možnost.

Promluvím s ní.“

Peggy přikývla a usmála se na ni.

Dorothy Dalrymplová znala Peggy opravdu dobře. Od samého začátku sledovala její vzestup, dokonce se podílela na jejím rozhodnutí studovat medicínu v letech, kdy to bylo pro ženu, a hlavně zdravotní sestru těžké. Sledovala Peggyin závratný úspěch v kardiologii, její manželství se slavným vědcem světového jména a zastáncem lidských práv.

Sledovala, jak se stala šéflékařkou jedné z největších nemocnic v zemi.

Věděla, stejně jako jí bylo jasné, že každé ráno vyjde slunce, že Margaret Donnerová-Armstrongová dosáhne všeho, co chce. Osud Davida Sheltona byl zpečetěn.

Barbara Littlejohnová pak několika závěrečnými slovy ukončila schůzku. Dotty se při odchodu zastavila u bohaté kytice květů. Sklonila se, aby se nadechla silné vůně a letmo se dotkla střapatých listů. Potom se naposledy podívala na Peggy a odešla.

Místnost se rychle vyprázdnila. Za chvíli v ní zůstaly pouze dvě ženy, Peggy Donnerová, klidně se dívající z okna, a Sára Duheyová, která sice vyšla ven, ale zastavila se přede dveřmi a potom se opět vrátila. Když byla od Peggy vzdálená ještě asi tři metry, ta se ozvala: „Dobře, že jsi tu

zůstala, Sáro. Pouze málokdy máme příležitost si promluvit.“

Štíhlá vysoká černoška zbledla, potom si všimla svého obrazu v okenním skle.

„Takhle si tedy Peggy Donnerová získala svou pověst, že má oči i na zádech!“

„To je jen jeden ze způsobů.“ Margaret Armstrongová se obrátila a tiše se usmála. Sáru získala pro Společenství ona sama. „Vidím v tvých krásných očích starosti, Sáro.

Znepokojuješ se pro to, co se odehrálo dnes večer?“

„Částečně. Ale proto jsem tu nezůstala.“

„Tak proč?“

„Podívej, Peggy, před několika dny zemřel ve vaší nemocnici na masivní alergickou reakci John Chapman.

Tvrdí, že se to stalo pravděpodobně po podání nějakého léku. Víš něco o Chapmanovi a jeho práci?“

Margaret Armstrongová přikývla.

„Já jsem ho znala léta,“ pokračovala Sára, „pracovali jsme spolu v tolika výborech, že se to ani nedá spočítat.“

„No a?“

„Hovořila jsem o jeho smrti s více lidmi, s našimi lidmi.

Jednomu z nich připadá, že Johnnyho smrt nebyla náhoda. Jistě si dovedeš představit, že Johnny byl za ta léta trnem v oku mnohým významným lidem.“

„Drahá Sáro, vždy když zemře známý nebo vlivný člověk, přijde někdo s teorií, že to nemohla být přirozená nebo náhodná smrt.

Vždycky jsou to nesmysly.“

„Chápu,“ řekla Sára, „a doufám, že máš i v tomto případě pravdu. Nikdy se to nedozvíme, neboť Johnnyho církev nepovoluje pitvy. Řekla mi to jeho žena. Napsala to i velkým červeným písmem na obal jeho chorobopisu společně se seznamem látek, na které byl alergický.“

Doktorka Armstrongová se neklidně zachvěla. „Na co narážíš?“

„Peggy, můj známý se už předtím doslechl, že Johnny Chapman nevyjde z Bostonské fakultní nemocnice živý.

Byla to pravda. Potom najednou dva dny na to, když Johnny zničehonic dostal anafylaktický šok, jemuž podlehl, zemře na operačním sále senátor Cormier. Pro změnu na zástavu srdce. V jeho pitevní zprávě se uvádí, že to byl infarkt.

Současně se tam však píše, že i když šlo o akutní infarkt, při pitvě nebylo zjištěno žádné poškození srdečního svalu.“

„Ještě stále nechápu, Sáro…“

„Peggy, ve dvou případech Společenství jsem použila oubain. Oba dva vypadaly jako infarkty. Tato droga je nezjistitelná. Není možné, že by někdo…“

„Už dost! Tvé narážky jsou nechutné a urážející, ba ještě mnohem horší! A to právě v době, kdy naše hnutí musí být maximálně jednotné!“

Sára Duheyová zbledla. „Prosím tě, Peggy, nekřič na mě.

Nechtěla jsem rýpat do vosího hnízda. Pouze se tě ptám zda není možné, že by někdo u vás používal naše metody. V

Bostonské fakultní nemocnici je mnohem víc členek Společenství sester nežli v ostatních nemocnicích, a jestli…“

„Sama je všechny osobně znám,“ prohlásila doktorka Armstrongová. „Jsou to vynikající sestry a čestné ženy.

Pokud nemáš něco konkrétnějšího, radím ti, ne, trvám na tom –, aby sis své za vlasy přitažené teorie nechala pro sebe.

Teď máme naléhavější starosti, hlavně s tím člověkem, který ohrožuje celé naše hnutí.“ Margaret Armstrongová si uvědomila, že se nechala příliš strhnout a změkla. „Sáro, až budu mít tu záležitost se Sheltonem za sebou, můžeme si o tvých podezřeních důkladněji promluvit, ano?“

Sára Duheyová chvíli pozorovala starší přítelkyni, potom přikývla. „Dobře.“

„Děkuji ti,“ zašeptala Margaret Armstrongová.

Z místnosti číslo 133 vyšly společně. Venku mezitím zesílila bouřka a vítr dul tak zuřivě, až se zachvívaly budovy.

14. kapitola <<<<<<<<<<

„Puklina, která měla zvyk tvářit se jako králík…“

opakoval si David dokola a hleděl na síť tenoučkých čárek táhnoucích se po stropě obýváku.

„… měla směšný zvyk tvářit se jako králík.“ Kde to jen četl? Bylo to přesně tak? Je to fuk, řekl si, ani jedna z puklin není podobná králíkovi. Navíc správce domu slíbil, že trhlinky zasádruje, takže nemá smysl je pozorovat.

Převrátil se na bok, podložil si pod hlavu ruku a díval se oknem ven. Obrysy budov na druhé straně ulice vypadaly v prudkém studeném dešti pokřivené.

Od děsivého střetnutí s Dockertym uplynuly téměř dva dny. Ráno po vyšetřování se David pokusil pracovat jako obyčejně. Bylo to, jako by se pohyboval v lednici. Žádný virus by se nemohl rozšířit po odděleních rychleji než zpráva o nevysloveném obvinění proti němu. Většina sester a lékařů se mu ze všech sil snažila vyhnout. Když se s ním setkali na chodbách, většinou si šeptali a jedna sestra na něj dokonce ukázala prstem. Těch pár lidí, kteří na něj promluvili, volilo slova s opatrností vojáka přecházejícího přes minové pole.

Krátce po poledni to už nevydržel. Jeho jedinými pacienty v nemocnici byli Aldous Butterworth a Edwina Burroughsová.

Butterworth

už

vlastně

opět

patřil

doktorce

Armstrongové. V operované noze měl krevní oběh lepší než v druhé. Edwina Burroughsová stejně chtěla domů, takže nezáleží na tom, zda ji propustí hned nebo zítra ráno.

Do Butterworthova nepříliš rozsáhlého chorobopisu připsal doktorce Armstrongové vzkaz, aby staříkovi za tři dny vytáhla stehy, Edwině Burroughsové odevzdal seznam pokynů, kterými se má při rekonvalescenci řídit, a poslal ji pryč.

Když se skloněnou hlavou kráčel k hlavnímu východu, srazil se s Dotty Dalrymplovou. Oba se stručně omluvili.

Potom se ho Dalrymplová zeptala: „Spěcháte do ordinace, pane doktore?“

David stěží potlačil nutkání odbýt její zdvořilou otázku lží.

„Ne,“ řekl. „Zrušil jsem všechny dohodnuté návštěvy.

Jdu domů.“

Překvapil ho zájem a účast v jejích očích. Přestože se znali, nikdy spolu déle nemluvili.

„Pane doktore, chtěla jsem vám říct, že mě včerejší večer velmi rozrušil,“ Davida napadlo, že za celý den je jediná, kdo se před ním otevřeně zmínil o vyšetřování.

„I mne,“ odpověděl.

„Neměli jsme zatím příležitost se blíže seznámit, ale mnoho jsem o vaší práci slyšela od svých kolegyň, samou

chválu.“ Davidova tvář se stáhla do křečovitého úsměvu.

„Myslíte si, že z toho nic nemáte, že?“ pokračovala.

David se uvolnil a usmál se. Dalrymplová se opřela masitou rukou o stěnu. „Bohužel, nemám pro vás nijak veselé zprávy, ale můžu vám prozradit, že mě ráno navštívil poručík Dockerty. O vás jsme mluvili jenom krátce. Zdá se mi, že přes ten včerejší cirkus vůbec není přesvědčený o vaší vině.“

„Podle reakcí lidí na odděleních, slečno Dalrymplová, bych soudil, že v tom případě patří k slabší menšině.

Najednou mám pocit, že jsem pánem svého života asi do té míry jako laboratorní myš. V této chvíli je poručík Dockerty na seznamu mých oblíbenců až úplně dole.“

„Na vašem místě bych se cítila stejně,“ prohlásila Dalrymplová. Ztichla, jako by hledala slova, aby prodloužila jejich rozhovor. Nakonec pokrčila rameny, kývla mu hlavou na pozdrav a odešla.

Když udělala několik kroků, David se za ní rozběhl.

„Slečno Dalrymplová, prosím vás,“ zvolal. „Pokud máte ještě chvíli čas, mohla byste mi pomoci.“ Vrchní sestra zpomalila, obrátila se jako křižník a v očekávání se na něho usmála. „Včera večer jste měla chorobopis Charlotty Thomasové,“ řekl David. „Pokud by to šlo, rád bych si ho do zítřka půjčil. Nevím sice, co mám hledat, ale možná bych v něm objevil něco, čeho si ostatní nevšimli.“

Dalrymplová se zamračila. „Mrzí mě to, pane doktore, ale ten včerejší chorobopis byla pouze kopie,“ odvětila.

„Originál má poručík Dockerty.“ Zaváhala. „Já už nemám ani tu kopii.“ David se na ni tázavě podíval. Zvažovala každé slovo a Davidovi z toho bylo nanic. „Já… ehmm…

dala jsem ho… dnes ráno přišel… s Wallace Huttnerem, manžel té ženy… a advokát. Ukázali mi soudní příkaz, abych jim odevzdala mou kopii chorobopisu. Podle všeho to byla jediná kopie, kterou poručík dovolil pořídit.“

Davidovi zvlhly ruce studeným potem. Chlad se mu rozšířil po celém těle. Nepochyboval, že ví, oč jim jde: o zanedbání povinné péče. Žádné jiné vysvětlení nepřichází v úvahu. Vsadil by se o milion dolarů. Petr Thomas chtěl být připraven k obraně, kdyby proti němu vznesli nějaké obvinění. Takže na završení všeho ho chce Thomas žalovat pro zanedbání povinné péče. A jeho vlastní šéf mu při tom pomáhá.

Dalrymplová vztáhla ruku, jako by mu chtěla poklepat po rameni, ale potom si to očividně rozmyslela.

„Mrzí mě to, pane doktore,“ řekla odměřeně, „ráda bych vám pomohla, ale nemohu.“

David zaťal zuby, aby nevybuchl. „Děkuji,“ zamumlal a rychle zamířil k východu.

Jakmile přišel domů, všechny jeho pocity vystřídalo zklamání. Bezcílně se procházel po bytě sem a tam. Potom ho ovládla bezmocnost, lehl si na postel a přitáhl si telefon.

Zavolá doktorce Armstrongové nebo Dockertymu, nebo třeba i Petru Thomasovi. Komukoliv, jen aby měl pocit, že něco dělá. Váhal. Telefonní zápisník ležel vedle něho na nočním stolku. Otevřel ho a listoval v něm, nesměle doufal, že mu padne do oka jméno člověka, který by mu mohl pomoci.

Většina stránek byla prázdná.

Měl zapsaná čísla svých bratrů, jeden žil v Kalifornii, druhý v Chicagu. Ale i kdyby bydleli na vedlejší ulici, nezatelefonoval by jim. Po autonehodě, alkoholu, tabletách a následném léčení v nemocnici ho mlčky vyloučili ze svých životů. Vánoční pozdrav a dvakrát do roka telefon, to bylo vše.

Dále tam měl zaznamenaná čísla několika kolegů z nemocnice White Memorial, kde kdysi pracoval. Za posledních osm let ho občas někteří i pozvali na večírek.

Býval veselý společník… pokud byl veselý společník. Čím víc jim prozrazoval o tom, jakými cestami se ubíral jeho život, tím méně ho zvali. Nikdo z nich by mu opravdu nepomohl.

V životě lékaře, rozděleném na léta v přípravce, na univerzitě, léta praxe sekundáře v nemocnici, svatbu, děti a zařízení vlastní ordinace, jsou pevná přátelství zřídkavá.

A pro Davida, který musel o tolik stupňů sestoupit, se staly bližší svazky s kolegy nemyslitelné.

Pocit osamělosti se stále stupňoval. Neměl nikoho.

Nikoho kromě Lauren, a ta byla odtud vzdálená osm set kilometrů a pravděpodobně právě obědvala s nějakým poslancem… Moment! Je tu někdo. Je tu Roseni. Už deset let, vždy když byl na dně nebo potřeboval radu, byl tu Joey Roseni. Joey a Terry. Poslední měsíce, kdy chodil s Lauren, se s nimi nevídal často, ale Joey byl přítel, který si z takových věcí nic nedělal.

Vzrušený David vyhledal číslo Joeyho vinárny Na severní straně a vytočil je. I kdyby mu Roseni neuměl poradit, a o tom pochyboval, neboť ten měl radu na vše –, řekne mu pár povzbudivých slov a možná i nějaké zajímavé novinky. Už jen představa, že si s ním promluví, Davida rozveselila.

Strohý chraplavý hlas ve vinárně ho informoval, že pan Roseni dnes není přítomen. Davidova veselost se ihned vypařila.

„Tady je doktor Shelton, doktor David Shelton,“

zdůraznil svůj titul, jak to dělal pouze v případě, když si potřeboval rezervovat stůl v restauraci, hotelový pokoj nebo obměkčit spojovatelku v nemocnici, v níž nepracoval.

„Jsem dobrý přítel pana Rosettiho. Mohl byste mi prosím říci, kdy se vrátí nebo kde bych ho případně mohl zastihnout?“

Muž na někoho zakřičel, ani se neobtěžoval zakrýt sluchátko rukou. „Haló, volá nějaký doktor. Prý přítel pana Rosettiho. Můžu mu říct, kde je?“

Za chvíli Davidovi oznámil: „Pan Roseni se ženou jeli na severní pobřeží do své chaty. Vrátí se dnes v noci.“

David ještě zaslechl, jak se hlas ptá: „Mám mu něco vyřídit?“, ale již položil sluchátko. Ticho a nečinnost byly nesnesitelné. Ani ne za minutu z čistého zoufalství vytočil ještě číslo Wallace Huttnera. Když telefon na druhém konci začal vyzvánět, potlačil nutkání položit ho a pevněji přitiskl sluchátko k uchu. Než se Huttner ozval, měl je celé otlačené.

„Co je, doktore Sheltone?“ odstup v Huttnerově hlase by se dal měřit světelnými roky.

„Pane doktore, jsem velmi znepokojen a rozčilen tím, co se stalo včera večer, a některými věcmi, které jsem se dnes dozvěděl,“ podařilo se Davidovi ze sebe vysoukat.

„Uvažoval jsem, zda by… zda bychom si o tom nemohli promluvit.“

„No, víte, už jsem měl být dávno z ordinace pryč…“

„Prosím vás!“ přerušil ho David. „Promiňte, že zvyšuji hlas, ale prosím vás, vyslechněte mě.“ Na chvíli se odmlčel, a když Huttner přestal s námitkami, s úlevou si vydechl.

Snažil se hovořit pomalu a plynule. „Pane doktore, vím, že jste pomáhal panu Thomasovi a jeho advokátu získat kopii Charlottina chorobopisu. Musíte mi věřit, že s její vraždou nemám nic společného. Možná jste podobně jako někteří

další nabyl dojem, že jsem zastáncem zabití z milosrdenství, ale to není pravda. Potřebuji vaši pomoc, něčí pomoc –, aby se mi podařilo o tom přesvědčit Petra Thomase a poručíka. Já…“ vtom si uvědomil, jakého omylu se dopustil, když zatelefonoval Huttnerovi. Vůbec nevěděl, co mu má vlastně říci nebo na co se ho chce zeptat. Vycítil to i Huttner.

„Doktore Sheltone,“ řekl s odměřenou blahosklonností, „pochopte mě, prosím. Vůbec neposuzuji vaši vinu či nevinu. Dnes ráno jsem pouze doprovázel Petra. Byla to služba starému příteli. Nic víc.“ Starému příteli? David se skoro nahlas rozesmál. Před několika dny Petr Thomas jasně prohlásil, že se stěží znají. Teď jsou najednou staří přátelé.

Ještě silněji sevřel sluchátko a přinutil se dále poslouchat.

„Poručík byl dnes u mne a zdá se, že celou záležitost velmi podrobně vyšetřuje. Vyčkejme, jakým směrem se bude jeho pátrání ubírat. Pokud, jak tvrdíte, nemáte s Charlottinou smrtí nic společného, poručík to určitě dokáže.

Máte ještě nějaké otázky, nebo…“

David beze slova položil sluchátko.

Když se následující ráno o půl šesté, ještě stále oblečený, vzbudil, bolely ho svaly dolní čelisti.

David se téměř hodinu bavil tím, že počítal, kolik sekund uplynulo mezi zablýsknutím a zahřměním. Třikrát za sebou to odhadl správně, elektrický výboj byl vzdálen dva a půl kilometru. V porovnání se zklamáním posledních dní se cítil

při svém matematickém triumfu, jako kdyby vyhrál olympijskou medaili. Patnáct minut četl hloupou knihu, dvě minuty cvičil s činkami. Dalších pět minut opět četl.

Uvědomil si, že je to nesouvislé, nervózní zabíjení času, typické pro člověka, který nemá kam jít.

Byl to stejný nepokoj, jaký charakterizoval první týdny Davidovy hospitalizace v Briggsově institutu.

Upřeně se díval na telefon a uvažoval, zda má znovu zavolat Lauren. Už předtím jí zkoušel volat, nejdřív domů, a potom dokonce i do hotelu ve Washingtonu, kde obyčejně bydlela. Brzy přijde, přesvědčoval sám sebe.

Když ne dnes, tak zítra. Od té doby, co odešla, zatelefonovala mu pouze jednou, těsně před tou strašnou schůzkou s Dockertym v nemocniční posluchárně. Stručně mu oznámila, že bude na cestách déle, protože má napsat reportáž o názorech veřejnosti na smrt senátora Cormiera.

Přiznala se, že volá vlastně proto (kromě toho, aby ho pozdravila), aby zjistila, zda si David nemůže promluvit s lidmi v nemocnici a získat nějaké informace přímo na místě nečekané tragédie. Ubezpečil ji, že určitě něco zjistí.

Přirozeně nemohl vědět, že za několik hodin se stane v Bostonské fakultní nemocnici vyděděncem.

Zašel do kuchyně napít se vody, potom se napil ještě v koupelně.

Lauren mu řekla, že se dnes zúčastní ve Springfieldu senátorova pohřbu. Pravděpodobně tam den dva zůstane.

Možná zavolá a mohli by se tam setkat. Možná by mohli spolu zajet do New Yorku nebo… nebo třeba nahoru do Montrealu.

Hlavou mu bleskově běžely nekoordinované, nesouvislé myšlenky.

Znovu otevřel detektivku, chvíli četl a potom zjistil, že posledních deset stran chybí. Téměř vůbec ho to nevzrušilo, pouze pokrčil rameny a odešel se osprchovat, už podruhé ten den. Když otočil kohoutkem, zazvonil telefon.

David se vřítil do předsíně a letěl do ložnice.

„Kde jsi byla?“ zeptal se zadýchaně. „Už jsem byl nervózní. Ani jsem přesně nevěděl, ve kterém městě vlastně jsi.“

„Davide? Tady je doktorka Armstrongová. Jste v pořádku?“

„Prosím!“ Ach, k čertu. „Promiňte, paní doktorko. Nic mi není. Čekám, že mi zavolá Lauren a… to je žena, s kterou…“

„Davide? Uklidněte a uvolněte se. Mám vám zavolat později?“

„Ne, ne, jsem v pořádku. Skutečně.“ Natáhl šňůru sluchátka, aby dosáhla až ke skříni, a oblékl si operační kalhoty. Potom si lehl na postel. „Vlastně nejsem v pořádku.

Celý den tu jen tak posedávám. Chvíli čekám a chvíli se snažím zjistit, na co vlastně čekám.“

„Ale nevzal jste si…?“ Otázka zůstala chvíli viset ve vzduchu.

„Ne, ani mě to nenapadlo,“ zasmál se. „Ani tabletku, ani kapku alkoholu. Tenkrát večer jsem vám řekl, že mě k tomu už nic nedožene.“ Ve skutečnosti několikrát pocítil pokušení, bylo prchavé, ale nedalo se o něm pochybovat. Nikdy netrvalo tak dlouho, aby představovalo vážnou hrozbu. Po tolika letech to však byl pocit, který ho naplňoval obavami.

„To jsem ráda,“ řekla doktorka Armstrongová. „Mrzí mě, že jsem se vám neozvala dřív.“

„Rozumím,“ přerušil ji. Doufal, že jí tak ušetří nepříjemné vysvětlování, jaký je v nemocnici rozruch, týkající se stejně jí jako jeho. „Máte něco nového?!“

„Ani ne. Náš přítel poručík se tu motá od neděle. Vždy se ohlásí u mě nebo u Eda Liptona, abychom věděli, že je tady, ale co dělá, to nevím.“

„Včera jsem potkal slečnu Dalrymplovou a požádal jsem ji o kopii chorobopisu Charlotty Thomasové. Domníval jsem se, že bych při jeho čtení mohl přijít na nějaký nápad.“

„A dala vám ho?“

David si nepovšiml známky zvýšeného zájmu v jejím hlase.

„Ne. Myslím si, že by mi ho byla půjčila ale už ho neměla.“ Stručně jí popsal rozhovor s Dotty Dalrymplovou a telefonát s Huttnerem.

„Aha,“ poznamenala po chvíli, „supi krouží.“

David se při té představě smutně usmál. „Krouží a čekají,“ dodal. „Cítím se strašně bezmocně. Chtěl bych udělat něco, abych dokázal, že ještě žiji a nevzdávám se, ale nemám ani hůl, kterou bych je mohl odhánět.“

„Rozumím vám. Na vašem místě bych ale raději nic nedělala.“

„Pravděpodobně máte pravdu, paní doktorko, jenže pasivita nikdy nebyla mou silnou stránkou. Jestli neudělám něco, čím bych to celé uvedl na pravou míru, kdo to tedy udělá?“

„Já.“

„Prosím?“

„Řekla jsem vám přece tehdy večer, že udělám, co bude v mých silách.“

„Pamatuji si.“

„Na osobním oddělení mám přítele, který s pomocí nemocničního počítače zjišťuje, zda mezi našimi bývalými pacienty nebyli nějací duševně nemocní, narkomani nebo kriminálníci.“

Davida to rozrušilo. „To je výborný nápad. A co bývalí pracovníci zdravotní agentury, pro kterou pracovala Charlotta Thomasová?“

„Můžeme to zkusit.“

„Nebo spolužačka ze zdravotní školy. A… a lidé bojující za práva pacientů, závěti života a podobně. A…“

„Jen pomalu, pomalu, Davide. Nejdříve to nejdůležitější.

Zůstaňte tam, kde se s vámi budu moci spojit, abych mohla potlačovat váš pud sebezničení. O ostatní se postarám.

Vrátíte se zpět do práce?“

„Zítra. Myslím, že to zítra zkusím. Cokoli bude lepší než sedět doma a čekat, co se stane. Díky vám se snáze soustředím na práci, protože vím, že se alespoň něco děje v můj prospěch.“

„Něco se děje,“ zopakovala Margaret Armstrongová jako ozvěna.

Margaret Armstrongová položila sluchátko a podívala se pootevřenými dveřmi na pacienty v čekárně, představovali asi půltucet složitých případů, které téměř určitě správně zdiagnostikuje a vyřeší jen s běžnou rutinou. Dokonce i po tolika letech ji její vlastní schopnosti uváděly v úžas.

„Mami, maminko. Řekni mi, jak ti můžu pomoci?“

Teď to chápala. Měla znalosti, moc a chápala to. Ale jak mohl někdo očekávat, že tenkrát bude vědět, co je správné?!

Byla napůl dítě, bylo jí pouze patnáct let.

„Zabij mě! Pro boha živého tě prosím, zabij mě!“

„Mami, nemluv tak! Nevíš, co říkáš! Zavolám sestru. Dá ti nějaký prášek.“

„Ne, dítě. Léky nepomáhají. Už několik dní mi nic neutiší bolesti. Jen ty mi můžeš pomoct.“

„Mami, já…“

„Prosím tě! Mám tě ráda. Jestli mě také miluješ, nenecháš mě dál takhle trpět. Všichni říkají, že je to beznadějné… nenech svoji mámu se dál takhle trápit…“

„Miluji tě, mami… miluji tě.“

„Polštář. Polož mi na obličej polštář a celou silou se o něj opři. Nebude to trvat dlouho.“

„Mami, prosím tě. Nemůžu to udělat. Musí existovat nějaké jiné řešení. Prosím tě, pomoz mi to pochopit. Pomoz mi, abych věděla, co mám udělat…“

Sekretářka Margaret Armstrongové několikrát stiskla tlačítko domácí linky, potom popošla ke dveřím ordinace a zaklepala.

„Paní doktorko?“

Dveře se otevřely a sekretářka ihned věděla, že měla být trpělivější. Byl to jeden z těch okamžiků, kdy vedoucí kardiologického oddělení seděla v hlubokém zamyšlení.

Byla to jedna z těch chvil, kdy si obtáčela okolo prstu ústřižek látky a dívala se do neznáma. Tyto momenty přicházely nepravidelně a nikdy netrvaly dlouho.

Sekretářka potichu zavřela dveře a vrátila se ke svému psacímu stolu. A za pár minut se skutečně ozval bzučák z ordinace.

Rozhovor s Margaret Armstrongovou a jejich společný plán činnosti, přestože nebyl bůhvíjaký, vlil Davidovi do žil optimismus. Bachova varhanní hudba a dvacet minut namáhavého, téměř zuřivého zvedání činek tuto náladu ještě

podpořily. Když vysprchovaný a oblečený ležel na gauči a listoval v časopise, zachrastil ve dveřích klíč.

Proběhl předsíní, a když Lauren vešla, byl až téměř u dveří.

Měla na sobě plášť do deště a klobouk, ale jinak vypadala, jako kdyby právě přišla ze zahradní slavnosti.

Světlemodré splývavé šaty nevtíravě zvýrazňovaly její postavu.

Na zlatisté pokožce zářil tenký zlatý řetízek.

V první chvíli tam jen stál, díval se na ni a na ničem jiném mu nezáleželo. Potom se jí podíval do očí a ona odvrátila tvář.

Najednou se jí bál dotknout.

„Vítej doma,“ řekl nejistě a natáhl k ní ruku. Podala mu svou, přistoupila k němu, ale v jejím objetí chyběla srdečnost. Odměřenost jejího chování a vůně parfému, kterým voněla i tehdy ráno, když odešla, ho naplnily prázdnotou a zlou předtuchou.

„Neměl jsem ani potuchy, kdy se vrátíš,“ řekl a doufal, že její odpověď v něm tyto pocity rozptýlí.

„Když jsem ti naposledy volala, říkala jsem ti, že budu psát o Cormierovi,“ odpověděla a posadila se do křesla v obýváku. David si všiml, že se záměrně vyhnula gauči.

„Zrovna jemu se muselo stát něco takového,“

pokračovala. „Ze všech lidí, se kterými jsem ve Washingtonu dělala rozhovor, byl Dick Cormier jediný,

komu jsem doopravdy věřila. Všichni mu věřili. Jeho pohřeb byl velice dojemný. Rozloučil se s ním prezident, předseda Nejvyššího soudu a…“

David už nemohl déle vydržet napětí ve svém nitru a v jejím nervózním vyprávění.

„Lauren,“ přerušil ji, „je v tom ještě něco, že? Nejde pouze o senátora. Ještě něco tě žere. Řekni mi to, prosím tě.

Mám… mám z atmosféry v téhle místnosti velmi nepříjemný pocit. Chci ti toho spoustu povědět, ale nejdřív si musíme vyjasnit některé věci týkající se nás dvou.“ Je v tom jiný muž, pomyslel si. Lauren poznala jiného muže. Na tváři se jí neobjevilo nic, co by tuto myšlenku vylučovalo.

Upřeně se dívala z okna a kousala si spodní ret. Na okamžik se Davidovi zdálo, že se rozpláče, když se ale ozvala, z hlasu jí zazníval spíš hněv než smutek.

„Davide,“ řekla, „když jsem přišla domů, čekal tam na mne policista. Více než dvě hodiny jsem strávila na policejní stanici a odpovídala na otázky poručíka Dockertyho, některé byly velmi osobní, o tobě a o mně“.

„Řekl ti Dockerty, o co vlastně jde?“ zeptal se a ulevilo se mu, že v tom není jiný muž.

Lauren zavrtěla hlavou. „Jen stručně. Zpočátku byl milý, ale jeho otázky byly stále ostřejší a útočnější. Nakonec jsem vstala a řekla jsem mu, že dále už budu mluvit pouze v přítomnosti svého advokáta. Tvářil se, jako kdybys byl

nemocný a já jsem tě nějakým způsobem chránila. Davide, nemůžu…“

„Čert aby ho vzal!“ vykřikl David. „Až bude po všem, tak se mi z toho bude zodpovídat. Už toho bylo akorát dost.“

Zaťaté pěsti měl přitisknuté ke stehnům. „Lauren, je to všechno jako zlý sen. Ten člověk se mi chce za něco pomstít. Jen co se objevil na scéně, slepě po mně jde. Nic jsem neudělal. Posbíral kupu náhodných nesmyslů a snaží se je použít proti mně.“ Davida pomalu opouštěla rozvaha.

Cítil to, ale nemohl se tomu ubránit. Stále hlasitěji chrlil ze sebe jednotlivá slova. „Mohl jsem se přenést přes to, co na mě nakydal v nemocnici. Přes to jsem se mohl přenést. Ale že do toho zatahuje tebe… Ten parchant zašel příliš daleko.“

Přecházel sem tam pokojem a pěstmi se bouchal do stehen.

„Davide, prosím tě!“ vykřikla Lauren. „Chováš se jako blázen. Prosím tě, ovládej se. Bojím se tě, když takhle vyvádíš.“

Zastavil a přinutil se uvolnit pěsti. Zhluboka se nadýchl a řekl: „Promiň, miláčku. Prosím tě, promiň. Nejdřív jsem byl na tvůj vkus příliš směšný, teď jsem příliš bláznivý.“

Podařilo se mu slabě usmát. „Myslím, že jsem jednoduše…

ve všem příliš, že?!“ Strnule se posadil na gauč. „Lauren, mohla bys mě na chvíli obejmout?!“ zeptal se a natáhl k ní ruce.

Lauren stiskla rty, podívala se na podlahu a zavrtěla hlavou.

„Ne, Davide, musíme si promluvit.“

„Tak mluv,“ složil ruce do klína.

„Tisková agentura, ve které pracuji, má lidi všude. I na policejním ředitelství. Pokud se jedná o výslech na policii a podobné záležitosti, je můj šéf velmi nekompromisní a konzervativní. Jestli se o tom dozví…“

„Ježíšikriste!“ vybuchl David. „Tváříš se, jako bych ti to dělal naschvál. Nechápeš že jsem se ničím neprovinil?

Kristepane, mě tu pronásleduje nějaký maniak, hrozí mi nebezpečí, že přijdu o místo, možná i něco horšího a moje žena se bojí, že se shodí před šéfem. To je nenormální, šílené!“

„Poslouchej, Davide,“ z Laurenina tichého, odměřeného hlasu zazníval potlačovaný hněv, „už mnohokrát jsem ti řekla, že hrozně nesnáším, když mě nazýváš svou ženou.

Uklidni se, prosím tě, a pokus se pochopit i moje postavení v této záležitosti.“

David, neschopný slova, se na ni díval a kroutil hlavou.

Lauren si upravila šaty, vzpřímila se v křesle a vyzývavě čelila jeho nevěřícímu pohledu.

„Určitě tě potěší,“ pokračovala, „že se už nebudeš muset znervózňovat kvůli čtvrtečnímu večírku Umělecké společnosti. Když mě poručík zavezl domů, volal Elliot May a zeptal se mě, zda se tam chystám jít. Věděla jsem, že tobě se příliš nechce. Využila jsem proto jeho dotazu a zbavila jsem tě nepříjemného břemene. Půjdu tam s ním.“ Davidův

divoký pohled naháněl Lauren strach. Ohrnula rty a obrátila se k oknu.

Vstal a udělal krok směrem k ní. V tom mrazivém, děsivém okamžiku si uvědomil, že ho opouští rozvaha. Se zaťatými pěstmi udělal druhý krok.

Najednou se ozval zvonek z vestibulu. David se obrátil a odešel k mluvítku v předsíni.

„Prosím?“ vyhrkl.

„Tady je poručík Dockerty, pane doktore,“ policistův hlas přerušovalo jakési praskání. „Pustíte mě nahoru?“

„Mám snad jinou možnost?“ zahudroval David a stiskl tlačítko, kterým se otvíraly domovní dveře.

Následující minutu bylo slyšet pouze Davidovo dýchání, ostré, přerývané, hlasité oddychování které se postupně uklidňovalo. Poslední dva dny prožil v očekávání poručíkovy návštěvy. Bylo pro něj typické, že si pro ni vybral právě tuto chvíli. David zaslechl zvuky starého výtahu. Stál ve dveřích a pohrdavě kroutil hlavou nad skřípěním přetížených lan. Kabině trvalo déle než minutu, než se dostala do čtvrtého poschodí. Její příjezd charakterizovalo drnčení a rachot automaticky otevíraných vnitřních dveří. Když David vyšel na chodbu, Dockerty právě otvíral těžké venkovní dveře šachty. Doprovázel ho vysoký policista v uniformě.

„Pane doktore, tohle je policista Kolb,“ představil ho poručík Dockerty. „Můžeme jít dál?“

Byl to rozkaz, ne otázka. David pomyslel na Lauren, potom pokrčil rameny a zavedl je do obýváku.

„Dobrý den, slečno Nicholsová,“ kývl jí Dockerty na pozdrav ale Kolba jí nepředstavil. Lauren vstala a vzala si pršiplášť.

„Omluvte mne,“ řekla formálně. „Právě sem chtěla odejít.“

Když zamířila ke dveřím, Dockerty suše poznamenal: „Myslím, že byste tu měla raději zůstat, slečno Nicholsová.“

Lauren přivřela oči a podívala se na něho. Znehybněla, potom se vrátila ke křeslu.

V Davidovi začal narůstat zmatek a panika.

Dockerty několik sekund mlčky hleděl na podlahu, potom vytáhl z kapsy blok zelených receptů v obálce z manilského konopí. Podal ho Davidovi. „Poznáváte to, pane doktore?“

David prolistoval blok a odpověděl: „Ano, jsou to moje recepty C 222, ale nerozumím…“

„Na předpisování narkotik?“ zeptal se Dockerty.

„Ano, ale…“

„Je na nich natištěno vaše jméno, že?“

„Dost!“ zaznělo to jako výstřel. „Už toho mám dost.

Řekněte mi, co chcete, nebo… nebo odejděte,“ téměř křičel David. V břiše a v prsou se mu vytvářely velké dusící chuchvalce.

„Doktore Sheltone, požádal jsem všechny lékárny ve městě, aby mi oznámily jména lidí, kteří si minulý měsíc vyzvedli morfium v tekutém stavu.“ Z kapsy vytáhl zelený papír. „Na tento recept C 222 vydali v Quiggově lékárně ve West Roxbury tři ampulky morfia. Je na něm datum 2. října, to je ten den, kdy byla zavražděna Charlotta Thomasová. Je to váš recept, pane doktore. A vy jste ho podepsal.“

David mu vytrhl tiskopis z ruky. „To není můj podpis,“

řekl. Chvíli se na něj díval, potom zavřel oči. Celá léta si všichni dělali legraci, dokonce i on sám, z čmáranice, kterou vydával za svůj podpis. „Mým pacientům by klidně mohl podepisovat recepty šimpanz,“ žertoval. Podpis na receptu vypadal přesně jako jeho vlastní.

„Je to možné,“ odpověděl Dockerty nevýrazně. „Jenže já se domnívám, že je váš. Víte, pane doktore, máme toho ještě daleko víc. Dostal jsem povolení k prohlídce, které mi umožnilo odnést si nejen recepty, ale i toto.“ Znovu sáhl do kapsy a vytáhl nevelkou fotografii v zlatém rámečku.

„Majitel lékárny, pan Quigg, vás podle tohoto snímku identifikoval jako muže, který si u něho tehdy vyzvedl morfium.“

David se podíval na fotografii. Byla to ta, kterou nebyl schopen vyhodit. Celá rodina, David, Ginny a tříletá Becky stáli u lodiček v Bostonském veřejném parku. Bylo to jen dva měsíce před autonehodou.

Dockerty chvíli mlčel, jako by nevěděl, co říci. Nakonec pokýval hlavou. „Davide Sheltone, zatýkám vás pro vraždu Charlotty Thomasové.“

Poručíkova slova dopadla na Davida jako úder kladivem.

V hlavě mu začalo nepříjemně, pronikavě bzučet.

Když mu vysoký policista četl z ohmatané kartičky jeho zákonná práva, snažil se ten zvuk potlačit. Policistova slova mu nejasně vířila hlavou. Jako nezúčastněný pozorovatel hleděl na ruce v uniformě, které mu spoutaly za zády zápěstí. V neustále silnějším bzučení téměř neslyšel Dockertyho omluvu, že musí použít pouta.

Byl tak dezorientovaný a vyděšený, že skoro nevěděl, co dělá. Pokusil se odtáhnout, ale policista ho chytil ještě silněji.

Když Davida, kterého museli při chůzi podpírat, vedli ven ze dveří, zmatená a zahanbená Lauren ustoupila dozadu.

Dockerty se k ní obrátil.

„Bude potřebovat advokáta, slečno Nicholsová,“ řekl pochmurně. „Na vašem místě bych mu sehnal zatraceně dobrého.“

Kývl jí hlavou na pozdrav a odešel.

Vítr se utišil, chladný, hustý déšť ale padal dál. Dockerty přehodil Davidovi přes pouta bundu a vpředu mu jí zapnul na zip. I tak byl, než ho dovedli k policejnímu autu, mokrý jako myš.

Na události okolo svého zatčení se David díval jako na řadu divných, navzájem nesouvisejících scén. Strašidelné modré světlo, blikající na střeše policejního auta… drobné kapky diamantů na kapotě… chodci, skrývající se před deštěm… Skrz přední sklo je David viděl umrtvené jako v zastaveném záběru. Připomínalo to jakési groteskní promítání diapozitivů.

Policejní stanice… světla… uniformy. Potom hlasy.

„Vyprázdni si všechny kapsy…, synku, slyšíš mě?“

Synku?

„… tady má peněženku. Opiš si ty voloviny z řidičáku…“

„Ukaž pravou ruku, nejdřív palec…“

„Tam… postav se tam… teď druhou ruku…“

„Podívej se dopředu… teď se otoč… ne tak, takhle…“

„Trojka je prázdná, dejte ho tam…“

Následovaly zvuky. Škrábání kovu o kov… hlasité řinčení, výtah?, ne, tady ne. Nemůže tady být výtah…

hudba… odkud?… odkud přichází ta hudba?… další hlasy „Poď sem šéfe sem… oheň potřebuju oheň. Ta cigareta je celá vlhká…“

„Kde je ta posraná večeře, to nám nedají ani najíst?“

Nakonec široké rozmazané pruhy… po celé délce před ním. Postupně se zúžily a ztmavly… Mříže! Byly tam mříže!

Znovu to hlasité bzučení. V mozku mu vybuchovaly představy jiných mříží, jiných obrazů.

„Ne! Prosím vás! Proboha, ne!“ vykřikl. Obrátil se, padl na kolena vedle záchodové mísy a úporně zvracel do vody, která byla i tak kalná od dezinfekčního prostředku.

David si skoro ani neuvědomoval pálení v nose a v krku, po čtyřech se odplazil po kamenné podlaze ke kovové postelí a vylezl na ni. Upadl do tvrdého, nepřirozeného spánku ještě předtím, než utichly jeho vzlyky.

15. kapitola <<<<<<<<<<

„Je čas jít, synku. Tady v hrnku máš listerin. Umyj si tvář studenou vodou a listerinem si chvíli vyplachuj ústa. To tě postaví na nohy.“

Davidovi se podařilo pootevřít oči. První pohled, který se mu ráno naskytl, byl stejný jako poslední včera večer.

Mříže. Tentokrát to však nebyly obyčejné mříže, ale úzké modré a bílé proužky propoceného polštáře, který měl strčený pod hlavou.

Policista, padesátník s červenou tváří a břichem visícím přes opasek, se opíral o zárubeň dveří a trpělivě se díval na Davida, který si protíral oči. „Můžeš mluvit, synku?“ zeptal se.

David přikývl, zašklebil se na něho a začal si vyplachovat ústa. Policista zjevně nepospíchal, a tak se David chvíli protahoval, aby si uvolnil svaly na krku a na zádech, a snažil se přitom probrat. Teď, alespoň zatím, už nepociťoval takovou hrůzu a zmatek jako včera večer.

Vystřídal je zvláštní, ale celkem příjemný pocit pohody.

S napnutýma nohama se předklonil, až se konečky prstů dotkly podlahy. Jsem úplně klidný, pomyslel si. V takové díře, v takové šílené situaci jsem klidný.

Potom si na něco vzpomněl. Stalo se to na letním táboře.

Bylo mu jedenáct, ne, dvanáct roků, odplaval daleko od dřevěného mola a najednou dostal křeče do břicha.

V okamžiku se ponořil pod vodu. Bolest mu svírala útroby a voda mu vnikala do plic. Potom bolest a strach zmizely stejně náhle jak se objevily. Vystřídal je ledový klid.

Umíral tenkrát i teď, byl bezmocný a umíral.

Seržantovy červené tváře se roztáhly do širokého úsměvu.

„Jsem rád, že ti je už lépe,“ řekl. „Chlapci z noční služby byli celí nervózní. Říkali, že jsi nemohl udržet v ruce ani minci na telefon, kterou ti podávali.“ Když David neodpovídal, zeptal se: „Je ti už lépe, že?“

„Ano, je mi dobře, díky,“ odvětil duchem nepřítomný David. Ještě stále se snažil vzpamatovat. „Kde… kde to vlastně jsem?“

„Na prvním okrsku,“ řekl policista, podíval se na Davida a opět se zatvářil znepokojeně. „Jsi ve vězení prvního okrsku v Bostonu. Rozumíš tomu, co ti říkám?“ David přikývl. „Teď musíme jít k soudu. Soudce a ti ostatní, co jsou tam, ti pomohou. Neboj se.“

David se díval se zmatenou zvědavostí, jak mu policista nasazuje na ruce pouta a vyvádí ho z cely. Zdvořile se usmál na stříbrovlasého černocha, kterého k němu připoutali.

Upřeně jako v tranzu upřel oči na ruce spojené pouty, jednu bílou a jednu černou, a usadil se na zadní sedadlo policejního auta.

„Jmenuji se Lyons,“ řekl černoch, když se auto rozjelo.

„Reggie Lyons.“ Na inteligentní tváři měl nespočet tenoučkých vrásek, které mu tam vyryla léta těžkého života, a

několik

hlubších

rýh,

očividně

způsobených

hmatatelnějšími nástroji.

„David. Já jsem David,“ odpověděl.

„Ještě nikdy jsi tu nebyl, co?“ zeptal se Lyons. David pokrčil rameny, podíval se ven z okna a zakroutil hlavou.

„To bude pro tebe zážitek. Suffolská cela je nejhorší ze všech.“ David se díval na motorku, která projela okolo nich, a přikývl.

„Hej, ty, jsi v pořádku? Nu, na tom už tolik nezáleží. Asi je lepší být blázen. Jen se drž starého Reggieho, ten se o tebe postará.“

Cela byla vlastně obyčejná drátěná klec. Shromažďovali v ní zatčené, které čekalo předvolání před soud. Bylo v ní nacpáno asi dvacet mužů, podle zákona předběžně pokládaných za nevinné, ale byli mezi nimi sexuální násilníci, opilci, tuláci, vrazi, exhibicionisté. Venku se několik advokátů snažilo překřičet jeden druhého i hluk v kleci.

„Perkins, který z vás je Perkins…?“

„Pokud mám být upřímný, Arnolde, je mi úplně fuk, zda ten chlapec je vinný nebo ne. Buď se přizná k tomu, z čeho ho hned na začátku obviní, a ušetří nám tím další stání, nebo stráví tři až pět let ve Walpole…“

„Podívej, chlapče, vím, co jsi viděl v televizi v seriálu o Perrym Masonovi, ale v životě to chodí jinak. Dnes tu nejde o to, jestli jsi vinný, nebo ne. Dnes jde o peníze. Jestliže nějaké máš nebo je můžeš sehnat, dostaneme tě ven na kauci. V opačném případě budeš čekat na soud ve věznici na Charles Street. Tvoje historka dnes nikoho nezajímá. Dnes jde pouze o kauci, rozumíš? Pouze o kauci…“

David se vmáčkl do rohu cely a skrz drátěné pletivo se díval na vysoké okno, matné zašlou špínou. Krok za krokem se vracel do reality a zaplavovala ho hrůza. Vzpomněl si na nemocnici. V operačních sálech už začaly druhé operace.

„Hej, Davide, máš advokáta?“ Vedle něho stál Reggie Lyons a opíral se o stěnu klece. Při řeči se mu v koutku úst pohupovala pomačkaná ohnutá cigareta.

„Ne,

Reggie,

nemám“

odpověděl

David

bezmyšlenkovitě.

„Alespoň o žádném nevím.“ Pod hrudní kostí mu narůstal nepříjemný tlak. Pokoušel se vzpomenout, kdy naposledy jedl. Kdy naposledy běžel k řece. Rozhlížel se po cele. Postupně si začal uvědomovat, kde je, a propuklo v něm beznadějné zoufalství.

„Shelton? David Shelton. Který z vás je David Shelton?“

Soudní zřízenec byl zavalitý muž blížící se k šedesátce.

Podle jeho pohledu by člověk předpokládal, že jeho nejmilejší zábavou je trhání křídel hmyzu, nebo podobná bohulibá činnost.

Reggie Lyons se naklonil k Davidovi a zašeptal: „Neboj se, Davide. Jen tam jdi a mysli na pláž, na ženský nebo na něco podobného. Všechny ty jejich uniformy a taláry jsou jen kostýmy. Je to hra, kterou hrají, aby na sebe udělali dojem a nás na smrt vystrašili.“

David se obrátil a podíval se Reggiemu do staré a přitom nestárnoucí tváře. „Díky,“ zašeptal tlumeným hlasem, „srdečné díky.“

Černoch se na něho zamyšleně podíval, potom uchopil Davidovu ruku do svých. Na dlaních měl mozoly.

„Hodně štěstí, kamaráde,“ zašeptal. „Drž se!“

Když David vyšel z cely, pupkatý zřízenec mu s cvaknutím nasadil pouta. Za chvíli ho posadili na lavici obžalovaných.

Metr vysoká ohrada čtvercového půdorysu, jehož strana měřila přibližně sto dvacet centimetrů, ho jako ostrov oddělovala od zbytku soudní síně. Přikázali mu, aby vstal.

Opřel se o ohradu a do vědomí mu začala pronikat nová slova, hlasy, obrazy.

Úřednice, vypadající jako stará panna, začala číst.

„Obžaloba číslo tři-dva-devět-čtyři-sedm. Vyšetřovatel poručík John Dockerty hlásí, že David Edward Shelton z Bostonn v okrese Suffolk druhého října tohoto roku v Bostonu, stát Massachusetts, porušil ustanovení paragrafu dvě stě šedesát pět, odstavec jedna trestního zákona, a zavraždil Charlottu Winthropovou-Thomasovou tím, že jí vstříkl do žíly nadměrnou dávku morfia.

Obžalovaný prohlašuje že se necítí vinný, a podal žádost o propuštění z vazby.“

Když okresní prokurátor, uhlazený mladý muž se dvěma prsteny na každé ruce, stručně přednášel obžalobu, David se ještě silněji opřel o dřevěnou ohradu. Vnímal pouze jednotlivé nesouvislé věty: „… předem připravená… zneužil svoje vědomosti a schopnosti… tajně vpíchnutá injekce…

identifikovaný jako… stejně odporná jako kterákoliv jiná vražda… “

„Doktore Sheltone, porozuměl jste obžalobě?“ zeptal se soudce mechanicky. David přikývl. „Odpovězte, prosím.

Porozuměl jste obžalobě?“

„Ano,“ podařilo se ze sebe vysoukat Davidovi.

„Máte obhájce?“

Několik sekund panovalo v místnosti hrobové ticho.

Potom se zezadu ozval hlas. „Ano, ano, má, Vaše ctihodnosti.“

Uličkou kráčel k soudci štíhlý muž v proužkovaném obleku.

„Zastupujete doktora Sheltona, pane Glassi?“

„Ano, Vaše ctihodnosti.“

„Uveďte prosím do zápisu, že obžalovaného zastupuje pan Benjamin Glass.“

David přimhouřenýma očima pozoroval muže, který přišel za něho bojovat. Řídnoucí černé vlasy, nahoře pečlivě začesané… odřená hnědá kožená aktovka… široké, bohatě zdobené obroučky brýlí.

Benjamin Glass k němu přistoupil a povzbudivě se na něho usmál. „Jste v pořádku?“ zeptal se tiše. David přikývl.

„Vypadáte jako mrtvola. Nepotřebujete lékaře?!“

David zavrtěl hlavou. Právník měl hladkou tvář téměř olivové barvy, mladistvou, ale zároveň zkušenou a sebejistou. Tmavé kruhy pod očima zdůrazňovaly pronikavost jeho pohledu.

„Promiňte, že jsem se opozdil. Lauren mi zavolala až dnes ráno. Počkejte, až vás odsud dostanu, potom si promluvíme.“

Ben Glass popošel k soudci.

„Vaše ctihodnosti, chtěl bych podat návrh na složení kauce a žádost o projednání záležitosti jako případu sporné obžaloby.“ David si pomyslel, že vypadá drobně, až křehce, ale z jeho držení těla a hlavy vyzařuje smělost.

Tohle je jeho svět, uvědomil si, jako pro mne operační stůl.

„Díky, Lauren,“ zašeptal. Poprvé v tomto strašném snu mu svitla jiskřička naděje.

„Na základě čeho?“ zeptal se soudce.

„Vaše ctihodnosti, doktor Shelton je uznávaný chirurg, úplně bezúhonný. V posledních letech nic v jeho zdravotnických

záznamech

nenaznačuje

potřebu

psychiatrického vyšetření nebo pozorování.“

„Dobře. Padesát tisíc dolarů v hotovosti.“

„Vaše ctihodnosti,“ ozval se Glass a z jeho hlasu mu zaznívala potřebná dávka pobouření, „tento muž je lékař a ne milionář. Ušetřete nám odpolední cestu na Nejvyšší soud, který bychom byli nuceni požádat o změnu výroku. Zvyšte kauci na sto tisíc, ale dovolte, aby ji za něj složil ručitel.“

Soudce si chvíli poklepával prsty o sebe, potom řekl: „Dobře, pane Glassi. Kauce sto tisíc dolarů.“

„Díky, Vaše ctihodnosti.“

Ben chytil Davida za rameno a vyvedl ho ze soudní síně.

Zřízenec šel těsně za nimi.

„Za chvíli budete doma, Davide,“ promluvil Glass. „Můj přítel, váš ručitel, bude chtít za tu službu deset tisíc dolarů.

Máte je?“

„Pochybuji,“ odpověděl David.

„A co rodina? Nemůžete si půjčit od rodičů nebo jiných příbuzných?“

„Rodiče už nežijí. Mám… mám dva bratry a… tetu, ti by mi mohli pomoci. Co když ty peníze neseženu?“

„To by bylo špatné, věřte mi. Cela, ve které jste včera spal, je palác ve srovnání s vězením na Charles Street, kam by vás teď poslali. Něco vám povím. Maury Kaufman, váš ručitel, tak zbohatl na mých klientech, že mi je zavázán.

Radši bude souhlasit s krátkým odkladem, než aby přišel o moje služby. Dnes je středa. Přineste ty peníze v pátek ráno, dobře?“

„Dobře,“ odpověděl David.

Zřízenec mu sundal pouta a naznačil mu, aby vešel do drátěné cely. „A díky vám, pane Glassi.“

„Doktore Sheltone, doufám, že to nenaruší vaši důvěru k mé osobě, ale když vy jste studoval medicínu, já jsem patřil k hipíkům, těm bláznivým květinovým dětem, a na protiválečných demonstracích mě zbili policajti obušky.

Myslím, že bychom si měli tykat. Můžete mě oslovovat pane Glassi pouze v tom případě, když vám to pomůže snáze se vyrovnat s myšlenkou na honorář, který mi budete muset zaplatit.“ Obrátil se a odešel. Zřízenec s rachotem přibouchl dveře cely.

„Hej, Davide ten frajer Glass je tvůj obhájce?“ cigaretu v koutku úst Reggieho Lyonse nahradilo párátko.

„Myslím, že ano,“ odpověděl David, potěšený, že se mu opět trochu vrací hlas.

„To je dobře. Už si kvůli tobě nemusím dělat starosti.

Nevypadá bůhvíjak, ale viděl jsem ho párkrát v soudní síni.

Je jako tygr. To je pro tebe nejlepší člověk.“

„Díky, žes mi to řekl Reggie, člověku to pomůže.“ David se upřímně ušklíbl. „Choval ses ke mně ohromně. Řekni, proč ty tu vlastně jsi?“

Lyons se zasmál a mrkl.

„Protože jsem na světě, chlapče,“ odpověděl. „Jsem tady, protože jsem na světě.“

Nápis nad barovým pultem hlásal Lahůdkářství Paddyho OBriena, vlast nejlepší sekané pečeně na světě a nejslavnějšího irského žida od dob majora Briscoa.

„Nikdy jsem o tomto podniku neslyšel,“ usmál se David když si sedal na dřevěnou lavici proti Benovi. Všude tu byly trojlístky, symboly Irska, a Davidovy hvězdy. Na stěně nad jejich stolem visela fotografie otrhané skupinky irských revolucionářů a vedle ní obrázek nablýskané tankové jednotky.

„Jsi žid?“ zeptal se Ben.

„Ne.“

„Jsi Ir?“

„Ne.“

„Tak pak není divu, že jsi tu ještě nebyl. I když dříve nebo později sem najdou cestu všichni. I ty.“

„Díky tobě.“

„Tak jest,“ odvětil Ben Glass věcně. „A když mi někdy praskne slepé střevo, pak si tady budu pochutnávat na sekané zase já díky tobě. Tak to na světě chodí, nebo ne?“

„Ano,“ odpověděl David. Věděl, že bezstarostný rozhovor, který vedli od chvíle, co odešli ze soudu, Ben pečlivě diriguje, stejně tak, jako pečlivě vybral tuto hlučnou, rušnou restauraci. Cítil, že to bylo moudré rozhodnutí.

Postupně se uvolňoval, pomalu se mu vracela naděje.

Ben objednal „lahůdkovou směs“, která by nasytila deset lidí. Chvíli mlčky jedli a potom Ben řekl: „Asi není fér nepočkat, až dojíš, a mluvit o honoráři, ale čím dřív to budeme mít z krku, tím lépe. Účtuji si deset tisíc dolarů, Davide.“

Davida to na chvíli omráčilo, vzápětí však pokrčil rameny a napil se vody. Ve srovnání s ostatními problémy mu dluh dvacet tisíc dolarů připadal jako maličkost.

„Nemám je,“ řekl nevýrazným hlasem.

„Pokud jde o placení, jsem o dost shovívavější věřitel než Maury,“ prohlásil Ben, „ale i tak očekávám od svých klientů, že mi jednoho dne zaplatí.“

David stiskl rty. „Myslím, že po tom, co mě obvinili z vraždy a strávil jsem noc v cele, nemá smysl trpět falešnou hrdostí. Určitě tu částku seženu, když si na chvíli sednu k telefonu. Bratři mi pravděpodobně budou ochotni pomoci. A mám přítele, který je majitelem vinárny Na severní straně…“

„Rosettiho?“

„Znáš Joeya?“

„Jen zběžně, ale myslím že je to kamarád, který za něco stojí. Rosetti vždy uměl sedět na dvou židlích najednou, uměl vycházet po dobrém s chlapci z North Endu stejně jako s policií. Pokud jste přátelé, na tvém místě bych mu zavolal.“

„Když bude třeba, tak to udělám.“

„Jak jsem řekl, očekávám, že mi zaplatíš.“ David přikývl. „V tom případě jsme uzavřeli obchod,“ prohlásil Ben a podal mu ruku přes stůl. „Teď ti řeknu, co ode mne za ty peníze dostaneš a co musíš udělat, abych tě mohl obhajovat. Dám ti všechno, co budeš potřebovat: čas, přátele, spojení. Nebudu litovat žádné námahy. Za to chci od tebe kromě honoráře pouze jednu věc.“ Významně se odmlčel.

„Čestnost. Stoprocentní upřímnost. Jiná možnost neexistuje. Jestli zjistím, že jsi mi řekl třeba jen malou nevinnou lež, můžeš si najít jiného obhájce. V mém povolání člověk i tak zažije dost nepříjemných překvapení, natož aby se musel ještě obávat, zda mu nějaké další nepřipraví navíc jeho klient.“

„Platí, obchod je uzavřen,“ prohlásil David.

„Fajn. Pro začátek bys mi mohl vyprávět něco o sobě.

Vycházej z toho, že o tobě nevím nic.“

Vtom k nim přistoupil drobný čilý človíček s nevýraznou tváří a šedivějícími zrzavými vlasy a naklonil se nad stůl.

Měl na sobě zamaštěnou zástěru se zelenou Davidovou hvězdou. Mluvil pronikavým zpěvavým irským přízvukem.

„Benji, chlapče můj! Vidím, že si tu zase zařizuješ vedlejší pracoviště.“

„Ahoj, Paddy. Dlouho jsme se neviděli.“ Ben mu podal ruku. „Máš to tu pěkné. Tohle je můj přítel David. Je chirurg, tak se radši postarej, aby ta tvoje banda křiklounů ztichla, nebo jinak mu řeknu, aby transplantoval drahocenné části tvého těla do terče na házení šipek.“

Paddy OBrien se zasmál a poplácal Davida po rameni.

„Jen do toho, jestli budou potom lépe fungovat! Tady Benji je skvělý právník a dokáže z člověka výborně vymámit peníze, dejte si na něho pozor! No, jen pokračujte, chlapci. Pošlu vám dvě piva na účet podniku.“

„Jen jedno, Paddy,“ řekl Ben. Na okamžik se jeho oči setkaly s Davidovými. „Pro mě.“

„Tak teda jedno pivo a jednu kolu,“ potvrdil bez mrknutí oka mužíček.

„Aha, tak ty o mně nic nevíš,“ usmál se David.

„Ráno jsem se trochu opozdil, protože jsem rozmlouval s Johnem Dockertym,“ vysvětloval Ben. „By1 jsem s ním jen chvilku, moc jsem se nedozvěděl, ale věř mi, že Dockerty ještě nepokládá případ za uzavřený. Udělej to pro mě, Davide tvařme se, že o sobě nic nevíme, dobře?“

„Dobře,“ souhlasil David. „Odkud mám začít?“

„Odkud chceš,“ řekl Ben.

„Odkud chci…“ David na chvíli ztichl, hlavou mu proběhly útržky vzpomínek na lidi, na události. „Myslím, že moje dětství bylo úplně obyčejné.“ Pokrčil rameny. „Měl jsem dva starší bratry. Slušné, milující rodiče. Bílý laťkový plot okolo domu všechno, co k tomu patří. Když mi bylo asi čtrnáct roků, celý náš život se obrátil naruby.

Matka onemocněla rakovinou. Když to zjistili, měla už metastázy v mozku. No a tak žila ještě skoro osm žalostných měsíců. Otec musel prodat náš malý obchod s domácími potřebami, aby mohl matku mezi jednotlivými pobyty v nemocnici ošetřovat. Několik týdnů před její smrtí dostal infarkt. Byl na místě mrtev.

Ještě pořád nevím úplně přesně proč, ale od té doby jsem toužil stát se jednou lékařem. Už tehdy jsem chtěl být chirurgem.“

David už celá dlouhá léta nemluvil s nikým o svém neradostném mládí. Nyní ho překvapilo, jak snadno mu plynou jednotlivé věty z úst. „Tohle jsi chtěl slyšet?“ zeptal se. Ben přikývl.

„Až do přípravky se o mě starali teta se strýčkem, potom jsem se musel protloukat sám. Nikdy jsem nebyl génius, ale věděl jsem, co chci, a ze všech sil jsem o to usiloval. Po celé studium medicíny jsem dostával stipendium a různými způsoby jsem si přivydělával. Dosáhl jsem toho, co jsem pokládal za vrchol, a drápal jsem se dál. Po prvním roce nemocniční praxe to na mne začalo doléhat.

V nemocnici mě pokládali za jakési zázračné dítě, ale v soukromém životě jsem na tom byl špatně. Příliš mnoho cigaret, bezesné noci, deprese, z kterých jsem se nemohl dostat. Bojoval jsem proti tomu jediným způsobem, který jsem znal, dal jsem se ještě usilovněji do práce.

Když tak o tom zpětně přemýšlím, kdyby nějaké děti nebyly ukradly dopravní značku STOP, asi bych skončil sebevraždou.“

Ben se na něho při této zvláštní asociaci překvapeně podíval, potom se usmál. „Žena?“

David přikývl. „Ginny. Naše auta se srazila na křižovatce. Na silnici, kterou přijížděla, chyběla značka přikazující zastavení. Ještě pořád mě trápí ta ironie osudu.

Poznali jsme se při dopravní nehodě a potom…“ Poprvé se mu slova zasekla v krku.

Ben zdvihl ruku. „Davide, jestli teď nemůžeš, řekneš mi to jindy. Ale jsou jisté věci, které se dříve nebo později budu muset dozvědět.“

David si pohrával se sklenkou a potom řekl: „Ne, to je v pořádku. Jen mě zastav, když budu příliš sentimentální nebo nudný.“

Ben se na něho povzbudivě ušklíbl a pokývl hlavou, aby pokračoval.

„Za půl roku jsme se vzali. Ginny byla bytová architektka.

Byla to ušlechtilá a laskavá bytost. Její zásluhou se změnil celý můj život. Následující čtyři roky se mi jakoby zázrakem dařilo vše, na co jsem sáhl. Šéf chirurgického oddělení nemocnice White Memorial mě požádal, abych po skončení povinné praxe zůstal u nich ještě rok jako vedoucí sekundář. To je jediný způsob, jak se člověk může stát členem lékařského týmu této nemocnice. Měl jsem všechno.

Alespoň dočasně.

Narodila se nám dcerka Becky. Když jsem skončil práci v nemocnici, otevřel jsem si soukromou ordinaci. Potom se stala ta nehoda. Auto jsem řídil já. Myslím, že podrobnosti nejsou zajímavé. Becky a Ginny byly na místě mrtvé. Já jsem měl pouze odřeniny a řezné rány, nic vážného.

Určitým způsobem jsem ale zemřel i já. Od té doby jsem se už nikdy nevěnoval práci tak jako předtím. Z člověka, který byl téměř abstinent a pil pouze příležitostně, jsem se stal notorickým opilcem. Můj život byl jediný nekonečný flám. Bohudíky jsem měl tolik zdravého rozumu, že jsem nelezl na operační sál.

Ale i tak jsem se snažil přijímat alespoň jednoduché případy ve vlastní ordinaci. Tehdy jsem začal s prášky. To byl můj způsob, jak přesednout na jiné místo na Titaniku.

Povzbuzující tableta, abych se vzchopil k práci, uklidňující, abych mohl klidně usnout. Znáš to. Zpočátku byli kolegové tolerantní. Dokonce mi pomáhali, ale surově jsem je jednoho po druhém podrážel, takže se ode mne

odvrátili. Takhle to pokračovalo skoro rok. Nakonec mě z nemocnice vyhodili. Ani jsem si to neuvědomil, protože jsem byl věčně pod parou.“

„To je kolotoč, z kterého člověk těžko vystoupí,“

poznamenal Ben.

„Když je sám, tak určitě ne. Jednoho rána jsem se probudil v kleci. Poslední přítel to už nevydržel. Zavedl mě do léčebného ústavu. Znáš Briggsův institut?“

Ben přikývl.

„Ukázalo se, že je to pro mě to pravé místo ale první týdny byly strašné. Dveře neměly kliky. Na oknech byly mříže. Celé to… ještě jsi neusnul?“

Ben se krátce zasmál. „Něco jsem slyšel od Dockertyho a Lauren,“ řekl a zakroutil hlavou, „ale nevěděl jsem, že to bylo tak zlé. Když tě včera večer zavřeli do cely…“

David se zachvěl. „Netrpím klasickou klaustrofobií.

Alespoň si to myslím. Ale od prvních týdnů v Briggsově institutu ve mně představa, že sem zamknutý nebo uvězněný v malé místnosti, vyvolává hrozný pocit v žaludku a mrazení, které…“ Ztichl a ironicky se zasmál. „Vypadá to jako opravdová klaustrofobie, že?“

„Nemám rád škatulkování,“ odvětil Ben.

„No, to je jedno.“ David polkl, aby se zbavil nepříjemného sucha v ústech, potom vypil půl sklenice vody.

„Pojďme dále. Už jsme skoro na konci. Po několika měsících v institutu jsem se mohl vrátit k práči. Ale ne k chirurgii.

Téměř tři roky jsem pracoval jako všeobecný lékař na jedné klinice, potom jsem si zopakoval dva roky praxe jako sekundář na chirurgii. Budou to dva roky, co mě přijali do Bostonské fakultní nemocnice. Neměl jsem to tam lehké, ale situace se postupně zlepšovala. Alespoň do minulého týdne.“

„Davide, to je mnohem víc, než jsem čekal,“ ozval se Ben. „Jsem rád, že jsi mi to všechno řekl. Usnadní mi to práci.“

David se na něho tázavě podíval.

„Chtěl bych vědět jedno,“ řekl. „Proč jsi se mě nezeptal, zda jsem tu vraždu spáchal, nebo ne?“

Ben se zašklebil a opřel si bradu o dlaně.

„Zeptal jsem se tě na to. Mnohokrát, různými způsoby.

Už jsi toho v životě zkusil dost, nedopustím, aby ses stal znovu obětním beránkem.“

„Díky,“ zašeptal David. „Poslyš, Bene, když jsi mluvil s Lauren, neřekla ti… Pohádali jsme se a…“

„Nechci se do toho míchat, Davide, ale něco ti musím říct. Znám Lauren Nicholsovou už léta. Je to bystrá, neuvěřitelně krásná žena, která se shodou okolností nemusela v životě potýkat se žádnými těžkostmi. Požádala mě…, abych ti odevzdal toto.“ Vytáhl z kapsy růžovou

obálku, jaké Lauren obyčejně používala, a podal ji Davidovi.

„Není moc těžké uhodnout, co píše, že?“ David přeložil obálku a zastrčil si ji do kapsy.

„Myslím, že ne,“ odpověděl Ben jemně. „Můžeš jít domů? Mám na mysli, jestli nechceš někde přespat…, dalo by se to zařídit.“

„Ne, díky. Doma mi bude nejlépe.“

„Zítra ti zavolám,“ loučil se Ben.

„Zítra,“ opakoval jako ozvěna David.

Potemnělá odpolední obloha vypadala hrozivě, ale po několika dnech konečně přestalo pršet. Jeho byt byl od restaurace Paddyho OBriena vzdálen asi tři kilometry, a protože David neměl proč pospíchat, přinutil se jít pomalu.

Po chvíli zastavil a rozhodl se, že půjde přes starý hřbitov, na kterém byl pohřben Paul Revere.

Domníval se, že hřbitov bude právě vhodné místo na přečtení Laurenina dopisu.

Když ho dočetl, řekl si, že to nestálo za to. Jak předpokládal, dopis byl napůl formální. Jedna třetina „děkuji ti za všechno“ a dvě třetiny „zdá se, že se k sobě nehodíme“.

Chtěla stát při mně ve štěstí a jenom ve štěstí, pomyslel si David. Roztrhal dopis na drobné kousky a odhodil růžové útržky na starý hrob. Překvapilo ho, jak málo tím byl

zasažen. Snad proto, že konec jejich vztahu pokládal pouze za další cihlu ve zdi, která ho postupně izolovala od života.

Když pomalu kráčel k Bostonskému veřejnému parku, začal si uvědomovat, že se s Lauren nikdy necítil zcela bezstarostně. Byla to z velké části jeho chyba, protože se snažil ji přinutit, aby zaplnila v jeho životě prázdné místo po Ginny. Odsoudil jejich vztah k zániku ještě dříve, než vůbec začal.

V parku se objevili první chodci spěchající z práce.

Unavení obchodníci, skupinky smějících se sekretářek, elegantní úspěšné ženy, všichni procházeli přes travnatý park, symbolicky oddělující pracovní den od volného večera.

David se chvíli bavil tím, že se pokoušel navázat očima kontakt s každým, kdo procházel okolo něj. Po několika minutách bylo skóre nula ku dvaceti pěti nebo třiceti pokusům.

Díval se do země a uvažoval, v čem dělá chybu.

Nakonec si řekl, že jestli se mu podaří, než dojde domů navázat očima jediný nepopiratelný kontakt, zlý sen, který začal smrtí Charlotty Thomasové, se vbrzku skončí.

Když přešel na Commonwealth Avenue, spadlo několik kapek.

Zamračil se na oblohu a přidal do kroku.

Na lavičce seděl štíhlý starší pán a četl večerní vydání Boston Globe. Rukou zkusil, jestli prší, a potom se rozhodl,

že ještě dočte poslední odstavce o vraždě z milosrdenství ve fakultní nemocnici.

Článek byl na třetí straně, zabíral dva sloupce a podrobně v něm popisovali Davidovo zatčení a soudní obžalobu. Protože se jim nepodařilo včas pořídit jeho fotografii, pohotový reportér si vyžádal snímek z archivu služebny Johna Dockertyho.

Elegantní pán dočetl článek, složené noviny si strčil pod paži a zamířil domů. V duchu ještě přemýšlel o stati, která ho zaujala. Davidova úpěnlivého pohledu si vůbec nevšiml.

16. kapitola <<<<<<<<<<

„Zkontroluj koupelnu, Chris. Vypadá slušně?“ zvolala Liz a zapnula si zip na sukni, kterou si právě natáhla.

„Koupelna je v pořádku, Liz. Říkala jsem ti, aby sis kvůli bytu nedělala starosti. Moje návštěva se má dostavit až za hodinu. Do té doby mám ještě spoustu času všechno důkladně uklidit.“

Christina vložila do obalu gramofonovou desku, uložila ji na poličku a celou řadu desek pečlivě srovnala. Odpoledne jí zatelefonovala Dotty Dalrymplová, od té chvíle byla nervózní a napjatá. Přála si, aby její spolubydlící co nejdřív odešly a zbylo jí o to víc času pro sebe.

Hlavní sestra nenaznačila, proč se zde chce zastavit, ale Christině se nechtělo věřit, že by její návštěva mohla souviset s něčím jiným než se smrtí Charlotty Thomasové.

Uvažovala, že zavolá okresní posudkový výbor, aby jí poradili, jak se má v dané situaci zachovat, ale nakonec si řekla, že by to bylo bláznovství, protože vlastně vůbec neví, oč Dalrymplové jde.

Do obýváku nakoukla Liz, do půl pasu nahá.

„Carolo, mám si vzít podprsenku, nebo ne?“

„Ještě se ani neznáte. Takovýmhle zprostředkovaným schůzkám se říká slepé rande,“ zakřičela Carola ze svého

pokoje. „Jestli mu nedovolíš, aby tě osahával, nebude mít příležitost to zjistit.“

„Co myslíš ty, Chris? Ano, nebo ne?“

Christina se na ni chvíli dívala hodnotícím pohledem.

„Byla to nudná sezóna,“ řekla. „Myslím, že bys měla jít bez.“ Z hlasu jí zaznívalo podstatně míň veselí, než se snažila předstírat.

Liz pokrčila rameny a oblékla si blůzu.

„Vypadáš napnutá jako kůže na buben. Nechceš si o něčem popovídat a svěřit se mi?“

„Věř mi, kdyby bylo o čem, tak bych to udělala,“ řekla Christina. „Slečna Dalrymplová mě ještě nikdy nenavštívila, to je všechno. Možná mě chce povýšit a možná vyhodit.

Nemám ani tušení, co chce. Dobře se bavte. Doufám, že tvůj partner bude milý chlapec. A díky, že jste mi pomohly uklidit.“

„Počkej chvíli!“ Liz luskla prsty a vběhla do svého pokoje, nepřestala přitom vyprávět. „Doručili mi je dnes odpoledne. Nebyla jsi doma.“ Vrátila se s vázou plnou květin. „Myslím, že se budou dobře vyjímat u okna… ne, tady na stole… nebo snad tamhle…“

„Ach, ty jsou krásné! Kdo ti je poslal?“

„Dám je na krbovou římsu. Ano, na krbové římse budou vypadat perfektně.“

„Tak kdo, Liz?“

„Arnold. Arnold Ringer, ten mládeneček od nás z práce.

Blázen! Myslí si, že květiny jsou nejkratší cesta, jak se dostane k mému tělu. A víš co?“

„Neplete se!“ řekly obě dvě najednou.

Když Christina uklízela kuchyň, ozval se zvonek. Před chvílí se s ní Carola a Liz rozloučily a odešly.

Samota jí vydržela sotva pár sekund. Se symbolickým zaklepáním vklouzla dovnitř zadním vchodem Ida Fineová.

Pod rukou nesla složené večerní vydání Globu. Začala vyprávět ještě dřív, než jí Christina stihla říct, že přišla v nevhodnou dobu.

„Kde jsou zbylá dvě děvčata? Šla ven? A ty, proč jsi nešla s nimi?“ Ida si na svoje otázky obyčejně odpovídala sama, tentokrát však čekala na odpověď.

„Mají rande, Ido,“ řekla Christina. Doufala, že když bude mluvit odměřeným tónem, domácí to pochopí a nebude ji muset požádat, aby odešla.

„A ty, nejhezčí z nich, nemáš rande? Jsi nemocná, co?

Necítíš se dobře. Uvařila jsem polévku. Vím, že vy, zdravotní sestry, jste nad to povznesené, abyste něčemu takovému věřily, ale dobrá polévka…“

„Ne, Ido, nic mi není.“ Na domácí platil pouze přímý útok. „Dnes nemám čas. Za chvíli mě přijde navštívit naše vrchní sestra, musím se připravit. Promluvíme si zítra, nebo později večer dobře?“

Ida pleskla novinami o stůl. „Vsadím se, že chce s tebou mluvit o tom doktorovi, který ve vaší nemocnici zavraždil svoji pacientku,“ pronesla. „Hm, doktor! Moje matka vždycky chtěla, abych si vzala doktora, ale já ne. Byla jsem tvrdohlavá a chtěla jsem jen toho svého, pánbůh mu dej věčný odpočinek…“

Christina vytřeštila oči na Idu, která neustále mlela svoje: „… nemůžu říct, že Harry byl špatný člověk. Byl to velmi dobrý muž. Ale někdy…“

„O čem to mluvíš, Ido?“

„O vraždě. David Nevímjaký. Musí to být žid. Ne, nemůže to být žid. Nedovedu si představit, že by židovský chlapec zavraždil pacientku.“

„Ido, prosím tě!“ vykřikla Christina a domácí ihned zmlkla. „O čem to proboha mluvíš?“

„Je to v novinách. Myslela jsem, že o tom víš. Tady jsou, můžeš si je nechat. Vytrhni mi jen televizní program.

Zapomněla jsem si koupit Televizi.“

Vyprávěla dále, ale Christina ji už vůbec neposlouchala.

Noviny se jí chvěly v rukou.

„CHIRURG

OBVINĚNÝ

Z

VRAŽDY

Z

MILOSRDENSTVÍ PROPUŠTĚN NA KAUCI.“

Zčervenala, potom zbledla. „Ježišikriste,“ zašeptala.

Idin slovní vodopád pokračoval ještě asi minutu, potom se zpomalil a přestal. Nastalo ticho. Christina vzrušeně četla článek, ani nezpozorovala, že ji domácí upřeně pozoruje. Ida

nakonec přinesla z kuchyně židli a Christina na ni těžce dosedla. Potom si přečetla poslední řádky.

Ze spolehlivých pramenů jsme se dozvěděli, že doktor Shelton v den smrti pani Thomasové vystavil recept na velkou dávku morfia. Obhájce Glass se k této skutečnosti odmítl vyjádřit, ale opětovně prohlásil, že jeho klient je nevinný.

„Jsem přesvědčen,“ řekl, „že až budou známy všechny okolnosti případu, pravda vyjde najevo a můj klient bude osvobozen od žaloby.“ Doktora Sheltona propustili na kauci 100 000 dolarů. Datum soudu zatím nebylo určeno.

Ida odběhla k umývadlu, namočila utěrku do studené vody a otírala s ní Christině čelo. Skoro minutu se Christina ani nepohnula. Potom pokývla hlavou a jemně odstrčila Idinu ruku.

„Neslyšela jsi o tom, co?“ zeptala se Ida. „Znáš toho Davida?“ Nějakým zázrakem se omezila jen na tyto dvě otázky.

„Ano… znám ho,“ odpověděla Christina. O Davidu Sheltonovi přemýšlela od chvíle, kdy se poprvé potkali.

Nebyly to omamné, neodbytné myšlenky, spíš cosi těžko definovatelného. Dockertyho veřejné vyšetřování jí umožnilo mluvit o něm s ostatními sestrami a nemusela se obávat narážek, že se o něho příliš zajímá.

Ida Fineová si nervózně mnula ruce.

„Jsi bílá jako křída, Chris. Nechceš si jít lehnout, nebo…

nemám zavolat doktora?“

Christina zakroutila hlavou. „Nic mi není, Ido. Opravdu.

Chci jen být chvíli sama.“

„Dobře, dobře, už jdu,“ zahuhlala Ida. Z hlasu jí spíš ze zvyku než úmyslně zaznívala mrzutost. „Když budeš něco potřebovat, budu doma. Kdybys chtěla nějaké jídlo… ty noviny si nech…“ Když vycházela ze dveří, ještě pořád mluvila.

Christina si podruhé přečetla článek, potom si do adresáře zapsala jméno Bena Glasse a adresu jeho advokátní kanceláře. Proč si David v ten den, kdy zemřela Charlotta, vyzvedl v lékárně tolik morfia? Je to shoda okolností?

Zdá se, že ano, dost těžko jí však někdo uvěří. Možná že byly nemocniční klepy tentokrát skutečně pravdivé. Možná že opravdu bere drogy. Nebo je prodává. Pravděpodobně obojí. Ale dojem, který si o něm udělala, přestože nejasný, jí bránil tomu uvěřit.

S každým úderem srdce se jí v hlavě začala ozývat pulzující bolest. Přitiskla si ruce na uši. Uvědomila si, že je úplně jedno, proč si David obstaral morfium. Věděla, co udělala s ampulkou, kterou jí dalo Společenství sester, a proto nemohla dovolit, aby za to trpěl on. Tehdy to považovala za správné. K čertu, bylo to správné! Charlotta po tom přece toužila. Výbor s ní souhlasil. Neudělala to na vlastní pěst. Pevně přivřela oči, aby se zbavila pulzování,

které se změnilo na údery kladivem. Každý sebemenší pohyb hlavy bolest ještě zvyšoval.

„Lehni si,“ řekla si v duchu. „Vezmi si aspirin nebo valium a lehni si.“ Podívala se na kuchyňskou lampu. Její světlo bylo najednou jasné jako slunce. V okamžiku, kdy vstala, zazvonil zvonek.

Odplížila se ke sporáku. Čaj, musím si uvařit čaj, pomyslela si. Znovu zazvonil zvonek, tentokrát naléhavěji.

Christina se se zasténáním obrátila a proběhla předsíní ke vchodovým dveřím.

Dotty Dalrymplová vypadala v purpurovém kabátě ještě důstojněji než obyčejně. Srdečně se usmála zpod širokého klobouku do deště a vešla dovnitř.

„Je mokrý,“ řekla a vystrčila dopředu deštník jako maršálskou hůl. „Můžu ho někam položit?“ Na tváři měla bezstarostný výraz.

Když Christina postavila deštník za dveře a pověsila kabát, který svou velikostí připomínal menší stan, začalo jí v hlavě znovu pulzovat.

„Čaj,“ řekla a zapomněla návštěvnici pozvat dál. „Dáte si čaj?“

„Velmi ráda, Christino,“ Dotty Dalrymplová se usmála a vykročila. „Kde máte obývák?“

Christina se trochu uklidnila. „Ach, promiňte, slečno Dalrymplová,“ omlouvala se. „Nechtěla jsem být

nezdvořilá. Pojďte dál. Promiňte, že je tu takový nepořádek, ale…“

„Hlouposti,“ přerušila ji vrchní sestra. „Je to vkusný byt.

Christino, prosím vás, nebuďte nervózní. Slibuji, že vás nekousnu.“ Rychle přeběhla očima po místnosti, vybrala si pohodlnou židli bez opěrek naproti gauči a sedla si.

„Mluvila jste o čaji?“

„Ach ano, hned ho uvařím.“

„Bez cukru, prosím, ale jestli máte, můžete mi dát citron,“ zavolala za ní Dalrymplová.

„Hned to bude,“ odpověděla Christina horečně pobíhající po kuchyni. Zakousla se do keksu z jediné krabice, kterou našla. „K čertu!“ zavrčela a vyplivla tvrdou sušenku do odpadků.

Za těch pár minut, než přichystala na tác dva šálky a několik plátků citronu, si popálila ruku a řízla se do palce.

Dva kroky přede dveřmi obýváku zakopla a téměř převrhla oba šálky. Dotty Dalrymplová měla na kolenou rozložené noviny.

„Podle vaší reakce usuzuji, že jste to četla,“ řekla vrchní sestra.

Christina přivřela oči a zhluboka se nadechla. Jestli Dalrymplová přišla na spojitost mezi ní a Charlottou, je zle.

Teď zalitovala, že nezavolala oblastnímu výboru.

„Před chvílí mi ty noviny přinesla domácí,“ zakoktala.

„Je to strašné.“

„Znáte doktora Sheltona dobře?“ zeptala se Dalrymplová a kývla na Christinu, aby se posadila na gauč.

„Ne, ani ne. Sotva jsme spolu prohodili několik slov.

Minulý týden jsem ho viděla poprvé.“ Příliš vysvětluji, řekla si. Co ode mne jenom chce?

„Znáte jeho minulost?“

Jeho minulost? Tato otázka zastihla Christinu nepřipravenou.

Proč se jí Dalrymplová na tohle ptá? Podezřívá ji?

Pokouší se ji nějak zaskočit? Christina se rozhodla, že bude pokračovat ve slovním souboji, dokud si nevyjasní, o co vrchní sestře jde.

„Jeho minulost? Ne. Slyšela jsem pouze pár nemocničních klepů.“

„Je o něm známé, že je narkoman a pravděpodobně i alkoholik,“ hrubě ji přerušila Dalrymplová. „Věděla jste to?“ Christina byla tak šokovaná jejím prohlášením, že se nezmohla na odpověď. Po chvíli vrchní sestra pokračovala.

„Před několika lety ho vyhodili z nemocnice White Memorial. K nám byl přijat přes protesty ostatních lékařů.

David Shelton nedělá čest svému povolání.“

Christina si v duchu představila jeho tvář, jemnou a citlivou, s upřímnýma očima. Tvrzení Dalrymplové se k tomuto obrazu vůbec nehodilo.

„Nevím… nevím, co na to říct.“

Dalrymplová se předklonila a upřeně se na ni podívala.

„Nepřišla jsem za vámi bezdůvodně.“ V hlase se jí objevila zvláštní tajemnost. „Jsme sestry, Christino, vy a já jsme sestry.“ Christina zalapala po dechu. „Chtěla jsem vám to říct už tehdy v nemocnici, ale naše pravidla to nedovolují.

Jsem členkou Společenství sester od té doby, co jsem vystudovala

školu.

Ve

správní

radě

zastupuji

Severovýchod.“

„Nikdy by mě nenapadlo… nikdy jsem si nepomyslela…“

Dalrymplová se zasmála. „Jsou nás tisíce, Christino. V

celé zemi. Vynikající sestry, které spojují společné ideály a slavnostní slib boje za lidskou důstojnost.“

„Takže víte, jak to bylo s Charlottou?“

„Ano, drahá, vím. Vědí to všechny vedoucí hnutí, ví to posudkový výbor Nové Anglie, samozřejmě, že to ví i Peggy. Mluvím teď za ně, za všechny. Přišla jsem vám pomoci.“

„Pomoci mně?“

„Ano.“

Christina zavrtěla hlavou. „Kdo pomůže doktoru Sheltonovi?“ zeptala se pochmurně.

„Zlatíčko, asi jste nepochopila, co jsem vám právě řekla,“

Dalrymplová se předklonila, aby svým slovům dodala důraz. „Ten člověk je…“

Christina ji přerušila zdvižením ruky. Položila si prst na ústa. Dívala se k oknu. Dalrymplová se na ni tázavě zahleděla.

„Něco jsem zaslechla,“ zašeptala Christina. „Venku za oknem.“

Dalrymplová naklonila hlavu na stranu a poslouchala.

„Neslyším nic,“ řekla tiše.

Christinu to nepřesvědčilo. Po špičkách přešla k oknu a zahleděla se do tmy. Příjezdová cesta a ulice byly tiché.

Několik minut stála přitisknutá ke zdi. Nic. Potom pokrčila rameny, stáhla žaluzie a vrátila se ke gauči.

„Zaslechla jsem tam předtím nějaké zvuky,“

vysvětlovala. „Nějaké bouchnutí.“

„Asi to byla kočka,“ poznamenala Dalrymplová.

„Možná.“ Znělo to pochybovačně.

Dalrymplová trpělivě srkala čaj a čekala, až se Christina znovu soustředí, aby mohly pokračovat v rozhovoru.

„Promiňte…“ zašeptala Christina konečně.

Dalrymplová se usmála. „Chápu, co prožíváte, drahá,“

řekla. „Jsme na tom teď všechny stejně, i když situace, která nyní nastala, se dosud ještě nikdy nevyskytla a pravděpodobně už ani nevyskytne. Nemáme lehký úkol.

Člověk se musí po celý život rozhodovat a pouze málokdy je to bezbolestné.“ Z hlasu jí zaznívalo cosi velice znepokojivého.

„Co mám podle vás udělat?“ zeptala se Christina.

„Nic, moje drahá,“ řekla Dalrymplová. „Vůbec nic.“

Christina se na ni nevěřícně dívala.

„Slečno Dalrymplová, nemohu přeci dopustit, aby ten člověk trpěl za to, co jsem udělala já. Nikdy bych si to neodpustila.“

Dalrymplová na ni upřela chladný pohled a zakroutila hlavou. „Obávám se, Christino, že pokud se ho pokusíte očistit, bude trpět mnohem víc lidí.“

Neblahá předtucha sevřela Christinino nitro.

„Co… co tím myslíte?“

„Peg, žena, s kterou jste hovořila, je Peggy Donnerová.

To ona téměř před čtyřiceti lety založila Společenství sester.

Zasvětila mu celý život.“

„No a?“

„Christino, Peg nedovolí, abyste vy nebo některá jiná sestra trpěly, neboť jste udělaly to, co bylo správné. Bojí se, že vaše přiznání by dříve či později vedlo k odhalení celého našeho hnutí.“

„Ale to není pravda!“ vykřikla Christina. „Nikdy bych neprozradila nic o…“

„Nezáleží na tom, co si myslíte vy, ale na tom co si myslí Peggy. Spíš než by riskovala, že se veřejnost o nás dozví

z

nechutného

policejního

vyšetřování

a

senzacechtivého tisku, bude je raději informovat o existenci Společenství sester sama.“ Dalrymplová se tvářila vážně.

„Má naše zprávy o jednotlivých případech nahrané na magnetofonových páscích, Christino. Všechny. Na schůzi správní rady oznámila, že pokud se rozhodnete jít na policii, použije je, jestli to uzná za vhodné. Chtěla to udělat už před několika lety. Jenom nátlak nás ostatních jí v tom zabránil.

Zdálo se nám, že doba ještě nedozrála, aby se lidé o nás dozvěděli.“

Christině začalo opět pulzovat v hlavě.

„To není pravda,“ zamumlala. „To nemůže být pravda.“

„Ale je to pravda, Christino. Máte v rukou osudy všech členek Společenství. Ani mě tato situace netěší, i když degenerované lékaře, jako je doktor Shelton, nemám ráda.

Musíte mi věřit. Znám Peggy léta a vím, že to udělá.“

Christina pouze nevěřícně zakroutila hlavou.

„Chceme, abyste v nemocnici požádala o volno,“

pokračovala jemně Dalrymplová. „Bez problémů vám můžu odsouhlasit tří až čtyřtýdenní dovolenou. Až se vrátíte, bude na vás čekat místo vedoucí směny. Co byste řekla Řecku? V

tomto ročním období je tam překrásně. Strávíte měsíc na slunci, a až se vrátíte, bude po všem.“

„Myslím… myslím si, že to nebudu moci udělat.“

„Musíte, Christino. V zájmu nás všech. Prosím vás, věřte mi, Peggy nemluví jen tak do větru. Je přesvědčená, že vzhledem k našemu počtu a vzhledem k tomu, že nás vylíčí v nejlepším světle, udělá dobře, když s činností Společenství

seznámí veřejnost. Pokud půjdete na policii, nikdo ji už nezastaví. Možná má i pravdu, ale pokud jde o mne, nerada bych riskovala svou kariéru a život.“

„Byl by z toho zmatek,“ řekla Christina.

„Přinejmenším.“

„Potřebuji čas. Musím si to rozmyslet.“

„Čím dřív odjedete, tím lépe,“ odvětila Dalrymplová.

„Věřte mi, že čím rychleji opustíte město, tím to bude pro vás lehčí.“ Vstala, z kabelky vytáhla obálku a podala ji Christině. „Toto vám pomůže zařídit vše potřebné. Kdybyste potřebovala nějakou další pomoc, zavolejte mi, prosím. Jste ve složité situaci, Christino, neboť musíte uškodit jednomu, abyste neuškodila mnohým. Ale není jiné cesty.“

Christina kráčela za ní do předsíně, a když si vrchní sestra oblékala kabát, strnule stála u zdi.

„Vaše sestry,“ řekla Dalrymplová, „vám jsou vděčné za to, co uděláte.“ Podala Christině ruku, obrátila se a odešla.

Modrý sedan, zaparkovaný na temném ostrůvku mezi dvěma pouličními lampami, byl doslova neviditelný.

Leonard Vincent, přikrčený za volantem, upíral oči na dům a snažil se popadnout dech. Při bleskovém útěku od okna se zadýchal a i přes chladný večerní vzduch zpotil. Pravá ruka se mu rovnoměrně kruhovitě pohybovala, Vincent láskyplnými pohyby koncertního houslisty brousil na vocílce nůž. Jeho čepel byla dlouhá nejméně dvacet

centimetrů, zúžená a mírně zahnutá. Kostěná rukojeť se mu v obrovské dlani téměř ztrácela. Nůž byla Vincentova pýcha, dokonalý nástroj pro práci zblízka.

Vchodové dveře se otevřely. Muž se vesele zachichotal při pohledu na tlustou ženu, která se valila dolů po betonových schodech. Když přecházela přes cestu ke svému autu, bavil se tím, že si v duchu sestavoval věty, které napíše do zprávy.

„Přesně o půl šesté vplul do domu balon.“

Vincentova šedavá tvář se stáhla do posměšného úšklebku.

„Nejdříve se tlustá koule vynořila ze dveří a kutálela se dolů po schodech k autu. Přesně ve čtvrt na sedm se začala cpát za volant. O půl sedmé se jí tam konečně podařilo dostat.“

Když žena prudce otočila auto a vyrazila proti němu, zaujatý vlastní vtipností zareagoval pomalu. Těsně před tím, než ho ozářily reflektory jejího vozu, lehl si na sedadlo a hlavou se bouchl o kliku dveří. Proklínal kliku, proklínal dveře a nakonec tu tlustou bábu, kvůli které se uhodil. Ale nejvíc proklínal sám sebe, že přijal tuto práci, i když nevěděl, kdo si ho vlastně najal, ba dokonce, ani co budou od něho chtít.

Celé to začalo telefonátem známého barmana.

„Leonarde,“ řekl, „myslím, že mám něco pro tebe. Je tu jedna bába a ptala se mě, jestli neznám někoho, kdo by si

chtěl vydělat velké peníze. Chce chlapa, který bude držet jazyk za zuby a provede, co se mu přikáže. Chtěl jsem zjistit nějaké podrobnosti, a1e pouze se na mě podívala, podstrčila mi padesátku a řekla, že pokud najdu někoho, kdo se bude ptát méně než já, dostanu další. Máš zájem? Podle mne je ta bába praštěná, ale nevypadá na troškařku. A navíc má velký kozy.“

Momentálně se Vincentovi ani ona, ani její plán nijak nelíbily. Řekla mu, že se jmenuje Narcisa, byl přesvědčený, že je to falešné jméno. Na tom však vůbec nezáleželo.

Kromě toho, že ho najala, mu už pouze vyplatí honorář.

Nic víc.

I jejich schůzka skončila tím, že mu dala dopředu dva a půl tisíce, telefonní číslo a jméno, Hortenzie. I to bylo falešné.

Vincent si pohladil bouli, která se mu začala dělat nad levým okem. Proklínal Hortenzii, kvůli které tu musí v lijáku sedět a kvůli níž se bouchl do hlavy o ty proklaté dveře. Budeš se s tím muset, Leonarde, smířit, pomyslel si, tentokrát tě doběhli, i když ty prachy nejsou vůbec k zahození.

Pozoroval dům, dokud si nebyl jistý, že Christina Beallová už nikam nepůjde, potom zasunul nůž do ručně šitého koženého pouzdra a odvezl se na roh k telefonní budce. Po druhém zazvonění se ozvala nějaká žena.

„Prosím?“

„Tady je Leonard,“ hlas měl drsný a bezbarvý.

„Prosím?“

„Chtěli jste zprávu o každém, kdo bude mluvit s tou Christinou.“

„No a?“

„Právě odtud odešla nějaká tlustá bába. Přišla asi před tři čtvrtě hodinou.“

„Pane Vincente, podle našich příkazů jste měl zavolat ihned, když se slečna Beallová s někým setká. A ne čekat, až návštěvník odejde.“

„Poslouchejte, vy nejste Hortenzie. Jste?“

„Pane Vincente! Když vám Narcisa zaplatila, přikázala vám, abyste zavolal na toto číslo a informoval nás. Buď budete dělat přesně to, co vám řekneme, nebo se dostanete do problémů, to vám zaručuji. Do pořádných problémů.

Jasné?“

Hrozba zaúčinkovala. Leonard Vincent se nebál ničeho, co bylo viditelné, ale nehmatný ledový hlas, to bylo něco jiného. Znovu proklínal sám sebe, že tuhle práci přijal.

„Ano jasné,“ odpověděl.

„Jak dlouho jste pozoroval dům po odchodu té ženy?“

„Deset, patnáct minut. Nevím přesně. Ale dost dlouho.

Beallová zůstala doma.“

„Výborně. Vraťte se na svoje stanoviště.“

„A kdy budu spát?“

„Jste placen, velmi dobře placen za to, abyste pozoroval Christinu Beallovou a podával nám zprávy o tom, co dělá, pane Vincente. Tak se vraťte na svoje stanoviště.

A nezapomeňte, že jen co se dá s někým do řeči, chceme o tom vědět, ihned, ne až když návštěvník odejde.

Zavolejte na toto číslo opět ve dvě, potom si promluvíme o vašem spaní.

A ještě jedna věc. Žena, která si vás najala a vyplatila vám zálohu, si o vás nejdřív něco zjistila.

Dozvěděla se, že máte ve zvyku lidem ubližovat, někdy bezdůvodně. Proto pozor! Bez našeho příkazu se nikoho ani nedotknete. Je vám to jasné?“

Vincent pokrčil rameny. „Jak si přejete. Jsou to vaše peníze.“ Zavěsil, chvíli pozoroval sluchátko a potom na ně plivl. Ze zvyku ještě sáhl do otvoru, zda z automatu nevypadly nějaké mince, pak vyšel z budky a odjel zpátky před dům.

Jediné světlo z bytu pronikalo žaluziemi z obýváku.

Chvílemi se objevovala Christinina silueta a potom zase mizela. Leonard Vincent vzal do ruky vocílku, ze schránky v přístrojové desce vyndal další nůž a začal vyluzovat jednotvárnou melodii.

Po odchodu Dorothy Dalrymplové Christina nemohla posedět. Procházela se z pokoje do pokoje a zalepenou

obálkou si klepala o dlaň. Najednou se na ni podívala, jako by si jí až teď všimla. Potom ji otevřela.

Bylo v ni pět úhledných balíčků stodolarových bankovek, v každém svazku deset.

„Není jiné cesty,“ zopakovala si nahlas slova vrchní cesty. Znovu si v duchu představila Davidovu tvář. Chvíli se dívala na peníze a potom je hodila na toaletní stolek.

„Není jiné cesty,“ zašeptala.

l7. kapitola <<<<<<<<<< Ve čtvrtek 9. října, stejně jako předcházející tři dny, předpovídali bostonští meteorologové konec rozsáhlé vlny nízkého tlaku a deště. Už čtvrtý den se mýlili.

V Huddlestonu ve státě New Hampshire, devadesát minut od Bostonu, říčka Crystal Brook, v srpnu sotva větší než potok, strhla sto padesát let starý krytý most.

Počet dopravních nehod na rušné silnici sto dvacet osm, který byl i za normálních okolností vysoký, se ztrojnásobil.

Pro Davida Sheltona, obdobně jako pro většinu lidí v této oblasti, měl nepolevující déšť ještě zákeřnější následky.

Do obchodní čtvrti, kde se nacházely i kanceláře advokátní firmy Wellman, MacConnell, Enright a Glass, bylo z jeho bytu asi jeden a půl kilometru. Znechucený a podrážděný z nicnedělání se rozhodl, že se postaví počasí na odpor a půjde na schůzku s Benem pěšky. Po několika metrech byl tak promočený, že se mu už nevyplatilo vracet pro auto.

„Voda je pouze voda,“ řekl si rozmrzele a s hlavou nakloněnou kvůli větru se plahočil dál.

Většinu dvacátého třetího poschodí budovy ze zrcadlového skla, jejíž vzhled odpovídal adrese, One Bay State Square –, zabíraly kanceláře. „Nedivím se, že Ben chce deset tisíc,“ zabrblal David, když se blížil k přijímacímu oddělení. Mělo skoro takovou rozlohu jako

Davidova celá ordinace. Seděly v něm tři ženy, které s nacvičenou nenuceností usměrňovaly návštěvníky.

David se cítil i vypadal jako zmoklá myš. Chvíli si pohrával s myšlenkou, že by mohl požádat přísnou úřednici, aby mu půjčila ručník a suché šaty, ale její výraz jasně naznačoval, že si vůči ní není možno dovolit nic takového.

„Hledám pana Glasse,“ pronesl David mírně. „Mám s ním ujednanou schůzku.“ Žena se snažila skrýt svoje pobavení nad jeho vizáží a kývla mu, aby si sedl do koženého křesla. Ozvalo se tiché zazvonění, kterým Benovi oznamovala, že má návštěvu.

Ať už byly záměry bytových architektů jakékoliv, rozhodně neudělali nic pro to, aby tu klienti vyhlížející jako zmoklé myši vypadali co možná nejnenápadněji. Chladnou velkolepost prostředí zvýrazňovaly tlusté zlatožluté koberce, originály olejomaleb a džungle bambusových palem a kapradí. Za prosklenou stěnou byla nápadně umístěna bohatě zásobená knihovna. Davida udivilo, že v ní opravdu pracuje pár lidí.

Ben vyšel zpoza rohu, při pohledu na Davida se usmál a podal mu obě ruce.

„Buď jsi sem přišel pěšky, nebo je to pozdní vzpomínka na památnou fujavici v sedmdesátém osmém,“ řekl.

„Oboje.“ David vzal právníkovu pravici do své a pevně mu ji stiskl. Ben byl úzký proužek oblohy mezi mračny, ostrov uprostřed bláznovství a zmatku.

„Už jsi obědval?“ zeptal se Davida cestou do své kanceláře.

„Včera. Ale nechci nic. Jen se najez, když máš chuť.“

„Sekaná a la Amy.“ Vytáhl ze zásuvky hnědý sáček.

„Mám jí dost. Opravdu si nedáš?“

David zavrtěl hlavou. „Ne, děkuji.“ Rozhlížel se po místnosti. Benův pracovní nepořádek v kanceláři ostře kontrastoval s okázalostí ostatních prostor. Všude se povalovaly knihy a časopisy, mnohé otevřené nebo označené papírovými záložkami. Stěny byly přecpané zarámovanými fotografiemi a perokresbami.

„Tvoji společníci nemají žádné námitky proti této výzdobě?“ zeptal se David a ukázal rukou na nepořádek.

„Myslí si, že jsem praštěný,“ ušklíbl se Ben. „Jeden z nich kdysi nazval mou kancelář smradlavou dírou. Za tuto jedinou místnost platím měsíčně tisíc dolarů, a on si řekne, že je to smradlavá díra!“ Zakousl se do chleba a s plnými ústy vyprávěl dál.

„I takhle promočený vypadáš lépe než včera. Cítíš se dobře?“

David pokrčil rameny. „Dočasně mě uvolnili z nemocnice,“ řekl nevýrazně.

„Cože?“

„Propustili mě. Dnes ráno mě navštívila doktorka Armstrongová, je to naše šéflékařka. Jediná z kolegů, která se skutečně zajímá o to, co se se mnou děje.

Zatelefonovala mi a řekla, že se u mě zastaví. Věděl jsem, co mi chce říci, a tak jsem jí navrhl, aby mi to řekla rovnou do telefonu, ale trvala na tom, že ke mně přijde.

Taková to je žena.“

„No a?“

„Výkonný výbor včera večer i přes její námitky odhlasoval, že mě požádají, abych dobrovolně odešel a vzdal se práva operovat, než se celá tahle záležitost vyřeší.“

Ben zakroutil hlavou. „Ten váš výkonný výbor nemarní čas.“

„Podle doktorky Armstrongové byl hlavním iniciátorem Wallace Huttner, šéf chirurgického oddělení. Navíc pomáhá manželovi zavražděné shromaždovat materiály, aby mě mohl obžalovat ze zanedbání lékařské péče. Pokud mě uznají vinným, chtějí mít všechno připravené, aby mohli vůči mně uplatnit svoje požadavky. Doktorka Armstrongová řekla, že mi jako laskavost umožní odejít na vlastní žádost, abych neměl v osobních spisech uvedeno, že mě vyhodili.

Myslím si, že to udělali proto, že je s tím méně práce.“

„Doprdele“ zabrblal Ben.

„Myslím, že na tom moc nezáleží. Vždyť ještě předtím, než mě zatkli, se celá nemocnice změnila na ledovec, jen co jsem do ní vkročil. Je to šílené. Nevím, co mám dělat.

Bojoval bych kdybych alespoň mlhavě tušil, proti komu nebo čemu, ale…“

„Jen počkej,“ přerušil ho Ben. „Boj teprve začíná. Teď budu údery rozdávat já, ale i ty dostaneš příležitost. Dnes odpoledne zkusíme přijít na to, kdo a proč ti to chce přišít.

Zítra si naplánujeme, co uděláme. Někde musí být odpověď. Jen buď trpělivý a neproveď nic unáhleného a nepromyšleného. Najdeme ji.“

David přikývl a stísněně se usmál.

„Aha na tohle jsem skoro zapomněl.“ Vytáhl z kapsy kalhot promočenou obálku. „Dobře, že tužka nepouští,“

poznamenal a podal ji Benovi. „Doktorka Armstrongová nechtěla, abych se v nemocnici dostal do dalších těžkostí, a tak mi za to, že jsem přislíbil dobrovolně odejít, něco zjistila. Na lístku v obálce jsou jména čtyř lidí. Získala je pomocí nemocničního počítače. Dva ošetřovatelé, kteří mají záznam v trestním rejstříku, sestra, která kdysi brala drogy, a další sestra; která naléhala na nemocnici, aby propagovala uzákonění Práv pacientů. Nikoho z nich neznám. Není to bůhvíco, ale doktorka Armstrongová slíbila, že ta jména oznámí Dockertymu.“

Ben ho přerušil. „Už to udělala, Davide.“

„Cože?“

„Poručík mi před chvílí telefonoval. Mluvili jsme spolu asi půl hodiny. Chce, abyste si s doktorkou Armstrongovou přestali hrát na Holmese a Watsona a přenechali to jemu.“

„Přenechali to jemu?“ zvolal David nevěřícně. „Bene, ten chlap mě už skoro týden ničí. Stojí na opačné straně.

Právě proti němu bychom měli bojovat.“

Ben zavrtěl hlavou. „Ne, kamaráde, tak to není,“ řekl rozhodným hlasem. „Dockerty je náramně dobrý policajt.

Znám ho ještě z dob svých advokátských začátků Ať mi věříš nebo ne, nechce tě potopit.“

„K čertu, tak proč mě potom dal zatknout?“

„Musel to udělat.“ Právník pokrčil rameny. „Ze všech stran na něj naléhali a měli proti tobě hromadu důkazů.

Motiv, možnost, vražedný prostředek, to všechno přece dobře víš.“

David zaťal pěsti. „Právě tak dobře vím, že jsem tu ženu nezabil,“ řekl.

„Ani John Dockerty o tom není stoprocentně přesvědčen.

Jinak by se přece nesnažil získat informace o Markusi Quiggovi, lékárníkovi, který…“

„Dockerty mi řekl, kdo to je,“ přerušil ho David. „Jakživ jsem toho člověka neviděl, Bene. Proč by mi chtěl ublížit?“

„Jsou tři možnosti,“ odvětil Ben. „Pomsta, strach nebo peníze.“

David pomalu zavrtěl hlavou. „Bene, já jsem nikdy dříve o tom člověku neslyšel. A Markus Quigg není běžné jméno.

Kdybych Quigga léčil… ne, pomsta nepřichází v úvahu.“

„Mohl jsi přece léčit jeho sestru nebo dceru,“ namítl Ben. „S jiným jménem.“

„To je možné,“ připustil David a v zoufalství bouchl do stolu. „Ale je tu příliš mnoho nepředvídatelných okolností, abych uvěřil, že si to všechno mohl někdo naplánovat, aby to na mě svalil. Trochu příliš.“

„Nemá smysl pokoušet se přijít této věci na kloub hned teď. Jednoduše máme málo informací… zatím.“ Ben se odmlčel, točil prstýnkem a hledal slova. „Davide,“ ozval se nakonec, „nechtěl jsem o tom dnes mluvit, ale bude nejlepší, když to udělám. Včera jsem ti řekl, že od tebe očekávám ve všem upřímnou otevřenost, je to tak?“ David přikývl.

„Nezmínil ses o obvinění, že jsi jednou záměrně podal pacientce nemocné rakovinou nadměrnou dávku narkotik. Je to pravda?“

David se zarazil a nevěřícně vyvalil oči.

„To… to je nesmysl, Bene,“ zakoktal. „Ten případ se odehrál před více než devíti lety. Zbavili mě jakéhokoliv obvinění. Odkud ses to dozvěděl?“

„Od poručíka Dockertyho. Nevím kdo, ale někdo mu to řekl.“

„Sestra. To musela být ta mizerná sestra. Do háje…“

„Jak se to stalo, Davide?“

„Nic to vlastně nebylo. Naordinoval jsem tehdy umírající stařence lék proti bolesti, každé čtyři hodiny nebo podle potřeby. A věř mi, že měla strašlivé bolesti. Zjistil jsem, že službu konající sestra je příliš líná, než aby se chodila dívat, zda pacientka lék potřebuje, nebo ne, a tak jsem změnil

cyklus na každé dvě hodiny. Snížil jsem dávku a vynechal jsem dodatek podle potřeby, takže jí musela dávat lék pravidelně. Druhý den si na mě stěžovala.

Proběhlo vyšetřování a nakonec myslím dostala pokárání za bezdůvodné osočování.“

„Podle všeho si s tebou teď vyrovnává účty,“ prohlásil Ben. „Podívej se, Davide, musíš mi říct všechno. I když se ti to třeba zdá nepodstatné. Všechno. Že se ta sestra ozvala po devíti letech, může být náhoda. Ve včerejším večerníku byl o tobě článek. Ale jestli ji na to někdo navedl, máme před sebou mnohem víc problémů, než si myslíme. A možná, pouze možná, nosíš odpověď v sobě a nevíš o tom.“

„Možná…“ David ztichl. Chvíli mhouřil oči a škrábal se za uchem.

„Co? Co je? Vzpomněl sis na něco?“

David zavrtěl hlavou. „Mohl bych přísahat, že mi něco problesklo hlavou. Něco, co kdosi řekl o Charlottě Thomasové.“ Pokrčil rameny. „Jestli mi to proletělo hlavou, je to pryč.“

„Podívej se, Davide, jdi teď domů a neznepokojuj se.

Zítra se sejdeme. Ve stejnou dobu?“

„Ano,“ souhlasil David sklesle.

„Víš co? Jestli máš zítra večer volno, přijď sem už ve čtyři. Promluvíme si a potom můžeš jít k nám na večeři.

Seznámíš se s Amy a dětmi a přitom se pořádně najíš. Amy by tě ráda poznala.“

„To zní dobře,“ zamumlal David bez velkého nadšení.

„Udělá ti to dobře,“ dodal Ben. „Navíc, Amy má sestru…“

Usmál se a najednou se oba rozesmáli. David si nemohl vzpomenout, kdy se naposledy smál.

„Prohráváš, Sheltone,“ řekl si David procházející se sem a tam po bytě. „Prohráváš a víš to.“ Dvě hodiny, které uplynuly od jeho odchodu z Benovy kanceláře, mu připadaly jako jindy deset.

Venku neustále pršelo, občas se ozvalo vzdálené tlumené zadunění hromu. V jedné chvíli mu jeho tři pokoje připadaly jako prázdný stadion, v následující jako klec.

Pomalu už nemohl sedět, čím dál hůř se soustřeďoval, na nic nedokázal zaměřit pozornost. Zavolej někomu, říkal si.

Zavolej někomu nebo se vykašli na déšť a jdi si zaběhat.

Ale přestaň se tu procházet. Vytáhl tenisky a postavil se k oknu. Z tmavé odpolední oblohy lilo jako z konve.

Potom jako varování ozářilo pokoj strašidelné modrobílé světlo blesku. Po několika sekundách slabý hřmot zesílil a zaburácel, bytem se rozlehla ozvěna. Hodil tenisky zpět do skříně.

Napadlo ho, že přesně tak se cítil tenkrát po nehodě.

Takhle to celé začalo. Neklid v něm stále narůstal.

Jsou v toaletní skříňce v koupelně nějaké tablety?

Nemívala tam Lauren vždy něco proti bolení hlavy? Pro případ, že by se nemohl procházet. Pro případ, že by osamění bylo příliš silné.

Nepotřebuješ je, ujisti se pouze pro případ… Pro případ, že by spánek nepřicházel, že noc nebude mít konce…

Procházel se po předsíni sem a tam a vždy se zastavil u dveří koupelny. Jen pro případ…

A najednou byl uvnitř a sahal po zrcadlových dvířkách toalety. Vtom si uvědomil, že sahá sám na sebe. Když se vztaženou rukou dotkl svého obrazu, zarazil se. Jeho oči, strnulé strachem a samotou, hleděly upřeně do očí v zrcadle.

Uběhla minuta. Potom další. Pomalu se mu přestávaly chvět rty, dech se mu uklidnil a prohloubil.

„Nejsi sám,“ řekl si tiše. „Máš přítele, který se za dlouhých osm roků naučil mít tě rád, za každých okolností.

Máš sám sebe. Otevři dvířka, dotkni se jediné tablety a ztratíš ho. Po všech těch letech… bude pryč. Pak zůstaneš sám.“

Ruka se odtáhla od zrcadla. Na tváři se mu zračilo rozhodnutí, koutky úst se mu zvedaly, až se začal usmívat.

Pokývl sám na sebe hlavou, potom ještě jednou a ještě jednou. Pohyboval hlavou stále rychleji. Viděl, jak v něm narůstá síla, odhodlání.

„Nejsi sám,“ řekl, když se odvrátil od zrcadla a šel do obýváku. „Nejsi sám,“ zopakoval podruhé, když se natáhl na gauč. „Nejsi…“

Po dvaceti minutách zazvonil telefon. David ještě stále ležel na gauči. Přelétl očima poslední řádky Frostovy básně, potom se převalil na bok a zdvihl sluchátko.

„Davide, bál jsem se, že ještě nebudeš doma.“ Byl to Ben.

„Proč bych nebyl, jsem tady,“ řekl David. Usmál se a dodal: „Jsem tady sám se sebou.“

„Tak využívej volna, dokud ho máš,“ vyhrkl Ben vzrušeně, „protože za den dva se vrátíš zpět do práce.“

David pocítil náhlé vzrušení. „Co se stalo, Bene? Mluv pomalu, aby mi nic neušlo.“

„Právě mi telefonovala jistá sestra od vás z nemocnice.

Říkala, že tě může zbavit obvinění z vraždy Charlotty Thomasové. Mám se s ní večer sejít v kavárně. Myslím, že mluvila pravdu. Jestli se nemýlím, kamaráde, brzy budeme mít všechno špatné za sebou.“

David se podíval směrem ke koupelnovým dveřím.

„Bohudík,“ řekl, částečně do telefonu, částečně pro sebe.

„Nemohu tam jít také já, Bene? Neměl bych tam být?“

„Nechci, aby ses do toho míchal, dokud nevím, co mi chce říct. Víš co, Davide? Přijdu k tobě v devět, ne, o půl desáté. Potom ti všechno řeknu. Při troše štěstí se může stát ze zítřejší večeře oslava.“

„To by bylo ohromné,“ vzdychl David toužebně.

„Říkala, že se znáte. Jmenuje se Christina Beallová.“ Při zaslechnutí jejího jména pocítil David další vzrušení.

„Poslouchej, Bene, na to jsem se snažil rozpomenout tehdy ve tvé kanceláři. Vzpomínáš si? Jak mi to vypadlo z hlavy?“

„Vzpomínám.“

„Bylo to něco, co řekla Christina Beallová, když jsem si pustil hubu na špacír před Charlottiným manželem.

Zašeptala mi, že je hrdá na to, jak jsem se postavil proti Huttnerovi a… potom dodala: Nebojte se. Nějak se to samo vyřeší. A najednou byla pryč. Bene, myslíš…“

„Podívej se, kamaráde, udělej mně i sobě laskavost.

Pokus se nevyvozovat z toho žádné závěry. Za pár hodin budeme všechno vědět. Dobře?“

„Dobře,“ řekl David. „Ale stejně víš, že to nevydržím.“

„Ano, vím,“ odvětil Ben. „Tak v půl desáté.“

„V pořádku.“ David se podíval na hodinky. „Porovnejme si správný čas, abych se tu nezbláznil, až budu na tebe čekat.“

Ben se zasmál. „Za pět minut pět. Já mám za pět minut pět.“

„Tedy čtyři padesát pět,“ zazpíval David a zavěsil.

Jeho euforie trvala pouze krátce. V posledních dnech nepříjemné události pohltily jeho myšlenky na Christinu,

teď si však uvědomil, že v podvědomí na ni nepřestal myslet.

„Ty jsi to nebyla, že ne?“ zeptal se tiše. „Víš, kdo to udělal, ale tys to nebyla.“

Když na něj celou vahou dolehl smysl Benova telefonátu, jeho starosti o Christinu rychle pominuly. Zaťal pěsti a zaboxoval si. Na tváři se mu zjevil úšklebek, změnil se na úsměv a potom se nahlas zasmál. Rozběhl se k deskám. Za chvíli už klusal po obýváku a boxoval do rytmu hudby z filmu Rocky, která se rozléhala po celém bytě.

Když zamířil do koupelny, ještě stále mu zněla v uších.

Stál před toaletní skříňkou a hleděl si do očí.

„Dokázal jsi to, kamaráde,“ řekl svému obrazu. „Jsi silnější než kdykoliv předtím. Jsem na tebe hrdý. Vážně.“

Ne z potřeby, ale ze zvědavosti se natáhl a otevřel dvířka.

Poličky byly prázdné.

Sprcha a dlouho odkládané dopisy bratrům mu pomohly zabít hodinu a půl. Další půlhodinu se cpal špagetami s ragú.

V sedm se podíval na zprávy a pak do Benova příchodu zbývaly už jen dvě hodiny.

Chvíli se netrpělivě Procházel, potom vytáhl ze skříně šachovnici a příručku Šachy pro začátečníky. Za několik minut odstrčil všechno na stranu. Znovu musel myslet na Christinu a nemohl se soustředit. Za ten krátký čas, kdy

spolu mluvili, na něj něčím hluboce zapůsobila. Byla v ní odzbrojující, prostá síla, energie, kterou si člověk málokdy uchová po letech studia na medicíně nebo ve zdravotní škole. A potom, ty její oči, velké, vroucí, v jednom okamžiku svůdné a zkoumavé, v druhém metající blesky.

Zjistil, že čím dál víc doufá, dokonce se modlí, aby nebyla přímo zapletená do smrti Charlotty Thomasové. Do devíti sám sebe přesvědčil, že to určitě není možné.

Chvíli se bavil tím, že porovnával vše, co o ní věděl, s Lauren. Rychle si uvědomil, že jako obyčejně připisuje Christině kvality, které by chtěl, aby měla. „Kdy se už konečně poučíš, Sheltone?“ pokáral se nahlas a vrátil se k šachovnici.

Ve čtvrt na deset se už opět procházel. Najednou zaslechl skřípat výtah a rozběhl se do předsíně. Potom si uvědomil, že by nejdřív musel Benovi dálkovým ovladačem otevřít dveře do vestibulu. Ale i tak pro jistotu počkal v předsíní. Výtah zastavil o poschodí níž.

Vrátil se do pokoje a pět minut strávil tím, že si představoval rozhovor s Wallacem Huttnerem, v němž se mu šéf chirurgického oddělení omlouval za svůj mylný postoj a navrhl mu, aby se stali společníky. David si nacvičoval řeč, jíž jeho návrh odmítne, a potom druhou verzi, pro případ, že by Huttner byl velmi zkroušený, tehdy by jeho nabídku přijal.

Přesně v půl desáté se zdola ozval bzučák. David vyskočil a rozběhl se k domácímu telefonu.

„Prosím?“

„To jsem já, Davide.“ I přes slabě fungující mikrofon bylo slyšet v Benově hlase rozčílení. „Všechno mi vyprávěla. Řekla mi pravdu. I když je smutná. Je to za námi, kamaráde, už je to za námi.“

Ze všech slov utkvělo Davidovi v hlavě pouze ‚smutná‘.

„Pojď nahoru,“ řekl a stiskl ovladač. Z hlasu mu zaznívalo překvapivě málo vzrušení.

Asi za půl minuty se dal výtah do pohybu. Do hajzlu, řekl si David, tak to přece jen byla ona. Stál v otevřených dveřích a poslouchal sténání výtahových lan. Takový konec si vůbec nepředstavoval. Nechtěl, aby se celá ta hrůza přenesla na Christinu Beallovou, i když kvůli ní musel tolik vytrpět. Byl asi v polovině cesty k výtahu, když se v okénku šachtových dveří objevilo světlo z kabiny. Výtah zastavil.

Vnitřní dveře se automaticky otevřely.

David mlčky čekal na Bena. Uběhlo pět sekund. Potom dalších pět. Nesměle vykročil dopředu. Šachtové dveře byly ještě pořád zavřené. Nakonec nahlédl do výtahu skrz špinavé okénko. Ben stál u stěny a nejistě se o ni opíral.

„Hej, co je?“ zeptal se David a sám otevřel těžké dveře.

Z advokátovy křídově bílé tváře se na něho nepřítomně dívaly vlhké oči. Najednou se mu ústa roztáhla do mírného úsměvu.

„Bene, nežertuj,“ řekl David. „Přestaň s těmi hloupostmi a pojď ven. Chci všechno slyšet.“

Ben se pohnul a ústa se mu pootevřela. Z úst mu stékal na bradu zářivě červený potůček. David zachytil padající tělo. Na zádech Benova zánovního pláště se šířila krvavá skvrna. Z jejího středu trčela ozdobně vyřezávaná bílá rukojeť nože.

Když David tahal přítele z výtahu, teplá krev mu stékala na ruce a na šaty.

„Pomoc!“ vykřikl. „Pomozte mi!“

Vytáhl nůž, upustil ho na koberec, potom obrátil Bena.

Advokátovy tmavé oči byly nepřítomně upřené do prázdna. David se mu pokoušel nahmatat pulz, ale bylo mu jasné, že krev, která Benovi vytéká z úst, je znakem smrtelného poranění srdce nebo hlavní tepny.

„Prosím vás pomozte mi,“ naříkal David. „Prosím.“

Vtom se na konci chodby rozletěly dveře vedoucí na schodiště. Stál v nich Leonard Vincent, jeho temné obrysy zezadu osvětlovala lampa. Téměř nenuceně si sáhl za opasek a vytáhl revolver. Z hlavně trčela nepěkná silueta tlumiče.

„Teď jste na řadě vy, doktore Sheltone,“ řekl chraplavým hlasem Vincent, pevně přesvědčený, že má před sebou chlapa, kterého mu popsala Hortenzie. Sledoval Christinu Beallovou do kavárny a v muži, s kterým se setkala, poznal Sheltonova obhájce. Když zavolal Hortenzii,

ihned mu dala příkazy: nejdřív zlikvidovat Glasse, potom Sheltona a nakonec to děvče. Díky advokátovi vyřídí první dva téměř současně.

David odskočil dozadu a podklouzl. Snažil se rychle zvednout, ale zakrvavená ruka mu sklouzla dolů po stěně a spadl na koberec. Kousek od něho ležel nůž. Chytil ho za hrot čepele a vrhl jím po blížící se postavě. Nůž narazil na zeď, Vincent ho zdvihl a chladnokrevně si otřel čepel o kalhoty. Byl od Davida vzdálen necelých patnáct metrů.

Mezi nimi leželo na zemi Benovo bezduché tělo.

Světlo žárovky dopadlo na Vincentovu tvář. Usmíval se.

Když na Davida namířil revolver s tlumičem, jeho úsměv byl ještě spokojenější.

David couval po čtyřech a chtěl vykřiknout, z hrdla mu však nevyšel žádný zvuk. V duchu zaregistroval záblesk na konci tlumiče a ve zlomku sekundy mu explodovala u ucha zárubeň dveří.

Skokem se vrhl do bytu a nohama zabouchl těžké dřevěné dveře. Zámek zapadl dřív, než se ozvaly tupé údery a vedle kliky se objevily dvě díry.

David se divoce rozhlížel kolem sebe, potom vyskočil a rozběhl se do obýváku. Požární schodiště! Otevřel okno a podíval se na svoje nohy v ponožkách. Chvíli uvažoval, že si vezme ze skříně tenisky. Není čas, napadlo ho.

Rezignovaně si povzdychl a vylezl oknem na kovové odpočívadlo.

Vtom uslyšel, jak se vchodové dveře s rachotem rozletěly. Ve vteřině už utíkal dolů po schodech.

Noc byla temná a chladná. Kovové schůdky se v lijáku klouzaly, ale David to sotva vnímal. Kousek pod třetím poschodím se patou zachytil o hranu stupně a smekl se.

Spadl, udeřil se a sjel o několik schodů níž. Z pravého ramene si přitom odřel kus kůže. Nad hlavou se mu ozval kovový zvuk, Leonard Vincent skočil na kovovou plošinu ve čtvrtém poschodí. V tom okamžiku bleskla Davidovi hlavou nesmyslná myšlenka, že měl otevřít okno k požárnímu schodišti a potom se schovat ve skříni.

Vsadím se, že by to nevyšlo, pomyslel si, když zadýchaný sbíhal na odpočívadlo druhého podlaží. Znovu se podklouzl, a když sjel poslední schody, zády mu projela elektrizující bolest. Mezi kovovými stupni zahlédl Vincenta jen jako nejasný stín pohybující se na pozadí setmělé oblohy.

David se vkleče pokusil uvolnit spouštěcí žebřík; který vedl z prvního patra na zem. Hrany kovové podlahy se mu bolestivě zarývaly do kolen a skrz promočenou košili ho bodaly do zad jehličky deště. Zástrčka žebříku se nedala uvolnit.

Podíval se nahoru, zachytil se okraje kovového odpočívadla a spustil se z něho dolů. Chvíli tak visel, snažil se odhadnout, jak daleko je chodník, potom se pustil. Při dopadu ucítil prasknutí v levém kotníku. Noha se mu pod

podvrtla. Vykřikl a tak silně se zahryzl do konečku prstu, až mu začal krvácet.

Ležel na mokrém chodníku, slyšel dutou kovovou ozvěnu kroků a dech muže nad svou hlavou. Zabiják se blížil k odpočívadlu v prvním poschodí.

David se postavil na jednu nohu, pak zaváhal. Jestli má kotník podvrtnutý, bude ho to bolet, ale bude se moci pohybovat. Jestli ho má zlomený, zemře. Se zaťatými zuby se postavil na levou nohu. Kotníkem mu proběhla ostrá bolest, ale vydržel, jeden krok, druhý. Najednou běžel.

Na konci uličky se ohlédl. Muži se podařilo spustit žebřík, a klidně slézal z posledního stupně.

Clarendon Street byla téměř pustá. David nejistě zastavil, potom se rozhodl, že zamíří k Boylston Street, kde býval hustý provoz. V té chvíli uviděl několik metrů před sebou postavu, kráčející opačným směrem k řece.

Instinktivně se za ní rozběhl. Běžel nemotorně, každý druhý krok byl pro něho utrpením, ale přesto se k ní pomalu přibližoval.

„Pomoc!“ zavolal. „Pomozte mi, prosím!“ Jeho křik ihned pohltila noční bouřka. „Prosím vás pomozte mi.“

Skoro už chodce doběhl, když ten se k němu obrátil tváří.

Byl to bezzubý, zarostlý, opilý stařec. Ze střechy pomačkaného klobouku mu kapala voda. David chtěl něco říct, ale nakonec jen zakroutil hlavou. Opřel se o zaparkované auto a těžce dýchal. Najednou se zadní okno

auta roztříštilo. David se obrátil. Skrz mlhu a déšť spatřil svého pronásledovatele, jak kleče na jednom koleni znovu míří.

Když z tlumiče vyšlehl plamen, vyběhl. Běžel, i když kulka určená jemu zasáhla opilého starce a ten se svalil na dlažbu.

I přes bolest a déšť se hnal dopředu. Ještě jakživ takhle neutíkal. Patami odrážel drobné kamínky, do nohou mu vystřelovala bodavá bolest. Přesto běžel, přes Marlborough Street, přes Beacon Street k řece, byla to jeho obvyklá trasa, po které běhal v nespočetných slibných ránech. Teď utíkal před smrtí. Velký zabiják za jeho zády ho každým krokem doháněl.

Doprava na Storrow Drive byla malá. David bez zpomalení přeběhl přes silnici, vběhl na kamenný most pro chodce a přeběhl po něm přes vodní nádrž. Vpředu před ním se míhala v dešti světla Cambridge a jejich obraz tancoval na černé hladině řeky Charles.

Otoč se a utíkej zpátky, pomyslel si. Utíkej zpět a pomoz Benovi. Možná tě potřebuje. Snad opravdu není mrtvý. Pro boha živého, udělej něco.

Riskoval a otočil se. Muž, kterého zdrželo několik aut na Storrow Drive, trošku zaostal. O malý kousek. David viděl, že pronásledování pomalu končí. Hnal ho strach, ale už nemohl dál. Očima přejel po opuštěné promenádě a hledal místo, kde by se mohl skrýt. Zabiják byl už příliš blízko.

Jeho jediná naděje je řeka. O kameny na břehu si roztrhl zbytky ponožek a potom se vrhl do studené olejovité vody.

Myslel si, že větší bolest než teď už pociťovat nemůže, ledová voda mu však způsobila ještě nesnesitelnější muka.

Bylo to bodání tisíců dýk. Leonard Vincent přeběhl most pro pěší a blížil se ke břehu řeky. David se zhluboka nadechl.

Potom se ponořil. Byl asi šest metrů od břehu, plaval podél něho a odrážel se přitom od bahnitého dna. Šaty mu ztěžkly, nejdříve mu pomáhaly zůstat pod vodou, potom však hrozilo nebezpečí, že ho stáhnou dolů.

Vyplaval, aby se nadechl. Za chvíli ještě jednou. Stále přitom postupoval vpřed. Voda ho štípala v očích a oslepovala ho. Přes mnohá léta kontroly znečišťování vodních toků byla řeka palčivá a odporně kalná. Voda mu naplnila nos a ústa.

Najednou narazil hlavou do něčeho tvrdého. Omráčený a téměř slepý ohmatával překážku rukama. Bylo to ukotvené dřevěné molo tvaru T, umístěné na řece pro několik plachetnic, které se v letních měsících plavily nad odrazy světel města.

Minutu dvě bylo úplné ticho, bylo slyšet pouze déšť dopadající na molo a na vodní hladinu. David se krčil vedle mola, kde byla hloubka něco přes metr, a vytíral si z očí bahno. Nohy a ruce měl zesláblé. Najednou zaslechl kroky, slídivý, pravidelný zvuk. Zabiják byl na molu!

David přitiskl tvář na drsné slizké dřevo. Kroky byly čím dál hlasitější, čím dál bližší. Ponořil ruku pod molo. Zčeřil přitom vodu? Je tam dost místa, aby tam vůbec mohl dýchat? Když se ponoří pod můstek, může tam uváznout bez vzduchu. Když se neponoří…

Pomalu se zhluboka nadechl, uvědomil si, že to může být jeho poslední nadechnutí. Hlavou prudce narazil do dřeva. Zachvátila ho hrůza. Je v pasti! Začal se dusit.

Zoufale hmatal rukama nad hlavou až se dotkl okraje trámu.

Podpěra! Uhnul na stranu, ihned se mu vynořila tvář.

Mezi vodou a molem byla asi dvaceticentimetrová mezera. Na rtech se mu objevil nesmělý úsměv, vzápětí však pohasl. Kroky mu zaznívaly přímo nad hlavou. Tenkými mezerami mezi prkny se mohl dotknout mužových bot, které byly jen několik centimetrů od jeho očí. Nohy se zastavily.

David co nejvíce natáhl krk a přitiskl si čelo ke spodku mola. Pootevřenými rty nehlučně vdechoval mezerami vzduch.

Na hlavou mu zadupaly boty, nejdřív jedním a potom druhým směrem. Vincent zkoumal řeku. Pak zabiják mučivě pomalu zamířil k druhému ramenu téčka.

David se v ledové vodě začal třást. Všemi silami zaťal zuby, aby mu nedrkotaly, a pevněji se přitiskl mezi dno a molo. Tělo měl úplně ztuhlé. Kroky se vzdalovaly, až úplně ztichly. Uzavřený prostor začal v Davidovi vzbuzovat

strašidelnou hrůzu. Co když tam nahoře sedí? uvažoval David.

Co když tam sedí a čeká? Jak dlouho tam zůstane? A jak dlouho to ještě vydrží on sám?

Počítal do stovky, potom začal opět od nuly. Zpíval si v duchu písničky, hloupé popěvky z dětství.

Chlad mu pronikal až k srdci. Nemohl ovládnout třes.

Jak dlouho tu už je? Nohy mu zchromly. Bude jimi vůbec moci hýbat? „Krvavé koleno, kde máš svoji skrýš?

Sázím se, sázím, že mě nechytíš.“

„Sázím se… sázím… sázím se, že zemřu.“

18 kapitola <<<<<<<<<< Joey Rosetti zavřel oči a vdechl vůni Terryina vzrušení.

Ta vůně, její pokožka, to, jak se její tmavé bradavky vztyčily pod jeho rukou, dokonce i po dvanácti letech byly tyto pocity svěží a vzrušující stejně tak jako vroucí a radostné.

„To je příjemné, Joey. Tak příjemné,“ zasténala Terry a přitiskla si jeho tvář pevněji k sobě. Usmála se na něj a zabořila mu prsty do černých vlnitých vlasů.

Rozechvěle si přitáhla jeho ústa ke svým. Sevřela mu nohama tělo a jejich vroucí polibek se stával čím dál nenasytnější.

Joeyho pohyby se zrychlovaly. Byly stále prudší. Oba dva věděli, že brzy dospějí k vyvrcholení.

Vtom se na nočním stolku rozdrnčel telefon. „Ne,“

vzdychla Terry. „Nech ho zvonit.“ Ale už cítila, že Joey polevuje. „Nech ho tak,“ prosila znovu. Šestkrát, sedmkrát, neodbytné zvonění nepřestávalo. Osmé zazvonění, potom deváté.

„K čertu!“ vybuchl Joey a odvalil se na stranu. „Jestli je to omyl, ať si mě nepřeje!“ Zavrčel něco do sluchátka, půl minuty poslouchal, potom řekl jediné slovo: „Kde?“

Za chvíli odhodil přikrývku a vstal.

„To byl Dave, Terry,“ řekl. „Dave Shelton. Je raněný a potřebuje pomoc.“ Rozsvítil světlo na nočním stolku a rozběhl se k šatníku.

„Jdu s tebou,“ prohlásila Terry.

„Ne, zlatíčko, prosím tě,“ řekl a zdvihl ruku. „Je jako pomatený, sotva jsem mu rozuměl. Ale říkal, že je v kaši.

Nechci, abys tam šla. Zavolej do vinárny. Zjisti, jestli je tam ještě Rudy Fisher. Pokud ano, řekni mu, aby sebou hodil a přišel na promenádu u řeky. K amfiteátru Hatch Shell. Tam se setkáme.“

„Joey, nemohl bys zavolat někomu jinému? Víš, co si myslím o… “

„Podívej, nemám teď čas se dohadovat. Rudyho znám déle než… už hodně dlouho. Kdyby se vyskytly nějaké problémy, chci ho mít u sebe.“

Terry se za dvanáct let naučila, že je zbytečné s manželem o takových věcech diskutovat. Ale i tak ji vyděsilo, že chce, aby s ním šel Rudy Fisher, muž, který slepě miloval násilí.

„Joey, prosím tě,“ naléhala. „Buď opatrný. Žádné rvačky. Slib mi to, prosím tě. Pokud je raněný, odvez ho do nemocnice a přijď domů.“

„Srdíčko, Dave mi zachránil život,“ řekl a natahoval si kalhoty. „Udělám pro něj všechno, co bude chtít.“

„Ale slíbil jsi…“

„Přestaň,“ obořil se na ni Joey. „Dám si pozor. Neboj se.“ Přinutil se hovořit klidnějším tónem. „Jsem teď obchodník, to dobře víš. Jestli je raněný, odvezu ho do nemocnice, neboj se. Jen udělej, oč jsem tě požádal.“ Vytáhl ze šatníku košili.

Terry seděla na pelesti a obdivovala ho. Ve čtyřiceti dvou letech měl ještě stále štíhlou, pružnou postavu miláčka žen. Bylo v něm něco mírného, klidného, nic nenaznačovalo, jaké životu nebezpečné situace už zažil, i když mu na ně zůstaly památky v podobě tmavě rudých jizev, které mu protínaly břicho. Čtyřiceticentimetrová půlměsícovitá jizva na levém boku připomínala časy, kdy byl vůdcem bandy mladistvých v bostonském North Endu.

Kousek nad pupkem ji přetínala jiná jizva, deset let stará, pozůstatek po střelné ráně, kterou utrpěl, když chtěl zabránit přepadení.

Rosetti byl Davidův první soukromý pacient v nemocnici White Memorial. Jeho operace trvala dvanáct hodin a někteří účastníci o ní ještě dnes hovořili s úctou.

Když se Joey zotavoval, vytvořil se mezi ním a jeho lékařem přátelský svazek.

„Poslouchej, Terry, přestaň na mě civět a zavolej Rudyho,“ řekl Joey a vklouzl do černých mokasínů. Počkal, až se k němu obrátila zády, potom si zpod hromady svetrů ve skříni rychle vytáhl revolver a pouzdro.

Když zamířil ke dveřím, Terry řekla: „Prosím tě, Joey, nestřílej.“

Rosetti se vrátil a něžně ji políbil.

„Nebudu, miláčku. Jedině v případě nutnosti, to ti slibuji.“

Terry Rosettiová vyčkala, dokud se za ním s bouchnutím nezavřely dveře, potom vzdychla a zvedla sluchátko.

David seděl na zemi, a aby se nesvalil, ze všech sil svíral sluchátko telefonního automatu. Stále se třásl a občas ztrácel vědomí. Od prudkého deště byl celý zacákaný blátem.

Přes hustý liják nejasně viděl amfiteátr Hatch Shell.

Jeho vysoká polokopule, která se vynořovala ze tmy pár set metrů od něj, byla jediným orientačním bodem, na který si vzpomněl, když hovořil s Joeym. Pomalu pustil sluchátko, svalil se na zem a po čtyřech se začal plazit k slabému nočnímu světlu na jedné straně kopule. Deset, patnáct minut se takhle plazil po mokré zemi. Malá lampa, nejdřív pouze vzdálené světélko, se brzy stala jeho celým světem. S

každým mučivým centimetrem mu však připadala vzdálenější. Občas se pokusil vstát, ale vždy znovu upadl na zem. Přemohla ho ostrá bolest v kotníku a strašný chlad v celém těle. Znovu se vzchopil a plazil se dál. Dvakrát se převalil na záda, neboť ho zachvátily křeče.

Zvracel, nosem a ústy z něj vycházela páchnoucí říční voda a žluč. Výsměšné světélko bylo čím dál matnější, čím dál vzdálenější.

„Tak to přece nemůže skončit,“ opakoval si David dokola.

Používal tuto větu jako zaklínadlo, aby se přinutil pohnout dopředu. „Tak to nemůže skončit… nemůže.“

Chvíli poté, co Christina odmítla Benovu nabídku, že ji odveze, a vydala se na cestu domů ji zachvátila prázdnota.

Jako kdyby se otevřel kohoutek a vytekl z něho všechen cit.

Vzdala se pokusů skrýt se pod převisy budov a nevšímaje si prudkého deště kráčela prostředkem chodníku.

Schůzka s Benem byla bezproblémová, přinejmenším méně problematická, než si představovala. Choval se příjemně, neodsuzoval ji a vícekrát ji ubezpečil, že udělala dobře, když se mu se vším svěřila, bylo to určitě správné rozhodnutí. Bez pochyb přijal vysvětlení, podle kterého sama na vlastní pěst splnila přání důvěrné přítelkyně, umírající v bolestech, nejtěžší okamžik nastal, když se Ben zmínil o zfalšovaném receptu C-222.

„Co?“ zeptala se Christina, aby získala trochu času.

„Recept. Ten o kterém lékárník Quigg tvrdí, že ho doktor Shelton vystavil přímo u něj.“

Christina rychle uvažovala. Slečna Dalrymplová (nebo některá jiná sestra) zjevně použila recept, aby ji ochránila.

Protože nevěděla, co všechno vyšlo najevo, neměla předem připravenou odpověď. „Použila jsem ho a… a potom jsem lékárníka podplatila…“

„Za prvé mě zajímá, jak jste se k němu dostala,“ řekl Ben. Podle výrazu jeho tváře usoudila, že ani o tomto jejím tvrzení nepochybuje.

„To… to si ještě zatím nechám pro sebe.“ Christina zatajila dech a doufala, že advokát nebude naléhat. Za pár dní si určitě něco vymyslí. Pokud chce slečna Dalrymplová i nadále chránit Společenství, bude muset přesvědčit lékárníka, aby nevyvracel Christinino tvrzení. Stejně tak bude muset přesvědčit Peggy, že Christina o jejich Společenství nic neprozradí.

Ben ji chvíli pozoroval, potom přikývl: „Tedy dobře,“

souhlasil. „Přejděme teď k tomu, co byste podle mě měla udělat teď. Teda pokud stojíte o mou radu.“

„Chtěla bych víc než to, pane Gl… chci říci Bene. Pokud je to možné, chtěla bych, abyste mě zastupoval.“

„Musím si to promyslet, Christino abych si byl jist, že nedojde k žádnému konfliktu zájmů.“ Usmál se. „Ale rovnou vám můžu říct, že podle mě k němu nedojde. Přijďte za mnou v pondělí ráno do kanceláře. V devět. Zařídím, aby přišel i poručík Dockerty. Nebojte se. Předem vám poradím, co mu máte říct. V pondělí, dobře?“

Christina přikývla.

Pondělí, opakovala si celou dobu, co se plahočila deštěm.

Tři dny, než se zřejmě skončí její život. Vlastně už skončil, uvědomila si. Kolem projel autobus a celou ji postříkal špinavou vodou. Ani nezpomalila. V rychlém sledu si představovala, co ji čeká: zatčení… soud… slečna Dalrymplová… sourozenci… noviny… její otec, který už teď živoří v sanatoriu… přezdívky, Anděl smrti, Milosrdná vražedkyně… její spolubydlící a jejich rodiny…

Ale snad nejvíc ze všeho ji trápily představy Davida a nenávisti, kterou k ní bude pociťovat.

Minula odbočku do ulice, ve které bydlela. Černá díra, která zaplňovala celé její nitro, se stále zvětšovala. Úleva a klid, jež cítila při rozhovoru s Benem, se vypařily. Místo slz, které nemohla ronit, protože byla příliš prázdná, jí stékal po tvářích déšť. Pondělí.

Slepýma očima se dívala do výkladních skříní obchodů a obchůdků, okolo nichž procházela. Najednou se zastavila před lékárnou. Starý lékárník ji znal jako stálou zákaznici, znal je vlastně všechny tři a měl je rád. Když vešla dovnitř, prohodila s ním pár zdvořilých vět a potom požádala, aby jí dal Darvon, který obyčejně užívala proti křečím. Naposledy si ho vyzvedla na dlouhodobý recept před půl rokem, téměř plnou lahvičku měla doma v nočním stolku. Lékárník

zběžně nahlédl do její záznamové karty a vydal jí další dávku.

Cestou domů Christina začala sestavovat dopis na rozloučenou.

„Tady je, Rudy!“ zakřičel Joey. „Ježíšikriste, ten ale vypadá! Možná je mrtvý.“

Davidovo bezvládné tělo leželo v blátě u schodů k amfiteátru. Vyškrábal se nahoru po schodech a vmáčkl se za mramorový sloup, takže ho z chodníku nebylo vidět.

Joey jemně obrátil přítele na záda. Prudký déšť smyl z Davidovy tváře špínu a krev. Vtom tiše zanaříkal, slabý sten téměř zanikl v nočním větru.

„Kristepane, honem přines deku!“ vykřikl Joey.

„Dýchá!“ Podložil Davidovi pod hlavu ruku a druhou ho poplacával po tváři, stále rychleji a silněji. „Dave, to jsem já, Joey. Slyšíš mě? Neboj se, budeš v pořádku, Dave?“

„Christina…“ Davidovo první slovo bylo nesrozumitelné zamumlání. „Christina… musím najít Christinu.“

Na chviličku otevřel oči, pokoušel se zaostřit pohled na Joeyovu tvář, potom je opět zavřel. Rosetti položil Davidovi ruku na prsa. Když ucítil slabé rytmické nadzvedávání a klesání hrudníku, vzrušeně pokýval hlavou.

„Vydrž,“ řekl. „Zavezu tě do nemocnice. Budeš v pořádku. Jen vydrž, Dave.“ Zdvihl hlavu a potichu zanadával na déšť.

Najednou vítr utichl a liják vystřídalo jemné mrholení.

Joey se překvapeně podíval na oblohu a potom souhlasně přikývl.

„Hned ráno ti zvýším plat,“ zašklebil se.

David slyšel Rosettiho hlas, ale pochopil pouze slova, „do nemocnice“. Ne, pomyslel si. Do nemocnice ne. Ze všech sil se snažil tu myšlenku zachytit, zformulovat ji do slov. Vědomí mu však sláblo a znovu se propadl do tmy.

Za pět minut seděl zabalený do deky na zadním sedadle chrysleru Rudyho Fishera a opíral se o Joeya. Ještě pořád se třásl, ale vědomí se mu kousek po kousku vracelo.

Joey přikázal Fisherovi, aby je zavezl do fakultní nemocnice. David slyšel vlastní slova jako ozvěnu v tunelu, bylo to slabé nesouvislé fňukání. „Ben je mrtvý… Christina je mrtvá… Já nechci do nemocnice… Musím najít Christinu… Je mi zima… strašná zima… Prosím vás, pomozte mi se zahřát…“

Před vchodem pohotovostního oddělení stálo několik sanitek, jejichž světla blikotala v hypnotickém kontrapunktu.

Joey vyběhl a za chvíli se vrátil s židlí na převážení pacientů.

„Je tam boží dopuštění,“ řekl Rudymu, když vytahovali Davida z auta. „Zřejmě to je tím deštěm, vypadá to jako

scéna z vojenského filmu. Rudy, počkej na mě v autě tamhle o kus dál. Jsi v pořádku, Dave?“

David se pokoušel přikývnout, ale světla, nápisy i tváře se mu slily do rozmazané skvrny a udělalo se mu špatně.

Vsedě zvracel. Joey se mezitím protáhl s židlí skrz lítací dveře. Dostali se do jasně osvětlené přijímací místnosti.

Opravdu připomínala frontovou ošetřovnu. Dveřmi neustále vcházeli a vycházeli pacienti, někteří zkrvavení, jiní zkroucení bolestí. Všude stály pojízdné vozíky. Joey přeletěl pohledem místnost a vmáčkl se s Davem k sestře.

Štíhlá bruneta, která na tomto oddělení pracovala teprve druhý měsíc, si ho s nevěřícím pohledem vyslechla a rozběhla se k Davidovi. Tiše naříkal, hlavu převracel pomalu ze strany na stranu.

„Kristepane,“ zvolala sestra, když mu položila ruku pod bradu, „je jako led. Přidržte mu hlavu, dokud nezavolám ošetřovatele. Co se mu stalo?“

Zmizela dřív, než jí Joey mohl odpovědět. Za chvíli k nim přistoupila silná úřednice s blokem tiskopisů v ruce a začala na Joeya chrlit otázky.

„Jméno?“

„Joseph Rosetti.“

Podívala se na Davida. „To přece není Joseph Rosetti, ale doktor Shelton.“

„Aha, myslel jsem, že se ptáte na moje jméno. Když víte, jak se jmenuje, tak proč se mě ptáte?“

Žena se na něho hněvivě podívala a vytrhla z bloku vrchní list. „Jméno?“ řekla stejným hlasem jako předtím.

Joey vytáhl Davidovu promočenou náprsní tašku a nadiktoval jí údaje, které ji zajímaly. Několikrát málem vybuchl, pokaždé se však ovládl, protože se obával, že utrhne další list a začne znovu od začátku. Na otázku „jméno a adresa nejbližšího příbuzného“ chtěl říci, že nemá ani tušení, ale představil si, jaký zmatek by jeho odpověď mohla vyvolat, a tak nadiktoval svoje nacionálie.

„Náboženství?“ zeptala se žena chladně.

Joey se otočil na Davida, jehož pokožka získávala zelenkavý odstín. „Podívejte se,“ obořil se na ni, „tomu člověku je zle. Nemohly by vaše otázky počkat, než ho prohlédne lékař?“

„Promiňte, pane,“ ohradila se, „ale já jsem si je nevymyslela. Dělám pouze to, co je moje povinnost.

Náboženství?“

Joey bojoval s pokušením chytit ji pod krkem. Vtom se vrátila tmavovlasá sestra a ušetřila ho konečného rozhodnutí.

„Uvolnila jsem pro něj dvanáctku,“ řekla už čekajícímu ošetřovateli. „Odvezte doktora Sheltona tam. A vy, pane, až nadiktujete všechny údaje, můžete si sednout v čekárně a počkat. Až pacienta prohlédne lékař, dám vám vědět.“

Podívala se Joeyovi do tváře a až teď si uvědomila, jaký je to fešák. Mile se usmála. „Chcete vědět ještě něco?“

„Ne,“ odpověděl Joey. „Ale mohla byste říci… ehm…

této milé dámě, že nevím, jakého náboženství je doktor Shelton.“ Mrkl na sestru, která se ihned začala červenat.

Chytila úřednici pod paží a odvedla jí zpět ke stolu.

Když ošetřovatel odvážel Davida na pokoj, v horečnatém ruchu pohotovostního oddělení ho sledovaly pouze jedny oči. Byly to oči Janet Poulosové. Pouze její uší zaslechly, jak David neustále šeptem opakuje jediné slovo, jméno Christiny.

Několik obětí dopravních nehod a dva postřelení natolik zaměstnávaly službu konající personál, že Janet souhlasila s přesčasovou prací, dokud se nezmenší příliv pacientů. Teď jí připadlo, že toto rozhodnutí se jí může nečekaným způsobem vyplatit. V hlavě měla zmatek a snažila se pochopit důležitost toho, co viděla a slyšela.

Zahrada najala Leonarda Vincenta, aby hlídal Beallovou.

Měl zasáhnou pouze tehdy, kdyby Hortenzie nabyla dojmu, že Christina se rozhodla přiznat a prozradit Společenství. To bylo vše, co Janet věděla. Hortenzie chtěla za každou cenu zachránit Zahradu a každá květina byla zároveň členkou Společenství sester života, ať už aktivní nebo pasivní.

Beallová a Shelton se museli setkat, uvažovala Janet.

Asi šla za ním a vyprávěla mu o Společenství sester.

Proč by se sem jinak dostal v takovém stavu a volal její jméno?

Hortenzie dala Leonardovi volnou ruku, ale Shelton mu nějakým způsobem unikl. To bylo jediné logické vysvětlení.

Pokud je to tak, Narcisa má velké štěstí, že je ve správný čas na správném místě. Janet se začala třást vzrušením.

Příležitost jí padla přímo do klína. Pokud to dobře zařídí, možná ji Hortenzie bude pokládat za tak schopnou, že ji zasvětí do nejtajnějších záležitostí Zahrady.

Z toho by jí plynul náramný užitek.

Rozhlédla se kolem sebe. Policisté, kteří tu vždy mají službu, byli zaneprázdněni oběťmi střelby a dopravních nehod. Vycítila, že v tom zmatku se může nepozorovaně pohybovat, musí se však rychle rozhodnout. Má zavolat Hortenzii? Podívala se na chodbu vedoucí k pokoji číslo dvanáct. V blízkosti nebyl nikdo. Další příležitost se jí možná nenaskytne.

Adrenalin. Draslík. Inzulin. Digitalis. Pankuronium.

Janet spěchala do sesterny a hlavou jí běžely různé možnosti.

Uvažovala o Christině Beallové. Zlikvidoval ji už Vincent? Na tom momentálně nezáleží, řekla si. Jediný problém, který může sama vyřešit, ji čeká v pokoji číslo dvanáct.

„Pane doktore, jmenuji se Clifford. Mohl byste prosím, zvednout zadek, abych vám mohl sundat kalhoty?“

Tlustému ošetřovateli bylo něco přes třicet, ale vypadal jako chlapec, který se ještě neholí.

David cosi zahudroval. S vypětím sil se mu podařilo splnit ošetřovatelovu žádost. Postupně ho začaly zaplavovat malé vlnky tepla. Jak se mu vracelo vědomí, vracela

Situace, jako je tato se Sheltonem, mohou naší solidaritu narušit, nikdy ji však nezlomí. Nech mi tu ty dopisy. Do večera to dám do pořádku.“

„Děkuji ti,“ řekla Barbara a podala Peggy ruku.

„Děkuji,“ zašeptala ještě jednou.

„Polštář dítě. Polož mi ho na tvář a celou vahou se o něj opři. Nepotrvá to dlouho.“

„Chtějí mě zničit, mami. Chtějí zničit naše Společenství sester.“

Hned jak Barbara odešla, Margaret Armstrongová zavřela oči. Atmosféra toho večera před mnoha lety, nemocniční pokoj, bolestí zkřivená tvář její matky, všechno to najednou bylo jako živé.

„Mami, já… Prosím tě, mami. Nenuť mě to udělat.“

„Miluji tě. Jestli mě i ty miluješ, nenech mě víc trpět.

Všichni říkají, že je to beznadějné… Nenech mě víc trpět…“

„Miluji tě, mami. Miluji tě,“ opakovala Peggy Donnerová, zatímco Margaret Armstrongová ji pozorovala a poslouchala.

Útržek látky neustále mnula mezi prsty.

„Miluji tě, mami,“ řekla Peggy, když položila na matčinu úzkou tvář polštář a celou vahou se o něj opřela.

Margaret se dívala, jak pohyby pod pokrývkou slábnou, až úplně ustaly. Třásla se, když děvče dalo polštář zpět a políbilo matku na mrtvé rty. Pohlédla na ústřižek látky, jako by ho viděla poprvé v životě.

Utrpení se zase na čas skončilo.

John Dockerty přecházel z jednoho konce špinavé zadní místnosti lékárny Markuse Quigga na druhý. Ze strany ho pozoroval Ted Ulansky, jeho široká tvář vypadala jako bezvýrazná maska. Natahovali Quigga na skřipec skoro dvě hodiny. Už předtím našli v jeho záznamech dostatek nesrovnalostí, aby mu mohli odebrat licenci. Dockertyho tušení bylo správné. Nemuseli proti drobnému lékárníkovi použít falšované důkazy. Po několikahodinové práci, když překontrolovali jeho recepty a zatelefonovali několika lékařům, získali materiál, který měl srazit Quigga na kolena.

Předpokládali, že je bude prosit, aby se dohodli, malý mužíček byl však překvapivě odolný, nebo možná vyděšený.

„Pane Quiggu,“ řekl Dockerty podrážděně, „začneme ještě jednou od začátku.“ Detektiv si poklepal v ruce balíčkem zfalšovaných receptů. S Ulanským se napřed

dohodli, že Dockerty bude hrát tvrdého, hrozivého chlapa, Ulansky vyčká na správný okamžik a potom jako šlechetný rytíř vystoupí na Quiggovu obranu.

„Jak si přejete,“ zamumlal Quigg. Udržoval si zbytek rovnováhy tím, že kouřil jednu cigaretu za druhou a vyhýbal se podívat policistovi do očí. Ulansky si však všiml, že se mu začaly třást ruce. Už to nepotrvá dlouho.

„Přece jsem vám to už vysvětlil,“ obořil se na Quigga Dockerty. „Podle těchto receptů vím, že jste přinejlepším podvodník. Přinejhorším jste mizerný překupník drog, který si vydělává na živobytí tím, že prodává drogy dětem. Buď nám teď povíte, kdo vám zaplatil za to, abyste namočil Davida Sheltona, nebo se postarám, aby vaši licenci roztrhali a nacpali vám ji do krku jako první jídlo ve vězení.

Je vám to jasné?“

Quigg se zakousl do dolního rtu. Třásl se ještě víc než předtím.

Dockerty koutkem oka viděl jak Ulansky téměř neznatelně kývl hlavou. Nastal čas finále. Napnul svaly dolní čelistí a procedil mezi zuby: „Chci jméno toho člověka Quiggu, a to hned. Jinak vás čeká cela ve Walpolu. A věřte mi, takový malý drobeček jako vy je pro ty chlapy dobrá kořist. Po týdnu budete mít prdel tak vytahanou, že si při každém kroku naserete do kalhot.“ Teď jeho hlas už burácel.

„Jméno, Quiggu, chci to jméno!“

„Dost!“ Ulanského slovo zaznělo jako švihnutí bičem.

Quigg k němu obrátil popelavou tvář. Vyšetřovatel protinarkotického oddělení se postavil mezi ně jako rozhodčí v ringu. Položil ruku Dockertymu na hruď, aby ho uklidnil, ale ten ji odstrčil stranou. Na chvíli si nebyl Ulansky jist, zda to jeho kolega irského původu opravdu pouze hraje.

„Johne, uklidni se. Jen se uklidni. Pro svou výbušnou povahu jsi už měl problémy s ministerstvem vnitra, mírni se.“ Obrátil se přátelsky na Quigga a všiml si, že se mu do obličeje už vrací barva.

„Chci vám pomoci, Markusi, opravdu,“ řekl laskavým hlasem z kterého zaznívala jistota. „Ale musíte si uvědomit, v jaké jste situaci. Riskujete své povolání, svobodu a zdraví kvůli jednomu jménu. Poručík od vás nechce nic jiného, než to jméno. Vím, že se bojíte, co se stane, když nám ho prozradíte, ale pomyslete na to, co se stane, když nám ho neřeknete. Tady pan poručík vám může dát alespoň nějakou nadějí. Může vám ji dát ona osoba, kterou kryjete?“

Ulansky pozoroval Quiggovu tvář. Zračil se mu v ní strach a nejistota, ale ne porážka, ne kapitulace, jak očekával. Podíval se na Dockertyho a zakroutil hlavou.

„Chci… chci mluvit se svým advokátem,“ řekl Quigg.

Dockerty proletěl místností, chytil Quigga za klopy saka a zvedl ho ze židle. „Žádný advokát, dokud nám neodpovíš na pár otázek!“ Zdráhavě uvolnil svoje pevné sevření.

„Půjdeš s námi, Quiggu,“ prohlásil. „Chci, abys nejdřív

viděl, jak to vypadá ve vězení. My dva jsme ještě neskončili.

No tak, půjdeme, ty všiváku.“

Markus Quigg pocítil pod prsní kostí bodavou bolest a na okamžik si pomyslel, že se to všechno skončí hned tady, na místě. Tenkostěnná aneurizma, která nahrazovala velkou část jeho srdečního svalu, se roztahovala. Hned na začátku chtěl prohlásit, že není podvodník. Teď jim chtěl říci, že ty zfalšované recepty byly pouze šestákové položky, náplast, kterou se usiloval zalepit svůj upadající obchod, své upadající zdraví a ženu, vystrašenou z toho, že zůstane sama se čtyřmi dětmi. Chtěl to říci, ale nemohl.

Jaký by to totiž mělo smysl? Když mu Dockerty nasadil pouta a vedl ho ven z lékárny, neustále si kladl tuto otázku.

Takže Shelton je kvůli němu v maléru. No co, i on má malér. A to velký. Ten proklatý balon v jeho hrudi se roztahuje a lékařka řekla, že to může trvat rok nebo měsíc…

nebo hodinu. Řekla, že se s tím nedá nic dělat.

Pochopil by to Dockerty? Pochopil by, že po celý život se snažil dělat to co je správné, a má za to vystrašenou ženu, čtyři děti, které musí jíst, a v hrudi balon naplněný krví, který může kdykoli prasknout?

Quigg cítil kámen v žaludku a v hrdle měl nakyslou chuť. Chtěl jim to říci a jít si domů lehnout. Ale věděl, co by se stalo.

Věděl, že by už nepřišly žádné peníze. Věděl, že dalších tisíc dolarů, které má dostat, až bude po všem, by už nepřišlo.

Když Markuse Quigga posadili na zadní sedadlo policejního

auta,

duchu

proklínal

Margaret

Armstrongovou.

To ona ho dostala do této zoufalé situace.

Šálek horké kávy, společná sprcha a z večera se najednou stala průzračná noc. Plápolající březová polena změnila Joeyův obývací pokoj na příjemný teplý brloh.

David a Christina, natažení na gauči, si občas vyměnili krátkou větu a potom se dlouho dívali na sametovou oblohu.

„Červené hedvábí,“ řekl David a prsty pohladil župan, který si půjčil z Rosettiho šatníku. „Nikdy jsem si nemyslel, že jsem typ, který by chodil v hedvábí, ale je to příjemné.“

Christina si sedla, potom si přetáhla konce županu přes kolena. „Davide, chci, abys věděl, jak mnoho pro mne dnešní den znamenal.“ Oči se mu zúžily. „Víš, že sem si to takto naplánovala dopředu, že?“ Přikývl. Viděla, že má napjatou tvář a vlhké oči.

„Najednou se cítím… sobecká… dokonce krutá.“

„To je nesmysl.“

„Ne, ne. Dovolila jsem, aby k tomu došlo, i když jsem věděla, že to hned musí skončit.“

„Neudělala jsi to sama,“ řekl chraplavým hlasem.

„Ne… to ne…“ Ztichla. „Davide, ozvala se potom, „ráno se vrátím do města.“

„Ještě jeden den,“ namítl rychle. Bylo jasné, že na to myslel už předtím.

Christina zakroutila hlavou. „Asi by to nebylo správné.

Vím, co cítíš. I já jsem to cítila. Po celý den. Mysl mi přeskakuje od představ toho, co bych chtěla, aby se stalo, ke skutečnosti. Kdybych tu zůstala, třeba jediný den –, naše rozloučení by bylo ještě bolestivější. Už jsem ti i tak způsobila dost trápení.“

„Neodcházej.“ Věděl, že má pravdu, ale nechtěl si to připustit a nemohl zastavit proud svých slov. „Je to… je to nebezpečné. Joey ti to včera večer řekl. Vincent je na svobodě a potuluje se po Bostonu. Hledá mě a s největší pravděpodobností hledá i tebe. Když se vrátíme, musíme jít rovnou za Dockertym. A co mu řekneme? Ještě se nemůžeme vrátit. K čertu, Chris, nemusíme se vůbec vracet.

Můžeme odjet. Hned. Dnes v noci. Můžeme jet do Kanady nebo… nebo třeba do Mexika. Umím trochu španělsky. Myslím, že bychom si tam mohli otevřít malou nemocnici. Pracovat spolu. Jaký by to mělo smysl, kdybychom se teď vrátili?“

Letmo ho políbila. „To by nešlo, Davide. Víš to stejně dobře jako já. Naše Společenství sester napáchalo strašné věci. Styděla bych se sama před sebou, kdybych se je

nepokusila napravit. Pevně věřím, že se mi podaří najít způsob, jak při tom neublížit všem členkám, které věřily…“

„K čertu, přece musí existovat nějaké jiné řešení!“ David se zarazil, potom se omluvil za svůj výbuch a zabořil hlavu do polštáře. Má pravdu. Rozumová, logická část jeho osoby to chápala. Věděl, že kdyby si vyměnili role, říkal by teď totéž co ona. Ale momentálně se mu jazyk vymkl zpod kontroly rozumu a logiky.

„Podívej „ řekl, „možná opravdu existuje nějaké jiné řešení. Snad bychom mohli odjet někam do bezpečí a odtud bys napsala Dockertymu… nebo doktorce Armstrongové.

Jasně, to je ono, doktorce Armstrongové! Byla ke mně milá a pomáhala mi od samého začátku. Pokud by nám někdo mohl pomoci přesvědčit policii o existenci Společenství sester, tak jedině ona.“ Nechtě začal této myšlence věřit.

„Chris, to je ta správná osoba. Slyšela jsi ji sama v ten večer u nás v nemocnici. Je zásadně proti eutanazii. Vycházejme tedy z toho, co víme. Kdyby někdo v jejím postavení vystoupil proti Společenství sester, možná by se jeho představitelky rozhodly, že organizaci rozpustí. Napíšeme jí a ona…“

„Davide, prosím tě, nedělejme to.“

„Počkej, vyslechni mě. Nech mě domluvit. Charlotta Thomasová chtěla zemřít. Tak jako tak by byla zemřela.

Možná by ji čekal další den plný zoufalství nebo pár mučivých týdnů, ale zemřela by.“ Vnitřní hlas začal Davida

varovat, aby si uvědomil nepromyšlenost svých slov, tlak, kterému vystavuje Christinu. Neposlouchala ho. „Myslíš, že by chtěla, aby se tvoje…, aby se naše šance promarnila jen proto, že jsi jí pomohla uskutečnit to, na co sama neměla silu? Chci pouze jeden dva dny, abychom si záležitost podrobně promysleli. Buď najdeme nějakou jinou cestu, nebo se vrátíme a budeme všemu čelit společně.

Přinejmenším počkejme, než se nám ozve Joey. Možná nakonec objeví Vincenta kdesi ve vězení.“

Přivřela oči a celou silou ho objala. V následujícím tichu si představovala scénu, kterou jí David vykreslil. Zaprášená vesnice na úpatí skalnatých hor. Dokonce viděla i jejich nemocnici, bílou budovu na konci sluncem zalité špinavé ulice. Cítila vroucnost a vyrovnanost jejich života.

Představovala si klid, který by ji naplnil, protože zasvětila život takovému místu a takovému člověku.

Christina pevně stiskla rty a přikývla.

„Dobře, ještě jeden den. Ale žádné sliby.“

„Žádné sliby.“ Pocítil náhlou radost ze svého vítězství.

Jedním si však byl jist: pokud se jim nepodaří najít skutečně uspokojivé řešení, nikdy jí nedovolí odjet.

Milovali se jemně a pomalu. Téměř hodinu zkoumali jeden druhého očima, ústy, konečky prstů. Nakonec, když oba dosáhli konečné hranice, spojili se.

Marion Anderson Cooper byl tvrdý nejen jako policajt.

Byl tvrdý tak jak mohou být tvrdí pouze chlápci se žensky znějícím křestním jménem, kteří vyrůstají na ulicích Roxbury. Jeho tvrdost ukovala potkaní kousnutí, když spával na otrhaných matracích, o něž se dělil s dvěma bratry, a zakalily ji dva roky života v blátě a pekle Vietnamu. Vždy znovu ji prověřovaly situace, které musel překonávat jako jeden z prvních černých seržantů přidělených do bostonské čtvrti North End, připomínající newyorskou Malou Itálii.

Jedenáctého října v časných ranních hodinách se Cooper podruhé vezl opuštěnými ulicemi svého rajonu. Občas zastavil, a když se mu zdálo, že něco není v pořádku, posvítil si na výkladní skříň obchodu nebo restaurace reflektory a ihned objevil zdroj svého neklidu, okno vyměněné ve výkladu nebo jinak postavený stůl, a jel dál.

Červený fiat zaparkovaný nenápadně u odpadkového kontejneru v jedné z bočních uliček, tam předtím nestál.

Cooper autem zatarasil vjezd do uličky, posvítil si na poznávací značku fiatu a zavolal dispečera.

„Tady je alfa 991,“ hlásil „podívejte se do seznamu ukradených aut na červený fiat s massachusettskou poznávací značkou 3-5-3 Mike, Whiskey, Quebec. Je někdo volný, aby sem mohl přijet za mnou?“

„Nikdo, alfo 991. Zopakujte, prosím, poznávací značku auta.“

Cooper ji zopakoval a čekal. Byl přesvědčen, že s autem není něco v pořádku. Vlastně ho překvapilo, že tu není více aut, když poprvé za celý týden bylo slušné počasí.

Pokud je kradené, udělaly to děti a ne profesionálové.

Kdyby to byli profíci, malý fiat by by1 už dávno přestříkaný jinou barvou, měl by novou poznávací značku a byl by na cestě k novému majiteli, který si ho objednal někde ve Springfieldu nebo Fall Riveru.

Informace nepřicházela, trvalo to o dost déle než obvykle.

Cooper netrpělivě bubnoval prsty na volant. Vzal si krátkovlnnou vysílačku a právě se chystal vystoupit z auta když to v rádiu zapraskalo.

„Alfo 991, mám pro vás zprávu o červeném fiatu massachusettské poznávací značky 3-5-3 Mike, Whiskey, Quebec.“ Cooper poznal zamyšlený, vábivý ženský hlas, který patřil pětaosmdesátikilové fousaté mužatce, matce pěti dětí.

„Tady je alfa devětsetatakdále, Gladys,“ řekl. „Co jste zjistili?“

„Auto zatím nikdo nehledá. Je registrované na jméno Joseph Rosetti, bytem Damon Street 21, byt C.“

„Děkuji, přepínám,“ skončil Cooper. Když vystoupil z auta, instinktivně odjistil služební revolver.

Přední dveře fiatu byly otevřené. Cooper posvítil baterkou na sedadla, potom na podlahu. Nic. Najednou se

zarazil. Do nosu ho udeřil sladký, nepříjemný zápach krve, zápach smrti. Na podlaze za sedačkami bylo vecpané tělo, přikryté roztrhanou hnědou dekou. Rychle se nadechl a odtáhl přikrývku. V té chvílí mu jeho tvrdost, příšerné boje v rýžových polích a džunglích ani pouliční rvačky nepomohly.

Marion Anderson Cooper se odvrátil od auta a zvracel na chodník.

Joey měl svázané ruce i nohy. Před smrtí ho mnohokrát bodli nožem. Na hrudi měl úhledně poskládané jedno ucho a články tří prstů. V ranních novinách o jeho strašné smrti napíšou, že šlo pravděpodobně o „vyřizování účtů mezi gangy“.

Třicet kilometrů za městem ležela na předním sedadle auta Leonarda Vincenta pravá příčina Joeyovy smrti, neobratně nakreslená, krví zamazaná mapka, kterou od něho zabiják získal po hodině mučení.

21. kapitola <<<<<<<<<< Christina nehlučně položila tašku ke dveřím a vrátila se do ložnice. Oči měla celé červené od usedavého pláče.

V nejasném ranním světle hleděla na Davida. Klidně spal, kučeravou hlavu měl zabořenu do polštáře přitisknutého ke tváři. Žalostně se zadívala na dopis zastrčený za zrcadlem toaletního stolku a po špičkách se vykradla ven.

Ráno bylo chladné a tiché. Ve vzduchu se vznášel sotva viditelný obláček jejího dechu. Hluboko pod ní se rozprostíral oceán přikrytý stříbrným pláštěm mlhy. Jako ve snu vzala klíče od džípu, dala je do obálky a pomalu kráčela ke svému autu. Stále čekala, že zaslechne Davidův hlas, jak na ni volá z verandy. Věděla, že při pohledu na něj by se její rozhodnutí sesypalo jako domeček z karet.

Sedla si za volant mustanga a bez ohlédnutí se rozjela z kopce dolů. Motor nechala vypnutý. Na konci odbočky k Rocky Pointu, asi čtyři sta metrů od domu, zastavila a zastrčila obálku s klíčem do hromady kamenů. Posledním pohledem se přesvědčila, že ji tam David určitě uvidí, potom zabočila doleva na klikatou cestu nad oceánem a zamířila na jih do Bostonu.

Hlavou ji vířily různé myšlenky, takže se nedokázala soustředit. Nevšimla si tmavého sedanu, který přijížděl v

protisměru a projel okolo ní, ani vysokého bezvýrazného muže za jeho volantem. Zaregistrovala ho, až když se jeho auto najednou objevilo v jejím zpětném zrcátku pouze několik metrů za ní.

Leonard Vincent se stále více blížil k malému mustangu.

Když nárazníky jejich aut do sebe narazily, Christinin hněv, že jede tak blízko za ní, se změnil v hrůzu. Nejdřív pocítila jen slabé ťuknutí, potom náraz. Vincent přidal plyn. Jel zároveň s ní po její pravé straně a pokoušel se ji vytlačit z cesty. Christina svírala volant, až ji bolelo zápěstí. Podívala se doleva, zda tam nespatří nějakou možnost úniku a zalil ji studený pot.

Necelé tři metry od ní začínal okraj srázu. Byl to strmý svah pokrytý skalami a stromy, u kterého se zastavila před třiceti šesti hodinami a poprvé se zahleděla na Rocky Point.

O několik desítek metrů níže se vlnilo moře.

Ozvalo se další bouchnutí, tentokrát silnější. Christina obrátila hlavu doprava. Chladič Vincentova auta byl na úrovni jejích předních dveří. Podél pravé strany cesty se táhl příkop a nekonečná vápencová stěna. Kola mustangu se prudkým nárazem stočila doleva. Christina dupla na brzdu.

Leonard Vincent ji tlačil stále více ke srázu. Ve tváři měl prázdný, téměř klidný výraz. Mezi mustangem a okrajem silnice byl už pouze metr a půl prostoru.

Christina pustila brzdu a šlápla na plyn. Auto vyrazilo vpřed. Koutkem oka uviděla, jak sedan dostal smyk. Potom se nárazníky aut do sebe zaklínily.

Obě dvě auta se začala točit v divokém tanci smrti.

Christina vší sílou svírala volant, ale nedokázala ho udržet.

Pravou rukou narazila na řadicí páku a kosti nad zápěstím jí zapraštěly. Když ji zasáhla omračující bolest, mustang vrazil do pískovcové stěny. Sklo se rozletělo a Christina ztratila vědomí.

Neslyšela praskot lámajícího se kovu, když se auta od sebe odpojila. Neviděla hrůzu ve vypoulených očích Leonarda Vincenta, když se jeho auto jakoby švihnutím čarovného proutku oddělilo od jejího mustangu, přeletělo přes okraj cesty, prudce narazilo předkem do strmého svahu a odrážejíc se od stromů a skal, padalo dolů do hloubky, dokud nezmizelo v husté mlze. Neviděla, jak se její auto po nárazu do kamenné stěny obrátilo o tři sta šedesát stupňů a potom se posouvalo ke srázu.

Když zadní kola mustangu sklouzla z okraje cesty, byla v bezvědomí. Auto zastavilo a zabalancovalo na měkké půdě. Potom se převrátilo přes okraj.

David pocítil prázdnotu ještě dřív, než se úplně probudil.

Pootevřel oči a znovu je pevně zavřel. Snažil se přesvědčit sám sebe, že to není pravda. Christina je v obýváku, tiše tam sedí a dívá se na oceán. O dolar, že je v obýváku. Zadržel dech. Ticho v chatě znamenalo něco víc než jenom pouhou nepřítomnost zvuku. Byla to prázdnota.

Vzduch byl mrtvý, bez náznaku energie. Bez života.

Šla se projít, uvažoval zoufale. Šla na krátkou ranní vycházku a velký chirurg se hned splaší. Obrátil se k oknu a zamžoural do světla. Obloha byla zatažená perlově šedým závojem, který se jako zázrakem před polednem rozplyne Zvedne se jako opona nad jedinečností dnešního dne.

Šla se projít, to je jasné.

Opřel se o loket a přelétl očima místnost. O zlomek sekundy dříve, než zahlédl obálku zastrčenou za zrcadlo, si uvědomil, že její šaty jsou pryč. Připomínalo to scénu z nekonečného množství špatných filmů, jenže tentokrát to byla neúprosná realita. Zaplavil ho nekonečný smutek.

„Do prdele,“ to bylo jeho první hlasité slovo. Potom druhé, třetí. Vstal z postele a přešel okolo nočního stolku do koupelny. Vymočil se, umyl a nakonec se oholil. Odkulhal do kuchyně a postavil vodu na kávu. Kotník měl opuchlý, nehybný, ale skoro ho nebolel. Jeho zdravotní sestra se o něj dobře postarala.

Uklidil obývák a čekal, dokud se nezačne vařit voda.

V posledním záchvatu naděje se podíval na příjezdovou cestu. Modrý mustang byl pryč. Christina byla pryč. Mexiko a šance na nový, svobodný, společný život byla pryč.

Odkulhal zpět do ložnice.

Na jednoduché obálce bylo napsáno jeho jméno. Díval se na své ruce, které ji otvíraly. Další dopis na rozloučenou.

Tento týden už druhý. Začal číst. Z každého Christinina slova zaznívala úzkost, která se teď přenesla na něho.

Drahý Davide, nechtěla jsem riskovat, že se vzbudíš a budeš mě přemlouvat, abych neodcházela. Celou noc jsem se pokoušela přesvědčit sama sebe že existuje nějaké řešeni.

Kristepane, jak jsem se snažila! Nakonec jsem nemohla myslet na nic jiného jen na to, kolik bolesti a smutku jsem ti způsobila. Je to všechno tak divné. To, co jsem udělala, se mi zpočátku zdálo ušlechtilé, správné. A teď… Pojedu za poručíkem Dockertym a přiznám se ke všemu, co se týká Charlotty Thomasové. Ještě předtím zajdu za doktorkou Armstrongovou. Byl to dobrý nápad. Vím, že mi pomůže.

I přesto, co se stalo, jsem v hloubi duše přesvědčená, že většina z nás sester dodržuje zásady, ve které věří. Při troše štěstí to doktorka Armstrongová zařídí tak, aby se veřejnost dozvěděla o Společenství sester života co nejméně. Pro začátek ji můžu dát tři jména, nějaká telefonní čísla a několik informačních bulletinů Clintonovy Základny. Není to moc, ale aspoň něco. Možná přijdeme na způsob, jak se

dozvědět víc. Další otázkou je, kdo najal Benova vraha.

Všemožně se to budu snažit zjistit dřív, než do věci zasvětím policii.

Nakonec jsi tu ty, zvláštní, okouzlující muž. Za neuvěřitelně krátkou dobu jsi se dotkl takových míst v mém nitru, o kterých jsem ani nevěděla. Proto a pro mnoho dalších věcí jsem tvým dlužníkem. Dlužím ti život, ve kterém nebudeš muset utíkat, ve kterém se kvůli mně nebudeš muset dívat zpět. Dlužím ti život, v němž se ti splní sny, pro které jsi tak těžce pracoval a tolik trpěl. Za jiných okolností, můj sladký, milý Davide, za jakýchkoliv jiných okolnosti, bych to riskovala. Šla bych s tebou až na kraj světa. Myslím, že by to stálo za to.

Ale okolnosti jsou bohužel takové, jaké jsou.

Neznepokojuj se kvůli mně. Zajdu za doktorkou Armstrongovou a potom půjdu rovnou za poručíkem Dockertym. Dávej na sebe pozor.

Prosím tě, pochop mě, buď silný a především mi odpusť, že jsem ti ublížila.

Tvoje Christina

P S. Klíč od džípu je na konci odbočky k Rocky Pointu ve stejné obálce jako tato.

Džíp. David se nechtě zasmál. I kdyby vyrazili současně, džíp by sotva udržel krok s Christininým mustangem víc než několik málo metrů. Za žádnou cenu nechtěla, aby ji odradil

od jejího úmyslu. Když nemůže změnit situaci, přizpůsobí se novým podmínkám. Všemu, čemu bude muset čelit Christina, bude čelit i on, a to tak dlouho, dokud ho bude chtít mít u sebe.

David se oblékl a v duchu si představoval, co všechno je může čekat v následujících dnech a týdnech. Všiml si tlustého Joeyova svetru, který měl oblečený při výletě s Christinou. Pečlivě ho složila a položila na židli vedle sekretáře. David se ušklíbl. Snad by ho tu měl Joeyovi nechat jako příspěvek k náhradnímu oděvu pro dalšího nešťastníka zahnaného do řeky Charles. Když ho nadzvedl, vypadl zpod něho těžký revolver. David na něj úplně zapomněl. Potěžkal ho v ruce a pocítil zvláštní napětí.

Snažil se vzpomenout, kdy měl Joey zavolat. Včera večer? Dnes ráno? Chvíli přemýšlel. Potom přešel k telefonu. Bostonské číslo Rosettiů bylo napsané na štítku přilepeném na sluchátku.

Ženský hlas, který se mu ozval, nepatřil Terry. Byl to hlas starší ženy.

„Haló, je to byt Rosettiů?“ zeptal se.

„Ano, co si přejete?“

„Mohl bych mluvit s panem Rosettim nebo s jeho manželkou, prosím?“

Chvíli bylo ticho.

„Kdo je tam?“ zeptala se žena ledovým hlasem.

David nervózně přešlápl z nohy na nohu.

„Jmenuji se David Shelton. Jsem přítel Joeya a Terry a…“

„Vím, kdo jste,“ řekla žena bezvýrazně. Znovu zavládlo ticho. David cítil, jak se ho zmocňuje nevolnost. „Tady je DAmbrosiová. Terryina matka. Terry nemůže přijít k telefonu. Lékař jí dal nějaké uklidňující prášky…“

Najednou se rozplakala. „Joey je mrtvý… zavraždili ho.“

David klesl na gauč a upíral před sebe prázdný pohled.

„Terry neměla sílu mluvit s policií, ale mně řekla, že Joey zemřel, protože vám pomáhal.“ Paní DAmbrosiová se přestala ovládat, neurčitý hněv, který pociťovala k Davidovi, se změnil v žal.

„To přece… to není možné,“ zamumlal. Hlavou mu vířily chaotické myšlenky. Byl to Leonard Vincent kdo ho zabil. Musel to být on. Pevně zamhouřil oči, snažil se potlačit závrať. Nejdřív Ben, potom Joey… a Christina je teď kdovíkde. „Kdy se to stalo?“ zeptal se po chvíli zlomeným hlasem.

„Dnes brzy ráno. Našli ho v jeho autě pobodaného a…

nechci s vámi víc mluvit. Pohřeb bude v úterý. Potom si můžete popovídat s mou dcerou.“

„Počkejte, prosím… „ Žena zavěsila.

Několik minut David nehybně seděl a nevnímal pípání telefonu položeného v klíně. Potom sebral svetr, revolver a berly a vyřítil se z chaty. Zoufale nahlédl do džípu.

Klíče tam nebyly. Hodil revolver na sedadlo a spěšně poskakoval dolů po klikaté cestě. I tak mu to však trvalo skoro půl hodiny, než se vrátil. Byl zpocený a funěl. Když se cpal za volant, žebra otlačená od tvrdých berel ho bolela.

Pak najednou přestal pospíchat.

„Uklidni se, prosím tě,“ řekl si přerývaným hlasem.

Má se dobře. Je v pořádku,“ pokračoval v samomluvě.

Nastartoval auto. Christina je teď pravděpodobně v pracovně doktorky Armstrongové, nebo dokonce už u Dockertyho. Musí se uklidnit a dojet v pořádku do Bostonu.

Podíval se na revolver a vzpomněl si na Rosettiho varování.

Jakže to Joey říkal? Zaútoč první, jestliže si myslíš, že někdo chce zaútočit na tebe? David se zachvěl, potom uchopil revolver oběma rukama. Zemřel Joey proto, že neměl zbraň, když ji potřeboval? Tato představa zbavila Davida posledního zbytku energie. Zůstal v něm jenom hněv. Hněv a spalující nenávist. Najde Vincenta, a jestliže to nebyl on, tak toho, kdo zabil Joeya. Najde je a zabije, nebo při pokusu o to zemře. Zaťal pěst a udeřil s ní do dlaně druhé ruky, až to zabolelo. Nakonec obrátil džíp a zamířil na cestu.

Jeho hněv částečně rozptýlila naléhavá starost o Christinu.

Pokusil se jet rychleji, ale karburátor byl zanesený prachem a pískem. Napadlo ho že by bylo skvělým

poděkováním Joeyovi, kdyby mu byl nechal auto důkladně opravit.

Bylo by bývalo. David bezmocně zakroutil hlavou, potom se podíval na hodinky, které mu dal Joey. Devět pryč.

Clona mraků nad jeho hlavou naznačovala, že podzimní slunce se pomalu dává na ústup. Přinutil se uvolnit a znovu nastartoval. Než dojel na hlavní silnici, podařilo se mu zvládnout rytmus jízdy pomalým přidáváním plynu, jak to vyhovovalo Joeyově staré rachotině. Myšlenkami se vrátil k Christině. Snad měl přece jen zavolat na policii.

Jestli Christina ještě nedorazila do města, mohli by ji do jeho příjezdu někde zadržet. Ale kdo, státní policie!

Nezlobila by se Christina, kdyby ji do záležitosti zapojil příliš brzy? Zvážil to ze všech stran. Rozhodl se, že zastaví u telefonní budky. Najednou však uviděl blikající světla a bariéry zatarasující cestu.

Otlučený hnědý náklaďák na cestě před ním se chtěl obrátit a jeho starý řidič si pod vousy mumlal nadávky.

David se vyklonil z džípu.

„Hej, co se stalo?“

„Co?“ Muž zastavil s autem napříč silnice.

„Ptám se, co se tam vpředu stalo?“ zakřičel David.

„Nehoda. Ale ošklivá, aby to čert vzal.“ Řidičův hlas nenechával nikoho na pochybách, že to pokládá za osobní urážku. „Dvě auta se zřítila ze srázu. Jedno právě vytáhli.

Druhé je až úplně dole. Potrvá to prý ještě čtvrt hodiny nebo

dvacet minut. Podle toho jak starý Perkins pracuje se svým vlečňákem, si ale můžete být jistý, že to bude hodina.“

David se pokoušel nakouknout za náklaďák. Zmocnila se ho zlá předtucha.

„Viděl jste ta auta?“ zeptal se tiše.

„Co?“

„Auta!“ zařval David. „Jestli jste viděl…“ Máv1 rukou.

„Uvolněte mi cestu, prosím!“

„Jasně, ale i tak se nikam nedostanete. A zbytečně se tam motat nemusíte.“ Se zpožděním pochopil Davidovu první otázku. „Ptal jste se na auta?“ David nervózně přikývl.

„Viděl jsem jen to malé modré,“ zakřičel muž. „Je úplně zdemolované.“

David pevně sevřel volant. Přemohla ho hrůza. Zavřel oči. Stařík s náklaďákem se mezitím otočil a odjel. Vtom se mu před očima objevil jasně jako na fotografii obraz jiné nehody. Déšť, světla, tváře Becky a Ginny, dokonce znovu slyšel i jejích výkřiky. Chtěl otevřít oči, aby ta hrůza skončila, ale věděl, že na něho čeká další horor.

Nepochyboval, že modré auto, které stařec viděl, byl Christinin mustang.

„Cesta je zavřena pane. Lituji, dále nemůžete, musíte se vrátit.“

David se podíval po hlase. Byl to motorizovaný policista, vysoký, štíhlý, s tváří středoškoláka, takže v modré uniformě vypadal trochu směšně. Dřív než mu David

odpověděl, sklouzl pohledem na místo, kde předtím stál náklaďák, a před sebou uviděl shluk policejních aut, havarijních vozidel a sanitek. Mezi nimi na prázdných pneumatikách stál vrak Christinina vozu.

„Pane…?“ Mladý policista se s rostoucími obavami díval na Davida.

Jeho tvář byla popelavá. „Znám… znám ženu, která řídila to auto,“ promluvil prázdným hlasem. „Byla to moje… přítelkyně.“

„Je vám špatně, pane?“ zeptal se policista. Když David neodpověděl, zavolal na někoho vepředu: „Gusi, pošli sem nějakého zdravotníka. Tenhle pán asi omdlí.“ Otevřel dveře džípu. David ho odstrčil a nevšímaje si bolesti v kotníku kulhal k Christininu autu. Opřel se o jeho dveře a přidržel se střechy. Auto bylo prázdné. Přední sklo mělo rozbité, motor vražený dovnitř, téměř až na přední sedadlo.

Světlemodré potahy byly od krve.

„Kruci,“ zanaříkal tiše. „Kruci… krucinál.“ zařval.

Rozběhlo se k němu několik lidí a policista ho chytil za ramena. „Prosím vás, uklidněte se,“ řekl prosebně. Odvedl Davida stranou a pomohl mu opřít se o kmen zpola uschlé břízy.

Po chvíli se David trochu vzpamatoval.

„Kde… kde je její mrtvola?“ zamumlal.

„Prosím?“

„Její mrtvola, k čertu!“ vykřikl. „Kam ji odvezli?“

Mládenec se s úlevou usmál.

„Žádnou mrtvolu jsme nenašli. Alespoň ne v tomhle autě.“

Davidovi se podlomila kolena. Žuchl na zem.

„Ta žena se motala po cestě, až se jí ujali nějací lidé,“

vysvětloval policista. „Je pořádně potlučená, má několik tržných ran a pravděpodobně zlomenou ruku, ani zdaleka však neumírá. A teď se, prosím vás, uklidněte a řekněte mi, kdo jste.“

Do Kensingtonské nemocnice, vzdálené podle policisty dvacet minut, to džípem trvalo skoro třicet pět. David se chvíli zdržel na místě nehody, aby se co nejvíc dozvěděl.

Christina přežila havárii pouze zázrakem. Zakrvavená, šokovaná se vlekla po cestě, kde ji našli okolo jedoucí manželé. Nejdřív záchranná četa objevila mustang skoro kilometr od místa, kde našli Christinu. Auto se zřítilo asi patnáct metrů do hloubky, převrátilo se a pak narazilo do stromu.

David bez mrknutí oka sledoval, jak z auta Leonarda Vincenta vynesli jeho mrtvolu a naložili ji do sanitky.

Odešel za zmatku, který nastal, když z vraku vytáhli revolver s tlumičem a celou sadu různých nožů. Když jel do nemocnice, cítil, jak v něm opětovně narůstá nenávist, už ne k Leonardu Vincentovi, ale k těm, kteří ho najali.

Místní nemocnice byla poměrně nová a velmi malá, David usuzoval, že nebude mít ani padesát lůžek. Když vešel dovnitř, na chvíli se zastavil a snažil se vdechnout její atmosféru. Vestibul byl prázdný, pouze za stolem seděla dobrovolná zdravotní pomocnice v lososově růžovém stejnokroji a dělala si pořádek v kabelce. Na impozantní mosazné tabuli po její pravici se skvěla jména více než dvaceti lékařů. Vedle každého jména byla malá, jantarově žlutá žárovka, kterou lékař rozsvítil, když byl ve službě.

Světélko svítilo jen u jednoho jména. David si pomyslel, že nikdo nemůže obviňovat Kensingtonskou nemocnici z nadbytku lékařů.

Nad automaticky se otvírajícími dveřmi bylo černým písmem napsáno, že vedou k pohotovostnímu křídlu nemocnice.

Když se za Davidem zavřely, žena z vestibulu na něj zavolala: „Co si přejete, prosím?“ David zakroutil hlavou a nenamáhal se otočit.

Se službu konající lékařkou, Indkou s tmavýma unavenýma očima, se potkal uprostřed chodby. Pod lékařským pláštěm měla světlerůžové sárí a na plášti jmenovku nemocnice White Memorial se jménem MUDr. T.

Ranganathanová.

„Promiňte,“ oslovil ji nervózně, „jmenuji se Shelton.

Jsem chirurg a pracuji v Bostonské fakultní nemocnici. Před

chvílí sem přivezli moji zraněnou přítelkyni Christinu Beallovou.“

„Ach ano, to je ta autonehoda,“ řekla sterilní angličtinou.

„Zběžně jsem ji prohlédla, potom přišel doktor St. Onge a… vzal si ji na starost. Má zlomeninu zápěstí a pravděpodobně i několika žeber na levé straně. Na hlavě má dvě tržné rány. Když mě doktor St. Onge poslal pryč, zdálo se mi, že je mimo nebezpečí. Najdete ji támhle.“ ukázala na jednu z ordinací.

Kromě doktora St. Onga byli v místnosti tři další lidé, ošetřovatel, laborant a sestra. David si jich nevšímal a šel k vyšetřovacímu stolu. „Pane doktore,“ řekl a podíval se na Christinu „jsem doktor David Shelton.“

Christina ležela na boku, hlavu měla přikrytou sterilními rouškami.

Vlasy nad levým uchem jí oholili. Roušky vroubily širokou ránu, která už byla skoro zašitá.

Davide?“ Christinin hlas zněl jako tiché fňukání ztraceného dítěte.

Klekl si ke stolu v bezpečné vzdálenosti od sterilního pole.

„Ano, miláčku, to jsem já.“ Jistota zaznívající z jeho hlasu byla v rozporu s hněvem a smutkem v jeho nitru.

„Není to nic strašného. Máš několik zhmožděnin, ale nic vážného.“

„Patříme k sobě, viď?“ řekla slabým hlasem. Víc se jí nepodařilo ze sebe dostat.

„Kdo, k čertu jste?“ St. Onga zjevně neuspokojilo Davidovo představení. Byl to tlustý muž se širokým hrudníkem a velkýma rukama, ještě stále opálený jako uprostřed léta. Na sobě měl oblek šitý na míru. David odhadoval, že mu může být kolem padesáti.

„Ach, promiňte,“ řekl a ustoupil o krok dozadu.

„Jmenuji se Shelton a pracuji jako chirurg v Bostonské fakultní nemocnici. Christina je moje… blízká přítelkyně.“

„Teď je moje pacientka,“ zavrčel St. Onge. „Určitě byste nebyl nadšený, kdyby se vám někdo pletl do práce. Ani kdyby to byl kolega.“

David polkl slova, která měl na jazyku, opět o krok ustoupil a zamumlal: „Promiňte. Můžete mi říci, jaká má zranění?“

St. Onge se prohrabával nástroji, našel jehlu a pokračoval v šití.

„O kus výš má ještě jednu ránu, tu jsem už zašil. Dále má zlomenou ruku, kterou jí Stan Keyes pravděpodobně bude muset reponovat, pokud se neutopí při těch hloupých jachtařských závodech, kterých se dnes zúčastnil.“

David ztuhl. „Je to váš jediný ortoped?“

„Ano, ale nebojte se. Naštěstí je mnohem lepší ortoped než jachtař.“ Onge se zachichotal. „Ruka počká, než se vrátí.“

David obrátil pozornost na čtyři negatoskopy na protější stěně a podíval se na rentgenové snímky Christinina hrudníku, břicha, žeber, předloktí a lebky. Zlomenina předloktí byla komplikovaná s mnohými úlomky, ale kloub byl naštěstí v pořádku. Činnost ruky pravděpodobně nebude poškozena. Vzpomněl si na vynikající ortopedický tým v Bostonské fakultní nemocnici a začal uvažovat, zda by tam nebylo možné Christinu převést.

Když David odkládal na místo čtyři snímky Christininy lebky, Onge právě došil ránu. Rozšafně si stáhl rukavice a hodil je na podlahu. „Tammy, vyplňte formuláře, které používáme při běžných úrazech hlavy,“ řekl. „Až jí Keyes bude dávat do pořádku zápěstí, podle všeho ji převeze na své oddělení. Máte nějaké otázky, doktore…“

„… Sheltone,“ řekl David ledově, protáhl se kolem něho a klekl si ke Christině. Jemně jí odstranil sterilní roušky aby mohl pořádně vidět rozsah jejího poranění. I když ji umyli, na krku a tváři měla zaschlou krev. Téměř celou levou stranu hlavy jí oholili a bylo vidět dvě dlouhé tržné rány. Ve zbytcích vlasů se třpytily úlomky skla. Horní ret měla modrý a opuchlý jako švestku.

„Christino,“ řekl jemně, „jak se cítíš?“

„Ach, Davide…“ byly to spíš bolestivé vzlyky než slova.

David zaťal pěsti.

„Prosím vás, doktore Onge, viděl ty snímky rentgenolog?“

Záměrně pomalu vstal a obrátil se k lékaři.

„Ne, nač? Dnes si vzal volno. Dá se sice telefonicky sehnat, ale neměl jsem důvod volat ho při tak jasných nálezech…“

„Slečno, podejte mi, prosím, otoskop,“ přerušil ho David.

„Můžete mi hned dát i oftalmoskop.“ Sestra mu se zmateným výrazem podala nástroje. Onge zalapal po dechu.

David zasunul konec otoskopu do Christinina levého ucha. Vtom se Ongovi vrátila řeč.

„Počkejte,“ řekl. „Je to moje pacientka, a když…“

„Ne,“ zavrčel David. „Vy počkejte! Převezu ji ihned do Bostonu.“

„To je troufalost,“ zrudl Onge. „Za to vás poženu před lékařskou radu!“

„Poslužte si,“ zavrčel vztekle David. Poslední zbytky jeho ovládání se rozplynuly. „A já se vás tam zeptám, proč jste byl tak domýšlivý, že jste nepokládal za potřebné zavolat rentgenologa, aby si prohlédl snímky. Zeptám se vás, jak je možné, že jste si na dvou z nich nevšiml fraktury lebeční spodiny. Dále se vás zeptám, jak je možné, že jste nezjistil za levým ušním bubínkem nahromaděnou krev.“ V

místnosti zavládlo tíživé ticho. David ztišil hlas a obrátil se k sestrám. „Zavolejte, prosím, sanitku.“

Sestra Tammy zaváhala, potom se zábleskem v očích řekla: „Ano, pane doktore,“ a vyběhla. Onge vypadal, jako by ho měla ranit mrtvice.

David se obrátil k druhé sestře.

„Při převozu budu potřebovat nějaké léky a nástroje.

Pošlu vám je zpět se sanitkou. Mohla byste zatím dát pacientce infuzi Ringerova roztoku? Padesát kubíků za hodinu.“

„To si vypijete, Sheltone,“ zasípal Onge a vyšel ven.

David zavolal z inspekčního pokoje sester doktorku Armstrongovou. Když vytáčel číslo, zaslechl z místnosti, ve které ležela Christina, chichot a potlačenou radost.

„Strašně jsem se o vás bála, Davide,“ řekla doktorka Armstrongová. „Co se stalo, jste v pořádku?“

„Jsem v pořádku, paní doktorko,“ odvětil. „Ale Christina Beallová není. Pamatujete se na ni? Je to sestra z naší nemocnice.“

„Myslím, že… ano, samozřejmě si vzpomínám. Milé děvče. Co se jí stalo?“

„Měla autonehodu. Teď jsme v Kensingtonské nemocnici, ale převezu ji do Bostonu. Mohla byste na nás počkat a vyšetřit ji? Má zlomenou ruku, frakturu lebeční spodiny a zhmožděný hrudník, takže budu asi muset sehnat konzultanty ze tří oborů. Postaráte se o ni?“

„Přirozeně,“ odvětila doktorka Armstrongová. „Jste si jist, že přežije převoz?“

„Rozhodně to stojí za pokus. Všechno je lepší, než ji tu nechat. Hlavně pokud budete v Bostonu vy. Chci si s vámi o lecčems promluvit, ale to počká. Přijedeme asi za hodinu.“

„Výborně,“ řekla doktorka Armstrongová tiše. „Budu vás čekat.“

22. kapitola <<<<<<<<<< Podle Davidových pokynů jela sanitka stále

osmdesátkou, bez majáku a bez sirény. Padesátiminutová jízda se zdála nekonečná, několik minut, které mohli získat krkolomným riskováním však nestálo za nehodu.

Christina při převozu chvílemi upadala do bezvědomí.

David sedící po její pravici jí systematicky kontroloval pulz, dýchání, měřil jí tlak a pozoroval velikost zornic, sledoval, jestli nedochází ke změnám, které by mohly naznačovat náhlé zvýšení intrakraniálního tlaku. Kdyby k něčemu podobnému došlo, ať už následkem krvácení nebo edému, měl by pouze několik minut na to, aby zabránil trvalému poškození mozku.

Napětí ho téměř dusilo. S Ongem jednal rozhodně, ale neunáhlil se? Tato myšlenka ho trýznila. Jakákoliv krize by se v sanitce řešila neporovnatelně hůř než v nemocnici.

Bylo to rozhodnutí, jaké se učil dělat už celá léta, rozhodnutí, které mnohokrát chladnokrevně učinil. Teď to však bylo něco jiného.

„Christino?“ stiskl jí ruku. Nereagovala. „Prohlédněte ještě jednou všechny nástroje,“ řekl sanitáři, který jel s ním.

Sanitář, zocelený zdravotnickou službou ve Vietnamu, za Davidovými zády zuřivě zakroutil hlavou. Je pravda, že

poprvé v životě převážel nástroje na kraniotomii, ale David chtěl už potřetí, aby je překontroloval.

Aby je Christina náhodou nezaslechla, David se k ní obrátil zády a šeptem chrlil názvy nástrojů a léků. Sanitář každý zvedl, nebo naznačil, že ví, kde je. Skalpely, vrtací soupravy, anestetika, laryngoskop, hadičky, dýchací vak, adrenalin, kortizon, odsávací katetry, jehla na punkci srdce, všechno bylo připraveno pro nejhorší případ.

David už ani na okamžik nespouštěl zrak z Christiny.

Každou chvíli se sanitáře vyptával, kde jsou. Jeho odpovědi však vůbec nevnímal.

„Pulz: sto deset, pravidelný. Dýchání: dvacet. Tlak: sto šedesát na šedesát. Zřítelnice: čtyři milimetry, obě stejné, reagující na světlo.“ Tyto litanie se opakovaly každé dvě minuty. Sanitář všechny údaje svědomitě zopakoval a zapsal do chorobopisu. Vůbec se s Davidem nebavili, jejich vzájemná komunikace se omezila pouze na množství čísel v dvouminutových intervalech. Pulz… dýchání… tlak…

zřítelnice.

Když se dostali na předměstí Bostonu, napětí ještě více vzrostlo. David nemohl posedět, kontroloval všechno několikrát za sebou, křísil Christinu z bezvědomí. Nervózní sanitář prsty přejížděl po nástrojích potřebných v případě krize. Řidič, mohutný mládenec s hustými černými vlasy, zavrčel cosi do vysílačky a pohrával si s vypínačem majáku a sirény. Blížili se k nemocnici. Kdyby se vzadu vyskytl

náznak těžkostí, zapnul by je a přidal plyn, bez ohledu na to, co řekl lékař.

Konečně byli na místě. Sanitka prudce zabočila a zacouvala k vyvýšené rampě. Její zadní dveře se rozletěly.

Sestra se podívala na Christinu a vrhla se ke stojanu s infuzí. Hned za ní se objevil ošetřovatel, uchopil nosítka na jednom konci, sanitář na druhém a v okamžiku byli pryč.

Sestra běžela vedle nich se sáčkem infuzního roztoku.

I David chtěl vystoupit, potom si však opět sedl. Zahlédl doktorku Armstrongovou, jak se s nimi v půli cesty setkala a začala Christinu vyšetřovat ještě dřív, než došli ke vchodu.

Bílý rozepjatý plášť za ní vlál jako královské roucho. Z

jejího výrazu, z každého jejího pohybu vyzařovala chladnokrevnost a profesionalita.

Podařilo se jim to. Jsou doma. Rozhodnutí o převozu, i když bylo poněkud unáhlené, mu vyšlo. Zaplavila ho úleva a roztřásl se.

Prošel rušnou přijímací místností, potom zamířil rovnou na traumatologické oddělení. Zdálo se mu, že všichni; personál i pacienti se dívají pouze na něj. Fénix, který se zvedá z popela. Lazar, který vstal z mrtvých. Když procházel okolo pokoje číslo dvanáct, nakoukl do něj.

Místnost byla prázdná. Zachvěl se při vzpomínce na nůž Leonarda Vincenta na svém krku. Potom si vzpomněl na Rosettiho. Jen co bude Christina mimo nebezpečí a on si promluví s doktorkou Armstrongovou, navštíví Terry.

Když se David blížil k pokoji číslo jedna, objevila se šéflékařka Margaret Armstrongová a kývla na něho, aby vešel. Christina byla při vědomí. V moři bílých plášťů sekundářů, laborantů a sester, se její vpadlé oči střetly s jeho pohledem. Na okamžik v nich neviděl nic kromě bolesti. Když přišel bliž, zahlédl jiskřičku, záblesk síly.

Opuchlé, modré rty se jí roztáhly do pokusu o úsměv.

„Podařilo se nám to,“ zašeptala. David přikývl. „Teď mi nebudeš muset vyvrtat do hlavy díry.“

Davidovy oči se rozšířily. „Ty jsi nebyla v bezvědomí?“

„Po celou dobu ne. Jsem… jsem ráda, že jsme tu,“

zavřela víčka. Vyšel štíhlý chirurgický sekundář, potřel pravou horní část Christinina hrudníku červenohnědým dezinfekčním prostředkem a chystal se jí zavést kavalní katetr. Když zapíchl jehlu pod klíční kost, David se odvrátil.

Díval se přímo do tváře Margaret Armstrongové, která stála několik kroků za ním.

„Davide, hrozně moc se mi ulevilo, že jste v pořádku,“

ozvala se. „Historky, které tu kolovaly po vaší předvčerejší krátké návštěvě, byly děsivé.“

„V této nemocnici se dějí divné věci. Vlastně v mnoha nemocnicích. Je toho mnoho, o čem chci s vámi hovořit, paní doktorko.“ David se podíval přes rameno na sekundáře.

Klidně upevňoval plastikový nitrožilní katetr Christině na hrudník. „Co bude s Christinou?“ zeptal se.

„Vyšetřím ji důkladněji, až skončí,“ řekla a vyvedla ho ven. „Můj počáteční dojem je přibližně stejný jako váš. Má frakturu lebky a nahromaděnou krev za ušním bubínkem, ale zatím vypadá neurologicky úplně stabilní. Zavolala jsem neurochirurga i ortopeda, myslím však, že se zápěstím počkáme, dokud nebudeme mít vyřešeny naléhavější záležitosti. Znáte Ivana Rudnicka?“

David přikývl. Rudnick byl nejlepší neurochirurg v nemocnici, pokud ne v celém městě.

„Ivan se na ni podívá a udělá jí tomografii. Pokud nezjistí aktivní krvácení, budeme čekat a doufat.“

„A zhmožděný hrudník?“ zeptal se David.

„Podle mě je zatím všechno v pořádku. Na EKG nebylo vidět žádné poškození srdce. Podrobnější prohlídka by to měla potvrdit.“

„Paní doktorko, jsem vám nesmírně vděčný, že jste se Christiny ujala.“

„Hloupost,“ řekla. „Ani nevíte, jak mi lichotí, jak mě těší –, že jste se obrátil právě na mě. Mimochodem,“ dodala, „je tu jeden malý problém.“

„Jaký?“ Davidovy oči se zúžily.

„Nic vážného Davide. Na jednotce intenzivní péče nemáme volná lůžka. Bohužel ani jedno. Uvažovali jsme, že převezeme jistého pacienta, který je po operaci, ale jeho stav není stabilizovaný, takže to nepůjde. Myslím, že bychom

mohli Christinu umístit na některé oddělení. Na čtvrtém poschodí Jižního křídla je volný soukromý pokoj.

Vím, že děvčata se tam o ni postarají lépe než kdekoliv jinde. Převezeme ji tam, jakmile to bude možné.“

„Výborně,“ řekl David. „Pokud nebudou mít sestry námitky, přijdu jim pomoci. Ale až po tom, co si spolu promluvíme.“

„Ano,“ odvětila doktorka Armstrongová odměřeně.

„Počkám na vás, než vyšetříte Christinu. Do kterého pokoje ji dáte, paní doktorko?“

„Prosím?“

„Ptal jsem se na pokoj,“ řekl David. „Do kterého pokoje ji dáte?“

„Mám to tady napsané. Do čtyřistadvanáctky. Čtvrté poschodí Jižního křídla, pokoj čtyři sta dvanáct.“

Kardioložka se usmála a zmizela ve dveřích pokoje, ve kterém ležela Christina.

„Čtyři sta dvanáct!“ David polkl. Pokoj Charlotty Thomasové. Začátek krvavé cesty, vedoucí z jednoho šílenství do druhého. Bojoval proti pověrčivosti a snažil se nemyslet na ironii osudu. Pokoj číslo čtyři sta dvanáct bude sloužit jako první velitelské stanoviště v jejich boji za zničení Společenství sester života. To mu pomohlo, aby se nerozběhl za doktorkou Armstrongovou a nepožádal ji, aby přeložila Christinu někam jinam. Přes přijímací oddělení prošel do lékařského pokoje a lehl si na gauč s měsíčníkem

Lékařská ekonomika v ruce. Ústřední článek měl nadpis: „Deset investic umožňujících daňovou úlevu, o kterých možná neví ani váš daňový poradce“. Dřív než dočetl první odstavec, usnul.

Za hodinu ho telefon vzbudil z děsivých snů o Charlottině zástavě srdce a divných událostech, které po ní následovaly.

Všechny postavy kromě Christiny se v nich střídaly, pouze ona stále znovu umírala nějakou strašnou smrtí.

Byl zpocený a v ústech měl sucho, takže se mu těžce mluvilo.

„Pohotovost. U telefonu Shelton,“ zamumlal.

„Davide? Tady je Margaret Armstrongová. Vzbudila jsem vás?“

„Ne, vlastně ano. Chci říci, že jsem…“

„Christina je už ve svém pokoji,“ přerušila ho. „Nic nového jsem nezjistila. Myslím, že bude v pořádku.“

„Výborně.“

„Ano… je to výborné.“ Doktorka Armstrongová se odmlčela. „Říkal jste, že si chcete se mnou promluvit…“

„Ano, bezpodmínečně. Tedy, pokud máte…“

„Jsem právě teď volná,“ opět ho přerušila. „Budu ve své ordinaci, ne v soukromé, ale v druhém poschodí Severního křídla.“

„Vím, kde to je,“ řekl David, který se konečně úplně probral. „Za pět minut tam přijdu.“

Kardiologická laboratoř sloužila také jako „Nemocniční ordinace, Margaret Armstrongová“.

David zaklepal na dveře s nápisem MĚŘENÍ STRESU A ZÁTĚŽE a vešel dovnitř. Malá útulná čekárna byla prázdná.

Chvíli zaváhal, potom zavolal: „Paní doktorko. To jsem já, David.“

„Pojďte dál, Davide.“ Margaret Armstrongová se objevila ve dveřích. „Právě jsem vařila kávu.“

Když jí míjel, ucítil zřetelnou vůni alkoholu. Instinktivně se podíval na hodinky. Nebyla ještě jedna.

Probíral v duchu různá vysvětlení, proč by vedoucí kardiologického oddělení za těchto okolností a v tomto čase popíjela. Ani jedno se mu nezdálo přijatelné. Navíc vypadala úplně střízlivá. Potom svoje obavy, alespoň na chvíli, potlačil.

Laboratoř byla velká a dobře vybavená. Stálo tu vedle sebe několik ergometrů napojených na záznamové zařízení.

Nezbytný pohotovostní vozík a defibrilátor byly nenápadně umístěné na straně, David věděl, že je to proto, aby pacienti, i tak nervózní z měření srdeční činnosti, se ještě víc neznepokojovali.

Na druhém konci místnosti stálo okolo nízkého kulatého konferenčního stolku několik židlí a javorová sedačka bez opěradla. Doktorka Armstrongová ukázala Davidovi, aby si sedl na židli, potom přinesla kávovar a dva šálky.

David si nevzpomínal, že by ji někdy viděl tak zaraženou.

„Vypadáte unaveně,“ poznamenal. „Jestli chcete, abychom si promluvili později…“

„Ne, ne, teď mi to vyhovuje,“ řekla rázně. „Nemocniční intriky, vždyť to znáte. Ale teď budu pro změnu sedět a poslouchat. Naleju vám kávu, potom mi můžete říci to, o čem ještě nevím.“

Posunula k němu nádobku se smetanou, ale zavrtěl hlavou.

„Nevím kde začít,“ řekl a několikrát se napil kávy, aby si ujasnil myšlenky.

„Co kdybyste začal od začátku?“ usmála se na něho.

„Od začátku. Ano. Tak za prvé, morfium jsem Charlottě Thomasové nedal já, ale Christina.“ Znovu se napil kávy. „Paní doktorko, to, co vám řeknu, je neuvěřitelné, fantastické. Rozhodli jsme se společně s Christinou, že vám to prozradíme, protože… protože doufáme, že byste mohla využít své postavení a vliv a pomoci nám.“

„Davide, dobře víte, že jsem vám vždy k dispozici.“

Naklonila se dopředu, aby mohl zblízka vidět ujištění v jejích očích.

Za chvíli již byl celý zaujatý vyprávěním o Charlottě Thomasové a Společenství sester života.

Zpočátku doktorka Armstrongová Davida povzbuzovala přikyvováním, gesty a úsměvy, občas ho přerušila, aby jí něco vysvětlil. Ale za chvíli bylo její držení těla stále nedbalejší a pohled apatičtější. Postupně její vroucí modré oči ztvrdly. David však neustále vykládal, šťastný, že se zbaví strašných tajemství, o kterých věděl jako jediná nezúčastněná osoba. Uplynulo téměř půl hodiny, než si všiml, jak se změnila.

„Stalo se… stalo se něco?“ zeptal se.

Doktorka Armstrongová beze slova vstala a nejistě zamířila k telefonu na druhém konci místnosti. Po krátkém tlumeném rozhovoru se vrátila zpět a ztěžka se posadila na židli proti němu. Najednou vypadala křehká a mnohem starší.

„Davide,“ oslovila ho, „mluvil jste o tom kromě mne ještě s někým jiným?“

„Ne, už jsem vám to přece řekl. Doufali jsme, že nám pomůžete…“

„Byla bych ráda, kdybyste začal ještě jednou od začátku.

Některé body mi musíte objasnit blíže.“

„Chris jsi vzhůru? Slyšíš mě?“ Hlas jako by přicházel z velké dálky. Christina otevřela oči, potom několikrát zamrkala a snažila se zaostřit pohled.

Viděla, že je to sestra, ale rysy její tváře byly nepříjemně rozmazané. Pokusila se obrátit na stranu. Zabránil jí v tom nával nevolnosti a strašný tlak v hlavě. V pokoji byla tma, světlo pronikající z chodby se jí však zdálo nesnesitelné.

„Jsem vzhůru. Světlo mě bodá do očí,“ řekla a pomalu zavřela víčka.

„Chris, doktorka Armstrongová přikázala, abychom ti každou hodinu prohlíželi zornice. Udělám to co možná nejrychleji.“

Christina cítila ošetřovatelčiny prsty na pravém oku, potom pálivou bolest, když její zornici zasáhlo světlo baterky. Krátká přestávka a druhé píchnutí v levém oku.

Chtěla zdvihnout ruce, ale nemohla jimi pohnout. Je přivázaná?

Hlavně pravá ruka byla těžká. Na chvíli se lekla, že ji nemá. Potom si vzpomněla, jak ji doktorka Armstrongová říkala, že ji má zlomenou. Položila hlavu zpět a uvolnila se.

„Teď na chvíli usneš,“ řekla sestra. „Asi za dvacet minut dostaneš další infuzi. Potom tě vzbudím a pokusíme se ti zase sebrat z hlavy pár střípků. Dobře?“ Christina slabě přikývla.

„Poslyš, skoro jsem zapomněla. Jsi v nemocnici jen pár hodin a už dostáváš květiny. Přinesli je před malou chvílí.

Jsou nádherné. Položím je na stolek. Vím, že je nevidíš, ale možná večer už budeš moci otevřít oči. Je na nich kartička.

Mám ji přečíst?“

„Ano prosím,“ zašeptala Christina.

„Všechno nejlepší a brzké uzdravení přeje Hortenzie.“

„Hortenzie? Pro ostrou bolest v hlavě se jen těžko soustřeďovala. „Ale… já… žádnou… Hortenzii… neznám,“

řekla.

Sestra už mezitím odešla.

„Davide, vysvětlete mi ještě jednou, jak vás mohl ten zabiják, ten Vincent, objevit na pohotovostním oddělení a jak potom mohl najít vašeho přítele.“

David si chvíli hrál s obálkou časopisu, pak ho položil na stolek a protřel si oči. To, co začalo jako příjemná, dlouho očekávaná zpověď, se změnilo na napjatý výslech.

Doktorka Armstrongová důkladně zkoumala všechny podrobnosti. Vyvedla ho z rovnováhy, byl popletený a vystrašený naléhavostí jejích otázek a nervozitou v jejím hlase.

„Podívejte se,“ řekl a už se nepokoušel skrývat vzrůstající obavy, „řekl jsem vám všechno, co vím. Dvakrát.

Moje domněnky, jak Vincent našel Bena, mne a potom Joyea, jsou pouze teorie. Paní doktorko, vím, že se něco stalo. Něco v mém jednání vás rozčililo. Už vám nic neřeknu, pokud se mnou nebudete jednat otevřeně. Prosím vás, o co vám jde?“

Doktorka Armstrongová se na něj podívala mrazivým pohledem. „Mladý muži, mnohé z toho, co jste mi řekl, nemůže být pravda. Je to celá řada mylných, šílených závěrů, které mohou přinést bolest a utrpení mnohým statečným a nevinným lidem.“ David na ni nevěřícně hleděl.

„Zapalujete oheň, jehož dosah si neuvědomujete. Pokud jde o toho zabijáka, kterého jste mi tu popsal, je vyloučeno, aby byl v jakémkoli spojení se Společenstvím sester života…“

„Ale…“

„Říkám, že je to vyloučené!“ vykřikla.

„Co je vyloučené?“ Jejich hlavy se najednou obrátily ke dveřím. Stála v nich Dotty Dalrymplová a pozorovala je chladným pohledem. Ruce měla zastrčené v kapsách stejnokroje. Při pohledu na ni Davidovi naskočila husí kůže.

„Ach, Dorothy, jsem opravdu ráda, že jsi tak rychle přišla. Z hlasu doktorky Armstrongové zaznívalo napětí, ale ovládala se. „Zavolala jsem tě, neboť doktor Shelton mi právě vypravoval příšernou historku o Společenství sester života a najatých vrazích a…“

„Vím, co ti vyprávěl,“ řekla Dalrymplová a na tlusté tváři jí pohrával mírný úsměv. „Velmi dobře vím, co ti vyprávěl.“ Vytáhla z kapsy pravou ruku. V tlusté pěsti se jí téměř ztrácel revolver s krátkou hlavní.

„Zhasněte… prosím vás, zhasněte!“ Christina cítila, jak jí světlo proniká přes pevně sevřená víčka.

Sestra s medičkou jí pinzetami vybíraly z hlavy skleněné střepy. „Dobře, Chris,“ řekla jedna z nich. „Myslím, že jsme tě už dost potrápily. Musím tě vzbudit za čtyřicet minut.

Potom budeme pokračovat, ano?“ Zhasla světlo nad postelí.

„Ach, promiň, ale musím ještě jednou rozsvítit. Pouze na pár sekund, než ti nastavím průtok nové infuze. Na jídelním lístku dnes bylo hovězí žebro a bažant, ale když sis nic neorazítkovala, rozhodly jsme se, že ti naservírujeme specialitu podniku: dextrózu a vodu.“

Nastal asi desetisekundový výbuch, potom se v pokoji opět setmělo.

Christina se snažila nevšímat si úderů v hlavě.

„Mimochodem,“ řekla sestra „před chvílí tu byla stará Tydli, všechny nás nahnala do konferenční místnosti a oznámila nám, že pokud se o tebe nebudeme prvotřídně starat, tak nám dá za vyučenou. Jako kdybychom to neudělaly i bez ní. Tak teda… uvidíme se později.“

Christina zaslechla, jak sestra odešla. Tydli. Chvíli s tím jménem zápolila. Potom si vzpomněla. Dalrymplová!

Najednou jí zavířily hlavou útržky informací.

Dalrymplová, která odsuzovala Davida. Dalrymplová, která ji chtěla podplatit. Její pomalu pracující mozek se pokoušel pochopit souvislosti. Kdesi v hloubce duše pocítila hrozivou předtuchu a nesnesitelné bouchání v hlavě ještě zesílilo.

Dalrymplová! Může být za to všechno odpovědná ona?

Christina ničemu nerozuměla. Věděla pouze to, že musí najít

Davida. Musí s ním hovořit. Chtěla se pohnout, dosáhnout na telefon vedle postele. Volnou rukou o něj zavadila a s rachotem ho shodila na podlahu.

Hledala zvonek. Někde ho museli připevnit. Ale kde?

Co říkali?

V temnotě nad postelí z plastikového sáčku neúprosně kapala hadičkou nitrožilní výživa.

Christina hledala mezi přikrývkami zvonek, najednou však bolest začala ustupovat. Zaplavilo ji nepříjemné teplo.

Dorothy Dalrymplové stačilo v inspekční místnosti sester půl minuty.

David… zavolej Davida. Christina se ze všech sil bránila spánku, ale oči se jí zavřely a už se odmítly otevřít.

Tolik je toho potřeba udělat, pomyslela si. David…

Společenství sester… tolik je toho potřeba udělat. Hlava jí padla zpět na polštář. Ruka se uvolnila a sjela na stranu.

Najednou na ničem nezáleželo. Vůbec na ničem.

Chvíli poslouchala zvláštní bzučení, které zaplnilo pokoj.

Potom se s neslyšným vzdychem poddala temnotě.

Dalrymplová naznačila doktorce Armstrongové, aby si sedla vedle Davida. Z jejích hnědých očí na ně sršela nenávist. Prstem připomínajícím párek si nervózně pohrávala se spouští.

„Dorothy, prosím tě,“ breptala doktorka Armstrongová.

„Tolik jsme toho dosáhly! Tolik jsme spolu prožily! Jsi pouze přepracovaná. Snad…“

„Prosím tě, seď a buď tiše, Peggy,“ obořila se na ní Dalrymplová.

David se podíval na doktorku Armstrongovou.

„Peggy? Vy? Ale vy jste přece…“

„Lékařka?“ skočila mu do řeči Margaret Armstrongová.

„Několik dalších let studia, to je vše. Věřte mi, nebylo to o mnoho těžší než zdravotní škola.“ Obrátila se zpět k Dalrymplové: „Dorothy, víš, že jsem na tvé straně.“

„Vážně? Dokážeš ty vůbec být jinde než na své straně?

Ty jsi nešla navštívit Beallovou. Tvoje jméno se nespojuje se Společenstvím sester. Tvůj život nebude ohrožen, když všechno sdělí policii. Ale já nemůžu sedět na zadku a přenechávat vývoj událostí osudu, do hry jsem vsadila už příliš mnoho.“

„Chceš říci… opravdu jsi to udělala? Najala jsi toho zabijáka?“

Dalrymplová přikývla.

„Dorothy, jak jsi to mohla udělat?“

„Co se divíš? Zabíjení je přece naše řemeslo, ne? Ty jsi mě to sama naučila. Teď se naše cesty rozcházejí. Byla jsi ochotná bez mrknutí oka zfalšovat recept a obětovat Sheltona, jen abys zachránila svoje drahocenné Společenství

sester. Vsadím se, že kdybys ty byla šla za Beallovou, kdyby šlo o krk tobě, udělala bys pro svou ochranu totéž co já.“

Doktorka Armstrongová chtěla něco namítnout, Dalrymplová ji však umlčela pohybem revolveru. Sáhla do kapsy a s úsměvem vytáhla dlouhou injekční stříkačku plnou tekutiny. Potom se podívala na hodinky.

„Dvě,“ řekla. „Pokud jsou moje sestry tak šikovné a přesné, jak se je snažím vychovat, infuze, kterou jsi naordinovala slečně Beallové, by už měla působit.“

Christinin rozsudek smrti. David se zděšeně díval na Dalrymplovou. „Co jste jí dala?“ Posunul se na sedadle , aby zaujal lepší pozici pro případ, že by se naskytla možnost hlavní sestru odzbrojit. Ale šance byla nepatrná.

Dalrymplová ihned vycítila změnu situace a namířila mu revolver na tvář.

„Bylo by zbytečné se o něco pokoušet.“ Znovu se podívala na hodinky. „Už je pozdě.“ Položila injekční stříkačku na stůl před Davida. „Bude to vypadat jako vražda a sebevražda,“ řekla chladně. „Je mi úplně jedno, kdo jak zemře, pokud policie nebude mít podezření, že něco není v pořádku. Můžete si vybrat. Jehla, nebo kulka. Jsem přesvědčená, že jako zkušený lékař víte, co je méně bolestivé.“

„Dotty, prosím tě! Nevíš, co děláš!“ Doktorka Armstrongová vstala a chtěla chytit Dalrymplovou za ruku.

Dřív než mohl David zareagovat, vrchní sestra se rozehnala a vší silou udeřila doktorku do tváře. Ozvalo se zapraštění levé lícní kosti. Lékařčino drobné tělo proletělo místností a opodál vrazilo do stěny.

Dalrymplová s revolverem stále namířeným na Davidovo čelo se podívala přes rameno na doktorku Armstrongovou ležící na zemi.

„Už dávno jsem to toužila udělat,“ usmála se.

„Rozhodněte se rychle, doktore Sheltone!“

Obešla stolek a mohutnou nohou ho odsunula, aby měla dost místa. Když nabízela Davidovi stříkačku, konec hlavně se mu téměř dotýkal čela. „Tak už se rozhodněte,“

popoháněla ho tiše.

David se jí díval do tváře. Vtom koutkem oka zahlédl, jak se k nim po čtyřech plazí Margaret Armstrongová. Ze všech sil se snažil neodtrhnout od Dalrymplové zrak.

„No tak?“ zavrčela. „Začínám ztrácet trpělivost.“

David vzal stříkačku a prohlížel si ji. „Nevím…, zda se mi ji podaří vpíchnout bez škrtidla,“ řekl pomalu, aby získal čas. Když Dalrymplová sklopila oči na jeho předloktí podíval se na doktorku Armstrongovou. Pomalu se blížila.

Potom si všiml její ruky. V každé držela malou kovovou lopatku. Defibrilátor! Armstrongová ho zapnula!

Lopatky připojené k přístroji vinutými šňůrami byly nabité energií čtyři sta joulů.

David si vyhrnul rukáv, zaťal pěst a několikrát zacvičil předloktím. Šňůry byly už skoro napnuté a Armstongové chyběly ještě téměř dva metry. Sestra Dalrymplová pevněji stiskla revolver.

„Tak bude to!“ obořila se na Davida.

„Dotty!“ vykřikla Armstrongová.

Dalrymplová se obrátila za jejím hlasem. V tom okamžiku David vyskočil a vší silou jí vrazil do širokého hrudníku. Zapotácela se a zakopla o nízký konferenční stolek. Padla na záda jako obrovský podťatý strom. Sklo stolku se roztříštilo. Doktorka Armstrongová se na ni vrhla, přitiskla jí na každou líci jednu elektrodu a stiskla vypínač.

Ozvalo se zapraskání. Proběhl výboj, hned za ním se objevil obláček dýmu. Dalrymplová rozhodila ruce a její obrovské tělo se vzepjalo v křeči. Vzduch zaplnil zápach spáleného masa. Když hlava narazila na zem, z úst jí vytekly zvratky. V okamžiku smrti jí povolily svěrače žaludku a střev.

David se několik sekund ani nepohnul, pouze se díval na obě dvě ženy, jednu zbitou a druhou mrtvou. Potom ho opět zachvátila hrůza, vyřítil se ven a zoufale se rozběhl na čtvrté poschodí Jižního křídla.

Margaret Armstrongová se opírala o stěnu a oplachovala si tvář studenou vodou, kolena se jí podlamovala.

Byla jako omámená, Nedokázala jasně uvažovat. Za ní ležela mrtvá hora masa, která ještě před chvílí byla Dorothy Dalrymplovou.

S námahou se přinutila soustředit na momentální situaci.

Pokud je Christina mrtvá, další existenci Společenství sester ohrožuje už pouze David Shelton. Mohla by ho nějak odstranit? Byla by to schopná udělat? Peggy Armstrongová věděla, že by se ochotně přiznala k vraždám, obětovala by se –, kdyby tím zachránila Společenství sester. Ale dokázala by zabít nevinného člověka?

Nejistým krokem zamířila ke dveřím, potom se obrátila a s nechutí se zahleděla na Dalrymplovou. Pokud se žena, o které si myslela, že ji dokonale zná, které důvěřovala, takto pokusila vykoupit vlastní bezpečnost, jak si může být jistá, že v krizovém okamžiku by podobně nezareagovaly další?

Tato myšlenka ji roztřásla víc než šok ze zranění. Opřela se o stěnu. Je konec? Po tolika letech?

Po tolika snech?

Vyklouzla z ordinace a zamkla. Personál sem přijde až zítra ráno. Pokud chce zachránit Společenství sester, má na to necelých čtyřiadvacet hodin. Hlavou jí vířily samé otazníky. Stojí za to obětovat další život? Má to udělat?

Podaří se jí vymyslet uspokojivé vysvětlení? V této chvíli nedokázala najít odpověď na žádnou z těchto otázek.

23. kapitola <<<<<<<<<< David se přidržoval zábradlí a řítil se z druhého poschodí do prvního. Zvýšená hladina adrenalinu potlačila bolest v kotníku. Proletěl dveřmi na hlavní chodbu a vrazil do tří vyděšených sester.

Ve vestibulu vládl obvyklý zmatek. David si proklestil cestu jako záložník na hřišti. Za sebou nechal dva nadávající muže povalené na podlaze.

„Vydrž ještě chvíli, miláčku, prosím tě, vydrž,“

oddechoval a škrábal se nahoru do čtvrtého poschodí.

Dokonce i když přeskakoval schody po dvou, připadaly mu nekonečné, zdálo se mu, že mezi jednotlivými odpočívadly se jejich počet zdvojnásobuje. „Bojuj proti té staré babě, bojuj proti jejímu mizernému jedu. Prosím tě…“

Nohy měl jako z olova. Mezi třetím a čtvrtým poschodím upadl, když doběhl na čtvrté, opět se sklouzl.

Na chodbě nebyl nikdo kromě ošetřovatelky, která připoutávala nějakého starce na pojízdnou sedačku. Když zahlédla kulhající strašidlo, které se k ní blížilo, bezvládný pacient jí vyklouzl z rukou a zřítil se na zem. Ošetřovatelka, která vycítila, že se děje něco nezvyklého, naznačila Davidovi, aby se nezastavoval, „Jen běžte,“ řekla.

Clarencovi se to stává pravidelně.“ David přikývl a utíkal do inspekční místnosti sester.

„Zástava srdce v pokoji čtyři sta dvanáct,“ volal. „Dejte to hned vyhlásit v rozhlase a pomozte mi. Zastavení srdce na čtyřistadvanáctce!“

Ohromená sekretářka na okamžik ztuhla, potom chytila sluchátko.

To, co David uviděl na pokoji číslo čtyři sta dvanáct, bylo opakování děsivého snu. Tlumené světlo, probublávání kyslíku, infuzní soupravy, nehybné tělo. Rozsvítil a rozběhl se k posteli. Christina ležela klidně na zádech a měla modravou barvu smrti. Z amplionu na chodbě se s neobvyklou naléhavostí ozýval ženský hlas: „Zástava srdce na čtvrtém poschodí Jižního křídla… zástava srdce na čtvrtém poschodí Jižního křídla.“

Chvíli prohmatával Christině krk, hledal pulz na krční tepně. Pod bříšky palce a ukazováku cítil jemné rytmické záchvěvy života. Je to jeho pulz, nebo její‘? Vtom jako odpověď na jeho nejistotu se Christina nadechla, byl to osamělý, slabý, nádherný nádech. Při tomto prvním zvuku, při prvním zvednutí jejího hrudníku, se dal David do práce.

Zastavil infuzi, potom se k ní naklonil a dvakrát jí vydechl do úst.

Do pokoje vběhla sestra, táhla za sebou pohotovostní vozík. V následujících minutách pracovali lékař a sestra jako jedno tělo. Mladá sestra byla úžasně rychlá a výkonná, podávala mu potřebné léky a nástroje ještě dřív, než ji o ně požádal.

Protože David nevěděl, proti jakému jedu bojuje, zkoušel všechno možné: nejdřív vyměnil infuzní roztok za nový a pustil ho naplno, aby zředil toxin a stabilizoval tlak.

Do dýchací trubice zavedl kanilu a dýchal pomocí vaku, aby se udržela ventilace plic. Podal Christině bikarbonát, aby upravil acidobázi.

Barva Christininy pokožky ještě více ztmavla. Riskoval a na několik sekund přestal stlačovat dýchací vak, aby jí nadzvedl víčka. Zřítelnice měla jako špendlíkové hlavičky, téměř ztracené v hnědých prstencích, které je obtáčely, typický příznak předávkování drogou. Ježíšikriste, kdyby to tak bylo morfium, pomyslel si David. Dej, aby to bylo něco reverzibilního jako morfium. Přikázal sestře, aby dala Christině nalakson, vysoce účinnou protilátku na neutralizování všech narkotik. Za několik sekund jí ho sestra vstříkla.

David párkrát stlačil dýchací vak a opět překontroloval pulz na krční tepně. Sklíčeně si uvědomil, že ho necítí.

„Podložte pod ní desku,“ přikázal a zdvihl Christinin trup z postele. „Dokud nám někdo nepřijde pomoci, vykašlete se na léky. Budete jí muset provádět masáž srdce.

Kristepane, kde jsou všichni?“ zeptal se nervózně.

„Jedna sestra onemocněla a šla domů,“ řekla žena do rytmu stlačováni Christininy hrudní kosti. „Další dvě jsou na obědě. Za chvíli přijdou.“

David pokračoval v dýchání. „Potřebuji někoho k lékům,“ zamumlal. „Potřebuji někoho k těm prokletým lékům.“ Protože sestra byla zaneprázdněna masáží srdce, podnosy s léky jim nebyly nic platné.

Vešel ošetřovatel. David na něj zavolal, aby změřil Christině tlak. Zkusil to dvakrát. „Nic,“ řekl.

„Umíte provádět masáž srdce?“ zeptal se David a doufal, že sestra se bude moci vrátit k pohotovostnímu vozíku. Muž zavrtěl hlavou a odstoupil. „Do prdele,“ zasípěl David.

Podíval se na Christinu. Sama už nedýchala, neprojevovala žádné známky života. Pokožku měla cyanotickou, mramorovanou. Pokud mu rychle nepomůže pár šikovných rukou, Christina se dostane do stavu, kdy ji už nebude možné oživit.

Pět, deset sekund se nehýbal. Mladá sestra na něj hleděla se vzrůstajícími obavami.

Najednou se ozval ženský hlas.

„Pane doktore, řekněte, co potřebujete.“

Vedle

pohotovostního

vozíku

stála

Margaret

Armstrongová. Levé oko měla opuchlé, takže ho téměř nemohla otevřít, a jednu stranu tváře měla podlitou krví.

Krvácela z nosu. I přesto však měla královské držení těla a nevšímala si pohledů, které na ni upírali.

David, zmatený z toho, že Christina nereaguje, ještě více znervózněl strachem a nejistotou.

„Můžete… můžete jí dělat masáž srdce… “ řekl. Toužil, aby nestála tak blízko u léků. Bylo tam množství narkotik, které by mohly posloužit jako smrtící zbraň.

Doktorka Armstrongová zakroutila hlavou.

„Ne, ne. Oba dva jste silnější než já. Navíc jsem sestra, a dobrá. Budu vám podávat léky. K čertu, musíme sebou hodit.“

David chvíli váhal, potom se rychle pustil do práce.

Doktorka Armstrongová mu podávala protilátky jedů, které mohla Dalrymplová použít.

Strašný úder do tváře neměl žádné následky na její reakce nebo výkonnost. Jak sama řekla, byla neuvěřitelně dobrá sestra. Bleskově vybírala a úspornými pohyby podávala Davidovi adrenalin, koncentrovaný roztok glukózy, druhou dávku nalaksenu, kalcium, bikarbonát a vše co potřeboval.

Přišla další sestra a nabídla se, že vystřídá doktorku Armstrongovou, ale přikázali jí, aby raději změřila Christině tlak.

„Ještě stále nedýchá sama,“ řekl David. „Myslíte si, že bychom ji měli intubovat?“

Doktorka Armstrongová se natáhla a přitiskla drobné prsty k Christininým slabinám, hledala femorální pulz.

Pochmurně se podívala na Davida a zavrtěla hlavou.

„Podejte mi laryngoskop a kanylu číslo sedm a půl.“

„Počkejte!“ Doktorce Armstrongové se rozzářily oči.

„Počkejte… počkejte… cítím ho,“ vykřikla. „Cítím ho.“

Za několik sekund sestra, která měřila tlak, vykřikla: „Mám ho! Naměřila jsem jí tlak! Slabý, šedesát. Ne, počkejte, osmdesát! Je stále silnější!“

David znovu překontroloval Christininy zornice.

Bezpochyby byly širší než předtím. Uběhlo dalších patnáct minut a začala dýchat. Mladičká sestra, která pomáhala Davidovi od samého začátku, zdvihla palec a zamávala pěstmi nad hlavou.

Když Christina tiše zasténala, obrátila hlavu ze strany na stranu a otevřela oči, rozplynuly se i poslední obavy.

Ihned se podívala na Davida.

„Ahoj,“ zašeptala.

„Ahoj,“ odpověděl.

Všichni v místnosti si už blahopřáli.

„Už… už je mi mnohem lépe. Skoro vůbec mě nebolí hlava.“ Zachmuřila se. „Davide, myslím, že slečna Dalrymplová…“

Umlčel ji prstem přitisknutým na rty.

„Vím, miláčku,“ ubezpečil ji něžně. „Všechno vím.“

S vypětím sil se soustředila, aby pochopila jeho slova, potom se zjevně uklidnila.

„Už je mi lépe. O mnoho lépe, Davide. Doktorka Armstrongová je zázračný člověk.“

David se podíval na doktorku Armstrongovou.

„Ano,“ řekl ledově. „Zázračný člověk.“

Jejich pohledy se setkaly. Chvíli se na sebe mlčky dívali.

Potom Margaret Armstrongová osobně poděkovala každému v místnosti a naznačila jim, aby odešli.

Jako

poslední

vyšla

mladá

sestra.

Doktorka

Armstrongová ji doprovodila na chodbu.

„Odvedla jste vynikající práci. Jsem na vás hrdá.“

Sestra se zapýřila: „Jste… jste poraněná. Mohu vám nějak pomoci?“

„To nic,“ řekla doktorka Armstrongová. „Vraťte se ke svým pacientům.“ Obrátila se a vešla do pokoje. Věděla, že ve chvíli, kdy se postavila k pohotovostnímu vozíku a podala Davidovi správné léky, zpečetila osud Společenství sester života.

Christina klidně spala. David poodhrnul závěsy na okně a mlčky hleděl ven na odpolední ruch. Ruce mu visely podél těla. Z jeho výrazu vůbec nevyzařovalo vítězství, kterého právě dosáhl. Doktorka Armstrongová tiše otevřela dveře.

Nepodíval se na ni. Probublávání kyslíku a Christinino pravidelné dýchání byly dlouho jedinými zvuky v místnosti.

„Máte pořádnou modřinu,“ řekl nakonec a sehnul se ke Christině. „Někdo by se vám na to měl podívat.“

„Později,“ odpověděla.

„Ta žena… ta příšera ležící ve vaší pracovně… to byl váš výtvor. Váš netvor.“

„Snad máte pravdu. Ano, jistým způsobem je to tak. Má nějaký smysl, že ještě stále upřímně věřím v dobro toho, co vykonávalo Společenství sester života? Má vůbec smysl, že ještě stále pokládám boj za důstojnost lidského umírání za spravedlivý?“

„Jistě,“ zavrčel David. „Má to smysl. Je to stejně důležité jako zlomenina Christininy lebky. Jako utrpení, které bude muset podstoupit, až, jestli, se uzdraví. Je to důležité pro soudce, prokurátora a novináře, až ji odsoudí za vraždu Charlotty Thomasové. Stejně jako to bylo důležité pro dva mé přátele, kteří zemřeli, protože…“ Pocit lítosti a zuřivosti mu vyrazily dech.

Po chvíli ticha se znovu ozvala doktorka Armstrongová.

„Vím, co cítíte, Davide. Vím, že moje pomoc Christině a to, co jsem udělala Dorothy, nemůže odčinit všechnu tu hrůzu, kterou jste vytrpěl. Ale vím ještě něco, a to zahojí vaše rány.“ Zaváhala. „Vím, že Christina nikdy nebude stát před soudem za vraždu.“

David se otočil a nevěřícně se na ni zadíval. „Co jste to řekla?“

„Christina

nezavraždila

Charlottu

Thomasovou.“

Podívala se mu do očí. Její pohled a výraz tváře byly smrtelně vážné.

„Odkud… jak to víte?“

„Neudělala to,“ řekla doktorka Armstrongová tiše, „protože jsem to udělala já. A mohu to dokázat.“

24. kapitola <<<<<<<<<< Když doktorka Armstrongová po vstupu do pokoje zavřela dveře, David začal předstírat, že měří Christině tlak.

Jen pomalu zvedl hlavu a začal naslouchat jejím slovům.

Po chvíli si uvědomil, jak je důležité, aby to všechno slyšela také Christina.

Sedl si na pelest postele a vsunul jí ruku pod hlavu.

V pokoji byla tma, jen skrz poodhrnuté závěsy sem pronikalo trochu slunečního světla. David natáhl ruku a pohladil Christinu po napuchlé tváři plné modřin. Chvěl se vzrušením.

„Chris, miláčku, vzbuď se,“ řekl. „Vzbuď se.“

Doktorka Armstrongová si přitáhla židli k čelu postele.

Christina otevřela oči, usmála se na Davida a potom je znovu přivřela.

„Nespím,“ zamumlala slabým hláskem. „Ale když mám zavřené oči, méně to bolí. Neboj se, budu v pořádku. Za pár dní budu v pořádku.“

„To vím,“ řekl David. „Chris, je tady doktorka Armstrongová. Něco ti řekne. Myslel jsem si…, že to budeš chtít slyšet.“

„Christino?

Slyšíte

mě?

Tady

je

doktorka

Armstrongová.“

Christina obrátila hlavu za hlasem a otevřela oči.

Několik sekund se obě ženy na sebe dívaly. Potom Margaret Armstrongová šeptem řekla: „Christino, to jsem já, Peg.

Peggy Donnerová.“

Christina v přítmí zkoumala její tvář. Pomalu se natáhla a jemně sevřela její ruku.

„Společenství sester… je s ním konec?“

„Ještě ne, moje milá. Ale… brzy bude.“

David hledal v Christininých očích hněv nebo překvapení, ale nic takového tam nenašel. Mezi dvěma ženami se vytvořilo pouto, vztah, který nemohl pochopit. V

tichém úžasu se na ně díval, ohromený scénou, která se před ním odehrávala.

„Christino, až odsud odejdu, začnu rychle rozpouštět Společenství sester života,“ řekla doktorka Armstrongová a opatrně volila slova. „Udělám to tak, abych nikomu neublížila. Přirozeně za předpokladu, že vy s Davidem neprozradíte naše společné tajemství. Rozumíte mi?“

Christině se podařilo kývnout.

„Rozumím. Ale zprávy… nahrávky…“

„Všechny zničím. Všechny kromě jediné. Tu vám pošlu.

Nahrála jsem ji, když jsem Charlottě vstříkla smrtelnou dávku draslíku.

Morfium, které jste jí dala vy, nestačilo. Byla silná, mnohem silnější, než jsme si mysleli. Charlotta byla moje přítelkyně. Byla… naše členka. Slíbila jsem jí klidnou smrt.

Když jste opustila její pokoj, šla jsem se s ní naposledy rozloučit.

Klidně dýchala. Vyčkávala jsem, ale zdálo se, že je stále silnější. Jednou dokonce otevřela oči. Slíbila jsem jí to.

Milovala jsem ji… milovala jsem ji jako svou matku…“

Doktorka Armstrongová nedokázala pokračovat.

Poprvé téměř po padesáti letech plakala.

Christina ji pustila ruku a prsty jí setřela slzy.

„Mám vás ráda, Peggy,“ zašeptala. „Mám vás ráda za to, čeho jste chtěla dosáhnout.“

Asi po minutě Margaret Armstrongová pokračovala.

„Až zařídím vše potřebné, půjdu za poručíkem Dockertym a přiznám se, že jsem zapříčinila Charlottinu smrt. Věřte mi, Christino, zabila jsem ji já.“ Otočila se k Davidovi. „Stejně tak vezmu na sebe zodpovědnost za Dorothy a za smrt vašich přátel. Myslím, že policie nebude klást tolik otázek, pokud si bude myslet, že to má na svědomí jeden jediný člověk.“

David při slově „přátel“ postřehl na Christinině tváři znepokojení. „Vysvětlím ti to později, Chris,“ řekl. „Cením si vaši pomoc při resuscitaci, paní doktorko. Za to vám slibuji, že pokud uděláte, co jste řekla, nebudu do ničeho zasahovat.“

„Děkuji vám.“ Doktorka Armstrongová chvilku pozorovala chlad v jeho očích, potom se sklonila a políbila Christinu na čelo. Za chvíli odešla.

David si klekl vedle postele. V tlumeném osvětlení se Christininy oči vlhce leskly.

„Až se uzdravíš, pojedeme na výlet do nějaké malé zaprášené vesničky v Mexiku,“ prohlásil.

„Ale vrátíme se, viď?“ Její úsměv byl zároveň veselý, i smutný.

„Vrátíme se.“

Zavřela oči. Zdálo se, že opět usnula, ale když odcházel, chytila ho za ruku.

„Mohl bys mi něco říci, Davide?“

„Prosím?“

„Máš na autě poznávací značku se svým jménem?“

John Dockerty dopil zbytek vlažné kávy a znovu si sedl.

Trvalo to celou noc a většinu dopoledne, ale nakonec se Markus Quigg přece jen sesypal a prozradil mu jméno, které se chtěl dozvědět. Triumf, pokud se to dalo nazvat triumfem, byl neslavný. Představa vystrašeného nemocného člověka ho bude pravděpodobně pronásledovat až do smrti.

Skutečnost, že za vraždy, omyly a smutný osud ubohého lékárníka je zodpovědná doktorka Margaret Armstrongová, všechno pouze zhoršovala. Vážil si jí, a co bylo ještě horší, věřil jí.

„John Dockerty, mistrovský stopař,“ řekl posměšně.

Obdivoval dámu, ze které se vyklubala vražedkyně. Jediným zadostiučiněním pro něj bylo, že mohl říci kapitánovi, i když ne na rovinu –, jaký byl osel, když mu přikázal zatknout Sheltona.

Dockerty se podíval na hodinky. Uplynula už skoro hodina od doby, co mu kapitán slíbil, že dá vystavit zatykač na Margaret Armstrongovou. Pohladil si strniště na bradě a uvažoval, zda se má oholit, nebo ne. Vtom zazvonil jeho telefon.

„Vyšetřovací oddělení, Dockerty,“ ohlásil se.

„… ano, pane kapitáne… to je výborné… hned se pro něj zastavím… Ano, vím, že všechno svědčilo proti němu.

Na vašem místě bych udělal totéž… Děkuji, hned jsem u vás… Starý idiote.“ Poslední slova adresoval pípání v telefonu. Prsty si pročísl vlasy a vstal. V té chvíli se ozvalo tiché zaklepání a vešla Margaret Armstrongová.

„Pane poručíku, je tu několik věcí, o kterých si musím s vámi promluvit,“ řekla.

„Ano,“ odvětil a sedl si na okraj stolu, „to musíte.“

Za půl hodiny si Dockerty vyslechl dost, aby zavolal stenografa. Jako poslední projev vzdoru zatelefonoval kapitánovi a požádal ho, aby se sem dostavil. Šéf, elegán s uhlově černými vlasy, napůl policista, napůl politik, ohromeně

poslouchal,

jak

se

ctihodná

doktorka

Armstrongová chladnokrevně přiznala k vraždám Charlotty

Thomasové a Dotty Dalrymplové, stejně jako k tomu, že najala vraha Bena Glasse a Josepha Rosettiho. Historku si doma pečlivě připravila, aby Dockertyho přesvědčila, že jednala na vlastní pěst. Nelíbilo se jí, že musí Dalrymplovou vykreslit jako hrdinku, která zemřela, protože zjistila pravdu, ale i ten nejmenší náznak spojenectví by mohl vést k odhalení Společenství sester. Věděla, jak schopní jsou policisté Dockertyho typu. Navíc věřila, že Dotty byla až do konce stejně oddaná Společenství sester jako ona. Jednoduše se bála, že ztratí své místo a vliv, to bylo vše.

Přiznání doktorky Armstrongové vyznělo vcelku věrohodně, pouze o některých podrobnostech se vyjadřovala nejasně, a to Dockertyho znervózňovalo. Pokusil se ji přitisknout ke zdi, ale kapitán ho umlčel: Poručíku, jsem přesvědčen, že paní doktorka tyto podrobnosti doplní, až nastane vhodný čas. Jak vidíte, má toho už právě dost.“

Margaret Armstrongová mu poděkovala a podívala se na něj pohledem, který jasně naznačoval, že Dockerty je pouze outsider v rozhovoru dvou lidí stejného společenského postavení.

Dockerty se rozhodl riskovat.

„Chtěl bych vědět pouze jedno,“ odvážil se zeptat, „jakým způsobem jste se dostala k zabijákovi, jako byl Leonard Vincent?“

„Hned vám to vysvětlím,“ odvětila a vrhla na něj zničující, povýšenecký pohled, „mohl byste mi však nejdřív ukázat, kde najdu toalety?“

„Počkejte chvíli,“ ozval se Dockerty, „zavolám dozorkyni a… „ „Hloupost,“ přerušil ho kapitán. „Paní doktorku jsme zatím přece oficiálně z ničeho neobvinili.

Toalety jsou… na konci chodby po pravé straně. Nemůžete je minout.“

Doktorka Armstrongová opět obdařila kapitána uznalým pohledem, pečlivě si uhladila sukni a vyšla ven.

Dámské záchodky vypadaly jako chlívek. Mozaiková podlaha byla popraskaná a špinavá. Ve vzduchu byl cítit zápach moče a dezinfekčního prostředku.

Margaret Donnerová-Armstrongová si špíny nevšímala.

Očima přeběhla po místnosti, zamířila k záchodové kabině, zavřela za sebou dveře a posadila se.

Byla spokojená, jak doběhla Dockertyho s kapitánem.

Pokud David s Christinou dodrží slovo, Společenství sester života zemře důstojně. Tato ironická představa ji alespoň trochu potěšila.

Po odchodu z nemocnice šla domů a splnila svůj slib.

Všechny pásky, kromě jediné, spálila, u některých se zastavila aby si je znovu poslechla nebo aby si v duchu připomněla své přátelství s některou ženou. Její sen, její největší sen, se téměř splnil. Škoda, že se Dorothy takhle sesypala.

I Barbara Littlejohnová byla toho názoru, že činnost Společenství sester nemůže dále pokračovat. Když spolu telefonicky hovořily, Margaret Armstrongové se chvílemi zdálo, že Barbaře se ulevilo. Uvažovala, zda by i ona zareagovala jako Dalrymplová, kdyby byla ohrožena její pověst a kariéra. Nejstrašnější bylo, že to nevěděla, ani o Barbaře, ani o ostatních.

Tohle je tedy konec. Barbara zatelefonuje a napíše dopisy členkám Společenství sester a vynasnaží se pokračovat v uskutečňování projektů Clintonovy základny.

Když Margaret Armstrongová domluvila s Barbarou, věděla, že po čtyřiceti letech končí.

Teď tu seděla, dívala se na vulgární nápisy a primitivní kresby na dveřích a v duchu se vrátila o padesát let zpět, kdy byla naposledy na takovém místě. Tehdy se strašně bála.

Bála se detektivů, bála se pohledů, kterými se jí dívali na prsa. V duchu se proti nim obrnila svými představami, aby jim neprozradila, co se od ní chtěli dozvědět.

Hodinu po hodině jim odolávala, jednou se dokonce rozhodla; že se raději počurá, než by se zeptala na záchod.

Nakonec vyhrála. A vítězství jí umožnilo vydat se na křižáckou výpravu, vykročit cestou, na konec které téměř došla.

Teď nadešel čas vydat se na jinou cestu.

Doktorka Armstrongová si zpod blůzy vytáhla injekční stříkačku, kterou Dotty Dalrymplová téměř donutila Davida použít. Několik sekund si pohrávala s hrotem jehly.

Potom si vyhrnula rukáv a zručně si vpíchla jehlu do žíly.

Opřela si hlavu o stěnu a zavřela oči. Jemným štíhlým prstem stlačila píst.

„Vše je v pořádku, mami… Jsem tu, mami,“ řekla.

EPILOG

Najednou se zvedl vítr, který po celý den téměř nezafoukal, a na šedém kamení zašustilo suché listí.

Betty Dalrymplová zastavila na úzké cestičce a přitáhla si zimník těsněji k tělu. Tváří, postavou, pohyby a oblečením byla doslova zrcadlovým obrazem své zesnulé sestry. Nepřiměřeně drobnýma nožkama scházela dolů po strmém břehu s jistotou získanou třítýdenní praxí.

Hrob, který ještě stále vypadal jako čerstvá hromada hlíny, byl obrostlý prstencem borovic. Malý, holý mramorový kámen označoval místo, kde bude jednoho dne pochovaná ona.

Obřadně si vzala kovovou rozkládací židličku, kterou sem přinesla den po pohřbu, a postavila si ji těsně ke hrobu.

Potom položila jediný květ tam, kde podle ní odpočívalo sestřino srdce.

„Je to červenohnědá chryzantéma Dott,“ řekla. „Vím, že chryzantémy nemáš příliš ráda, ale tato je pěkná a připomíná podzim. Nehněváš se na mne pro můj dnešní výběr, viď?“

Dora zmlkla, jako by poslouchala sestřinu odpověď. „Dobře, věděla jsem, že to pochopíš,“ pronesla nakonec.

„Lidé v nemocnici jsou teď ke mně velmi milí. Myslím, že mně dokonce za zády přestali říkat Fidli… ano, vím.

Myslím, že mně tak už neříkají z úcty k tobě. Poslouchej, Dorothy, dnes ti telefonovala Viola z Detroitu.

Řekla jsem jí, že nejsi doma, ať zavolá později.

Pochybuji, že bych dokázala vést Zahradu bez tebe.

Pomáhala jsem ti, to ano, ale tys ji založila a starala ses o její růst…

Se Společenstvím sester je konec. Oznámili to všem členkám včetně našich květin. Ani jedna nechce, aby Zahrada zvadla, ale pokud máme vydržet, musíme se rozrůstat.

Zda pro nás získám nové zájemkyně… Snad ano. Možná máš pravdu. Vždy jsi lépe rozuměla lidem než já… No dobře, já umím zase lépe vařit, co to dokazuje? Pokud vím, je to úplně jedno…

Dnes jsem mluvila s panem Stevensonem. Tvůj náhrobní kámen je už skoro hotový. Je překrásný. Vím, že se ti bude líbit… Dobře, dobře, změnila jsem téma. Bojím se udělat nesprávné rozhodnutí, to je vše. Tys sobě vždycky věřila, byla jsi taková rozhodná… Slibuješ mi to…? Fajn. V tom případě asi přijmu tvůj návrh a poprosím tu milou Janet, aby mi pomáhala… Dorothy, víš určitě co říkáš? Navěky je dlouhá doba na to, aby člověk při někom stál… No dobře.

Dnes zavolám Narcise. Ale nezapomeň, že obě počítáme s tvou pomocí.“

Po skončení rozhovoru Betty odložila židličku a vrátila se k autu. Mezitím začalo mrholit. Nevšímala si toho.

Když se vrátila do domu v tudorovském stylu, který si s Dotty koupily krátce po založení Zahrady, uvařila si čaj a usadila se do obrovského křesla. Byla to jedna z věcí, po kterých toužily. Za čtvrt hodiny zazvonil telefon.

„Volám Hortenzii,“ ozval se mladistvý ženský hlas.

„Hortenzie tu bohužel momentálně není,“ odpověděla Betty tlumeným hlasem, jakým často slyšela mluvit Dotty.

„Tady je její sestra… Chryzantéma. Jestli chcete, můžete se svěřit mně.“

„Já… tak dobře, „ řekla žena nejistě. „Tady je znovu Viola z Detroitu, z nemocnice svatého Barta. Narazila jsem na případ, který by podle mne stál za přešetření.“

„Pokračujte,“ povzbuzovala ji Dora.

„Jde o jistou Agnes Morganovou. Její manžel je Carter Morgan, jeden z ředitelů u Forda. Paní Morganová má pouze čtyřicet dva roky, ale letos je u nás už potřetí. Říká se, že její manžel se už několik let snaží o rozvod, aby se mohl oženit se svou sekretářkou. Paní Morganová se s ním očividně nechce rozvést bez tučných alimentů a dělá, co může, aby mu zničila kariéru.“

„To vypadá velmi slibně,“ řekla Betty a kreslila přitom na žlutý papír auto a nakonec kresbu přemalovala ozdobnými symboly dolaru. „Prozkoumám situaci a zavolám vás. Zatím zjistěte co nejvíc o Carteru Morganovi a

jeho manželce. Jestli se ten pán rozhodne uzavřít s námi obchod, mohly by z toho být pěkné peníze.“

„Myslím, že bude mít zájem,“ prohlásila Viola. „Kdy se mi ozvete?“

„Asi zítra nebo pozítří,“ odpověděla Betty. „Jak víte, o všechna obchodní jednání se postaráme sami. V případě potřeby vám ve všem poskytneme pomoc.“

Položila sluchátko a vzala ze stolu Dottinu fotografii ve zlatém rámečku. Byly si tak podobné, že se cítila, jako kdyby se dívala do zrcadla.

„Drahá Dotty, pracujeme dál,“ řekla Betty a položila si obrázek na široká kolena. „Bez tvé pomoci to nezvládnem, tak nezapomeň na svůj slib. Sestry si přece musí pomáhat.“