Michael Palmer

Vedlejší účinky

MECKLENBURG, N Ě M E C K O srpen /1944

Willi Becker se opřel o hrubé dřevěné ostění v důstojnickém klubu a přivřenýma očima pozoroval slunce, sklánějící se k západu a těžce se prodírající prachem ze stovek spojeneckých náletů, zaměřených na průmyslové cíle kolem ženského koncentračního tábora v Ravensbrücku.

Zavřel oči a na chvíli se mu zdálo, že slyší hukot nepřátelských letadel někde směrem k jihu.

“Bude to jen taktak, pane doktore Beckere,” zamumlal.

“Nejvyšší čas opustit tohle peklo.” Podíval se na chronometr, který mu poslal bratr Edwin od vděčného pacienta v táboře v Dachau. Skoro půl čtvrté. Po měsících nejpečlivějších příprav mu teď zbývá do odchodu jen několik hodin. Pocítil elektrizující vzrušení.

Na druhé straně špinavého dvora hlouček vězňů s oholenými zpocenými hlavami pracoval na krytech proti bombardování, zatímco jejich SS strážci se strkali o kousek stínu pod střechou baráku. Becker rozpoznal dvě vězeňkyně: vysokou rozpačitou dívku jménem Eva a nemožnou Rusku, která mu nabídla, aby jí říkal Zajdo. Patřily k těm asi tak dvěma tuctům exemplářů, jejichž zkoumání už musel kvůli útěku zanechat.

Na chvíli měl chuť přivolat je a oznámit jim, že jim osud nedopřál sehrát roli v úžasném díle, které budoucí vědci přivítají jako začátek beckerovské kontroly porodnosti.

Beckerovské. Třebaže to slovo vyslovoval denně, pořád znělo omamně. Newtonovská fyzika, shakespearovské drama, malthusiánská filosofie. Tak málo lidí se dožilo takové cti.

A on se jí určitě dožije taky, Becker si tím byl jist.

Vždyť mu bude za šest týdnů teprve třicet, a už je oceňován za svůj přínos v reprodukční fyziologii.

Vysoký lékař klasicky nordického typu si urovnal límec na šedozelené uniformě SS, kterou měl dnes na sobě naposled, přešel dvůr a zamířil k výzkumnému středisku na severní straně tábora.

V Ravensbrücku bývalo padesát lékařů, teď jich zbylo asi tucet. Himmler vyhověl volání po lékařích pro polní nemocnice a omezil tedy experimenty s plynovými gangrénami a kostními transplantacemi, stejně jako pokusy s polním vypalováním ran uhlím a kyselinou. Doktoři, které je prováděli, byli odveleni.

Zůstaly jen útvary pro sterilizaci, a to jen tři, pracující na omezení porodnosti bez poškození pracovní schopnosti.

Becker kráčel kolem prázdných laboratoří, další znak nevyhnutelnosti, a zamířil na rünestrasse, asfaltovou cestu, podle níž bydleli důstojníci a badatelé jeho Zelené jednotky.

Na východě bylo vidět komíny krematoria s ochranným zbarvením. Mírný západní větřík odnášel páchnoucí kouř a popel směrem od tábora.

Becker se lehce usmál a pokývl. Mecklenburger Bucht, padesát kilometrů nevypočitatelného Baltského moře mezi Rostockem a dánskou rybářskou ostrovní vesnicí Gedserem bude v klidu.

Další proměnná, o kterou se už nemusí starat.

Becker ale v myšlenkách pracoval na dalších proměnných, když tu pohlédl do oken své kanceláře. Uviděl tam doktora Franze Müllera, jak si zády k němu prohlíží svazky v knihovně.

Becker ztuhl. Návštěva Müllera, vedoucího Modré jednotky a ředitele reproduktivního výzkumu, nebyla ničím neobvyklým, ale ředitel býval velice taktní a ohlašoval se vždy napřed.

Je to náhoda, že za ním přišel zrovna dnes? Becker se zarazil přede dveřmi a připravoval se na slovní šerm, v němž starší muž tolik vynikal. Byl rád, že utajil dokumentaci, jakkoli jí bylo málo, o zradě Modré jednotky, Müllerův meč může být stejně rychlý jako jeho vlastní, jenomže on má jedovaté ostří.

Je si jist, že Müller podvádí.

Práce Modré jednotky o vlivu ozáření vaječníku na plodnost vypadala na papíře slibně. Nicméně Becker měl důvod domnívat se, že ani jedna vězeňkyně ozářena nebyla.

Data byla zfalšována Müllerem a jeho spojencem Josefem Rendlem. Jestli zašli tak daleko, že vězeňkyním pomáhali k útěku, to Becker nevěděl jistě, ale bylo to možné. Jeho důkazy, jakkoli děravé, mohly oba muže diskreditovat, ne-li úplně zničit.

Jenomže jemu nezáleželo tolik na jejich zničení jako na tom, aby je měl pod kontrolou.

Becker se pokusil získat aspoň malou výhodu, otevřel tedy vnější dveře a vystoupil po třech schodech ke dveřím své kanceláře po špičkách. Ani zvuk se neozval. Ani prkno na podlaze nezapraskalo.

Becker rychle otevřel dveře. Müller seděl na rohu jeho stolu a hleděl přímo na něj.

“Ach, Willi, příteli. Promiň prosím, že jsem se sem tak vloudil. Zrovna jsem šel okolo a vzpomněl jsem si, že máš ve svých knihách Fruhopfovu Reproduktivní fysiologii, jak jsi říkal.” První bod pro mistra.

“Rád tě vidím, Franzi. To víš, že moje knihovna i laboratoř jsou ti k službám, vždyť jsem to už mnohokrát opakoval.”

Zběžně si potřásli rukou a Becker si šel sednout za stůl.

“Našel jsi to?”

“Prosím?”

“Našel jsi Fruhopfa?”

“Ach ano. Ano, tadyhle ho mám.”

“Tak fajn. Nech si ho, jak dlouho chceš.”

“Díky.” Ale Müller se neměl k odchodu. Místo toho se spustil na židli proti Beckerovi a začal si z odřeného koženého pytlíčku cpát dýmku.

Ani se nenamáhá požádat, jestli může zůstat. Becker byl stále více ve střehu. Jeho dlouhé pěstěné prsty, skryté pod stolem, se nervózně třásly.

“Chceš bonbon?” zeptal se a šoupl misku mentolek přes desku. Müller hru začal, tak ať se předvede.

“Děkuji, ne.” Müller se usmál a poplácal si břicho.

“Slyšel jsi už o té Paříži?”

Becker přikývl. “Nepřekvapilo mě to, leda ta Pattonova rychlost.”

“To máš pravdu. Ten chlap je ďábel.” Müller si prohrábl husté popelavě světlé vlasy. Byl stejně velký jako Becker, možná o pár centimetrů větší, ale postavu měl jako medvěd.

“A na východě se na nás hrnou Rusové. Zničíme jednu divizi, a hned máš místo ní dvě nové. Prý se už blíží k naftovým polím v Ploešti.”

“Jsou to barbaři. Po léta se tu jen pářili a rozmnožovali se. Co s nimi nesvede naše armáda, to dokáže nakonec jejich stoupající populace.”

“Ovšem, to jsou teorie tvého znejmilejšího Thomase Malthuse. Nechme naše obrněnce stát a počkejme si, až se naši nepřátelé přemnoží a podrobí se.”

Beckerovi přeběhl mráz po těle. Cynismus byla Müllerova nejjemnější zbraň. Rozčilený, rozhněvaný

oponent ztrácel obranu a dělal chyby. Uklidni se, poručil si.

Uklidni se a počkej si, až prozradí, co chce. Může vědět o tom útěku? Jen to pomyšlení ho roztřáslo.

“Podívej, Franzi, víš jak rád s tebou diskutuji o filosofii, obzvláště o Malthusově, jenomže teď musíme vyhrát válku, že?”

Müllerovi se zúžily oči. “Quatsch,” řekl.

“Cože?”

“Quatsch jsem řekl, Willi. Úplná blbost. Zaprvé, žádnou válku nevyhrajeme. Víš to stejně dobře jako já. Zadruhé myslím, že tobě na tom vůbec nezáleží. Tak či onak.”

Becker ztuhl. Ten lump na to přišel. Nějak na to přišel.

Pohnul pravičkou opatrně na koleni a očima změřil vzdálenost k Waltherovu revolveru v levé horní zásuvce.

“Z čeho mě to podezíráš?”

Müller se usmál a zaklonil se na židli.

“Ty mi nerozumíš, Willi. To co ti říkám, je poklona tobě jako vědci a filosofovi. Sunout le travaille. Práce především.

Necítíš to tak? Když o tom tak přemýšlím, přece jen si ten bonbon vezmu.”

Becker mu šoupl misku. A máme to tady, je zmatený, rozčilený, ztratil rovnováhu a pořád ještě neví, co mu Müller chce. Nerad se uvnitř usmál. Ten chlap umí. Je to úplný ničema, ale umí.

“Věřím ve svůj výzkum, jestli myslíš tohle.”

“Přesně tak.”

“A co tvůj výzkum, Franzi, jakpak ti jde?” Je čas, aby také zaútočil.

“To víš, chvíli to jde, pak se to zastaví, a tak to jde dál.

Vždyť to znáš.”

To se ví, jenomže on spíše žádný výzkum neexistuje, chtělo se mu říci. Nahlas však souhlasil.

“Willi, příteli, myslím, že bude co nevidět po válce.

Mohou to být týdny, dny, hodiny, nikdo neví. Nemám tušení, co bude potom s námi a s našimi zaměstnanci v laboratořích. Možná že se náš výzkum zveřejní, možná taky, že ne. Myslím, že je teď důležité pro všecky jednotky, Modrou, Zelenou a Hnědou, aby se obeznámily vzájemně se svou prací. Tím se připravíme co nejlépe na budoucnost, ať přinese cokoli.”

Becker vyvalil oči.

“Rozhodl jsem se začít s tvou Zelenou jednotkou,”

pokračoval Müller. “V jednadvacet hodin dnes večer bude schůze ve společenské místnosti Modré jednotky. Připrav si, prosím, na tu dobu výsledky svého výzkumu.”

“Cože?”

“A Willi, já bych si ty výsledky potřeboval prostudovat ještě před tím. Nech mi je, prosím tě, na stole v devatenáct hodin.” Mülerovy oči byly ocelové.

Becker byl ohromen. Jeho výsledky včetně syntézy a biologických vlastností Estronátu 250 byly zalepeny v dvanácti sešitech a uschovány v trupu jisté rostocké rybářské

lodi. Bleskově uvažoval. “Moje… moje práce je hrozně roztříštěná, Franzi. Budu potřebovat nejmíň… nejmíň den dva, abych to dal dohromady.” To se mi snad zdá, pomyslel si. Devatenáct hodin je moc brzo. I dvacet jedna. “Já ti ukážu, co mám,” řekl Becker a sáhl po zásuvce s revolverem.

V té chvíli vstoupil do dveří kanceláře doktor Josef Rendl.

Rendlův pomocník, obr, kterého znal Becker jenom jako Stossela, zůstal venku na chodbě. Byli tam někde zřejmě po celou tu dobu.

Becker si tím byl jist. Rendl, dříve dětský lékař, byl malý těstovitý člověk s bledým obličejem a pištivým smíchem, což obojí se Beckerovi hnusilo. Becker věděl, že Rendlova matka byla Židovka, což se pečlivě tajilo. Na vteřinu nebo na dvě Becker ztuhl a počítal možnosti. Müller byl od něho na dva metry. Rendl tři, a to zvíře Stossel asi pět.

Všichni tři se najednou zabít nedali, ani s výhodou překvapení na jeho straně, a tu možná ani nemá. Boj musí být slovní… aspoň na chvíli.

Becker kývl na nově příchozího.

“Nazdar, Josefe. No ne. Celý mozkový trust Modré jednotky. Jaká to čest.”

“Willi.” Rendl se usmál a opětoval pozdrav. “Poručík Stossel a já jsme zrovna šli okolo a viděli jsme vás tady. Co

si myslíš o té schůzi? To je dobrý nápad, ne, předvést si vzájemně svou práci?”

Ty prašivý pse židovské čubky, myslel si Becker.

“Ano, výborný nápad.”

“A poctíš nás tím, že předvedeš biochemické výsledky Zelené jednotky?” Rendl byl jenom nadporučík, což byla stejná šarže, jakou měl Becker, ale často mluvil stejně květnatě jako Miiller.

Becker se snažil zachovat klid a nadechl se. “Dnes večer to půjde.” Oba muži přikývli. “Ale zítra večer by to bylo mnohem lepší,” dodal. Protože, usmál se, to už budu tisíc kilometrů odsud.

“Ale?” Müller si podepřel bradu jednou rukou.

“Ano. Ještě mám dělat pár testů s Estronátem dvěstě padesát. Ještě pár nedodělaných věcí v původních pokusech.”

Becker zápasil se slovy, hledaje nějakou záchranu, a pomalu ho něco začalo napadat. “Mám nějakou extrakci s éterem, kterou jsem nemohl dodělat, protože mi éter došel.

Včera pozdě odpoledne přece přišlo několik dvacetilitrových plechovek. Vždyť jsi to sám podepisoval.” Müller přikývl.

Becker začal mluvit souvisleji.

“No, tak když mě to necháš dnes večer dodělat, zítra ti to rád předvedu. Ale chápeš, že toho moc nemám. Estronát 250

je víc teorie než praxe. Vypadá to slibně, ale pokusná práce na lidech je zatím jen v předběžném stadiu.”

Müller se narovnal na židli a pohlédl přes stůl.

“Víš ale, Willi, já ti nevěřím.” Slova jako rána palicí byla vyslovena klidně a hladce.

“Co… co to povídáš?” Becker se už neptal, jestli Müller něco neví, ale jak mnoho toho ví. Svůj trumf, falšovaná data Modré jednotky, musí vynést, otázka je jenom, kdy.

“Mluvím o tom, že mám informaci, že tvoje práce na Estronátu 250 už hodně pokročila.”

“To je nesmysl!” vyštěkl Becker.

“Dále že ti schází už jen stabilizační studie a odstranění nepříjemného vedlejšího účinku, krvácivosti, viď?, než se to dá vyzkoušet klinicky ve velkém. Snad si to, Willi, nechceš nechat pro sebe? Máš tu snad nejúžasnější objev -

možná nejúžasnější zbraň naší doby, a přitom se tváříš, že nic nevíš.”

“To je směšné.”

“Ne, Willi. Není to směšné. Mám to přímo od pramene ve tvé laboratoři. Takže buď dostaneme úplná data o stavu tvého bádání, nebo se postarám o to, aby naši informaci dostal Mengele nebo dokonce Himmler.”

“Obviňuješ mě nesmyslně.”

“To se uvidí, až předvedeš svou práci. Tedy dnes večer?”

“Ne. Dnes večer ne.” Teď je čas. “Moje práce není ve stavu, kdy by se dala předvádět.” Becker se divadelně zarazil a zabubnoval prsty na stole, načež si je začal hladit.

“A co tvoje?”

“Cože?”

Becker spíš cítil než viděl, že Müller ztuhl.

“Tvoje práce. Studie Modré jednotky o ozařování. Vidíš, vy dva nejste jediní, kdo máte, jak jsi to říkal?, informace.

Ano, informace.”

Rendl a Müller na sebe na vteřinu pohlédli, což stačilo rozptýlit jakoukoli pochybnost o Beckerových informacích.

“Willi, Willi,” potřásl Müller hlavou. “Zkoušíš mou trpělivost. Tak dobrá, zítra večer. A my zatím dáme dohromady naše výsledky a předvedeme je současně.”

“Výborně,” řekl Becker a zaradoval se, že nakonec zaútočil on. “A přiveď k tomu, prosím tě, nějaké pokusné osoby. Moc to pomůže porozumět tvé práci.” Tentokrát na sebe Müller s Rendlem pohlédli na delší chvíli.

“Tobě je to vlastně všechno jedno, že, Willi?”

“Já… já ti asi nerozumím, Franzi.”

“Ty vidíš jenom sebe. Svoje místo v dějinách. Co se děje teď a dnes se tě netýká. Německo, Říše, Židi, Američani, zajatci, tví kolegové, všechno je to pro tebe totéž. Totiž nic.”

“Ty máš svoje milenky, a já mám svoje,” řekl Becker prostě.

“Je nesmrtelnost taková puťka, že bych ji měl vyhodit z postele? Máš pravdu, Franzi. Každodenní hlouposti mě opravdu nezajímají. Už jsem došel do takových výšin teorie a výzkumu, do jakých se málokdo zatím dostal. Mám se

zajímat o cenu vajec, nebo jestli se Vůdci zanítily hemeroidy, nebo jsou-li zdejší vězňové dojemní za mřížemi nebo bez mříží, se špínou nebo bez?”

“Willi, Willi, Willi,” Müllerův hlas a oči byly spíš soucitné než vyčítavé.

Becker se podíval na Rendla a i u něho viděl soucit, ne zlost. Neopovažujte se mě litovat, chtělo se mu zařvat. Važte si mě. Děti vašich dětí budou žít v hojnosti mou zásluhou.

Lebensraum, o nějž tolik lidí bojovalo a pro nějž umírali, bude dosažen ne kulkami, ale mými součty, mým řešením.

Mým!

Müller porušil ticho. “Pracujeme všichni ve stejné laboratoři. Riskujeme mnoho, jestli upadneme do nemilosti -

buď teď v Říši, nebo brzo u spojenců. Očekávám úplné výsledky vašich výzkumů na Estronátu 250, doktore Beckere.”

Becker přikývl na souhlas a modlil se, aby jeho výraz poraženého vypadal věrohodně.

V příštích minutách tři muži z Modré jednotky zmizeli.

Becker zavřel oči a třel si ztuhlý zátylek. Pak si nalil na tři prsty polské vodky, kterou mu poslal Edwin, a vypil ji naráz.

Utkání s Müllerem a Rendlem sice skončilo vítězně, ale vyčerpalo ho. Sáhl na svůj chronometr. Má ještě čas si lehnout?

Raději ne. Žádné spaní, dokud nebude mít ten špinavý tábor s jeho malichernými lidmi a vychrtlými vězni za sebou.

Kráčel rychle k nízkému baráku, kde byl soustředěn biochemický výzkum Zelené jednotky. Rozhlédl se na obě strany, zacouval do zadních dveří a zamkl je za sebou.

Dřevěné okenice byly spuštěné a zajištěné, byla tu téměř hmatatelná tma.

Baterka visela u dveří, kam ji ráno dal. Se zakrytým světlem odpočítal Becker břidlicové dlaždice, tvořící jeho ústřední pracovní desku. Sáhl pod pátou a zatáhl. Kabinet, který podpíral dlaždice, se odsunul od ostatních. Pod ním se skrývalo i před velmi detailním pátráním kulaté ústí tunelu.

“A rakety rudé září, bomby vybuchují…” Alfi zpíval ta slova při kopání, aniž měl potuchy, co znamenají. Věděl, že ta píseň je americká hymna, a to bylo vše, na čem mu dnes záleželo. Jako dítě v Lipsku strávil hodiny u nového rodinného gramofonu a učil se z tlusté sbírky hymen světa.

Už tehdy měl americký Hvězdnatý prapor nejraději.

A teď má příležitost uvidět tu zemi sám a co víc, stát se sám Američanem.

“Ach řekni, zda ten hvěééézdný prááápor stále vláááje…”

A s tím zabořil rýč do písčité půdy. S dalšími verši vyhodil zem stranou ke hrobu. Díra byla metr hluboká a víc než z poloviny hotová. Nalevo od Alfiho, na dva metry od něho, ležely na trávě mrtvoly vesničanky a jejího syna, které

musí pohřbít, až bude jáma dost hluboká. Alfi na ně ale nemyslel.

Jeho tlusté tělo bylo do poloviny nahé. Jeho mroží postavu pokrývala špína smíšená s potem, hustá rudá srst na prsou vypadala jako špinavá rohožka. Kalhoty esesácké uniformy byly špinavé a vlhké. “…a domov hrdinů. Ach řekni, že vidíš…”

“Alfi, odpočiň si, jestli chceš. Vždyť jsem ti říkal, že se před setměním nemůžeme hnout.” Becker seděl na velkém balvanu a hleděl do úzké jámy.

Alfi nechal kopání a přetřel si špinavé čelo špinavou pěstí.

“To nic, pane nadporučíku. Opravdu nic, věřte mi.

Vykopal bych tisíc takových jam pro tu čest, kterou jste mi prokázal, a za odměnu, kterou jste mi slíbil. Nevíte, jestli jsou Američanky tak tenké jako Betty Grableová? Jeden chlap v kasárnách ve Friedrichshafenu měl její fotku u postele.”

“To nevím, Alfi,” zasmál se Becker. “Brzo to posoudíš sám.

Jestli zastihneme tu loď v Dánsku a jestli můj bratranec všechno připravil, můžeme být za pár týdnů s platnými papíry v Severní Americe.”

“To se ale říká kdoví jestli, že?”

“Nebude to tak strašné. Největší otázka jsou vždycky peníze, a těch máme naštěstí dost. Budeme potřebovat

trochu štěstí, ale že se nám podaří nepozorovaně uniknout je dost pravděpodobné.”

“A nemyslíte si o mně, že jsem zrádce nebo zbabělec, když s vámi uteču?”

“A co já?”

“S vámi je to jiné, pane nadporučíku. Vy musíte dokončit své výzkumy. To je důležité. Kdežto já jsem mladší důstojník armády, která právě prohrává válku.”

“Ano, ale kromě toho jsi taky můj pomocník.

Neocenitelný pomocník. Copak jsi mi neprozradil, jak běží stará kanalizace pod Ravensbrückem?”

“No to jsem měl prostě štěstí, že jsem pracoval se saniťáky, když jsem byl mladší…”

“Ale nechal sis pro sebe naše malé tajemství a pomohl mi se spojovacím tunelem!”

“No, víte…”

“Takže neříkej, že nemáš zásluhy, poddůstojníku Runstedte. To už nikdy neříkej..”

“Děkuju vám, pane nadporučíku. Děkuju.” A v té chvíli Alfred Runstedt, který přihlížel popravám mnoha tisíc ravensbrückých vězňů nebo při nich pomáhal, který ani ne před hodinou klidně uškrtil ženu, jejího mladého syna, muže a otce, zaplakal radostí.

Hollywood, New York, Chicago, zatím to pro něj byla pouhá slova, ale brzy to bude jeho život. Od červnové invaze v Normandii a ještě víc od nepovedeného atentátu na

Führera v červenci v Rastenburgu ve východním Prusku se mu často zdály ošklivé sny o tom, jak ho chytají a popravují.

Jednou to byla poprava pověšením, podruhé ho zastřelili. A ještě jindy ho strašidelní vězni, úplně nazí, utloukli holemi.

Takových nočních můr se brzo zbaví.

Hrob byl už skoro hotov. V lesíku, který sloužil za dočasný hřbitov, se setmělo víc než v okolních polích, a když se Becker zvedl z kamene, byla už skoro tma.

“Tak ještě pár lopat, ne?” řekl.

“Vypadá to tak,” odpověděl Alfi. Ve večerním chladu si oblékl bundu. Košile uniformy visela na větvi, aby si ji vzal až v posledním okamžiku.

“Cigáro?”

“Děkuju, pane nadporučíku.” Alfi se zastavil, aby si zapálil tenký doutník z nevyčerpatelné Beckerovy zásoby.

“Už to myslím bude stačit,” řekl po několika dalších hrstích hlíny. “Pojďte, já vám pomůžu.”

Alfi se vyškrábal z hrobu. Jeden z nich popadl mrtvoly za paže a druhý za nohy a bez okolků naházeli ženu a chlapce do jámy. Alfi na ně opět nahrnul hlínu. Becker mu pomáhal botou.

“Promiňte mi, jestli jsem mimo, pane nadporučíku,” řekl Alfi při práci, “ale nešlo by nějak dát zprávu sestře ve zbrojovce ve Schwartzheide, že jsem v pořádku a ne mrtvý, jak bude znít zpráva?”

Becker se zasmál a zavrtěl hlavou.

“Alfi, Alfi. Už jsem ti vysvětlil, jak je nutné utajení. Proč myslíš, že jsem ti o mém plánu útěku řekl až před pár hodinami? Sám jsem po týdny vážil každé slovo, abych něco náhodou neprozradil. V této chvíli a ještě nějakou dobu do budoucnosti musíme oba zůstat mezi válečnými ztrátami.

Ani můj bratr Edwin v táboře v Dachau nic neví.”

“Rozumím,” řekl Alfi s vědomím, že nerozumí, aspoň ne všemu.

“Zítra ráno budeme oba svobodni a mrtvi.” Becker zadupal na čerstvý hrob a pak jej poházel smetím a jehličím.

Nápad použít těla sedláka a jeho zetě byl prostě mistrovský, uznal Becker. Původně chtěl, aby ho oba sedláci dovezli do Rostocku. Jejich náklaďák však může zrovna tak dobře řídit sám. Ostatní vylepšení jeho plánu byla také báječná. Když se to tak vezme, Müller a Rendl tu zůstanou trčet, aniž by měli vůbec podezření, že je ještě naživu.

“… a domove statečných.” Becker se k překvapenému Runstedtovi přidal v závěrečných slovech.

Runstedt a Becker oba těžce dýchali, když táhli mrtvoly kanalizací k falešnému kabinetu v biochemické laboratoři.

Do jejich funění zaznívalo škrábání a pobíhání nesčetných krys v černé tmě.

Mladý sedlák byl co do postavy Beckerovo úplné dvojče.

Starší muž byl tlustý jako Runstedt, ale o několik centimetrů vyšší.

“Nedělej si starosti s rozdílem výšky, Alfi,” uklidňoval ho Becker. “Po tom výbuchu a ohni si nikdo nebude mrtvoly moc prohlížet, leda jim sundají hodinky, prsteny, identifikační známky a peněženky.”

S pomocí Beckera, který strkal zespodu, vytáhl Runstedt mrtvoly skrze kabinet a složil je na prkenné podlaze.

“Fajn, fajn,” řekl Becker a vyškrábal se dírou. “Máme tak zrovna čas.”

“Nadporučíku, mám jednu otázku, jestli můžu.”

“Samozřejmě.”

“Jak zabráníme tomu, aby nikdo neobjevil tunel po tom výbuchu a ohni?”

“Ha! To je právě ono!” zvolal Becker. “Ani se ti nedivím, že se ptáš. Zachoval jsem ocelový kryt, který jsi odstranil, když jsi otvíral ten kanál. Přesně na něj padne a udrží se na místě hromadou knížek, kterými jsem ho zaklínil. A až na něm bude popel a zbytky, nikdo ho neuvidí.”

“To je úžasné. Pane nadporučíku, vy jste opravdu jednička.”

“Děkuji, poddůstojníku. A teď si to zkontrolujeme.

Neřekl jsi nikomu nic, aby nebylo podezření?”

“Ne, pane.”

“Dobrá. A řekl jsi mužům ve vaší ubytovně, že budeš se mnou pracovat dlouho do noci v laboratoři?”

“Ano, nadporučíku.”

“Výborně. Tak teď musíme připravit éter, nastavit časové zařízení na rozbušce a vyměnit si šaty tady s našimi přáteli.”

“A pak k hamburgrům a Betty Grableové,” řekl Alfi.

“K hamburgrům a Betty Grableové,” potvrdil Becker.

“Ale napřed se napijeme na náš úspěch. Trochu amaretta?”

“Doutníky! Amaretto! Proboha, nadporučíku, kde vy ty věci pořád berete?” Alfi přijal nabízenou sklenku, nadechl se krásné mandlové vůně a pak vypil likér jedním douškem.

Kyanid, jehož smrtelná vůně a chuť zůstaly zamaskovány, začal okamžitě působit.

Becker si svlékal uniformu a šperky, zatímco se Runstedt svíjel a zvracel na podlaze v posledním tažení.

Becker s námahou převlékl mladého sedláka do vlastní uniformy, přidal prsten, peněženku, identifikační řetízek a nakonec Edwinovy hodinky, krásný kousek, který byl po táboře dobře známý. Pak odstoupil a se zakrytým světlem baterky prohlížel scénu. Každý a všechno muselo být přesně na svém místě.

Svlékl sedláka, který měl sloužit za dvojníka Alfimu, zahodil šaty do kouta a pak jej shodil dolů do tunelu. “A teď, Alfi, můj nejvěrnější služebníku, musíme najít místo pro tebe.”

Posvítil si na zkroucenou fialovou tvář u svých nohou.

Za chvilku bylo dílo hotovo. Tělo starého sedláka leželo uprostřed laboratoře, tvář u laboratorních hodin a

dvacetilitrové plechovky éteru. Další plechovky byly rozestavěny porůznu po suchém dřevěném stavení. Alfiho tělo leželo u dveří, co nejdále od výbušných par.

Runstedtova tvář měla dosvědčit Beckerovu vlastní smrt.

Jednoduchá elegance celého plánu byla stejně uspokojivá jako důležitý úspěch ve výzkumu a Becker se nadýmal pýchou, když obhlížel své dílo.

Zkontroloval malou rozbušku a nařídil čas na deset minut.

Když seskočil do tunelu a zatáhl kabinet pod pracovní deskou na původní místo, usmíval se. Upevnil závěr kanalizace, a aniž by pohlédl na tělo starého sedláka, plížil se k východu za elektrickými dráty tábora.

Byl už za volantem náklaďáku, půl kilometru od tábora, když klidné noční nebe zrudlo. Za vteřinu už slyšel zdušenou sérii výbuchů.

“Sbohem, Josefe Rendle,” řekl. “Už se těším, jak si v New York Times přečtu o tvém soudu a popravě. A co se týče tebe, doktore Müllere, mezi námi je to hra, kdo s koho, že? Škoda že se nikdy nedozvíš, kdo vyhrál. Třeba ti jednou, jestli to přežiješ, pošlu pohlednici.”

V Rostocku na něj čekali žena a syn. V autě, které poskakovalo po hrbolaté cestě, si začal notovat Hvězdnatý prapor.

NEDĚLE 9. prosince

Bylo typické zimní ráno v Massachusetts. Vymetené hliníkově zbarvené nebe přecházelo na obzoru do třídenní vrstvy sněhu, pokrývajícího obilná pole podél silnice 127.

Třebaže postříkaný solí ze silnice, červený sporťák MGTD

Jareda Samuelse se blýskal v krajině jako požár.

Kate Bennettová pozorovala ze svého sedadla, jak její manžel zvládá venkovskou silnici pomocí palce a dvou prstů levé ruky. Jeho tmavohnědé oči, upřené na silnici, byly přesto klidné a vypadalo to, že si pro sebe zpívá. Kate se zasmála.

“Hej, doktorko,” ohlédl se Jared, “čemu se to směješ?”

“Směju se na tebe.”

“No to jsem rád. Už jsem myslel, že se směješ mně… Co dělám tak legračního, abych to mohl zapsat?”

“Ne legračního,” řekla Kate. “Jen se mi líbíš. Ráda vidím, když jsi šťastný. Od začátku kampaně jsem tě neviděla tak spokojeného.”

“Tak jsi měla rozsvítit v ložnici včera asi tak, hm, v půl dvanácté, ne?”

“Ty jsi hned neusnul?”

“Kdepak. Pět minut absolutní nirvány… a pak jsem usnul jak špalek.” Blýskl na ni úsměvem, který byl vyhrazen jen pro ni.

“Já tě miluju, víš,” řekla Kate.

Jared na ni znovu pohlédl. To už byla doba, co někdo z nich řekl tahle slova mimo zdi ložnice.

“I když nebudu ctihodným kongresmanem ze šestého okresu?”

“Obzvláště protože nebudeš ctihodným kongresmanem ze šestého okresu.” Podívala se na hodinky. Jarede, je teprve půl desáté. Co kdybychom se na chvilku zastavili u jezera?

Už jsme tam tak dlouho nebyli. Vzala jsem s sebou pytlík chleba, jen tak kdyby náhodou.”

Jared zpomalil. “Jedině když mi slíbíš, že mi nebudeš krást míče, až půjde zatracený Carlisle na můj bekhend.”

“To jsem ti udělala jednou. Jen jednou za ty dva roky, co hrajeme s Carlislovými, a jakživ jsi mi to nezapomněl.”

“Tak žádné kradení?”

Snad to nemyslí vážně? Zlobilo ji, že ani po pěti letech manželství si nebyla vždycky jistá.

“Žádné kradení,” slíbila mu nakonec, aby nezkazila ranní náladu. V poslední době jejich dobré hodiny přicházely méně často a byly zranitelnější.

“Kachny ti poděkují,” řekl Jared tónem, ze kterého pořád nebyla moudrá.

Jezero, nebo spíše velký rybník, bylo asi kilometr a půl od stosedmadvacítky zhruba ve směru Oceánského tenisového klubu. Bylo obklopeno hustým houštím jedlí a zakrslých dubů, rozdělených zadními dvory asi dvanácti

domů, které by v jiných obcích byly pokládány za prvotřídní, ale tady v Beverly Farms u Severního pobřeží to byl pouhý průměr. Na vzdálenějším konci ledové plochy honili tři hoši s hokejkami puk po improvizovaném hřišti, a jejich barevné šály a čepice svítily v perlově šedém ránu.

Blíže k silnici přepad vody bránil zamrznutí povrchu a na rozmrzlém polokruhu se houpalo asi tucet kachen. Další seděly na okolním ledu.

Oba stáli u auta okouzleni tím pohledem.

“Currier a Ives,” řekla Kate toužebně.

“Bonnie a Clyde,” odvětil Jared stejným tónem.

“Vy jste tak romantický, advokáte,” Kate ho obdařila dvouvteřinovým nesouhlasným pohledem, než se usmála.

Jaredův černý humor býval někdy do hry, někdy ne -

kamikadze humor, říkala tomu. “Pojď na ty kachny,”

zavolala ho.

Její atletické nohy, předmět snů nejednoho kolegy v Metropolitní nemocnici v Bostonu, ji nesly lehce ze sněhového svahu, zatímco její kaštanové vlasy vlály přes kapuci bundy.

Když se přiblížila k vodě, vyšel jí naproti veliký kačer a drze kvákal, aby na sebe upozornil. Kate se na něj podívala a pak hodila přes jeho hlavu porci chleba menším divokým a lesním kachničkám, které se hemžily vzadu. V té chvíli však z vršku sněhové závěje hodil Jared celý rohlík kačerovi přesně k nohám. Ten jej popadl a kolébal se pryč.

Kate se k němu obrátila, ruce v bok. “Co mi tu kazíš výchovu?”

“Vždycky nadržuju silnějším, to je moje,” řekl vesele.

“Dokonce jsem ve volbách do kongresu volil Mattinglyho. Kdo by taky volil toho, kdo určitě prohraje?”

“Vždyť jsi prohrál o dva body, když jsi začal se ztrátou dvaadvaceti, co to je? Pojď sem, ty hloupý, a já ti dám tradiční nedělní ranní pusu.”

“To máme nějakou takovou tradici?”

“Ještě nemáme.”

Jared obhlédl svah a pak se vydal mnohem bezpečnější, i když delší cestou dolů.

Potlačila úsměv. Nikdy nezvedej levou nohu, pokud nemáš pravou pevně na zemi, to bylo heslo Jaredova otce, a tady byl jeho potomek a žák a dodržoval je téměř doslovně.

Jednoho dne, Jarede, pomyslela si, zvedneš obě nohy a zjistíš, že umíš létat.

Políbil ji pevně a dlouze, jazykem laskal její patro a vnitřek úst. Kate se k němu přivinula a držela ho pevně za boky.

“Ty ale umíš líbat, doktorko, fakt.”

“Myslíš, že by to kachnám vadilo, kdybychom si tady k nim lehli?”

“Ne, ale vadilo by to Carlislovým,” Jared se odtáhl.

“Budeme muset jet. Nevím, proč nás pořád zvou, když jsme je ještě jakživi nepobili.”

“Asi to rádi zkoušejí,” Kate pokrčila rameny a rozházela zbytek svého chleba. Pak šla za ním delší cestou k autu.

“Nevolal dneska ráno někdo?” zeptal se přes rameno.

“Cože?”

“Jak jsem se sprchoval,” Jared se k ní otočil, když došel k MG a opřel se o dokonale udržovanou plátěnou střechu.

“Zdálo se mi, že jsem slyšel zvonit telefon.”

“Aha.” Kousíček napětí ztuhl pod její hrudní kostí. Tak on to Jared slyšel. “No… to nic nebylo, fakt. Jen doktor Willoughby.” Kate vlezla na své sedadlo. Chtěla si pečlivě vybrat chvíli, kdy mu řekne o tom telefonátu šéfa patologie.

“A jakpak se má Yoda?”

“Má se fajn, ale radši bych, kdybys mu tak neříkal, Jarede. Byl na mě vždycky hodný a vypadá to tak posměšně.”

“To nemá být posměšné, vážně.” Otočil klíčkem a motor začal brumlat. “Prosím tě, bez Yody by Luke Nebechodec jakživ nepřežil první hvězdnou válku. Jak mám říkat někomu, kdo je metr vysoký, plešatý a s huňatým obočím a navíc bydlí v močálu? A co ti vlastně chtěl?”

Kate cítila, jak se napětí zvyšuje, a snažila se to přemoci.

“Ale chtěl se mnou projednat nějaké intriky v nemocnici,” řekla lhostejně. “Řeknu ti o tom později. Teď raději vymyslíme nějakou strategii na Carlislovy.”

“Nekraď mi míče. To je všecka strategie, kterou potřebujeme. A co měl starý Yoda tak nutného v půl deváté ráno v neděli?”

I když to řekl jakoby nic, Kate pozorovala, že pořád ještě nevyjel. Od začátku jejich lásky nedůvěřoval jednak její kariéře a jednak jejímu zvláštnímu vztahu ke starému šéfovi.

Nikdy o tom nemluvil, ale bylo to cítit. Byla si tím jistá.

“Nenecháme to na později?” zkusila to naposled.

Jared zhasl startér.

Ranní nálada se rozbila jako křišťál, upuštěný na podlahu.

Kate na něj pevně pohlédla. “Řekl mi, že zítra ráno pošle dopisy lékařské škole a Nortonu Reesovi o svém odstoupení v červnu nebo tak brzo, až najde nástupce za šéfa oddělení.”

“A… ?”

“A já myslím, že víš, co bude následovat.” Hluboko uvnitř Kate cítila, jak se napětí mění v jiskřičky hněvu.

Tahle rozmluva, její novina, její příležitost stát se v pětatřiceti nejmladší šéfkou oddělení, a to navíc ženou, v Metru, to všechno si zasloužilo být přivítáno se stejnou radostí, jako kdyby byl on vyhrál ve volbách.

“Zkus to,” Jared hleděl přes jezero.

Kate vzdychla. “Chtěl, abych mu dovolila uvést mé jméno s tím, že mě fakultě osobně doporučuje.”

“A tys to odmítla, protože ses dohodla před dvěma lety se svým mužem, že budete mít po volbách rodinu a že prostě

na sebe nemůžeš vzít odpovědnost a zaneprázdnění, které by to vyžadovalo, obzvláště v chudém oddělení s málo lidmi, se kterým si každý dělá, co chce, a od kterého proto Yoda utíká, takhle jsi mu to řekla?”

“Ne!” vyštěkla automaticky. Zlobila se na sebe, že tak lehce ztrácí kontrolu, a chvilku počkala, než pokračovala dál.

“Řekla jsem mu, že si to rozmyslím a prohovořím to se svým mužem a některými přáteli v nemocnici. Řekla jsem mu, buď aby mé jméno vynechal, nebo aby počkal týden, než ten dopis pošle.”

“Pomyslelas na to, co ta práce bude vyžadovat? Myslím tím, že Yoda měl v posledních pár letech dvakrát mrtvici a přitom je mnohem klidnější než ty.”

“Hrome, Jarede, neříkej mu tak. A nebyla to mrtvice, jen angína pectoris.”

“Tak dobře, angína.”

“Nemohli bychom si o tom promluvit až po tom zápase?

To ty jsi přece tolik spěchal.”

Jared pohlédl na hodinky a pak znovu nastartoval.

Obrátil se k ní. Jeho výraz byl klidný, ale v očích bylo napětí, snad i strach. Byl to tentýž pohled, jako když před volbami mluvil o tom, že když prohraje, svět se taky nezboří.

“Jistě,” přisvědčil. “Jen mi odpověz na tuhle jedinou otázku.

Opravdu chápeš, co to bude pro tebe, a pro nás -

znamenat, když převezmeš to oddělení?”

“Já… já vím, že to nebude lehké. Ale to není to, na co se opravdu ptáš, viď?”

Jared zavrtěl hlavou a pohlédl na své sevřené pěsti.

Kate věděla velmi dobře, na co se ptá. Bylo mu devětatřicet a byl jedináček. Jeho první manželství skončilo katastrofálně, manželka mu utekla do Kalifornie s jedinou dcerou. Ani Jaredův otec, starší partner v jedné z nejvýznamnějších bostonských právnických firem, s celým královým vojskem a celou královou jízdou, je nedokázal najít. Jared chtěl děti. Chtěl je kvůli sobě i kvůli svému otci.

Dohoda, že budou čekat po volbách, byla způsobena nároky volební kampaně a novostí jejich manželství. Nyní to obojí padlo. Ach ano, věděla dobře, na co se ptá.

“Odpověď je,” řekla nakonec, “že kdybych to jmenování přijala a místo dostala, tak bych potřebovala nějaký čas, abych se tu práci naučila. Ale to je hrozné předbíhání událostem.

Norton Reese mě příliš nemiluje od té doby, co jsem odhalila, jak použil peníze určené na forensickou patologickou jednotku k financování nového zařízení pro srdeční operace. Myslím, že by si raději usekl pravou ruku, než by mě udělal šéfkou oddělení ve své nemocnici.”

“Kolik času?” zeptal se Jared ledově.

“Prosím tě, drahoušku. Dejme se do toho opravdu, až budeme sedět spolu ve svém pokoji a budeme si to moci všechno probrat.”

“Kolik času?”

“Já… já nevím. Rok? Dva?”

Jared zařadil rychlostní pákou jedničku a přidal plyn, až led a sníh létaly do vzduchu, než zadní pneumatiky zabraly.

“Pokračování příště,” řekl sobě i jí.

“Fajn,” odpověděla. Vyčerpaně klesla do sedadla a hleděla nevidomě z okna. Myšlenky jí chvíli poletovaly a pak se soustředily na jednu tvář. Kate zavřela oči a snažila se zahnat myšlenky i tvář. V okamžiku však spatřila Artovy oči, nepříčetné a podlité krví, viděla je tak jasně jako tehdy odpoledne před dvanácti lety, kdy ji znásilnil. Cítila whisky v jeho dechu a cítila váhu jeho těla fotbalového beka na svém.

I v péřové bundě a v teplých šatech se začala chvět.

Jared zamířil na úzkou příjezdovou cestu ke klubu.

Napravo od Kate blýskal kovový povrch Atlantského oceánu skrze bezlistý les. Nevšímala si toho.

Prosím tě, Arte, nech mě, prosila ho v duchu. Bolí to.

Nech mě být. Vždyť jsem jen dělala test. Neříkala jsem, že se přihlásím.

“Hele, tamhle před námi jsou Carlislovi. Nakonec tu ani nejsme pozdě.”

Jaredův hlas přerušil noční můru. Celá zpocená se zvedla.

Útok se odehrál den po druhém výročí její první svatby a hodinu potom, co její první manžel, neúspěšný fotbalista, student i podnikatel, zjistil, že dělala přijímací zkoušky na medicínu a co hůře, umístila se mezi prvními pěti procenty.

Jeho potřeba moci nad ní, která nebyla nikdy příjemná, se jí najednou úplně zhnusila. Téhož večera se odstěhovala.

“Jarede,” poprosila tiše, “promluvíme si ještě, jo?”

“Jo, jistě,” odpověděl. “Promluvíme.”

Míč odlétl z Jaredovy rakety klamavou rychlostí.

Dokonalý topspin.

Ze svého místa u sítě viděla Kate Jima a Patsy Carlislovy ve vteřině se zarazit a pak pádit mohutnými pohyby rukou, nohou i raket dozadu k čáře.

Míč se odrazil deset centimetrů před čárou a pak se hnal stále rychleji ke stěně a Carlislovi za ním.

“Ty lišáku,” zašeptala Kate, když se Jared pohnul dopředu ke konečnému úderu, který už bude zbytečný, jak oba věděli.

“Koukej se jakoby nic. Jako bychom nevěděli, že je dneska poprvé pobijem.”

Za sítí se Patsy beznadějně vrhla za míčem, takže upadla přímo do zelené nylonové sítě vzadu.

Kate pozorovala malé drama ženy sedící na hřišti, jíž zamračený manžel ani nepodal ruku, když kráčel pryč od ní.

Manželé a manželky v deblu, pomyslela si: hry ve hře a ty zase ve hře. “Tři body,” řekla. “Měli bychom se asi před zápasem častěji hádat.” Pohled na Jaredovu tvář jí prozradil, že o tom neměla mluvit. “Dej jim poslední bombu,”

naváděla ho, když se vracel dozadu k servisu. Její nadšení nyní znělo nuceně, to věděla, jako by chtěla něco odčinit.

Jared na ni kývl a mrkl.

Kate se skrčila u sítě. Šest metrů před ní Jim Carlisle přenesl váhu svého pomenšího trénovaného těla z jedné nohy na druhou. Úspěšný obchodník s realitami, jachtař a šampión klubu po mnoho let, velice nerad prohrával. “Víš,”

řekl jí tehdy, když se poprvé a naposled pokusil něco si s ní začít, jsou takoví, nechci ukazovat, kteří se spokojí jít v tátových stopách, a pak zas jiní, kteří popadnou život za krk a vyhrajou. A to jsem já.”

Narážka na Jareda, třebaže vyprovokovaná příliš mnoha sklenicemi Martini, nechala po sobě pachuť zlosti, které se už Kate nikdy nezbaví. Když Carlisle poslal Samuelsovým šek na pět set dolarů pro kongresový výbor, div mu jej neposlala zpátky s tím, aby popadal za krk život někoho jiného. Nakonec kvůli mužovi pozvala Carlislovy na večeři.

Její pokrytectví, i když v dobré věci, ji občas trápilo, obzvlášť když Carlisle, který voněl svou uhlazeností jako kolínskou, připravoval další porážku páru Samuels -

Bennettová.

A teď mu to konečně oplatí. Ani nepříjemnost s mužem nemohla oslabit lesk té chvíle.

Skrze zrcadlo pohybů Jima Carlisla, kterými se připravoval na servis, si Kate představovala, co dělá Jared za ní. Nohy rozkročené, Jared je připraven za čárou. Naklání se, kolena skrčená: poklepává míčkem o raketu, aby se dostal do rytmu.

Zrovna předtím, než Carlisle poskočil, aby míč zachytil, uslyšela Jareda: “A teď ta bomba,” řekl.

Kate ztuhla, očekávajíc známý úder Jaredova servisu a Carlislův téměř současný pohyb za ním. Místo toho neuslyšela vůbec nic, a s hrůzou viděla, jak se Carlisle s radostí kocoura, který objevil raněného vrabce, vrhá na uboze slabý míč. Ten servis byl úmyslný, pravý Jared Samuels, takhle jí oznamoval, že na tu hádku vůbec nezapomněl.

“Jarede, ty potvoro,” vykřikla Kate, zrovna když Carlisle poslal dělovku přímo jí na prsa z dálky ani ne čtyř metrů.

Ale vteřinu potom, co míč opustil Carlislovu raketu, už byl na její, a pak se stočil do úplně nechráněného rohu hřiště.

Rána byla úplně automatická, bylo to pouhé štěstí, ale přesto byla dokonalá.

“Konec,” řekla Kate prostě. Potřásla si rukou s oběma protivníky, obzvláště s Jimem. Pak se bez ohlédnutí vydala k šatně.

Oceánský tenisový klub, třičtvrtěakrová škatule z vlnitého hliníkového plechu, ošklivě dřepěla na malém návrší nad Atlantikem. “Kouká na Wimbledon,” popisoval to rád tlustý ředitel klubu.

Udržela si vlasy suché a pospíchala, aby dalo Jaredovi práci ji dohonit. Po osprchování opustila budovu. Jejich pravidla vyžadovala, aby na tenhle tah nějak reagovala, a rozhodla se vzít si MG, možná zastavit asi tak kilometr daleko. Když došla na poloprázdné parkoviště, začala hledat po kapsách klíček.

V tu ránu si vzpomněla, že jej viděla doma v kuchyni na stole.

“Hrom do toho!” Byl to tak známý pocit. Kolik jen zkoušek v minulosti zaspala, kolikrát potřebovala policejní asistenci, aby našla auto v letištní garáži, kolikrát ztratila zásnubní prsten od Arta. Třebaže se s touto svou vlastností smířila jako s neškodnou nepříjemností, přece ji kdysi přiměla ve strachu, že jednou zapomene někomu svorku v žaludku, aby se dala na patologii místo na klinickou medicínu. Dnes se jí tato chyba zdála neomluvitelná.

Nedůtklivě přešla kolem jejich auta a pokračovala dále po cestě. Byla to finta a Jared to pozná stejně jako ona.

Domů to měla deset kilometrů a teplota byla kolem nuly.

Ale přece jen musí nějak ukázat, že se zlobí. Ne ale takhle, řekla si najednou.

Ve chvíli, kdy pochopila absurditu svého gesta a chtěla se obrátit zpátky, uslyšela za sebou známý zvuk motoru jejich MG. Zpátky nemůže.

Byla to mezi nimi hra, a nebyla. Scénář byl často pečlivě sehraný, ale přece to byl život, akce a reakce, někdy spontánní, někdy ne, a dodával dynamiku jejich vztahu. V

jejím prvním manželství taková dynamika nebyla.

Jednoduše Arthur Everett poroučel a jeho poslušná žena Kathryn poslouchala. Takhle to trvalo dva hrozné roky. Její výchova v dětství ji na to nepřipravila a byla příliš vyděšená, příliš nejistá, aby se na to ptala. Ještě teď přicházely chvíle, třebaže pořád méně často, kdy musela myslet na statek s dětmi, na sluncem osvětlenou kuchyni a na kouř z dýmky, který stoupá z pracovny. Byly to jen zlomky, to věděla, její dětské výchovy.

Bohužel Jaredova výchova se pořád upevňovala díky jeho otci, který si myslel, že boží plán pro muže je docela odlišný od toho pro ženy.

“Víš, že vypadáš zezadu senzačně?” vylekal ji najednou Jaredův hlas. Jel vedle ní a studoval její anatomii kukátkem.

“Samozřejmě,” ztuhla tak, aby si toho všiml, a šla dále.

Neurážej se, prosím tě. Dej pryč to hloupé kukátko a koukej, kam jedeš.

“A tvoje tvář. Řekl jsem ti už v poslední době, jak vypadá?”

“Ne, ale řekni to, když to musí být.”

“Je to tvář na modrou stuhu, na zlatou medaili, tvář desetiletí, fakt.”

“Jenomže tam jsi mě chtěl zabít.” Kate zpomalila, ale nezastavila.

“Byla to dětinskost.”

“A…”

“Bylo to hloupé.”

“A…”

“A bylo to k ničemu.”

“Jarede!”

“A je mi to líto. Opravdu. Čert mi to nakukal a já jsem ho poslechl.”

Otevřel dvířka. Zastavila se, zaváhala na nutných pár okamžiků a nastoupila. Scénář byl u konce. Vřídek v jejich manželství byl odstraněn, než se mohl zanítit víc. Energie, zamotaná do zlosti, se mohla užít společně jinak, třeba k naštípání dřeva na dvoře a potom k potyčce s křížovkou v Timesech. A než bude odpoledne u konce, docela možná se budou milovat.

Oči zavřené, Kate vychutnávala, co právě slyšela. Je mi to líto. Opravdu to řekl.

Omlouvání se muži od Samuelsů odnaučili, to bylo další oblíbené úsloví z filosofie J. Winfielda Samuelse. Kate tím nejednou trpěla. Myslela na to, jak Jared výbušně zareagoval na možnost, že by vzala místo vedoucí oddělení. Tohle ráno, řekla si, dopadlo: tatínek proti mamince l:l.

“A nyní, doktore Englesone, pokračujte ve svém hlášení.”

Tom Engleson zasténal hlasitěji, než měl v úmyslu.

“Hlásím, že vaše pacientka pořád ještě krvácí, pane.” Za ten rok a půl praxe v Ashburtonově službě u Metropolitní nemocnice v Bostonu už měl Engleson dost co dělat s D. K.

Bartholomewem, aby věděl, že rozhovor s ním bude trvat nejméně čtvrt hodiny.

Doktor Donald K. Bartholomew držel sluchátko levou rukou a narovnal poznámkový blok před sebou. “A jaký je její krevní obraz?”

“Pětadvacet. Srážlivost se jí snížila z osmadvaceti k pětadvaceti.” Engleson si představoval, jak jsou ta čísla třaslavě zapisována černou fixkou. “Měla transfúzi pěti jednotek za posledních čtyřiadvacet hodin, dvě plné krve, jednu kondenzovaných buněk a dvě zmrazené plazmy.”

Zavřel oči a čekal nevyhnutelný proud otázek. Na pár okamžiků bylo ticho.

“Kolik zmrazené plazmy jste říkal?”

“Dvě jednotky. Lidé z hematologie se na ni byli znovu podívat.

Prostě se jí nesráží normálně krev.” Rozhodl se o složitém vysvětlení problému s Beverly Vitalovou a jejím krvácením raději nemluvit, jestli to bude možné. Jestli se

Bartholomew zeptá na detaily, protáhne se ten telefonát o další půlhodinu.

Ono ve skutečnosti pořádné vysvětlení ani neexistovalo.

Hematologové věděli, o co jde, dva z nejdůležitějších srážecích faktorů u té ženy byly kriticky nízké, ale nikdo nevěděl, proč. Byl to problém, který by byl měl chirurg aspoň odhalit, než jí udělal kyretáž.

“Mají jí dělat ještě další testy?”

“Ne, pane, Aspoň ne dnes.” Dostat D. K. Bartholomewa v neděli ráno do nemocnice bylo jako dostat kočku do vany.

“Oni myslí, že by se jí dal přidat čerstvý srážecí faktor a možná udělat ještě jednou kyretáž. Jinak by mohla vykrvácet.”

“Jak dlouho bude trvat, než jí dodají ten faktor?”

“Už jsme s tím začali, pane.”

Nastala další přestávka. “Takže myslím,” řekl Bartholomew nakonec, “že si dáme s pacientkou rande na operačním sále.”

“Chtěl byste, abych vám asistoval?” Engleson zavřel oči a modlil se o kladnou odpověď.

“Při kyretáži? Ne, děkuju, doktore. To je práce pro jednoho a ten jeden jsem já. Budu tam ve dvanáct. Oznamte to, prosím, operačnímu týmu.”

“Dobrá,” řekl Engleson unaveně. Beverly Vitalovou už na operačním sále stejně přihlásil. Zavěsil a podíval se na nástěnné hodiny nade dveřmi přecpané praktikantské

kanceláře. Pouhých osm minut. “To je rekord,” oznámil sardonicky prázdné místnosti. “Myslím, že se mi podařil rekord.”

Za několik okamžiků zavolal na operační sál. “Deniso,”

řekl, “tady je Tom Engleson. Víš o té kyretáži, kterou jsem objednal pro doktora Bartholomewa?… Vitalová. Správně.

Nemohla bys to, prosím tě, přendat na pozorovací operační sál? Chtěl bych se na to kouknout… Já vím, že ho nemáš o víkendu používat. Proto tě o to prosím tak slušně…

Bartholomew u toho nikoho nechce, ale nemůže mi zabránit, abych se nedíval seshora… na revanš, Deniso. Díky.”

Tom Engleson hleděl tlustým pozorovacím oknem do operačního sálu a vyměňoval si ustarané pohledy se sestrou z umývárny, která asistovala doktoru Bartholomewovi.

Rozšířený čípek Beverly Vitalové si vyžádal kyretáž a ta nevypadala dobře. Šla na pohotovost před třemi dny kvůli vaginálnímu krvácení, které jí začalo při menstruaci, ale nepřestávalo.

Několik let předtím už chodila na gynekologické prohlídky v Omnicentru, to byla ambulance Ashburtonovy ženské zdravotní služby v Metropolitní nemocnici. Doktor Bartholomew byl hned přivolán jako její lékař Omnicentra.

Když ji při příjmu prohlížel, všiml si četných ran na ženiných pažích a nohách, rozhodl se ale provést kyretáž -

obvykle používanou při krvácení. Nenechal si udělat testy

krevní srážlivosti, až potom, když se po operaci krvácení zhoršilo.

Teď když pacientka dostala spoustu srážecího faktoru, opakoval kyretáž.

Beverly Vitalová, hubená jemná cellistka s rovnými černými vlasy a krásnýma rukama umělkyně ležela na zádech na operačním stole s očima zalepenýma a s hlavou otočenou do strany.

Polystyrenová rourka do průdušnice ji spojovala s anestetickým přístrojem. Nohy měla ve sterilních obalech a zavěšené na látkových popruzích za kotníky. Nahoře se díval a čekal Tom Engleson, oblečený do obvyklého operačního bílého stejnokroje, se zakrytými vlasy a botami, ale bez masky.

Zatímco se díval, hladina vysáté krve ve vzduchotěsné láhvi na stěně stoupala a Engleson byl zvědav, jestli D. K.

Bartholomew neuvažuje o tom, že by ženě úplně odebral dělohu. Nadával si za to, že se nevykašlal na protokol a nesestoupil do operačního sálu.

Představa, jak se starý chirurg pouští do hysterektomie, ho rozzlobila. Z větší části to bylo způsobeno, jak věděl, samotnou Beverly Vitalovou. Mluvil s ní sice jen párkrát, ale už na ni začínal myslet a rozhodoval se, že se s ní musí setkat, až ji propustí z nemocnice. Jestli ji propustí kdy z nemocnice.

Podíval se znovu na láhev a pak na Bartholomewa. V

mužových očích byl záblesk nejistoty a zmatku.

“Trochu jí klesá tlak.”

Engleson slyšel anesteziologův hlas chraptět téměř nefungujícím mikrofonem na zdi. “Slečno, dejte mi nejčerstvější krev a zjistěte, jestli nám krevní banka může poslat deset jednotek krevních destiček.”

“Ano, pane,” řekla sestra. “Doktore, ztráta krve je zatím čtyřista padesát kubíků.”

Bartholomew hned neodpověděl. Stál nehybně a zíral na rudý tok z čípku Beverly Vitalové.

“Zkusme trochu pitocinu. Třeba to tu dělohu zastaví.”

“Doktore

Bartholomewe,”

řekl

anesteziolog

s

potlačeným rozčilením, “pitocin jste už naordinoval. Už ho dostala, v maximálních dávkách.”

Engleson se namáhal zachytit tvář starého chirurga.

Kdyby se vrhl do operačního sálu, a on asistenci nepotřeboval, určitě dostane důtku… Než to mohl domyslet, zaznělo ostře signální zařízení na jeho pase. “Doktore Englesone, volejte dva osm tři místní hovor. Dva osm tři místně, prosím, doktore Englesone.”

Engleson rozčileně přehlédl scénu dole a spěchal k nejbližšímu telefonu. V Ashburtonově službě bylo pravidlem, že se všechny místní hovory musí zodpovědět do šedesáti sekund. Nemocniční lékaři měli z toho důvodu telefon i v koupelně.

Volání bylo kvůli pacientovi po operaci, kterému stoupla teplota na čtyřicet; to nebylo tak strašné. Než vyslechl Engleson hlášení sestry, dal rozkazy, co s teplotou, a vrátil se k pozorovacímu oknu, doktor Bartholomew už mazal antiseptikum na břicho Beverly Vitalové.

Engleson zapnul mikrofon po pravé ruce. “Co se děje?”

zeptal se. Dole nikdo neodpověděl. “Slyšíte mě?” Opět žádná odpověď. Dveřmi umývárny viděl Carol Nixonovou, chiruržku z interny, jak se začíná mýt. Bartholomew ji zřejmě pozval k asistenci, když nemohl najít Englesona.

“Jen přes mou mrtvolu,” říkal si Engleson, když se hnal chodbou ke schodům. “Tu ženu neotevřete, aniž bych u toho byl.” Ani ne za minutu byl s Nixonovou v umývárně.

“Sestry říkaly, že tě Kameňák hledal,” řekla žena.

“Zrovna jsem dole dokončila nějaký případ, když mě Denisa chytla. Mám tu zůstat?”

“Třeba se od mistra něco přiučíš,” řekl Engleson kysele a čistil si nehty oranžovou tyčinkou. Internistka se usmála, kývla, jako že to nemusí být, a nechala ho dokončit mytí.

“Poručte si broskvičku a dostanete hrušku,” smál se Bartholomew záměně asistentů. Zdálo se, že si nevšiml, že se k jeho veselí nikdo nepřipojil.

Zatímco mu Engleson pomáhal houbami a hemostaty, Bartholomew použil elektrický skalpel, aby provedl řez od pupku Beverly Vitalové až k podbřišku. Skalpel syčel a

praskal jako horká slanina; současně prořízl kůži a zatavil krvácející tepny.

Dále spuštěn na větší příkon prořízl tenkou šafránovou vrstvu tuku k peritoneu, neprůhledné bláně pokrývající břišní dutinu.

Metzenbaumovy nůžky několikrát cvakly a peritoneum se rozdělilo, odkrývajíc střeva, močový měchýř, a pod nimi dělohu.

Starý chirurg zběžně prohmatal jednou rukou břišní dutinu, příliš zběžně na Englesonův vkus. “Vypadá to všecko v pořádku,” oznámil sálu. “Myslím, že se můžeme pustit do hysterektomie.”

“Ne!” řekl Engleson ostře. Sál ztuhl. “Totiž nemyslíte, že bychom mohli aspoň zkusit podvázat jí hypogastrickou artérii?” Chtěl ještě dodat, co si myslí o tom spěchu s hysterektomií u třicetileté ženy, která ještě nemá děti, ale nechal toho.

Zůstalo také nedořečeno, aspoň v té chvíli, že podvázání hypogastrické artérie vždycky nezastaví krvácení, ale v takovémto případě to býval zavedený postup. Bartholomew patřil ještě ke staré škole, která odstraňovala dělohu s lehkostí dermatologa, který odstraňuje bradavici.

Bleděmodré oči D. K. Bartholomewa se pomalu zvedly a zabořily do Englesonových. Pět vteřin, deset, trvalo podivné ticho, přerušované jen syčením vzduchu vháněného do podtlakového aparátu. Vysoký asistent se držel zpříma, ale

zadržoval také dech. Jestli teď starší chirurg vybuchne, může povstat hádka, která dále ohrozí život Beverly Vitalové. Pak viděl, jak Bartholomewovy oči pomalu ztrácejí výbušný lesk.

“Děkuji za ten návrh, doktore,” řekl chirurg nezúčastněně.

“Mohli bychom to možná zkusit.”

Ulehčené vzdechy přítomných se zdusily v jejich maskách.

“Vy nebo já?” zeptal se Engleson.

“No… už jsem to nějakou dobu neprováděl,” vymluvil se Bartholomew.

“Nestarejte se, uděláme to spolu.”

Za několik minut bylo podvázání hotovo. Téměř současně se krvácení z ženiny dělohy začalo zastavovat.

“Zatímco čekáme, jestli to bude fungovat,” navrhl Engleson, “vadilo by vám, kdybych se podíval na její vejcovody a vaječníky?”

Bartholomew pokrčil rameny a zavrtěl hlavou.

Engleson hmatal podél vejcovodů, nejdřív k jednomu vaječníku a pak k druhému. Nevypadaly vůbec normálně.

Opatrně vytáhl levý vaječník. Byl poloviční, než by měl být, šedavý a úplně tvrdý. Nyní jemu blýskly oči. Že je prý všecko v pořádku, říkal jsi. Bartholomew zvadl. Díval se vyděšeně a nechápavě, jako by hleděl do zrcadla a náhle tam

uzřel bolestnou pravdu. Ženin pravý vaječník vypadal úplně stejně.

“Jakživ jsem snad něco takového neviděl,” řekl Engleson. “Vy ano?”

“No… myslím že… ne.”

“Prosím?”

“Povídám, že také ne.” Ve slovech staršího muže byla nejistota, váhání. Zvedl ruku a dotkl se vaječníku.

“Jste si jistý?” zkoušel ho dále Engleson.

No… možná jednou jsem měl něco takového. Snažím se vzpomenout si. Navrhujete biopsii?” Engleson přikývl.

“Klínový

vzorek?”

Další

přikývnutí.

Mužovo

sebevědomí bylo zřejmě otřeseno.

Než odebrali vzorek, krvácení znatelně polevilo.

Engleson se chystal zakrýt břišní dutinu nad dělohou, kterou právě zachránil, a pocítil, jak se mu svírá srdce nad ironií toho všeho.

Děloha byla zachráněna, to je pravda. Pěkně to udělal.

Ale jestli má Beverly Vitalová takhle patologické vaječníky, stejně mít děti nikdy nebude.

“Deniso,” řekl, “mohla bys zjistit, kdo má tenhle měsíc na starosti chirurgii; lékaři i personál, ano?”

“Hned to udělám.”

Engleson pohlédl na klidnou tvář a zcuchané vlasy mladé cellistky. Některé ženy se po léta snaží přijít do

jiného stavu, aniž by věděly, jestli toho mohou dosáhnout.

Ty to aspoň budeš vědět určitě. Smutně se dal do šití.

Za dvacet minut oba chirurgové vklouzli do doktorského pokoje.

“Doktore Bartholomewe, nevzpomněl jste si, kde jste viděl takhle patologické vaječníky?”

“No, víte, ne. Já… teda, chci říci, nikdy jsem takovéhle neviděl.”

“Vypadáte, jako když máte na jazyku ještě něco.”

“Jako bych něco takového už někdy hmatal. To je všecko.”

“Kdy? Na kom?” V Englesonově hlase bylo cítit vzrušení.

Doktor D. K. Bartholomew, člen Amerického kolegia chirurgů a nositel diplomu Americké společnosti porodníků a gynekologů, zavrtěl hlavou. “Obávám se… že… se nepamatuji.”

“O čem to mluvíte?”

“Operoval jsem něco jiného. Snad nějaký fibroidní tumor.

Vaječníky byly na hmat takové, jako u té ženy dnes, ale neměl jsem tam nikoho na konzultaci, a čekal mě ještě jeden nebo dva případy a…”

“Tak jste si toho nevšímal a uzavřel jste to?”

“Zdálo se mi, že to je normální postup.”

“To se ví. Zmínil jste se o tom v operačním hlášení?”

“Já… já už nevím. Už je to léta.”

Telefon na zdi začal zvonit.

“Doktore Bartholomewe,” Engleson ignoroval zvonění, “myslím, že byste měl operování nechat.” S tím se otočil a popadl sluchátko.

“Doktore Englesone, tady Denisa. Volala jsem na patologii.”

“Ano?”

“Nevím, kdo tam praktikuje na chirurgii, ale v personálu je doktorka Bennettová.”

“Fajn.”

“Prosím?”

“Jenom říkám, že je to fajn. Děkuju, Deniso.”

“Já děkuju vám, co jste tam předvedl. Potěšilo mě to na celý den.”

Kate ležela ohnutá přes polštáře, které měla pod zády, zatímco Jared klečel mezi jejími koleny, a drže ji za boky, dostával se hlouběji do ní. Znovu a znovu vysílal pramínky rozkoše a bolesti do jejích útrob a až nahoru do hrdla.

Přicházelo vyvrcholení jako zvuk přijíždějícího vlaku -

nejdříve chvění, vibrace, pak hukot, nakonec ohlušující hluk. S Jaredovou pomocí se odlepila od polštářů, až se dotýkala koberce jen patami a zátylkem.

Její svaly ztuhly na jeho, jako by je zvaly ještě hlouběji dovnitř. Zabořil prsty do jejího kříže a vykřikl tiše a dětinsky. Pak se do ní opět vnořil, jeho erekce proti jejím stahům.

“Já tě miluji, Kate,” šeptal. “Ach Katey, já tě tolik miluji.”

Jemně ji objal v pase a položil ji na bok, snaže se zůstat v ní co nejdéle. Půl hodiny tak leželi na měkkém koberci v pokoji, zatímco jejich milenecký pot usychal v teple kamen na dřevo.

Z kuchyně voněla káva z překapávače, zapomenutá tam už přes hodinu, a vůně se mísila se sladkostí hořícího březového dříví.

Kašmírová pokrývka, jeden ze spousty darů od Jaredova otce, ležela vedle nich. Kate ji přetáhla přes spícího manžela a pak opatrně vyklouzla. Nějakou chvíli ještě klečela a pozorovala tvář muže, který se před pěti lety nechal odvézt pod plachtou a s dvanácti růžemi až do pitevny, aby se jí zeptal, jestli by si to přece jen nerozmyslela a nešla s ním na večeři.

Pět let. Pět let naplněných tolika změnami, tolik se za tu dobu oba naučili. Ona byla tehdy nervózní přepracovaná mladší členka fakulty a on byl rychlokvašený mladý advokát, poslaný od Mintona a Samuelse, aby se ujal ohrožené Metropolitní nemocnice. Když si na něj

vzpomněla v těch dnech, tak dychtivého a nadšeného, lehce se usmála.

Kate se natáhla a dotkla se jemných vrásek, které se utvořily jakoby přes noc jejímu muži kolem očí.

“Jeden rok, Jarede?” zeptala se tiše. “Změnilo by se za jeden rok něco? Rozumíš tak dobře tomu, co potřebuješ. Víš taky, co potřebuji já?”

Téměř okamžitě ji napadla jiná otázka, mnohem víc znepokojivá.

Jestlipak to ví ona sama?

Tiše vstala a odešla k oknu na zalesněný dvůr. Na hladkých vlnách závějí sněhu se odrážela její nahá postava, štíhlá a vytrénovaná dietami a skoro přehnaným cvičením.

Najednou ji napadlo obrátit se na bok a vystrčit břicho co nejvíce.

Takových šest měsíců, možná sedm. Nevypadala by špatně jako stará těhotná dáma. Za čtvrt hodiny pobíhala po kuchyni a připravovala oběd, když tu zazvonil telefon.

Cípem županu div neshodila pánev s párky, jak skočila ke sluchátku, aby ho zvedla, než dozní první zazvonění.

Nicméně viděla dveřmi do pokoje, jak se Jared rozvinul ze své zárodečné polohy a začal se protahovat.

“Haló,” řekla a zavrhla divoké plány, jakým způsobem muže vzbudí.

“Paní doktorko, tady Tom Engleson. Jsem starší asistent v Ashburtonově službě v Metru. Pamatujete se na mě?”

“To se ví, Tome. Viděli jsme se jednou v Omnicentru.

Zachránil jste mi život, když byl doktor Zimmermann pryč.”

“Já?” řekl rozpačitě. “O co šlo?”

“No, potřebovala jsem prostě antikoncepční tablety, když mi došly. Ale stejně si vás pamatuju. Co potřebujete?”

Vybavila si Englesona v myšlenkách jako klátivého dloubána, třicet nebo jednatřicet, s hranatou mladou tváří, která vypadala starší pod rooseweltovským knírkem.

“Promiňte mi, prosím, že volám v neděli domů.”

“Nesmysl.”

“Děkuju. Volám vám, protože potřebuji radu ohledně chirurgického vzorku. Uvidíte ho zítra: klínový výřez z levého vaječníku pacientky, odebraný při ligatuře hypogastrické artérie kvůli krvácení.”

“Jak stará je ta žena?” Kate popadla automaticky pero, aby si zapsala na obálce data. Přitom si všimla, že Jared je teď stočený u kamen s Roscoem, jejich čtyřletým rádobyteriérem, který byl prohlášen v jejich manželství za neutrální předmět lásky.

“Třicet,” řekl Engleson. “Žádné porody, žádná těhotenství, a vlastně žádné vaječníky.”

“Cože?”

“No, má je. Ale takové jsem ještě v životě neviděl. Byl se mnou doktor Bartholomew, žena je jeho pacientka, a taky neviděl nic podobného.”

Kate vytáhla vysokou židličku zpod pultu a ovinula kolem ní nohu. “Vysvětlete mi to,” požádala ho.

“No, ať je to cokoli, je to úplně symetrické po obou stranách. Vzali jsme kousek z levého vaječníku, ale mohl to zrovna tak být pravý. Je scvrklý, kvalitou asi jako… no míček na squash, tvrdý, ale pružný. Povrch je jako poďobaný, dolíčkovatý.”

“Jaká barva?” Kate si zapisovala skoro každé slovo.

“Šedá. Nebo možná šedohnědá.”

“Zajímavé,” řekla.

“Připomíná vám to něco?”

“Ne. Aspoň ne hned teď. Nicméně je tu řada možností.

Máte nějakou představu, proč měla ta žena krvácení?”

“Jsou tu dva důvody. Jednak počet destiček je jenom pětačtyňcet tisíc, za druhé fibrinogenu má o patnáct procent méně.”

“Není to autoimunita?” Kate přemýšlela o nemoci, která by se vyznačovala těmito dvěma krevními abnormalitami.

Autoimunita, jev, kdy tělo tvoří protilátky proti některým vlastním tkáním, vypadala nejpravděpodobněji.

“Ano, to je zatím na seznamu číslo jedna,” řekl Engleson. “Hematologové jí začínají dávat steroidy.”

“Nebrala nějaké léky?”

“Hej, Kate,” zavolal Jared z pokoje. “Nepálí se tu něco?”

“Nic než vitamíny,” odpověděl Engleson.

Kate neodpověděla. Sluchátko pod uchem, běžela k troubě, aby vytáhla čtyři zuhelnatělé zbytky, bývalá míchaná vejce se smetanou, Jaredovo oblíbené jídlo.

“K čertu,” řekla.

“Cože?” řekli Jared a Tom Engleson najednou.

“Promiňte. To nebylo pro vás.” Z trouby vylétl obláček kouře. “Jarede, to je v pořádku,” zavolala a tentokrát zakryla sluchátko. “To byl jen… náš oběd. To je všecko.”

“Paní doktorko, jestli chcete, abych zavolal později…”

“Ne, Tome, ne. Poslouchejte, histologický laborant je na telefonu. V laboratoři budou vědět, kdo to je. Ať přijde a dá ten vzorek do Technichronu. Tím to bude připravené k prozkoumání už zítra místo v úterý. Ještě lépe, řekněte jim, ať mi zavolají z laboratoře domů, já jim řeknu, co a jak.

Ano?”

“Jistě. Děkuji.”

“To nic,” zírala na černé kousky. “Já vám ještě zavolám.”

“To byla míchaná vajíčka?” zeptal se Jared, opírající se o dveře a zamotaný do pokrývky. Roscoe na ni hleděl mezi jeho nohama.

Kate rozpačitě kývla. “Já jsem ten kouř tak trochu cítila, ale měla jsem myšlenky soustředěné na to, co mi povídá ten doktor z nemocnice, a tak nějak se mi to spojilo s kouřem od kamen. Já… já jsem nikdy neuměla dělat dvě věci najednou.”

“Škoda, že jsi nenechala spálit doktora a nezachránila vajíčka.”

“Až příště.”

“Díky, ale já to zkusím s tím, co je na pánvi. Jsi si jistá, že v tom telefonu to nebyl Yoda?”

“Jarede…”

Zvedl ruce na obranu před jejím hněvem.

“To se jen tak ptám, jen se ptám, tak už se nezlob. Pojď, Roscoe, prostřeme.”

Kate si všimla, že už se neomlouvá, ale usoudila, že dvě omluvy za den nemůže žádat. Horší byl Jaredův zjevný nezájem o obsah telefonního hovoru. Jako kdyby tím, že nemluví o jejím zaměstnání, o jejím životě mimo manželství, zmenšoval jeho význam. Na veřejnosti se její odborností a jejím titulem vždycky pyšnil. Soukromě se s tím smiřoval, pokud kvůli tomu neměl spálená vajíčka.

Téměř proti své vůli cítila, jak zklamání začíná kazit teplou blízkost, vytvořenou milováním. Došla do pokoje, kde měla ležet šaty, a oblékla se, tiše si přitom slibujíc, že už dnes nedovolí žádnou scénu.

Za pár minut jí chrastění písku pod pneumatikami na příjezdové cestě připravilo další zkoušku. Roscoe to uslyšel první a vyletěl ze svého pelíšku u kamen ke dveřím. Jared, oblečený do džínů a flanelové pracovní košile, šel za ním.

“Haló, Kate, to je Sandy,” zavolal a otevřel vnitřní dveře.

“Sandy?” Dick Sandler, Jaredův spolužák, se kterým bydlel v Dartmouthu, byl jeho svědkem na svatbě. Byl to pilot TWA, bydlel na Jižním pobřeží a neviděl se s nimi už několik měsíců.

“Je tu taky Ellen?”

“Ne. Je sám.” Jared otevřel druhé dveře. “Hej, letče,”

zvolal s těžkým španělským přízvukem, “vítej. Mám pro tebe, seňore, zrovna co potřebuješ: americkou šestnáctku a pannu. Padesát peset.”

Sandler, ostře řezaný brandovský typ, s medvědí něžností objal Jareda a platonicky políbil Kate, a pak obhlédl, co mají k obědu. “Kde je ňákej lomcovák?”

Kate se otřásla při představě obou mužů, jak se posilňují lomcováky a pak si začnou vyprávět nanicovaté vtipy, které se jí málokdy zdály vtipné, a zpívat Půjdu do Dartmouthu, tam do hor zelených. Pokaždé se musela rozhodnout, jestli má odejít z domu, nebo se snažit je zastavit, nebo se k nim přidat. Když u toho ovšem byla Ellen Sandlerová, žádné takové problémy nevznikly. Byla o několik let starší než Kate a vzala si Sandyho hned po promoci. Byla to nejroztomilejší a nejzajímavější žena plná života. Uměla dokonale a příjemně hostit, byla matkou tří milých dcer, a dokonce i v podnikání měla skromný úspěch, když založila malou poradenskou firmu pro dekoraci interiérů, kterou vedla několik let z domova a nyní z malého ateliéru s kanceláří ve městě.

Sandy se svou živostí, postavou kapitána sedmset čtyřicet sedmičky a svým vtipem byl magnetem, který přitahoval do jejich okolí plno fascinujících a pozoruhodných lidí. Ale Ellen, jak věřila Kate, byla tím lepidlem, které je udrželo.

“Tak Sandy,” řekla, hodila stonek celeru do jeho pití a šoupla mu je přes stůl, “co tě přivádí na sever od Bostonu?

Jak se má Ellen a děvčata?” V té chvíli si poprvé uvědomila, jak smutně se na ni dívá.

“Já… jen tak jedu okolo, a tak jsem se tu stavil. Nějak mě to napadlo. Potřeboval jsem si promluvit s Jaredem… a s tebou.”

“Ty a Ellen?” Jaredův cit k příteli mu hned napověděl, na co se zeptat.

“Já… jdu od ní.” Sandler hleděl provinile do své sklenky.

Na ta slova přeběhl Kate mráz po zádech. Ellen mnohokrát a bez výhrad dávala najevo, jak svého muže miluje. Jak dlouho už jsou spolu? Osmnáct let? Možná devatenáct?

“Prokristapána,” zašeptal Jared a položil Sandlerovi ruku na paži. “Co se to stalo?”

“Nic. Totiž nic dramatického. Nějak jsme se po cestě ztratili jeden druhému.”

“Sandy, lidé, kteří jsou spolu skoro dvacet let, se neztrácejí prostě jeden druhému,” řekla Kate. “Co se to s

vámi stalo?” V jejím hlase byla podrážděnost, která ji samotnou překvapila.

Jared se také tvářil zaraženě.

Sandler pokrčil rameny. “No, jak se tak stará o dům, hostí a tahá děvčata do hodin a do skautu a chodí na všelijaké schůze našeho klubu a taky do toho svého podniku, ztratila Ellen energii dělat ještě něco pro mě. Sice se snaží, vařit a tak, ale nemá to jiskru.”

“A jak se na to dívá Ellen?” zeptala se Kate, pátrajíc po Jaredově tváři, jestli se nevyptává příliš. Nevyčetla z ní ale nic.

“Ona to ještě neví.”

“Cože?” Její výkřik tentokrát vyvolal pohled: Dej si pozor.

“Rozhodl jsem se teprve včera. Ale myslím už na to po týdny. Ještě déle. Doufal jsem, že byste mi vy dva mohli poradit, jak bych na to oznamování měl jít.”

“Nebyl jsi u advokáta nebo psychiatra nebo tak?” zeptal se Jared.

“Na to je pozdě.”

“Co to povídáš? Vždyť jsi právě říkal, že o tom Ellen ještě ani neví, co chceš udělat?” Jared byl vyveden z rovnováhy.

Na druhé straně stolu Kate zavřela oči. Už věděla, jak to je.

“Je tady někdo jiný,” řekl Sandler rozpačitě. “Letová dozorkyně. Už spolu… chodíme delší dobu.”

Pro Kate byla ta slova jako bodnutí jehlou. Jared se ji snažil přimět k tomu, aby zvládala život způsobem, který Ellen dokázala levou rukou. A přesto Sandy, v mnoha ohledech tolik podobný Jaredovi, svou ženu zavrhl za to, že nevěnuje dostatek energie jemu. Představa, jak Ellen sedí a Sandy jí oznamuje svůj úmysl, ji nejdřív zarazila a pak vyděsila. A strach, jako tak často, se změnil v hněv, než mohl být vyjádřen.

“Tohle si Ellen nezaslouží,” řekla a zaklonila se od stolu.

“Že jste ztratili jeden druhého. Sandy, není tohle vlastně výmluva? Jak stará je ta ženská?”

“Šestadvacet. Ale nevím, co to má co…”

“Já vím, že to nevíš. Ty toho moc nevíš.”

Jared vstal. “Počkej, Kate.”

“A ty toho taky moc nevíš, zatraceně.” Slzy jí tekly po tvářích. “Vy dva hoši se teď spojíte, abyste vymysleli, jak to oznámíte Ellen, že když udělala v životě, co jen mohla, a toho bylo možná víc, než zvládnete oba dohromady, že je to přece jen málo. Je tedy propuštěná. Vyhozená. Není dost reprezentativní. Parádní. Její služby už nikdo nechce.

Promiňte, ale jdu se do koupelny vyzvracet. A pak půjdu do nemocnice. Tam jsou lidé vděční a oceňují to, co umím.

A mně se to líbí. Pomáhá mi to ráno vstávat.”

Se zaťatými pěstmi se otočila a utekla z pokoje. Roscoe, který byl stočený pod stolem, vylezl ven, pohlédl krátce na oba muže a šel za ní.

Ginger Rittenhousová, učitelka z obecné školy, právě dokončila běh kolem zamrzlé Charlesovy řeky, když začala umírat. Jako náhodná oběť bláznivého střelce neslyšela zvuk, ani nezahlédla záblesk výstřelu, který ji zabil. Zbraní byl ve skutečnosti pouhý roh zásuvky jejího stolu; rána byla docela náhodné uhození ani ne čtyřiadvacet hodin předtím do místa nad pravým uchem.

“To je ale boule!” řekla její nová spolubydlící a přiložila jí pytlík ledu na útvar velikosti golfového míčku. Přitom si všimla, protože byla zdravotní sestrou, také velké rány pod pravým kolenem. Ginger se nechtělo říkat jí o podobných zraněních na zádech, hýždích a nahoře na paži.

Umírání začalo nepříjemným svědivým pocitem za pravým okem. Stěna její pravé střední mozkové cévy se začala napínat.

Poranění od zásuvky způsobilo maličké poškození na vnitřní vystýlce cévy, tenké jako nitka. Destičky a fibrinogen, potřebné k opravení defektu, tady byly, ale v nedostatečném množství.

Krev začala proudit mezi vrstvami stěny cévy.

Sedla si na lavičku, šklebila se bolestí a hleděla k elektrárně General Electric za řekou v Cambridgi.

Silueta budovy byla zamlžená.

Z rány v její pravé střední mozkové cévě vytékala krev v mikroskopických kapičkách do míst mezi mozkem a lebkou.

Jemně citlivá nervová vlákna zjistila ten vpád a začala vykřikovat své varování. Ginger, nevědouc o ohromné bouli nad uchem, držela hlavu po obou stranách a snažila se bolest potlačit.

Pod tlakem tlukotu jejího vlastního srdce se krvácení zvětšovalo. Myšlenky se jí rozběhly. Nízký obzor Cambridge se zamlžil. Za ní někde vzadu joggovali běžci.

Párek milenců přešel tak blízko, že mohl přečíst na jejích hodinkách čas.

Ginger, nyní paralyzována bolestí, která byla nad její síly, už nebyla schopna volat o pomoc.

Náhle byla agonie nahrazena zářivým světlem. Teplo zaplavilo zevnitř její oči. Její rozházené myšlenky se soustředily na lesy, kterými tekl potok. Byla v Rokli, tajném místečku svého dětství. Znala tu každý strom, každý kámen.

Byla konečně doma v bezpečí. Ginger Rittenhousová se poddala světlu a lehce se složila na sníh plný sazí.

PONDĚLÍ l0. prosince

Nejdřív bylo ostré žlutobílé světlo, sluneční světlo jiného světa. Pak se pozvolna začaly objevovat barvy: červená a růžová, fialová a modrá. Kate cítila, jak ji to táhne dolů jako Alenku, kterou vlastní zvědavost zavedla dolů do země a do králičí díry. Kolikrát už zaměřila mikroskop na vzorek?

Desetitisíckrát, možná stotisíckrát. Nicméně každá cesta žlutobílým světlem začínala se stejným očekáváním jako ta prvá.

Barvy ztmavly a zhmotnily se do mozaiky buněk; buněk z levého vaječníku Beverly Vitalové, chemicky preparovaných, aby se nerozkládaly, pak zatavených do bloku parafinu a seříznutých tence jako olejová skvrna a nakonec obarvených barvami specifickými pro tu nebo onu strukturu buňky. Růžovou pro cytoplazmu; skvrnitě fialovou pro jádro; červenou pro buněčné stěny.

Hluboce vdechla, zaprvé, aby se uklidnila, pak aby zvýšila soustředění; potom zamířila čočky a myšlenky na buňky, nyní tisíckrát zvětšené. Úspěch byl menší než jindy.

Musela myslet na Sandyho a Ellen, na Jareda a na diskusi, kterou měli, když se vrátila minulé noci z nemocnice.

Přišla domů pozdě, skoro v jedenáct, po rozmluvě z Tomem Englesonem, po vyslechnutí Beverly Vitalové a po

prohlédnutí zmrazené sekce jejího vaječníku. Pak ještě strávila hodinu v nemocniční knihovně. Předpokládala, že najde bývalé kolegy v Jaredově pracovně téměř nebo-úplně oddělané a vzduch plný pachu Ldwenbrau. Místo toho našla jenom střízlivého a vážného Jareda.

“Ahoj,” řekl prostě.

“Ahoj,” odpověděla. Políbila ho na čelo a sedla si na pohovku vedle jeho křesla. “Kdy odešel Sandy?”

“Před pár hodinami. Udělala jsi to, co jsi chtěla?”

Kate přikývla. Jeho výraz byl tak nicneříkající a vyčerpaný jako jeho slova. Žádné překvapení, uvědomila si.

Nejdřív jeho žena vykráčí z domu bez pořádného vysvětlení, pak musí poslouchat o hrůzách rozvodu nejlepšího přítele.

“Já… já bych se ti asi měla omluvit za to, jak jsem se chovala. Nějak to vysvětlit.”

Jared pokrčil rameny. “Omluvu beru. Vysvětlení nemusí být.”

“Mrzí mě, že jsem tak vypadla.”

“Mě to taky mrzí. Byl bych potřeboval pomoc, aspoň nějakou mravní podporu.”

“Ještě jednou lituji.” Metr, který je odděloval, mohl zrovna tak být propastí. “Dohodli jste se na něčem?”

“No, šel domů, že to řekne Ellen a že se odstěhuje. Asi.

Když jsi odešla, začalo tu být hrozné ticho. Nikdo z nás nedokázal pořádně promluvit. Oba jsme byli zamotaní ve svých vlastních problémech.”

“Třikrát lituji. Víc už nedokážu.” Strhla baret, roztřásla vlasy a prohrábla je prsty. Bylo to docela přirozené gesto, ale podvědomě cítila, že to dělá proto, že se to Jaredovi líbí.

“Po tom, co jsme si říkali ráno, v autě, myslím, jsem prostě nedokázala poslouchat Sandyho, jak se zbavuje Ellen i s celým manželstvím. Totiž, tady jsem já, která se snaží jakžtakž zvládnout kariéru a tobě být kamarádkou a manželkou, a tady je Ellen, která to dokáže docela lehce a navíc vychová tři krásné talentované děti, a…”

“To není spravedlivé, co děláš, Kate.”

“Jak to?”

“Přirovnáváš svůj vnitřek k Elleninu vnějšku, tak je to.

Ona vypadá pěkně, to ti uznávám. Ale neobviňuj Sandyho jen kvůli tomu, že odchází. V tom manželství něco schází.

Možná něco tak důležitého, že se s tím nedá nic dělat. Co to ostatně má co dělat s tím, o čem jsme mluvili ráno?”

“Jarede, ty víš moc dobře. Mít děti je velká zodpovědnost. Už teď se cítím většinu času jako jednoruký žonglér. Naše životy, naše zaměstnání, věci, které děláme spolu a každý zvlášť… Přidej do toho dítě a já to možná nezvládnu a věci mi začnou padat z ruky.”

“Co chceš, abych ti řekl? Je mi skoro čtyřicet. Jsem ženatý. Chci děti. Moje žena také říkávala, že chce děti.

Najednou, z ničeho nic, jsou děti pro naše manželství hrozba.”

“Bože, Jarede, takhle jsem to nemyslela… a ty to víš.

Neřekla jsem, že nechci děti. Neřekla jsem, že je to hrozba pro naše manželství. Jenom chci říct, že je tu mnoho věcí k úvaze, obzvláště s tou příležitostí, kterou mám v nemocnici.

Nevadí mi tolik věc sama, jen načasování. Jedna chyba, a máš tu nespokojenou neurotičku, nebo neurotické nejisté dítě, nebo… nebo šestadvacetiletou stevardku. Nemůžeš to pochopit?”

“Chápu to, že někde uvnitř tebe jsou některé věci, které si nechceš přiznat. Týká se to mě nebo dítěte nebo obojího.”

“A tys to spojil všecko dohromady, vid?”

“Já vím, co chci.”

“No a já ne. Chápeš? A to já se budu muset vzdát postavení vedoucího a projít těhotenstvím a změnit svůj život tak, abych neudělala stejné hrozné chyby s dítětem, jaké udělala moje matka s námi. Já… Jarede, já se bojím.”

Bylo to poprvé, kdy to opravdu pochopila.

“Ahoj, Ustrašenko, já jsem Vyjevenec. Jak se máš?”

“Víš, taky bys mohl některé věci vynechat.”

“Tak dobře, zahrajeme si na Všechno je blbost, co Jared říká. Ale než se do toho dáš, mě vynech. Já jdu spát.”

“Za chvilku jdu taky.”

“Tak mě nebuď.”

Takový patologický vzorek, jako kousek levého vaječníku Beverly Vitalové, ještě Kate v životě neviděla.

Stroma, podpůrné buňky a podle některých teorií nejdůležitější ženské hormony, vypadalo úplně v pořádku.

Ale folikuly, výběžky plné výživných buněk kolem vajíčka, byly pečlivě a dokonale zničeny a nahrazeny vytáhlými tmavě růžovými sklerotickými buňkami, hrůza. Za předpokladu, že druhý vaječník vypadal stejně, a nebyl důvod o tom pochybovat, reprodukční schopnost Beverly Vitalové byla tak blízká nule, jak jen možno.

Skoro hodinu tak Kate seděla, pozorovala řez po řezu a dělala si poznámky do žlutého bloku.

Proč nemůže Jared pochopit, co to pro ni všechno znamená? Proč nemůže pochopit, jakým požehnáním je medicína v životě plném bezcílnosti, pochyb o sobě, téměř nenávisti k sobě?

“Člověče, ženská, kdybych tě neznal, tak bych myslel, že tě Zeissovi najali ke svému nejnovějšímu modelu!”

“Ach,” řekla Kate dramaticky, “jaký hnusný sexista! To jsem si o vás hned myslela, doktore Willoughby.” Otočila se a jako vždy pocítila sympatii ke svému vedoucímu. Stan Willoughby byl na začátku šedesátky, holohlavý, s mnišským věnečkem bílých vlasů. Stejný odstín měl tenký knírek pod bambulatým nosem. Oči blýskaly zpod obočí jako odkvetlá pampeliška. Úhrnem nebylo divu, že ho Jared

přirovnával k moudrému trpaslíku Yodovi, i když to bylo neuctivé.

Willoughby si nacpal dýmku a sedl si na stoličku proti Kate.

“Mladá dáma z Ashburtonovy pětky?” zeptal se. Kate přikývla.

“Mohl bych se taky mrknout?”

Třebaže Willoughbyho primární zájem byla histochemie, pětatřicet let zkušenosti z něho dělalo odborníka skoro ve všech oborech patologie. Kromě toho, jak vést oddělení.

Willoughby byl prostě příliš pasivní, příliš hodný do džungle nemocničních intrik, zejména co se týče boje o omezený počet nadací.

“Stane, přísahám, že jsem jakživa neviděla něco podobného, ani o tom neslyšela.”

Šéf se díval do učebního páru ve studijním mikroskopu přístroji, ve kterém mohli pozorovat tentýž exponát dva lidé současně. “Mohu to zaostřit?” Kate přikývla. Rituálně zaostřoval od nízkého zvětšení ke střednímu, vysokému, až po tisícinásobné, přičemž si bručel: hmmmm a ehmmm.

Kate ho následovala na druhém páru čoček.

Vypadaly tak nevinně, ty buňky, tak zrádně nevinně, když byly oddáleny od svého zdroje a vystaveny pohledu. V

jistém smyslu byly uměleckým dílkem, jemná, geometricky dokonalá stavba, tak odlišná od nešikovných drátěných útvarů, které Kate vyráběla a předváděla během těch

nešťastných let v Mount Holyoke. Byla v tom nesmírná ironie. Forma následuje funkci.

Základní zákon strukturního vzorce. Nicméně tady byly dokonale vystavěné buňky, které vytvořila biologická katastrofa podobná výbuchu sopky. Byl to virus? Nebo toxin? Náhle přetvořená protilátka? Umění patologie vyžadovalo, aby buňky a tkáně, třebaže fixované a obarvené, nikdy nebyly chápány staticky.

“Poslalas

ty

sekce

do

oddělení

elektronové

mikroskopie?” zeptal se Willoughby.

“Ještě ne, ale udělám to.”

“A ta mladá žena taky krvácí?”

“Destičky třicet tisíc. Fibrinogen patnáct procent pod normálem.”

“Uf!”

“Ano, uf. Včera večer jsem s ní dost dlouho mluvila. Nic zvláštního v rodině, žádné vážné nemocí, nekuřačka, pije jen ve společnosti, žádné léky…”

“Žádné?”

“Vitamíny a železo, ale to je všechno. Žádné operace kromě jednoho potratu v Omnicentru před pěti lety.” Oba během hovoru dále studovali buňky. “Je to cellistka u Pops.”

“Kde byla v cizině?”

“V Evropě, Číně, v Japonsku. Nikde ve třetím světě.

Říkala jsem jí, jak závidím lidem, kteří umějí hrát, a ona se jen snivě usmála a řekla, že vždycky, když zvedne cello, cítí

se tak bohatá a šťastná, jak jen si může přát. Mluvila jsem s ní asi půl hodiny, Stane, ale odešla jsem od ní, jako by… já nevím, ale jako bychom byly přítelkyně.” Přijď sem za mnou někdy, Jarede. Pojď mi sem pomoci a uvidíš, co tu dělám, jak to dělám. “Hematologové říkají něco o autoimunitě. Myslí, že ten problém s vaječníky má už dlouho a že je to náhodná shoda.”

“Nikdy si nevymýšlej dvě nemoci, kde stačí jen jedna k vysvětlení.” Willoughby jí opakoval zásadu, kterou ji učil už dávno. “Asi jí dávají steroidy.”

“Stane, ona je v průšvihu. Opravdu v průšvihu.”

“Ach ano, promiň. Někdy zapomínám, že v medicíně jde o víc, než stanovit správnou diagnózu. Dobře, že mě nenecháš takhle mluvit. No tak, doktorko, tady máš opravdu něco zvláštního. Já jsem taky neviděl nic podobného.”

“A doktor Bartholomew taky ne.”

“Ta zkamenělina? Ten sotva pozná ráno své vlastní boty.

Ten chlap je kráčející katastrofa. Horší než epidemie.”

“Bez komentáře.”

“Fajn. Komentářů mohu dodat za nás oba! Poslyš, nevadilo by ti, kdybych na tom zkusil svoje nové stříbrné zabarvení? Vypadá to, že se na tenhle druh patologie velice hodí.”

“Zrovna jsem tě o to chtěla požádat.”

Willoughby zapojil intercom na telefonní přístroj, což byla jedna z mála vymožeností, kterou dokázal na oddělení zavést.

“Sheilo, jsi tam?”

“Ne, doktore Willoughby, tady Jane Fondová. To se ví, že jsem to já. Vždyť zvoníte do mé kanceláře.”

“Mohla byste zajít do pracovny doktorky Bennettové, prosím?” Žádná odpověď. “Sheilo, jste tam ještě?”

“Neznělo to tak,” odpověděla konečně.

“Co jak neznělo?”

“Sheilo,” vmísila se Kate pevně, “to jsem já. Máme tady vzorek, na kterém bychom chtěli zkusit stříbrné zbarvení.”

Na pár okamžiků bylo ticho.

“Já… za minutu jsem tam,” řekla laborantka.

Willoughby se otočil ke Kate, obočí tázavě zježené.

“Nevíš, co mělo tohle znamenat?”

“Celkem nic.”

“Jak to, že nic? Kate, ta ženská pro mě pracuje patnáct let. Možná i víc. Je cynická, drzá, jedovatá, útočná a chvílemi mě komanduje jako moje žena, ale je to nejlepší a nejchytřejší laborantka, kterou znám. Jestli máte něco mezi sebou, ať o tom raději vím. Jde o tu studii oddělení, kterou jsem ti zadal spolu s tvým počítačovým přítelem Sebastianem?”

“Opravdu o nic nejde, Stane. Fakt. Jako mnozí lidé, kteří jsou velice dobří, Sheila má svou pýchu. Obzvláště když jde

o jejího šéfa, se kterým je patnáct let. Vím, že tady nemám co rozhodovat, ale raději bych si to s ní vyřídila sama a nezatahovala tě do toho. Jseš pro?”

Willoughby zaváhal, pak pokrčil rameny a přikývl.

“Díky,” řekla. “Kdybych někdy vzala to vedení oddělení, chtěla bych mít slušné vztahy s hlavní laborantkou -

obzvláště s někým tak nenahraditelným, jako je Sheila Piercová.”

“Ona je opravdu nenahraditelná. Pořád jí dávám všelijaké odměny a zvedám jí plat, i když mě naštve pokaždé, když promluví. Hele, a slyšel jsem dobře, že mi dáváš zelenou, abych tě doporučil Reesovi?”

“Řekla jsem kdyby a ty to dobře víš.”

Willoughby se šelmovsky ušklíbl.

“Tvůj hlas řekl kdyby, ale tvoje oči…”

“Chtěl jste něco?” Sheila Piercová zachránila Kate před nutností odpovídat. Bylo jí kolem čtyřiceti, byla uhlazeně atraktivní a Kate věděla, že dosáhla maturity a doktorátu dálkově při práci v oddělení. V době, kdy začala v oddělení pracovat Kate, dosáhla bývalá laboratorní asistentka postavení vedoucí patologické laborantky.

“Ach, Sheilo,” řekl Willoughby. “Pojďte sem.”

“Ahoj, Sheilo.” Kate doufala, že její výraz a hlas je dostatečně uklidňující, aby zabránil dalším Sheiliným výbuchům aspoň do té doby, než si budou moci promluvit soukromě.

Jejich oči se na vteřinu pevně zaklesly, a pak naštěstí Sheila odpověděla na pozdrav. Jak Willoughby správně předpokládal, problém mezi nimi vznikl v době, kdy Kate za pomoci počítače studovala rozpočet a výdaje patologického oddělení, zejména co se týče 650 dolarů za školení v Miami, u nichž nemohla Sheila nijak prokázat, že na školení byla.

Kate se rozhodla, že tu záležitost nechá být, aniž by do toho zatahovala šéfa oddělení, ale laborantka si tím zřejmě nebyla jistá.

“Jak vypadá to moje nové stříbrné barvivo?” zeptal se Willoughby.

“Je o moc hustší než to staré,” řekla Sheila a sedla si na vysokou stoličku, přesně stejně daleko od obou lékařů.

“Zahřívat to čtrnáct hodin může být moc dlouho.”

“Myslím, že si vzpomínám, že jste mě varovala, když jsem navrhoval čtrnáct hodin. Je to tedy úplně k ničemu?”

“No, já jsem to rozdělila na dvě části a jednu jsem zahřívala jen sedm hodin.”

“A…?”

“A vypadá to dobře… dokonce bezvadně.”

Willoughby si zřetelně oddechl.

“Víte, kolik to barvivo stojí? Víte, kolik jste mi ušetřila tím, že…?”

“To se ví, že vím. Kdo myslíte, že ten materiál objednal, Ježíšek?”

Willoughby na Kate mrkl spikleneckým pohledem a zvedl vzorky vaječníku Beverly Vitalové.

“Tady doktorka Bennettová má zajímavý problém, který se myslím hodí pro to stříbrné barvivo. Mohla byste udělat nějaké řezy a zkusit to?”

“Vaše přání je mým rozkazem,” uklonila se Piercová.

“Dejte mi hodinu a barvivo bude připravené.” Obrátila se ke Kate:

“Doktorko Bennettová, měla byste si se svým šéfem trošku promluvit o hypertenzi. Na jeho stole leží hned vedle tabletek proti hypertenzi načatý pytlík Doritek.”

Sheila Piercová hodila vzorek v parafinu na histologii a pak se vrátila do své kanceláře. Na stole měla barvivo, o němž Willoughby mluvil jako o svém. Piercová se posměšně zasmála.

Nebýt jí, barvivo, které se brzy bude jmenovat po něm, by nebylo ničím než drahým hrnkem blivajzu. Tam si sedí Willoughby s tou prokletou Bennettkou, vyměňují si lékařské žertíky a lékařsky se muchlují a poroučejí ženě, která má IQ prokázaně vyšší než kdokoli z nich. Stopadesát.

To jí říkala maminka. Úroveň génia. Zatracených stopadesát. A kde je lékařský titul, který by ji zařadil tam, kam patří?

Piercová se mračila na malou zarámovanou fotografii rodičů, pečlivě postavenou na kraji jejího stolu. Pak se

přestala mračit. Nemohli za to, chudáci, že neměli peníze.

To byl osud.

Nestáli o mrtvici a rakovinu, která donutila jejich dceru, aby odložila své sny a začala si nechat poroučet od bohatých spratků, většinou zcela nehodných její intelektuální úrovně.

Kolik měla taková Kate Bennettová? Stodeset? Nejvýš tak stodvacet. Přesto měla titul, moc a budoucnost.

Poslyšte, Sheilo, ve svém oboru jste úžasná. Co z toho budeme mít, když s tímhle půjdu na doktora Willoughbyho nebo když vás budu nutit, abyste to zaplatila? Ale už to nedělejte, ano?

“Blahosklonná potvora.”

“Kdo je potvora?”

Sheila se vylekaně otočila. Stál tam Norton Reese, opřený o zárubeň, a zvědavě na ni hleděl.

“Šmarjá, tys mě vyděsil.”

“Kdo že je potvora?” Reese obhlédl chodbu po obou stranách, pak vstoupil dovnitř a zavřel za sebou.

“No Bennettka přece.”

“Copak zas ta naše víla provádí?”

“Ale nic nového. Jde pořád o to zatracené školení americké společnosti.”

“V Miami?”

“Jo. Jak jsi mě tenkrát ujišťoval, že na to nikdo nikdy nepřijde.”

“Šikovná ona je, to jí musím uznat,” mumlal Reese.

“Cože?”

“Copak ti neříkala, že udělá skautský dobrý skutek a nechá to být?”

“Říkala, ale vsadím se, že to hned řekla doktoru Willoughbymu, jsou spolu jedna ruka. Nebo mě s tím bude navždycky vydírat…” Sheila potřásla rozzlobeně hlavou.

“Ale cukrouši, nezlob se,” Reese přešel k ní a vsunul jí ruce pod laboratorní plášť.

Sheila se zašklebila, ale dovolila mu, aby ji políbil.

Začínal plešatět, byl mírně obtloustlý a strašně rád měl obleky s vestičkami, takže ji vůbec nelákal. Jenomže řídil celou nemocnici a věděla, že spojení s ním může být užitečné.

“Ty je máš nejkrásnější, co jsem kdy viděl, drahoušku,”

šeptal Reese. “Víš, jak je to dlouho, co jsme…?”

Zastavila jeho pohyb ke svým prsům rukou: “Moje vina to není, Norty. Já jsem rozvedená. Závazky máš ty.

Vzpomeň si!”

Reese viděl odhodlání v jejích očích a rozhodl se dále nepostupovat. “Takže,” sedl si do křesla u jejího stolu, “naše superžena zase útočí, jo? Věř tomu nebo ne, ale ona je důvod nebo jeden z důvodů, proč jsem za tebou přišel.”

“Ano?”

“Raději si k tomu sedni.” Reese jí ukázal k židli a pak počkal, až to udělá. “Věděla jsi, že starý Willoughby chce rezignovat?”

“Ne. To jsem teda nevěděla.” Byla trochu uražená, že se to Reese dověděl před ní.

“Říká, že je to kvůli zdraví, ale ve skutečnosti si myslím, že to už dědek nezvládá. On to vlastně nezvládal nikdy.”

Sheila na něj varovně blýskla očima, aby přestal urážet muže, který byl patnáct let jejím šéfem. “To je špatné,”

zamumlala.

“Jo? Tak se, miláčku, podrž židle, to ještě nevíš, co je to špatné. Za nástupce si chce vybrat ten tvůj Willoughby nějakou doktorku K. Bennettovou.”

Sheile se najednou udělalo špatně. Po léta vlastně řídila patologii sama, přičemž používala Willoughbyho skoro jen na podpisování nákupů materiálu a personálních rozhodnutí.

S Bennettovou bude ráda, když si zachová místo, o moci a vlivu si může leda tak nechat zdát.

“Říkáš chce vybrat,” vypravila ze sebe.

“Bennettová mu to zatím neschválila, dokud si nepromluví se svým mužem.”

Sebrala ze stolu reklamní figurku doktora a bezmyšlenkovitě jí kroutila ručičkou.

“A co ty na to?” zeptala se.

“Po tom, co o mně napsala minulý rok stížnost na vedení? Co myslíš, že já na to?”

“Takže?” Modrá gumová ručička praskla v Sheiliných prstech.

“Tu ženskou za vedoucí v nemocnici nechci, a tím to končí.”

“A co proti tomu chceš dělat?”

Reesův hlas ztratil svou rozhodnost.

“To je, aspoň v této chvíli, problém. Zkoušel jsem promluvit s některými z akcionářů a s vedoucími. Jak to tak vypadá, neměla by s přijetím žádný problém. Jenom málokdo kromě mě, a teď tebe -” usmál se spiklenecky, -

“ví, co je to za protivu.”

Sheila hodila ručičku a pak tělíčko panenky do koše.

“No tak to oba víme.”

“Drahouši, já na ni něco potřebuju. Cokoli, abych mohl jisté lidi ovlivnit. Abych se měsíc po měsíci potýkal s jejími křižáckými taženími, to teda ne. Měj oči otevřené.

Poohlédni se také. Něco se na ni musí najít.”

“Jestli na něco přijdu,” řekla Sheila, “doufám, že mi budeš vděčný.”

“Velice vděčný.”

“Tak fajn,” řekla Sheila mile. “Uvidíme, co se dá dělat.”

Vstala a políbila ho na čelo, prsy pár centimetrů od jeho očí.

“Velice vděčný,” zašeptala. “Nezapomeň na to.” Couvla ve chvíli, kdy po ní Reese sáhl. “Příště, Norty. Teď právě mám práci.”

Braxtonova budova vypadala lépe jako adresa než ve skutečnosti. Jednu dobu byl ten osmadvacetipatrový žulový obelisk centrem bostonské finanční čtvrti. Nyní kolem něho vyrostly další věže ze skla a oceli a budova vypadala stísněně.

Nikdo, kdo šel okolo, nemohl uhodnout z jejího zevnějšku, jak nádherná je uvnitř hala a kanceláře, zejména v osmadvacátém patře, nejelegantnějším ze tří, která zaujímala firma Minton a Samuels.

J.Winfield Samuels si vybral havanský doutník z křišťálové nádoby a nabídl jej synovi. Jared, sedící po straně velikého vykládaného stolu ve stylu Ludvíka čtrnáctého, zavzdychal.

“Táto, ještě není jedenáct. Neříkal ti doktor Jaksejmenuje, kolik doutníků smíš kouřit za den?”

“Platím Shrigleyovi, aby mě udržoval v pořádku tak, abych si mohl dělat proklatě co chci, a ne aby mi říkal, kolik doutníků smím kouřit.” Odřízl špičku nožíkem s kostěnou rukojetí a zapálil doutník stříbrným komínem kopie Queen Elisabeth II.

“Přísahám ti, že kdyby byl Castro nějak dokázal zatrhnout export těchto krásek do Států, byl bych mu zakroutil krkem už před lety. Představ si to. Teď bychom od něho měli pokoj, a to všecko kvůli doutníkům.” Zálibně zatáhl, napůl kouř vyfoukl, napůl vtáhl a pohlédl oknem přes celou stěnu na přístav a letiště za ním.

Jared se napil ze svého hrnku kávy a odvážil se podívat na hodinky. Win Samuels ho povolal a Win Samuels mu řekne, proč, až se Winu Samuelsovi zachce. Tak to mezi nimi bylo vždycky a Jared se domníval, že to tak také bylo mezi Winfieldem Samuelsem starším a jeho synem. Měl z toho pachuť v ústech. Jeho rodina měla rodokmen, který se dal vysledovat tuctem generací přes tři staletí a třemi kontinenty. Ne že by mu na tom příliš záleželo. Dokázal to svými odbojnými lety ve Vermontu. Ale teď, když tu byla možnost, že představuje sám konec rodu… víc si to uvědomoval.

“Tak jak se má Kate?” Samuels starší pořád hleděl oknem, když se ptal.

“Dobře. Trochu má hon v práci, ale jinak je v pořádku.”

Jared se léty naučil poskytovat otci jen tolik informací, na kolik se právě zeptá. V sedmdesáti mu to pořád ještě perfektně myslelo. Co bude chtít vědět, na to se zeptá.

“A jak jde jednání s těmi odboráři u Granfieldů?”

“Fajn. Už je to skoro hotové, myslím. Máme s nimi dnes odpoledne jednání. Kdyby ten idiot správce pochopil, jaký balík jim nabízíme na penze, už by to bylo dávno vyřízené bez stávkování.”

“Já věděl, že to zvládneš. Říkal jsem to na vedení.”

“No jak říkám, hotové to ještě není.”

“Ale bude.” Byl to rozkaz, ne otázka.

“Ano, bude,” potvrdil Jared.

“Výborně, výborně. Co kdybyste si dali s Kate malou dovolenou, až to bude všecko podepsané? Bůhví, že si ji zasloužíte. Tihle ničemové od odborů jsou pomalí, ale tvrdí.

Bert Hodges říkal, že jeho dům v Arubě bude volný za čtrnáct dní. Jestli chceš, tak ti ho zamluvím.”

“Já ne… totiž musím o tom promluvit s Kate. Má opravdu v nemocnici hrozný shon.”

“Já vím.” Win Samuels se otočil ke svému synovi. Byl vysoký přes stoosmdesát centimetrů a jen o dvě kila těžší než Jared. Brýle bez obrouček a diskrétně přibarvené vlasy zmenšovaly dojem z vrásek a nažloutlé pleti.

“Cože?”

“Řekl jsem, že vím, kolik má v nemocnici práce.”

Samuels se odmlčel, možná kvůli dramatickému efektu.

“Ráno mi volal Norton Reese.”

“Ale?” To byla nemilá zpráva. Pět let obstarával všechny právní záležitosti Metropolitanu Jared. Nebylo důvodu, aby Norton Reese jednal přímo s jeho otcem, třebaže byli staří známí.

“Řekl mi, že vedoucí patologie jde do penze.” Jared pokývl, že to pro něj není novinkou. “Kromě toho říkal, že ten vedoucí, Willoughby, chce, aby to Kate převzala po něm.”

“Zmínila se mi o tom,” řekl Jared ledabyle.

“Zmínila? To jsem rád, že se o takových maličkostech bavíte.” V Samuelsově hlase byla těžká ironie.

Nezávislost Kate byla mezi nimi nejednou příčinou k diskusím.

Někde v zásuvce toho stolu ve stylu Ludvíka čtrnáctého byl počítačový záznam o tom, že ve volbách dostal Jared devětačtyřicet procent hlasů, ale jen dvaačtyřicet od žen. Pro Wina Samuelse to znamenalo, že kdyby se paní Samuelsová věnovala tělem a duší kampani svého muže, místo aby se hrabala v mrtvolách, Jared by se teď pakoval do Washingtonu. Sobecká, hádavá, neloajální, nemyslící -

takové přívlastky pro ni ve vzteku čas od času používal, třebaže nikdy v její přítomnosti. K ní byl vždycky srdečný a roztomilý.

“Podívej, táto,” řekl Jared, “potřeboval bych si ještě něco připravit pro to jednání u Granfieldů. Nemyslíš…”

“Donno,” zavolal Samuels domácím telefonem, “mohla bys nám přinést ještě čaj pro mě a kávu pro mého syna?”

Jared klesl zpátky do křesla a bezmocně zíral na vzdálenější zeď, kde bylo vystaveno plno fotografií politiků, sportovců a jiných celebrit ruku v ruce s jeho otcem.

Několik podobných záběrů bylo s dědečkem, a jeden byla zvětšenina Jareda s presidentem, fotka pořízená při tříminutovém setkání, naaranžovaném otcem právě za tím účelem.

S diskrétním zacukáním vstoupila Samuelsova vzrušující sekretářka a postavila jejich pití s košíčkem rohlíků na mahagonový stojánek blízko stolu. Na Jaredovo poděkování

se prázdně usmála, jemně tím naznačujíc, že jejím pánem je muž za stolem ve slohu Ludvíka čtrnáctého.

“Takže,” Samuels se usadil s hrnkem čaje v jedné ruce a s doutníkem v druhé, “co si myslíš o té záležitosti v Metropolitanu?”

“Ještě jsem o tom nepřemýšlel,” lhal Jared. “Pokud vím, na ničem se ještě neusnesli.”

“Tak ti navrhuji, aby ses nad tím zamyslel.”

“Cože?”

“Norton Reese na tom místě Kate nechce a já také ne, abych pravdu řekl. Myslí si, že je příliš mladá a nezkušená.

Povídal, že jestli to místo dostane, což je ostatně pochybné, že se tím uhoní, zničí a politici a ostatní vedoucí ji nakonec rozcupují.

Podle něho to Kate s nimi neumí, na některé nohy se šlapat nemá.”

“Například na jeho,” zavrčel Jared.

“Jarede, vždyť jsi mi říkal, že vy dva chcete mít rodinu.

To si Kate myslí, že může současně vést oddělení? Nemá také nějaké závazky k tobě a tvé kariéře? Ono je už dost špatné, že si tě vzala a ani nemá tvoje jméno. Bože, na ten svůj ksicht by získala tisíce hlasů, jen kdyby se uráčila párkrát ho vystrčit před kameru. Přidej k tomu dítě a vsadím se, že je z tebe za chvíli senátor.”

“Kate má své zaměstnání,” řekl Jared nepřesvědčivě.

“Jen ji vezmi ke Karibskému moři a promluv si s ní,”

přesvědčoval ho Samuels klidně.

“Ukaž jí, že manželství je řada…kompromisů. Člověk dává a bere.”

“Dobrá, já to zkusím.”

“Správně. Kate by měla pochopit, že má nějaké závazky a povinnosti. Roos Mattingly může jet s kopce, ale pořád ještě dokázal ty volby vyhrát. Nemysli si, že příště prohraje bez boje. Čím méně máme nevýhod, tím lépe. A upřímně řečeno, v téhle situaci je Kate minus. Vyjádřil jsem se jasně?”

“Jasně.” Jared se cítil úplně vygumovaný.

“Fajn. Zavolej mi, až skončíš tu věc u Granfieldů, a taky mi dej vědět, až se vy dva dohodnete, abych to mohl říct Bertu Hodgesovi.” Winfield Samuels dal pokynem hlavy najevo, že slyšení je u konce.

Ve svém modrozeleném obleku do umývárny a bílém plášti vypadal Tom Engleson jako vážný mladý asistent ze seriálu, který tu miluje sestry, tu zápasí se smrtí. Ale oči ho prozrazovaly. Kate v nich viděla nesmírnou únavu hned, jak vkročila do lékařovy kanceláře ve třetím patře renovovaném Asburtonovou nadací a pojmenovaném po Sylvii Ashburtonové. Byla to únava, která zasahovala hlouběji, než ukazovaly kruhy pod očima nebo červené žilky v nich.

“Spal jste vůbec?” zeptala se Kate a pohlédla na hodiny, když kladla na kávový stolek dva hliníkové tácky se salátem.

Bylo za pět minut tři čtvrti na dvě.

Engleson jen potřásl hlavou a začal odstraňovat obal ze svého tácku s mnohem menší obratností, než když začal před třiceti hodinami směnu. Kate studovala mužovu tvář a divila se, jak mohou programy stáží vyžadovat takové nesmyslné výkony, obzvláště od chirurgů. Jako by jedna generace lékařů tvrdila druhé, že oni to dělali také tak a vyšli z toho bez úhony.

Jenže každý rok tu někdo špatně přečetl EKG, tu zvrzal operaci; nikdy nevzniklo větší množství problémů, ale sem tam něco v jedné nemocnici, pak zase v druhé, nemělo to vážnější následky, jenom ovšem pro pacienty a jejich rodiny.

“Doufám, že máte rád rokfórovou zálivku,” řekla Kate.

“U Gianettiho mají také báječnou octovou, tak jsem jen hádala.”

“Je to fajn, výborné, paní doktorko Bennettová,” řekl Engleson a pilně kousal. “Pár jídel jsem vynechal od té doby, co to začalo včera ráno s tou Vitalovou.”

“Jen jezte. Můžete si vzít taky ode mě, jestli chcete.

Nemám ani hlad. A říkejte mi Kate. My patologové si na formality moc nepotrpíme.”

Engleson při žvýkání dalšího sousta pokývl na souhlas.

“Škoda, že jsem tě minula včera večer. Sestra říkala, že jsi v porodnici.”

“Dvojčata.”

“A co Beverly Vitalová?”

“Zase má dnes ráno krvácení. Dvacet pět. Za hodinu, za dvě musí znova na kontrolu. Jestli jí to ještě klesne, tak jí musíme dát další krev.”

“Zažívací trakt?” zeptala se Kate na místo krvácení.

“Asi. V každé stolici byla krev. Je na steroidech, víš.”

“Abych nevěděla. Nedáváš steroidy, a protilátky se hned splaší a zničí její vlastní faktory srážlivosti; dáš je, a riskuješ krvácející vředy. V takové situaci jsem ráda, že jsem se dala na patologii. Stan Willoughby a já jsme prohlíželi ty vzorky dnes ráno ještě jednou. Zdá se mu, že jsou úplně unikátní.

Dal je do jakéhosi speciálního barviva a nějaké poslal příteli na Hopkinsově universitě, který je prý obzvlášť dobrý na nemoci vaječníků. Také se poptává po městě, jestli se něco takového nevyskytlo v jiném oddělení.”

“A etiologie?”

“Nevíme, Tome. Virus, toxin, reakce na léky. Všechno nebo nic, A a B, ale ne C. Říkala ti, že nic nebere, že?”

“Nic kromě vitamínů. Multivitamíny a železo, jak jí to předepisujeme v Omnicentru.”

“No to já jsem důkaz, že na nich není nic špatného. Beru je několik let. Z křehké patoložky udělají silačku.” Kate ohnula biceps.

“Taky bezvadnou učitelku.”

“Ale, děkuju.” Zelené oči jí zajiskřily. “Moc děkuju, Tome.”

Najednou viděla, že se začervenal.

“Pojďme se na Beverly podívat. Chtěla bych si ještě ujasnit něco v jejím životopise. Hele, strč ten salát do ledničky na později.”

“Doufám, že ho neokousají ty bakterie, co bydlí v ledničce.”

Oba zamířili chodbou ke schodišti, když tu se probudil nad nimi amplión. “Kód devadesát devět, Ashburton pět set nula dva; kód devadesát devět, Ashburton pět set nula dva.”

“Kristepane.” Tom se okamžitě rozběhl k východu. Kate to trvalo trochu déle. Byla skoro u schodiště, když si uvědomila, že Ashburton 502 je pokoj Beverly Vitalové.

Už to byl rok, možná dva, co viděla Kate naposled srdeční zástavu a oživovací pokusy. Měla certifikát na resuscitaci, ale učila se to a zkoušelo se to na Aničce, loutce.

Praktickou zkušenost s tím měla naposled na interně před lety. Teď ale na ničem z toho nezáleželo. Na čem záleželo, byl život mladé ženy, která milovala hudbu. S atletickou mrštností se hnala Kate za Tomem po schodech z Ashburtonu 4 do Ashburtonu 5.

Bylo tu lidí víc než dost. Doktoři, sestry, studenti medicíny a laboranti zaplnili pokoj 502 a hemžili se až na

chodbu. Kate se prodrala ke dveřím, odkud s hrůzou pozorovala poslední minuty života Beverly Vitalové.

Bylo to krvácení zažívacího traktu, téměř určitě z prasklého vředu. Ženino neustálé krvácení bylo komplikováno vdechnutím vyzvrácené krve. Ve strašlivé bezmocnosti pozorovala Kate zoufalého Toma Englesona, jak uděluje rozkazy zdánlivě klidným tónem; organizovaný chaos bílého týmu, který pumpoval, dával injekce, monitoroval, hlásil, zaváděl umělé dýchání, vysával; a mezi tím zmatkem viděla zakrvácenou tvář Beverly Vitalové.

Boj pokračoval skoro hodinu, třebaže puls ustal a na elektrokardiografu nebyl vidět žádný povzbudivý obrazec.

Nakonec to byla další lekce v relativní bezmocnosti lidí a medicíny, když se srazí s nevypočitatelností nemoci a smrti.

Tom Engleson, s očima temnýma a zapadlýma, nakonec potřásl bezmocně hlavou.

“Je po všem,” řekl tiše. “Děkuji vám. Je po všem.”

ÚTERÝ ll. prosince

Kate vjela do ohromné dopravní zácpy začínající na mostě Mystic, Tobin právě ve chvíli, kdy o ní slyšela z hlášení helikoptéry dopravní policie. Jezdit do práce ze Severního pobřeží bylo příjemné asi jako přijímačky na IRS

nebo vrtání zubního kanálku. Třebaže úterý nebývalo tak hrozné, dnes už za těch padesát kilometrů zažila déšť, sníh, sníh s deštěm, a dokonce trochu sluníčka, což bylo i na

bostonskou řidičku trochu moc počasí najednou. S

povzdechem se smířila s tím, že přijede na schůzku, kterou jí sjednal Stan Willoughby ve Whitově nemocnici, o půl hodiny pozdě.

Telefon od šéfa patologie přerušil zase jedno takové hořkosladké ráno s Jaredem. Zdálo se, že vzrušení a láska v jejich vztahu stoupá a klesá nejen ze dne na den, ale také od hodiny k hodině, a dokonce od minuty k minutě. Jednu chvíli tu byl Jared Samuels, směšný, citlivý, často vtipný chlapík, kterého si vzala a kterého dosud hluboce milovala: v příští chvíli byl vypočítavý a vzdálený, miniatura svého otce, nepřístupný v bodech, o nichž by se byli měli dohodnout jako muž a žena.

Nakonec, po hodině rozdmychávání ohňů neshody a vzápětí jejich zadupávání, navrhl Jared týden nebo deset dnů v Arubě, kde by byli vzdáleni od nároků a tlaku svých kariér.

“Co říkáš, šmudlo? Úplně tě tam uarubuju.” Ale jeho oči byly při tom žertování vážné, ba dokonce vystrašené.

“Jdi ty, arubo,” řekla nakonec.

“Tak pojedem?”

“Jestli mi dá Stan dovolenou a jestli mě sneseš v tom zrzavém kostýmu, tak jedem.”

V té chvíli vypadal Jared jako znovuzrozený.

“Kolona vozů se pohybuje přískoky, nárazník na nárazníku, hlemýždím tempem k mostu.” Nebeský hlídač

popisoval vzletně zmatek na jižní dálnici číslo 1. Kate se pohybovala šouravě se svým Volvem mezi ostatními vozy, ale byla to bída. Nakonec to vzdala, opřela se a vyladila zprávy, snažíc se nevšímat si záletníka, který na ni mrkal a mával z vedlejšího proudu.

Ve zprávách bylo totéž, co jí říkal Stan, pojednávaly o náhlé smrti baseballového hrdiny Bobbyho Geara, zdejšího hrdiny, který si hrával na písečku s míčem v jižním Bostonu, kilometr od přepychového bytu, kde ho našla matka zjevně po srdečním záchvatu. O Stanovi se mluvilo několikrát jako o patologovi, který bude pitvat muže, rozdávajícího tisíce volňásků a zakladatele jednoho celého patra dětské nemocnice ve jménu děcek Bostonu.

“Kate,” mluvil Willoughby do telefonu, “doufám, že vás neruším.”

“Ne ne,” odporovala Kate, “zrovna se připravuji do práce,” přičemž se usmívala na Jareda, který na ni nahý od koupelny mával kartáčem s dlouhou rukojetí a zval ji nemravným tancem do sprchy.

“No tak do práce ani nechoď.”

“Cože?”

“Jeď místo toho do Whitovy nemocnice. Sjednal jsem ti tam schůzku na půl devátou v patologickém oddělení. Bude na tebe čekat Leon Olesky. Znáš ho?”

“Jenom podle jména.”

“No já jsem se poptával po městě, jestli někdo neměl případ jako naše slečna Vitalová. Nic z toho nebylo, ale včera pozdě v noci mi zavolal domů Leon. Podle toho, co mi líčil, jeho případ a náš jsou úplně identické. Řekl jsem, že se pojedeš podívat na jeho materiál.”

“Jak stará byla ta žena?” zeptala se Kate vzrušeně.

“Už se nepamatuji, co říkal. Myslím osmadvacet.”

“A příčina smrti?”

“Ahá! Už jsem myslel, že se na to ani nezeptáš.

Mozkové krvácení po malém úrazu hlavy.”

“A destičky? Fibrinogen?” Její ruka na sluchátku zbělela.

“To Leon nevěděl. O ten případ se staral nějaký jeho podřízený. Řekl, že to prozkoumá, než přijedeš.”

“A ty nemůžeš?”

“Kdepak. Neslyšela jsi zprávy o Bobbym Gearovi?”

“Baseballistovi?”

“Srdeční mrtvice včera pozdě v noci. Nalezen mrtvý v posteli.

V půl jedenácté ho pitvám. Vlastně bych tě u toho rád měl, než skončím, třeba budu potřebovat pomoc.”

“To víš, že jo. Vždyť jsi takový úžasný šéf, Stanley. Jsi si jist, že chceš do penze?”

“Nejradši včera, kdyby to šlo, zlato moje. Takže sebou hoď, a po tom Oleském přijeď do Metra. Takový sklerotik jako já si může něčeho nevšimnout.”

Whitova nemocnice, architektonický shluk nejméně tuctu budov, byla vlajkovou lodí loďstva nemocnic harvardské lékařské fakulty. Ležela na severní straně Charlesovy řeky a ovládala více laboratoří, profesorů, stipendií a administrativy než kterákoli nemocnice v okolí, ne-li na celém světě. Kdysi byla na špičce Metropolitní nemocnice, neboť z ní prý pocházelo devadesát procent všech profesorů medicíny na všech školách v zemi, ale ten čas byl dávno pryč díky nekompetentním úředníkům, nepříznivé publicitě a zkorumpovaným městským politikům.

Třebaže pod vedením Nortona Reese se nemocnice jakžtakž vzpamatovala, sotva ještě někdy zažije prestiž, dary a nadšenou lásku pacientů ze svých dnů slávy, kdy si jeden muž dal dokonce vytetovat na prsa Odvezte mě do Metra.

Kate nebyla ve Whitově nemocnici už delší dobu a závistivě pozorovala různá zlepšení a přístavby. Vybavení, které její oddělení s námahou získalo, tady měli dvakrát i třikrát.

Chodby a kanceláře byly osvětlené, plné květin a obrazů, aby nevypadaly nudně a nepřívětivě. Kate se přistihla, jak si poznamenává, co by si objednala jako vedoucí patologie v Metropolitanu.

Leon Olesky byl mírný muž lincolnovského vzhledu.

Mávl rukou nad jejími omluvami, že jde pozdě, vyměnil si s ní zdvořilosti o Stanu Willoughbym a pak ji nechal samotnou ve své pracovně s materiálem z pitvy Ginger

Rittenhousové. Na růžovém papíru vedle elegantního mikroskopu byly údaje o ženině krvi.

Jenom dva z mnoha údajů, které se tady sledovaly, byly abnormální: fibrinogen a destičky. Hladina obou byla tak nízká, že to ohrožovalo život.

Kate se nedočkavě třásly ruce, když vzala do ruky první řez vaječníkem a vložila jej do mikroskopu. Na okamžik si uvolnila ztuhlou šíji a pak se vydala na novou cestu zlatožlutým světlem.

Za tři čtvrti hodiny tu už byli tři. Leon Olesky se skláněl nad jedním párem okulárů školního mikroskopu, přičemž pravou rukou zaměřoval zaostření a levou srovnával vzorek.

Proti němu na místě, kde byla předtím Kate, seděl Tom Engleson.

“Víte,” povídal Olesky, “kdyby mi Stan nebyl zavolal kvůli vašemu případu, asi bychom si naší mladé ženy vůbec nevšimli. Zmínil jsem se o tom včera na poradě vedení, ale nikdo nic. Až za hodinu ke mně najednou přišel doktor Hickman. Mladý Bruce je možná nejbystřejší z našich praktikantů, ale někdy je až moc rychlý.”

Kate vzdychla. Takových praktikantů rychlokvašek poznala za léta spoustu.

“Vždycky dám přednost metodickému člověku před géniem,” řekla.

“Nejlepší je obojí,” řekl Olesky, “ale to je opravdu vzácné. Mimochodem, váš učitel tvrdí, že taková kombinace jste zrovna vy.”

“Metodická jsem, to ano,” bránila se Kate, “ale do Menzy mě ještě nepozvali.”

“Ona je jenom nejlepší v celé nemocnici,” vmísil se Tom nadšeně.

“Řekněte nám radši o tom vašem praktikantovi,”

zamlouvala to Kate, současně polichocena a v rozpacích.

“No tak vypadá to, že doktor Hickman si nebyl jist patologií ženiných vaječníků. Nicméně, místo aby ho napadlo, že je to něco jedinečného, myslel si, třebaže to neřekl přímo, že by něco takového měl znát, a proto by mohl vypadat hloupě, kdyby se na to ptal. A protože příčina smrti neměla co dělat s vaječníky, popsal je pouze ve svém pitevním hlášení a tím to zhaslo.”

“Dokonce je to vlastně dobře. Hickmana to popíchne, aby se z něho stal opravdu dobrý lékař. Bude to ještě působivější, jestli se ukáže, jak se domnívá doktor Willoughby a nyní také moje maličkost, že je to patologie úplně unikátní.”

Kate a Tom se na sebe vzrušeně podívali. “Čím si vysvětlujete, že se to objevilo u dvou žen ve stejném městě a skoro ve stejnou dobu?” zeptala se Kate.

Profesor se podíval tmavýma vážnýma očima nejdříve na Englesona, potom na Kate. “Když vezmeme v úvahu, jak

obě ženy dopadly, měli bychom se dát pilně do práce, abychom nalezli odpověď. Prozatím ji neznám.”

“Musí tu být nějaká spojitost.”

“Doufám také, mladíku.” Olesky vstal ze stoličky. “A doufám, že vy dva to najdete. Já teď musím jít učit na fakultu. Večer odjíždím do San Diega na nějakou konferenci, a pak na svatbu synovi do Nového Mexika.

Takže jsou vám moje pracovna a celé oddělení k dispozici.”

Oba mu poděkovali. Ginger Olesky vyměnil laboratorní plášt za ošoupaný pršák. Podal ruku Englesonovi a pak Kate. Naposled pohlédl na stůl a vykolébal se z pracovny.

Kate počkala, až dveře cvaknou. “Jsem ráda, žes přišel tak rychle. Neměl jsi nějaký problém, když jsi odnášel Beverlyny materiály z nemocnice?”

“Vůbec ne. Jednal jsem podle Englesonova zákona oprsklosti. Čím více člověk vypadá, že dělá to, co má, tím méně si ostatní uvědomují, že by to dělat neměl. Uznávám, že už na to přišli zločinci, kteří dokáží přestěhovat v uniformách a se stěhováky celé domy, ale já jsem ten zákon první vyslovil. Jak ti je? Šel jsem tě po tom poplachu včera hledat, ale bylas už pryč. A než jsem tě mohl zavolat, už mě volali na pohotovost dělat císařský řez.”

“Dobře je mi. Vlastně není. Bylo to strašné,” odmlčela se, “dívat se na ni, jak tam leží. Nepamatuju se, kdy jsem se cítila naposled tak bezmocná.”

Při tom pomyšlení se před jejím duševním zrakem objevila zkřivená tvář Arthura Everetta, jak mu zrudlé oči vystupovaly z důlků úsilím vecpat se ještě víc do ní.

Engleson zavrtěl hlavou. “Myslím, že je to těžké, když nemůžeme o těch věcech, co tady zažíváme, s nikým mluvit, třeba se i vybrečet, když přijdeme domů.”

“Naštěstí se nic nestalo,” poznamenala Kate. Pomyslela na problémy ráno s Jaredem a uvnitř se usmála nad ironií toho, co říkala. “A co ty?” zeptala se.

Engleson pokrčil rameny. “Jsem z toho ještě teď celý pryč. Jako bych se bál přiznat si, co jsem k ní cítil a co se stalo, protože pak bych už jakživ do nemocnice nevkročil.”

Kate s porozuměním přikývla. “Víš, Tome, říká se sice opak, ale lidské cítění tě nediskvalifikuje jako doktora.”

“Znal jsi Beverly mimo nemocnici?”

“Ne. Poznal jsem ji v Metropolitanu. Ale chtěl jsem se s ní lépe seznámit, až…” Hlas mu ochraptěl. Odkašlal si.

“Já ti rozumím,” řekla Kate. “Hele, třeba bychom si někdy mohli o naší práci a životě popovídat. Ale teď se budeme muset podívat po nějakém spojení mezi těmi dvěma ženami. Já musím zpátky do Metra za -” podívala se na hodinky, “hrome, mám na to jen dvacet minut.”

“To nebude trvat dlouho. Nevědí o ní skoro nic.” Tom listoval

hubenou

složkou

papírů,

jednajících

o

Rittenhousové.

“Ginger Louise Rittenhousová, osmadvacet, učitelka obecné školy, bydlela a pracovala v Cambridgi, ale běžela zrovna po bostonské straně řeky, když se zhroutila. Zřejmě žila dost dlouho, aby byla rentgenovaná proti tuberkulóze, ale ne dost dlouho, aby měla nějakou operaci.”

“Vdaná?” zeptala se Kate.

“Ne. Sama. To je podruhé, co se na to ptáš v posledních dvou minutách.” Přivřel jedno oko a hladil si knírek. “To je tvoje utkvělá myšlenka?”

Kate se usmála. “Utkvělé myšlenky teď nechme. Aspoň prozatím, jo? A co rodina? Kde se narodila? Příbuzní? Není nějaká nemoc v rodině?”

“Prr, zastav. My porodníci jsme se neproslavili rychlým čtením. O nemocích v rodině tu nic není. Příbuzný je bratr v Seattlu. Tady je jeho adresa. Řeknu ti, může to být největší nemocnice na světě, ale s údaji se moc nezdržují.”

“Vždyť na to neměli čas,” řekla Kate rozumně. Nějaké spojení tu být musí, myslela si. Oba případy byly současně tak zvláštní a tak stejné. Někde se příběhy učitelky z Cambridge a cellistky z okraje Bostonu musely setkat.

“Počkej,” řekl Engleson. “Ona měla spolubydlící. Tady je to u oznámení nehody. Sandra Tuckerová. Tak se asi dověděli o její rodině.”

Kate se znova podívala na hodinky.

“Tome, já musím běžet. Slíbila jsem doktoru Willoughbymu, že mu pomůžu s pitvou Bobbyho Geara.

Nemohl bys zkusit najít tu Sandru Tuckerovou? Hlavně jestli ta naše žena byla teď někdy u doktora nebo jí testovali krev. Nedělají se učitelům každý rok prohlídky nebo tak něco?”

“Ne těm, co jsem měl já. Většinou to už byly mrtvoly.”

“Chceš telefonovat odtud?” Engleson chvilku přemýšlel a pak kývl. “Fajn, zavolej mi, až budeš zpátky v Metru.

A Tome, děkuju za tu poklonu předtím.” Potřásla mu pevně a spěšně rukou. A šla.

Rána do míče byla jako výstřel z pistole a třicet tisíc hlav se v úleku obrátilo k zábraně uprostřed pravého pole.

“Ježíš, Kate, je pryč,” bylo vše, co dokázal Jared ze sebe vypravit.

Bílá hvězda míče vylétla do modročerného večerního nebe.

Na základních čarách se čtyři běžci rozběhli. Dva vypadli v tomto kole, které bylo deváté. Tabule výsledků dole v levém poli Fenway parku oznamovala, že Red Sox vedou nad Yankees o tři body, ale tento výsledek se zřejmě během několika vteřin změní.

Kate byla okouzlena světly a barvami a přesností první hry baseballu, kterou kdy viděla. Stála očarovaně s ostatními, oči upřené na míč, který nyní líně stoupal k místu za zábranou.

A pak ho uviděla koutkem oka, běžícího s gazelí elegancí, takže jeho pohyby vypadaly téměř zpomaleně.

Vyrazil v neuvěřitelné vzdálenosti od zábrany, levá ruka v rukavici sahala dál, než se zdálo možné, nad bariéru.

Na okamžik míč a rukavice zmizely za zábranou. V

příští chvíli Bobby Geare tiskl k hrudi míč i rukavici a běžel po škvárové dráze za řevu třiceti tisíc hrdel. Byl to okamžik, který si bude Kate pamatovat do konce života.

A teď nastal další takový okamžik.

Tělo, které kdysi obsahovalo ducha a schopnosti Bobbyho Geara, nyní leželo před ní na ocelovém stole, zbaveno nedefinovatelné energie, která mu propůjčovala cit a postřeh.

Vedle v mělké kovové misce leželo atletovo srdce, pečlivě rozřezané ve vrstvách, aby byly vidět svaly dvou komor a tři hlavní koronární cévy, levá, pravá a obvodová.

Vzpomínka na ten večer ve Fenway Kate odváděla pozornost a plnila ji smutkem, který jistě neměl co dělat v její práci.

“Se srdcem nic není?” zeptala se podruhé.

Stan Willoughby, který v zeleném obleku a černé gumové zástěře vypadal jako skřítek, zavrtěl hlavou. “Asi něco sežral,” řekl na vysvětlenou faktu, že aspoň anatomicky neobjevil žádnou příčinu pro plicní edém, tekutinu, která Bobbymu Gearovi zaplavila plíce a prakticky ho utopila zevnitř.

Kate, oblečená stejně jako její šéf, zkoumala srdce pod silným osvětlením. “Mladické srdce v šestatřicátníkově těle.

Vzpomínám si, že jsem někde četla, že chtěl hrát až do padesáti let. S tímhle srdcem si to opravdu mohl dovolit.”

“Jenomže ho zastavil ten edém,” opravil ji Willoughby.

“Začínám si myslet, že to byla arytmie, která způsobila srdeční zástavu. Ale srdeční testy jsou normální, takže se asi opravdovou příčinu nikdy nedovíme.” V jeho hlase bylo zklamání.

“Někdy to tak bývá,” těšila ho Kate. Byla to jeho vlastní slova, která jí po léta opakoval.

Willoughby se na ni chvíli mračil, ale pak se nahlas rozesmál:

“Ty drzé štěně, takhle mi vracíš moje vlastní slova?

Raději mi pověz, co mám teď říct tomu policejnímu poručíkovi, který teď pije kafe a drobí na koberec v mé vlastní kanceláři, nebo té smečce novinářů na chodbě, která čeká na náš verdikt.

Dámy a pánové, poslední slovo od praštěných patologů, na které platíte daně: nemáme ponětí, co způsobilo Bobbymu Gearovi edém a na co umřel.”

Kate neodpověděla. Popadla lupu a začala Gearovi pečlivě zkoumat nohy, obzvláště chodidla a vnitřek kolem kotníků.

“Stane, koukni,” řekla. “Tady všude okolo. Maličká píchnutí, skoro to není vidět. Nejmíň tucet. Ne, počkej, tady jsou další.”

Willoughby zaměřil světlo a vzal od ní zvětšovací sklo.

“Panenko skákavá,” řekl tiše. “Bobby Geare narkoman?”

Odstoupil od stolu a pohlédl na Kate, která jen pokrčila rameny. “Jestli ano, zacházel se stříkačkou zatraceně umělecky.”

“Jehla sedmadvacítka nebo devětadvacítka by udělala takovéhle otvory.”

“A předávkování narkotiky nebo amfetaminem by vysvětlovalo ten plicní edém.” Kate přikývla. “Panenko skákavá,” opakoval Willoughby. “Jestli je to pravda, musí být důkaz někde u něho doma.”

“Ledaže se to stalo někde mezi lidmi a oni ho donesli domů a položili ho do postele. Co kdybychom poslali nějakou krev na zkoušku na drogy a potom uvidíme?”

Willoughby se rozhlédl po pitevně. Jediný laborant byl od nich daleko a nemohl slyšet, co si spolu povídají.

“Co kdybychom nazvali tu zkumavku Smith nebo Schultz nebo tak nějak? Já nejsem žádný sportovní fanda, ale dovedu si představit, co by z toho mohlo být. Ten chlap byl přece hvězda.”

“A co ten policajt?”

“Jmenuje se detektiv Finn, a on teda je fanda. Ten by měl jistě raději nějakou historku o srdeční zástavě, i kdyby byl krevní test pozitivní.”

“Schultz je docela dobré jméno,” řekla Kate. “Jsou to tyhle zkumavky? Dobře, nechám na ně udělat nové jmenovky.”

“Pošlu Finna k Bobbymu do bytu a pak řeknu těm čmuchalům, že budou muset prostě počkat na výsledky. No a teď mi řekni, jak to dopadlo v té Whitově nemocnici?”

“No tak kromě toho, co jsem ti říkala, toho k hlášení moc nemám. Máme tu jakousi vaječníkovou mikrosklerózu u dvou žen a obě měly hluboce pod normál destičky a fibrinogen. Zatím mezi nimi nemáme žádnou spojitost, ani nevíme určitě, že ty problémy s vaječníky a s krví spolu souvisí.”

“Takže co dál?”

“Co dál? No, Tom Engleson, to je ten lékař, co ošetřoval Beverly Vitalovou, se snaží dostat nějaké informace ze spolubydlící té pacientky z Whitovy nemocnice.”

“A co ty?”

Kate zvedla obě ruce dlaněmi vzhůru. “Nemám žádný plán.

Tenhle měsíc mám operace, takže budu posuzovat něco z operačního sálu a něco zmraženého. Pak jsem si chtěla promluvit s mým přítelem Markem Sebastianem a zeptat se

ho, jestli nemá na tom svém počítači něco o ženě jménem Ginger Rittenhousová.”

“To zní dobře,” schválil to Willoughby. “Řekni mi, až budeš vědět něco nového.” Zdálo se, že se mu nechce odejít.

“Máš ještě něco?” zeptala se Kate nakonec.

“No, jednu maličkost.”

“Tak mi to řekni.” Kate už věděla, co ji čeká.

“Já… no mám schůzku dnes odpoledne s Nortonem Reesem. Bude tam víc členů výzkumné komise, no a… teda myslel jsem si, jestli sis už rozmyslela…” Willoughby nechal zbytek otázky nedořečen.

Kate přivřela oči. Slíbil jí týden, a nechal jí jen pár dní.

Ještě neví, co mu řekne. Musí uvážit ještě další faktory kromě chci a nechci. Willoughby to musí pochopit.

“Rozhodla jsem se, jestli si opravdu myslíš, že to dokážu, a jestli s tím budou všichni ostatní souhlasit, tak to beru.” Sama se podivila, co to říká.

Dívka se jmenovala Robyn Smithersová. Byla z nižšího ročníku Roxburyského gymnázia a měla pracovat čtyři hodiny týdně jako externistka v patologickém oddělení Metropolitní nemocnice.

Její úkol byl jednoduchý: dělat, co se jí řekne, a ptát se jenom, když nebude nikoho vyrušovat. Patřila k dvanácti studentům, jejichž přítomnost vyjednal Norton Reese a které

platilo bostonské školní oddělení. Že se toho tito studenti mnoho nenaučili kromě běhání po pochůzkách, Reese nezajímalo, pokud mohl za jejich školné zaplatit nový počítač do své kanceláře.

Robyn prošla několikrát kolem Sheiliných dveří, než se odvážila zaklepat.

“Ano, Robyn, co bys potřebovala?”

“Slečno Piercová, moc mě mrzí, že vás vyrušuju.

Opravdu moc.”

“To nevadí, Robyn. Už jsem se začala divit, co pořád chodíš kolem mých dveří.”

“No víte, je to kvůli té krvi. Víte, doktorka Bennettová, znáte ji?”

“Znám. Co s ní je?”

“No tak doktorka Bennettová mi dala tady tu krev, abych ji donesla…” podívala se na papírek. “Speciální chemie, jenže já nevím, kde to je. Hrozně mě mrzí, že vás s tím otravuju.”

“Ale to je nesmysl, dítě. Pojď; ukaž mi, co to máš.”

Sheila se jakoby nic mrkla na bledě modrou žádost.

Pacientovo jméno John Schultz jí nic neříkalo. To bylo samo o sobě podivné. Zakládala si na tom, že zná jména všech, kdo byli pitváni v jejím oddělení. Nicméně mohlo se stát, že někoho dali na seznam, aniž by o tom věděla. Na místě vyznačeném pacientovo nemocniční číslo bylo číslo účtu

oddělení. Žádost byla na drogový test. Na kraji žádosti bylo napsáno:Výsledky volat na číslo dr. Bennettové.

“Divoucnější a divoucnější,” mumlala si Sheila.

“Prosím?”

“Ale nic, miláčku. Podívej, tamhle jsi špatně odbočila.

Pojď; ukážu ti to.” Vrátila jí zkumavky a žádost a pak odvedla dívku ke dveřím své kanceláře. “Tamhle,” řekla mile. “Tam jdi napravo, až uvidíš dveře s mléčným sklem, jako jsou moje, kde je napsáno Speciální chemie. Ano?”

“Ano. Děkuju vám,” a Robyn Smithersová se rozběhla chodbou.

“To nic… ty blbečku.”

Sheila naslouchala, až uslyšela, jak se otvírají a zavírají dveře Speciální chemie, pak šla k telefonu a vytočila číslo Marvina Grimese. Grimes byl pomocník na oddělení, který pomáhal připravovat těla k pitvě. Dělal to už léta.

“Marvine,” zeptala se ho Sheila, “mohl byste mi říct, koho jsme dělali dnes?”

“Akorát dva, pani Piercová. Babi Patridgeovou a toho baseballistu.”

“Žádného Schultze?” Když si Sheila představila tu láhev Wild Irish Rose, kterou měl Grimes v pravé zásuvce, pochybovala, že si večer vůbec vzpomene, že s ní mluvil.

“Kdepák. Žádnýho Schultze.”

“A včera?”

“Počkejte. Já si musím vzpomenout. Ne ne, akorát McDonald, Lacey, Briggs, a Ca… Capez… Capezio.

Žádnej… jak jste povídala?”

“To nic, Marvine. Nelamte si s tím hlavu.”

Sheila položila sluchátko a snažila se odhadnout, jak dlouho bude trvat, než laboranti ve speciální chemii udělají testy na drogovou závislost.

“Divoucnější a divoucnější a divoucnější,” řekla si.

Asi tucet budov Metropolitní nemocnice bylo spojeno tunely tak zamotanými a špatně osvětlenými, že nemocnice doporučovala, aby jimi zaměstnanci raději nechodili sami.

Skutečně se tu událo několik přepadení a jednou se srazil náklad prádla s vozíčkem pacienta, což pověsti chodeb nepřidalo, stejně jako ji očerňoval nyní už klasický muzikál studentů Harvardské medicíny Krysy. Kate si pověstí a povídaček nevšímala a chodbami chodila už od studentských let, a kromě toho, že tam jednou narazila na mrtvolu opilce, která tam několik hodin mírumilovně ležela vedle prázdné láhve piva, neviděla toho mnoho, co by se dalo přidat k folklóru. Nejhorší, co se jí tam mohlo stát, když přecházela z jedné budovy do druhé, bylo, že zapomene některou zatáčku nebo skvrnu ve tvaru Itálie, která jí sloužila za vodítko k administrativní budově.

Za léta se jí stalo častokrát, že mířila na chirurgii a skončila v topírně, nebo šla na konferenci v amfiteatru a octla se v ohromné žehlírně v prádelní budově.

Kate se soustředila na význačné body a špinavé značky a mířila světlehnědým bludištěm k Marcovi Sebastianovi.

Sestry kolem ní pobíhaly po dvou a po třech všemi směry, což znamenalo, že ve tři je konec směny. Kate si pomyslela, kolik tisíc sester tudy za ta léta prošlo na svá pracoviště. To byla tradice Metropolitanu: sestry, profesoři chirurgie, děkani medicíny, venkovští praktičtí lékaři, dokonce pár laureátů Nobelovy ceny.

Nyní se i ona stávala vlastním přičiněním a vlastními schopnostmi částí této tradice. Jared musí pochopit, jak důležité to pro ni je. Sdílela s ním ošklivá tajemství svého předchozího manželství a dusivého, bezcílného života.

Vždyť musí vědět, co tohle všechno pro ni znamená.

V typickém stylu Metropolitanu bylo počítačové oddělení

nahoře

nad

pediatrií,

co

nejdále

od

administrativních budov, které je používaly nejvíce. Kate se zastavila před zdviží a zauvažovala, jestli nemá raději těch šest poschodí vyběhnout.

Den ještě nebyl u konce, ale byla už současně vyčerpaná a potěšená.

Po Gearově pitvě následovaly ještě tři těžké případy.

Zrovna když končila poslední z nich, přinesl jí laborant ze speciální chemie výsledky Gearova krevního testu. Našlo se

při něm ohromné množství amfetaminu, které mu klidně mohlo způsobit pulmonární edém. Než mohla výsledek zatelefonovat Stanoví Willoughbymu, zavolal ji sám do své pracovny. Krátce se tady setkala s detektivem Martinem Finnem. Pečlivé prohledání kondominia Bobbyho Geara prokázalo, že užíval množství amfetaminu. Teď to věděli jen oni tři. Finn trval na tom, že dokud se neprokáže, že Gearova smrt nebyla způsobena náhodným předávkováním, nemá se nic zveřejňovat. Nic se tím nezíská a mnoho ztratí.

Oficiální zpráva bude, že to byl infarkt, způsobený anomálií srdeční arterie.

Zdviž přijela, zrovna když se Kate rozhodla, že půjde pěšky.

Rychle změnila rozhodnutí a vklouzla do zavírajících se dveří.

Rozložitý Marco Sebastian v bílém plášti se na ni nadšeně vrhl.

Měl ji rád od první chvíle, kdy se setkali, což bylo skoro před sedmi lety. Se svou ženou se kdysi dokonce pokoušeli dát ji dohromady s jejich švagrem, hoteliérem z východního Bostonu.

Když se bleskově vyptal na Jareda, její práci, Willoughbyho a na výsledky jejich společné studie, zavedl ji inženýr do své kanceláře a posadil ji proti sobě, aby viděla na obrazovku počítače na jeho stole.

“Tak a teď, paní doktorko,” řekl operním barytonem, “jaké lahůdky pro vás mohu vylovit tentokrát z naší počítačové džungle? Nepřejete si velikost klobouku našeho prvního šéfa? Máme ho. Nebo počet injekcí, které jsme napíchali za poslední kalendářní rok? Taky můžeme dodat.

Počet bradavic na zádi našeho váženého administrátora?

Stačí se ptát.”

“Nic tak exotického, Marco. Jenom jedno jméno.”

“První dítě, které se tu narodilo…” Zahrál na různé kódy, pak na jiné. “…Jessica Peerless, osmnáctého února 1843.”

“Marco, tohle jméno jsem nechtěla.”

“Nebo dvousté slepé střevo?”

“Nene.”

“Osmadvacet posledních ředitelů sesterny?”

“Kdepak. Bohužel, Marco.”

“Takových dat, a nikdo o ně nestojí.” Byl z toho opravdu nešťastný. “Pořád to říkám našemu milovanému administrátorovi, že nás tu nikdo nepotřebuje, ale on asi nemá fantazii na to, aby se nás něco zeptal. Čas od času mu posílám hlášení o tom, že v restauraci se hýří špagetami, nebo že deset procent našich pacientů má devadesát procent vážných nemocí, jen abych ho navnadil, aby si vůbec všiml, že tady jsme.”

“A co to mé jméno?”

“Ach ano, promiň. Trochu pomalu mi to zapaluje, zdá se.”

“Rittenhousová, Ginger Rittenhousová. Tady máš adresu, místo a datum narození. To je všecko, co mám.

Potřebuju vědět, jestli se tady někdy léčila, interně nebo externě.”

“Koukni na obrazovku,” přikázal Sebastian dramaticky.

Za třicet vteřin potřásl hlavou. “Nic. Nějaká Shirley Rittenhousová v šestapadesátém, ale jinak nic.”

“Jsi si jistý?”

Sebastian se na ni podíval pohledem, kterým by se podíval soudce, kdyby se ho někdo zeptal, jestli opravdu soudil spravedlivě.

“Promiň,” řekla.

“Samozřejmě může být pacientkou v Omnicentru.”

Kate ztuhla. “Jak to myslíš?”

“No, Omnicentrum je na našem Metru celkem nezávislé.

Tenhle systém tady zahrnuje záznamy a účty ležících pacientů Ashburtonovy nemocnice, ale Omnicentrum je úplně samostatný celek. Je to od té doby, co si tam zřídili počítačové centrum, asi tak devět, deset let.”

“Není to zvláštní?”

“Tady je všecko zvláštní,” mínil Sebastian.

“A nemůžeš se na ně nějak napojit?”

“Kdepák. Na to neznám kódy. Carl Horner, inženýr, co jim to tam vede, je na to moc opatrný. Znáš Hornera?”

“Ne, myslím, že ne.” Kate se snažila vzpomenout si, jestli ho někdy neviděla, když byla v Omnicentru jako pacientka.

“Proč myslíš, že jsou tak tajnůstkářští?”

“Tajnůstkářští ne, ale opatrní. Já si tady s čísly hraju, ale Horner a jeho lidé by se pro ně dali zabít; tam je na počítačích úplně všecko: záznamy, schůzky, účty, dokonce i předpisy.”

“Já vím, já se tam taky léčím.”

“Tak si pak dovedeš představit, co by se tam stalo, kdyby vybouchla i maličkost. Horner je génius, víš, ale trochu výstřední. On už psal složité programy, když my ostatní jsme se teprve snažili porozumět IBM. Podle toho, co jsem slyšel, tak si vymínil úplnou nezávislost Omnicentra na zbytku nemocnice už tehdy, když tam nastupoval do práce.”

“Tak jak se mám dovědět, jestli tam Ginger Rittenhousová někdy byla pacientkou? Je to důležité, Marco. Velice důležité.”

“No možná to vypadá neandrtálsky, ale mohli bychom tam zavolat a zeptat se.”

“Telefonem?”

Marco Sebastian rozpačitě pokrčil rameny a přikývl.

SLEPÁ ULIČKA.

Když osaměla ve své pracovně, čmárala si Kate tato slova do žlutého bloku, nejdřív velkými písmeny, pak psacími, a nakonec různými kaligrafickými písmy, která se naučila v sebevzdělávacích kursech v těch dvou letech, kdy žila s Artem. Podle Carla Hornera, protějšku Marca Sebastiana v Omnicentru, žádná Ginger Rittenhousová u nich nikdy pacientkou nebyla. Tom Engleson sehnal její spolubydlící, ale ta ji neznala příliš dlouho. Kromě předchozí adresy Engleson nic nového neobjevil. Prozatímní spoje mezi ní a Beverly Vitalovou: nula.

Venku se celodenní poprašek sněhu začal pokrývat velkými mokrými vločkami, které zůstávaly ležet. Cesta domů bude pěkně nepříjemná. Kate se snažila na to nemyslet a místo toho naplánovat, co má dělat dalšího s těmi mikrosklerotickými případy, snad najít přítelkyni nebo rodinného příslušníka, který by znal Ginger Rittenhousovou lépe než její nová spolubydlící.

Nebo by mohla dva patologické vzorky předvést na nějaké místní konferenci a doufat, že se vyskytne třetí případ.

Podívala se na nedokončenou práci na stole. Bude si muset přiznat, že jestli si chce navíc hrát na epidemioložku, tajemství mikrosklerózy vaječníků asi zůstane tajemstvím.

Na chvíli bojovala, jestli má jet domů v tomhle počasí, když chce nakupovat a udělat nějakou večeři pro dva.

Původně se oba snažili nebrat vážně tradiční manželské role při údržbě domácnosti, ale oba si brzy uvědomili, že jsou tradičně vychováni a že se bez toho neobejdou. Nakupování a jídlo zůstalo na ní, uklízení na Jaredovi.

Účty neuměl vést nikdo z nich, a tak se rozhodli, že se o to budou dělit. Znova se podívala oknem.

Po dalším krátkém zaváhání, jestli nemá zavolat domů a nechat v přístroji vzkaz, že bude pracovat déle, se nakonec zvedla od stolu.

Když vstala, měla náhle jasno: když večeře, tak večeře, a to pořádná. Na medicíně a při praktikování vždycky našla nějakou skrytou rezervu, potřebný pramen energie.

Dnes její manželství potřebuje asi spíš romantickou labužnickou večeři, než její kňučení, jaký měla těžký den.

Špenátový salát, krevetové karí, svíčky, grgičské Chardonnay, možná i čokoládový nákyp.

Odškrtávala v duchu nákupní seznam, zatímco uložila do tašky několik vědeckých kopií, zabalila se na studenou cestu sněhem a spěchala z kanceláře, ráda, že cítí vracející se příval energie.

Bylo příjemné vědět, že ještě nějakou má.

V tichu své pracovny bez oken Carl Horner mluvil pomocí prstů s informačním systémem ve vedlejší místnosti.

Svým strojům bezvýhradně věřil, věřil v jejich dokonalost.

Jestli tu byl nějaký problém, jako že asi ano, je jistě v lidech, buď v něm samém, nebo v někom z personálu. Jeho prsty se ptaly znovu a znovu. Odpovědi byly pořád tytéž.

Nakonec se obrátil od svého přístroje k jednomu ze dvou telefonů na stole. Série sedmimístných čísel ho spojila s Buffalem v New Yorku; čtyři další čísla ho napojila na mrtvou schránku v Atlantě, a poslední tři tajná čísla ho spojila s Darlingtonem v Kentucky.

Cyrus Redding odpověděl okamžitě.

“Carle?”

“Oranžově červená, Cyre.” Kdyby byly barvy převrácené, znamenalo by to, že je někdo poslouchá nebo že je tu aspoň taková možnost.

“Mohu mluvit,” řekl Redding.

“Cyre, žena jménem Kate Bennettová, patoložka v Metru, právě volala kvůli informaci o dvou ženách, které zemřely na tutéž neobvyklou krevní chorobu.”

“Jsou to naše pacientky?”

“Jsou, ačkoli doktorka Bennettová to ví jen o jedné z nich.

Obě ženy byly pitvány a přitom se objevilo, že kromě problémů s krví mají zvláštní problém s vaječníky.”

“Zeptal ses na to Opiček?”

“Ano. Opičky říkají, že tu není žádné spojení.”

“Dává ti to nějaký smysl, Carle?”

“Nedává.”

“Drž to v patrnosti. Chci hlášení o té doktorce Bennettové.”

“Zjistím, co budu moci, a zítra ti to odfaxuji.”

“Večer.”

“Tak večer.”

“Buď zdráv, příteli.”

“Ty také, Cyre. Ozvu se později.”

STŘEDA l2. prosince

INFARKT ZABIL BOBBYHO. Kate se dělalo mdlo z toho titulku Bostonského Heraldu, který měla na stole. Byl to jeden z těch vzácných případů, kdy dali tuto zprávu na titulní stránku v něm i v Bostonském Globu. Tam byla dokonce podrobnější, ale v hlavních rysech se oba články shodovaly. Bobby Geare, milovaný syn Alberta a Maureen Gearových, současně syn samotného města, odešel náhle vinou sraženého kousku krve, tenkého jako šněrování míče.

Příběhy, většinou od sportovních redaktorů, byly tak srdcervoucí, že by si zasloužily Pullitzerovu cenu. Bohužel však nebyly pravdivé.

Sněhová bouře minulého večera přinesla městu dalších deset centimetrů sněhu, než se odvalila k severnímu Atlantiku.

Ale ani novinářské polopravdy, ani hrozná jízda do města nemohly zkazit teplý pocit, který Kate přinesl hovor a sdílené starosti po večeři při svíčkách, kterou připravila svému muži.

Za léta poprvé začal Jared mluvit o svém katastrofickém prvním manželství a o dceři, kterou pravděpodobně už nikdy neuvidí. Žena mu nechala pouze lístek papíru s oznámením: Jdu hledat něco lepšího. V New Yorku ztratil její stopu a na

konec zmizela úplně v bahně neurčitých náboženských sekt jižní a střední Kalifornie. Šla “hledat něco lepšího”.

Jared se rozplakal, když mluvil o vermontských letech, kdy se rozhodl rozejít se s otcem a jeho představami a vybudovat si život sám. Kate mu slíbala slzy s očí a poslouchala dále o manželství, které bylo víc vzpourou než aktem lásky.

Kate právě dočítala poslední historky v Globu, když tu tiše zaklepala a vstoupila těžkopádná žena s papírovým pytlíkem v ruce. Její rozepnutý plášť odhaloval sesterskou uniformu, odznak a jmenovku. Kate si přečetla jméno, zároveň už jí ho žena řekla sama.

“Paní doktorko, jsem Sandra Tuckerová. Ginger Rittenhousová se mnou bydlela.”

“Aha, jistě. Sedněte si. Nechcete kafe?”

“Ne, děkuji. Mám nějakou privátní práci, čekají mě za půl hodiny u pacienta ve Westonu. Doktor Engleson říkal, že kdybych si vzpomněla nebo přišla na cokoli, co mohlo mít souvislost se smrtí Ginger, mám s tím přijít na vás.”

“Ano, to je pravda. Je mi líto, jak to s ní dopadlo.”

“Znala jste ji?”

“Ne, neznala.”

“My jsme spolu bydlely jen několik měsíců.”

“Já vím.”

“Týden po tom, co se Ginger nastěhovala, upekla mi koláč a uvařila lasagne k narozeninám.”

“To bylo od ní hezké,” řekla Kate a litovala, že s tou ženou začala konverzaci. Byla na ní vidět osamělost, která ji přiměje hovořit nekonečně, pacient nepacient.

“Byly jsme spolu dvakrát v biografu a na Pops, ale zrovna jsme se začaly kamarádit, když…”

“To je od vás hezké, že jste přišla v tom sněhu takovou dálku,” přerušila ji Kate co nejšetrněji.

“No to je to nejmenší, co pro ni mohu udělat. Ginger byla moc hodná. Tichá a hodná. Příští jaro chtěla běžet maratón.”

“A co to máte v tom pytlíku? Je to něco jejího?” Zdálo se, že na ni platí jen přímý útok.

“V pytlíku? Aha, promiňte. Doktor Engleson, ten je taky takový slušný, mě požádal, abych prohlédla její věci, jestli by tam nebyly dopisy nebo léky nebo data schůzek s doktorem nebo cokoli, co by vám objasnilo její… její…”

“Já vím, že to pro vás bylo těžké, slečno Tuckerová, a jsem vám za tu pomoc vděčná.”

“Já jsem paní. Rozvedená.”

Kate přikývla. “A ten pytlík?”

“Bože, omlouvám se ještě jednou.” Pošoupla jej přes stůl.

“Někdy asi moc mluvím.”

“To já taky.” Kate zmlkla, když se podívala na obsah pytlíku.

“Našla jsem to v Gingerině sekretáři. Takhle divně zabalené léky jsem jakživa neviděla. Na tom jednom archu jich je aspoň na dva měsíce, všechny zabalené zvlášť a označené, kdy který brát. Jako by to dával dohromady počítač.”

“Taky že dával,” řekla Kate a myšlenky se jí honily v hlavě.

“Prosím?”

“Povídám, že to dával dohromady počítač.” Pomalu vzhlédla k oknu. Přes ulici byla vidět pýcha Metropolitní nemocnice v Bostonu, klenot ocelového a skleněného průčelí. “Počítač, který rozděluje léky v Omnicentru. V

Omnicentru, kde Ginger Rittenhousová nikdy nebyla.”

“Já tomu nerozumím.”

Kate vstala. “Paní Tuckerová, strašně jste mi pomohla.

Zavolám vám, kdybychom potřebovali nějakou další informaci nebo kdybychom přišli na něco, co by mohlo vysvětlit smrt vaší přítelkyně. A teď mě omluvte, musím zavolat na několik míst.”

Žena vzala Kate za ruku.

“To nic,” řekla. “Nejdřív se mi nechtělo lézt jí do věcí, ale pak jsem si řekla, jestli to neuděláš, tak…”

“Já vám děkuji, paní Tuckerová.” Kate dosud držela ženu za ruku, druhou ji pak pevně vzala za loket a odvedla ze dveří.

Byly

to

středně

silné

antikoncepční

tablety,

kombinované estrogenové s progesteronem. Kate uvažovala, jestli se Ginger Rittenhousová styděla se o nich zmínit své spolubydlící. Na horním kraji archu bylo jméno Ginger Rittenhousové, datum i před šesti týdny, kdy byl předpis vydán, a instrukce, brát jednu tabletu denně. Bylo tu také určeno, co se má dělat, kdyby se jedna nebo dvě dávky vynechaly. Byly tu vypočítány obvyklé vedlejší účinky, z nichž ty, které byly označeny hvězdičkou, se měly okamžitě hlásit lékaři Ginger v Omnicentru. Vertikální a horizontální perforace dovolovaly utrhnout potřebné množství tablet.

Celé provedení bylo jako všecko v Omnicentru šikovné, promyšlené, pozorné k pacientovi a praktické, což jen vysvětlovalo, proč tam mají dlouhý seznam čekatelek ze všech ekonomických skupin.

Kate promyslela půl tuctu možných vysvětlení, proč jí bylo řečeno, že Ginger Rittenhousová nebyla v Omnicentru pacientkou; pak uznala, že je jediný způsob, jak se to dovědět.

Odvětila “doktorka Bennettová”, přičemž lehounce zdůraznila svůj titul, když se jí v Omnicentru zeptali, kdo volá.

Okamžitě ji přepojili na ředitele, doktora Williama Zimmermanna.

“Kate, to je ale náhoda. Zrovna jsem ti chtěl volat. Jak se máš?” Bylo typické u toho muže dynama, zvaného někdy Raketový Bill, že se nenamáhal pozdravit.

“Fajn, Bille, děkuji. Jakou náhodu to myslíš?”

“No mám tady poznámku od našeho statistika Carla Hornera a záznam někoho jménem Rittenhouse. Carl píše, že ti původně řekl, že takovou pacientku jsme nikdy neměli.”

“Ano, řekl.”

“No tak měli jsme. Byla to asi nějaká chyba v kódech nebo špatně napsané jméno nebo co.”

“Řekl ti, proč jsem to chtěla vědět?”

“Jenom to, že ta žena zemřela.”

“Ano. Dělá ten váš Carl Horner často chyby?” Že by je dělal, nehrálo nějak s popisem Marca Sebastiana.

“Asi tak jednou za sto let. Jsem tady čtyři roky a tak dalece se jeho mašiny spletly pouze tentokrát. Chceš, abych ti ten záznam poslal?”

“Mohu si pro něj dojít osobně? Chtěla bych si s tebou promluvit i o jiných věcech, Bille.”

“Hodí se ti to v jednu?”

“Fajn. A Bille, mohl bys mi sehnat kopii záznamu Beverly Vitalové?”

“Té ženy, která tady vykrvácela?”

“Ano.

“Už jsem se na něj díval. Mám tu kopii zrovna na stole.”

“Bezva. A poslední věc.”

“Ano?”

“Ráda bych se seznámila s Carlem Hornerem. Šlo by to?”

“Starouš Carl je trošku nerudný, ale myslím, že by to šlo.”

“Takže v jednu?”

“V jednu.”

Ellen Sandlerová si přitáhla k tělu župan a zírala na rozcuchaného kosa, který hledal něco k snědku na zmrzlém sněhu pod jejím oknem. Ani ne za hodinu měla být v práci.

V domě nebylo skoro nic k snědku. Betsyna učitelka matematiky s ní chtěla v poledne promluvit o nezájmu její dcery o tento předmět. Eva potřebovala koupit šaty na klavírní večírek.

Darcy přišla hodinu po určené večerce a šaty jí divně páchly něčím, co mohla být marihuana, jak se Ellen obávala.

Takové práce.

Tolik se toho změnilo, a v podstatě vlastně nic.

Ticho v domě ji dusilo. Postupně si začala všímat několika trvajících zvuků: hukotu ledničky, zvuku, který vydával větrák na topení, a klimatizace, kterou nainstaloval Sandy k oslavě jejích posledního výročí, i zvuku svého vlastního dechu.

“Vzchop se,” řekla si. “Vzchop se, zatraceně, a dej se do práce.” Přesto se nepohnula. Ta rána, dusivá bolest v prsou, ji znehybnila. Nebyla to jen osamělost, třebaže i ta byla utrpením. Nebyla to jen prázdná postel, mlčící telefon nebo neživé oči, které se na ni dívaly ze zrcadla. Nebyla to dokonce ani ta druhá žena, ať už je to kdokoli. Byly to lži -

spousty lží jedna za druhou od jediného člověka, kterému potřebovala věřit. Bylo to vědomí, že ať už bolest a zranění z rozbitého manželství pominou časem, navždy jí zůstane nedůvěra.

“Vzchop se přece. Vstaň, oblékni se a dej se do toho.”

S hrozným úsilím přemohla nehybnost svého ducha a bolestivou ztuhlost údů a vstala. Pokoj, dům, práce, děvčata, tak mnoho se změnilo, a přitom tak málo. Šla k šatně a přemýšlela, jestli by jí trochu pomohlo, kdyby si vzala do práce něco ženštějšího, hedvábnějšího, než co nosila obvykle. Ty vínové šaty, co koupila do Londýna, to bude ono. Dva muži se jí začali dvořit první den, kdy je měla na sobě, a každému se líbily.

Když přešla pokoj, cítila, že ji přešla ranní ztuhlost, až na tlak v levém stehnu, který se zhoršoval při každém kroku.

Svlékla župan, pověsila jej a přetáhla flanelovou noční košili přes hlavu. Skoro celou přední část stehna jí pokrývala ohromná modřina. Opatrně se jí dotýkala prsty, trochu byla citlivá, ale ne nějak zvlášť. Nevěděla, kde k ní přišla. Nikde se přece neuhodila. Nějak to asi ve spánku přeležela.

Vybrala modrý vlněný oblek místo šatů, které by asi modřinu úplně nezakryly. Oblékla se, nespouštějíc oči z toho podivného útvaru. Nohy bývaly její hlavní ozdobou. I po třech dětech byla pyšná na to, že má jen pár tenoučkých žilek pod koleny. A teď tohle. Na chvíli ji napadlo, jestli by neměla zavolat Kate a poprosit ji o radu, jestli nemá zajít k doktorovi, ale pak si řekla, že je to jen modřina. Ostatně, měla přece tolik práce.

Trochu se namalovala a udělala si vlasy a cítila se jakžtakž připravená čelit denním starostem. Tvář před zrcadlem, úzká a jemná, by ještě možná někoho donutila otočit se, ale oči byly bez života.

Už odcházela z pokoje, když uviděla lístek přilepený k dveřní veřeji. Každý den to takhle dopadlo a každý den jako by to bylo poprvé, třebaže tam ten lístek dala už před rokem.

-Vezmi si Vit-, stálo tam pouze.

Ellen šla k lékárničce, vzala z poličky list s kombinovanými vitamíny a železem, vymáčkla jednu tabletu a spolkla ji bez vody. Podvědomě si všimla, že má zásobu jen na čtyři týdny, a připomněla si, že si má sjednat schůzku s doktorem v Omnicentru.

Trochu sice kulhala, když odcházela z domu, ale ztuhlost v noze se dala snést. Ve srovnání s ostatními trápeními byla téměř příjemná.

Na nenápadné bronzové destičce vedle elektronicky hlídaných skleněných dveří bylo napsáno: Metropolitní

nemocnice v Bostonu; Ashburtonovo ženské zdravotní Omnicentrum, 1975. Kate se tam zapsala jako jedna z prvních pacientek a nikdy toho nelitovala. Gynekologické prohlídky, což není žádná příjemnost, se staly aspoň snesitelnými pro ni i pro tisíce jiných žen, které se přihlásily, než byl zaveden čekací seznam.

Nápis nad recepcí to říkal stručně: Všestranná péče o pacientky s všestrannou pečlivostí a trpělivostí.

Kate se zastavila u malé šatny na jedné straně osvětlené předsíně a svěřila svou bundu modře oblečené dobrovolnici.

Mohla přijít tunelem z hlavní budovy, ale dala přednost čerstvému vzduchu a nadýchanému omeletovému sendviči, specialitě Mauryho restaurantu.

Žena v recepci ohlásila Kate telefonicky a pak ji poslala do kanceláře doktora Zimmermanna ve třetím patře. Kate ani její instrukce nepotřebovala. Zimmermann byl jejím lékařem už čtvrtý rok, od té doby, kdy se nešťastnou náhodou utopil doktor Harold French, jeho předchůdce a první ředitel Omnicentra.

Třebaže se viděla s Zimmermannem nepříliš často -

předepsaná lhůta při antikoncepčních tabletách byla tři schůzky do roka vyvinul se mezi nimi příjemný vztah pacientky a lékaře a dokonce jakési zárodky přátelství.

Čekal u dveří své kanceláře, jen co vystoupila ze zdviže.

I po čtyřech letech známosti z něho měla stejný pocit, byl to frajer. I když to slovo znělo hloupě, žádné lepší, které by ho

popsalo, ji nenapadlo. Něco mezi třicítkou a čtyřicítkou, Zimmermann měl klasické ostře řezané rysy spojené se zdvořilými způsoby a lehkostí pohybů, což všechno pokládala Kate původně za přítěž při jeho medicínské specializaci. Časem jí dokázal, jak jsou její obavy bezdůvodné. Byl zdvořilý a dokonalý profesionál. V

nemocnici plné pomluv se málokdy mluvilo o něm. Když už, byly to obvyklé spekulace o atraktivním muži jeho věku, který není ženatý. William Zimmermann se věnoval nemocnici i občanským komisím, pacientkám i studentům, a stával se tak po právu lékařskou hvězdou.

“Kate,” Zimmermann jí potřásal nadšeně oběma rukama.

“Pojď sem, pojď. Mám kávu zrovna uvařenou a… už jsi jedla? Mohu pro něco poslat.”

“Stavila jsem se cestou u Mauryho. Škoda že mě to nenapadlo, mohla jsem ti taky něco přinést.”

“Nesmysl. Ptal jsem se jen kvůli tobě, já vůbec neobědvám. Trošku jsem se vsadil se svou sekretářkou, že zhubnu.”

I kdyby si to vymyslel na místě, a vzhledem k jeho úhledné postavě to bylo docela možné, Kate to uklidnilo.

Zimmermannova kancelář byla pracovnou vědce. Texty a svázané ročníky časopisů plnily knihovny od podlahy ke stropu a otevřené nebo založené svazky zaplňovaly skoro celý stůl na jednom konci místnosti. Na zdi za stolem se střídaly zarámované fotografie evropských hradů s elegantně

matovými hesly, citáty a kázáními. Úpadek kouzelníka je, když začne věřit vlastním kouzlům. Je dvojí tragédie v životě: jedna je nedostat, po čem toužíte, druhá je dostat to.

A samozřejmě, Omnicentrum: všestranná péče o pacientky s všestrannou pečlivostí a trpělivostí. Byly tu ještě jiné moudrosti, většinu z nichž Kate už někde slyšela nebo četla.

V dokonalé benediktinské kaligrafii tu bylo v nádherných černých arabeskách napsáno také: Opičí práci opičkám.

Zimmermann sledoval její pohled a řekl: “Dar od Carla.

On věří, že energie lékařů a sester se má zaměřit na co největší využití jejich pěti smyslů v oblastech, kde je člověk nejlepší v cítění, péči, v intuici. Mechaniku naší práce, jako je papírování, sjednávání návštěv, sepisování receptů a podobně nazývá opičí práce. Jeho stroje mohou tohle dělat mnohem rychleji a přesněji než kdokoli z nás, a Carl je zřejmě učí pořád nové věci.”

“Tak on říká svým počítačům… opičky.” Zimmermann to slovo řekl současně s ní a Kate cítila, že přestává mít nerada Carla Hornera a že se na setkání s ním docela těší.

“A teď, můžeš mi říct,” zeptal se Zimmermann, “co jsi zjistila u těchhle našich dvou pacientek? Prohlédl jsem jejich záznamy a nevidím tam mnoho, co by pro tebe mohlo být zajímavé.”

Kate mu podala stručný stylizovaný minutový nástin obou případů, jaký se učí lékaři zhustit od svých studijních

začátků, s výsledky lékařského vyšetření, laboratorních testů a průběhu léčení.

“Přinesla jsem laboratorní vzorky z obou vaječníků.

Myslím, že v laboratoři dole je slušný mikroskop,” dodala.

Zimmermann tiše hvízdl. “A dosud jediné, co je spojuje, je, že byly obě tady na léčení?”

Kate přikývla.

“No pak toho nemohu mnoho dodat. Slečna Rittenhousová byla pacientkou Omnicentra od roku devatenáct set sedmdesát devět. Od té doby byla jen na obvyklých kontrolách, ale chodila málo, takže kdyby byla ještě jednou vynechala, poslali bychom ji na gynekologii jinam. Na smlouvě, kterou nám pacientky podepisují, si to vymiňujeme.”

“Já vím. Taky jsem to podepsala,” řekla Kate. Smlouva byla dalším příkladem filosofie Omnicentra vzhledem k pacientkám. Poplatky se platily jednou za rok na základě příjmů.

Omnicentrum nemělo žádný zisk z toho, když vyžadovalo pravidelné kontroly, ale přesto na nich trvalo.

“A co Beverly Vitalová?”

Zimmermann pokrčil rameny. “Pacientka šest let. Před pěti lety tu měla interrupci odsátím. Měla pesar. Nebrala žádné antikoncepční tablety ani hormony. Byla trochu anemická, krevní destičky od čtyřiatřiceti do šestatřiceti.”

“Dostávala tedy železo?”

“Ano. Doktor Bartholomew jí je předepsal jednou denně hned při první prohlídce.”

“Kdo byl lékař Ginger Rittenhousové?” Kate hledala jakékoli spojení, třeba vzdálené.

“No vlastně praktikanti, za dohledu fakultního učitele. V

tomto případě jsem to byl já. Nicméně jsem ani jednou nemusel být konzultován. Přišla k nám zrovna po mně.

Prohlédl jsem ji jednou a dále už žádné problémy neměla.”

Zašklebil se, jako by to byla nevhodná poznámka.

“Čímž se vylučuje to, co je nasnadě.”

SLEPÁ ULIČKA. Kate viděla v duchu ta slova, která napsala.

Podívala se na hodinky. Za půl hodiny ji čeká zmrazený vzorek. Na ní bude rozhodnout, jestli pacientka prodělá omezenou nebo úplnou proceduru. Přesto se jí nechtělo nechat být jediné vodítko, které našla.

“Za chvíli mě čeká nějaký vzorek, Bille. Mohl bys mě ještě dovést ke Carlovi a jeho cvičeným opičkám?”

“Jistě,” řekl Zimmermann. “Už náš čeká. Mimochodem, měl bych ti gratulovat.”

“K čemu?”

“No, říká se, že budeš příští šéfkou patologie.”

Kate se kysele zasmála.

“Tady se taky nic neutají. Ale fakt je, že se moje jméno myslím ještě ani neuvádělo, tak s tím gratulováním počkej.

Ostatně, vzhledem k tomu, v jakém finančním stavu

oddělení je, nevím, jestli by tu nebyly spíš na místě kondolence. Nemá náhodou ta vaše Ashburtonova nadace nějakých pár set tisíc navíc?”

“Já fakt nevím, Kate. O to se stará Norton Reese. Já jsem jen ubohý kuli a přístavní nosič. Ale můžete si s ním promluvit. O nás se nadace stará opravdu dobře.”

Kate vstoupila do osvětlené chodby vystlané kobercem.

“To bych řekla,” poznamenala. Šance, že Norton Reese udělá něco takového pro její oddělení, byla mizivá.

-Opičí práci opičkám-. Heslo bylo vyvěšeno všude po počítačovém středisku Carla Hornera, které zaujímalo zadní část přízemí, několikrát větší než podobné středisko Marca Sebastiana. Obklopen rafinovanou elektronikou za miliony dolarů, Carl Horner nevypadal nijak impozantně. Pod pracovním pláštěm ke kolenům měl zmačkanou pracovní košili a montérky. Obnošené pracovní boty patřily spíš někam do skal než do ultramoderní místnosti s klimatizací.

Horner uvítal Kate energickým potřesením ruky, třebaže v každém jeho kloubu cítila artritidu. Nicméně tento muž, i když nahrbený a se stříbrnými vlasy, nevypadal staře. Bylo to nejen jeho pracovním oblečením, soudila Kate, ale i jeho pozoruhodnýma jasně modrýma očima.

“Doktorko Bennettová, musím se vám hluboce omluvit.

Ten omyl při hledání záznamů Rittenhousové byl nic víc a nic míň, než že jsem špatně přečetl její jméno.”

Kate se usmála.

“Omluva se přijímá. Nehoda se zapomíná.”

“Našla jste vysvětlení, které jste hledala?”

“Ne. Ne, nenašla. Pane Hornere, mohl byste mi to u vás trochu ukázat? Obzvláště mě zajímá, jak vaše stroje zpracovávají evidenci léčiv.”

“Carle,” řekl doktor Zimmermann, “jestli to tobě a doktorce Bennettové nevadí, já se vrátím do práce. Kate, já se na ty vzorky večer podívám a trochu je prozkoumám.

Slibuji ti, že na to spolu přijdeme. Mezitím se dobře bav. My jsme na Carla a jeho opičky opravdu pyšní.”

Starý muž Kate trpělivě ukazoval, jak se připravují recepty.

“Tyhle karty jsou připraveny s pacientčiným jménem a kódovým číslem a zařazeny do jejích záznamů, když přijde na kontrolu. Doktoři je roztrhají, když je nepotřebují. Jak vidíte, je tady pětadvacet možností předpisu s kódy pro množství, způsob užívání a instrukce. Počítače rozdělují jenom tyto léky, a to jen v generické formě, což je stejně dobré jako jakákoli tržní značka, ale mnohem lacinější.

Počítače přitom automaticky zaznamenají pacientčiny alergie na předepsaný lék stejně jako vzájemné působení s léky, které už bere.” Horner předváděl své počítače se vší pýchou babičky na chytrého vnuka. “Pokud vznikne nějaký problém, recept se nevyplní a pacientka se pošle k našemu lékárníkovi, který vyřídí objednávku osobně.”

“A co když lékař chce předepsat něco jiného, než je na seznamu těch pětadvaceti léků?” zeptala se Kate.

“Naše lékárna má všecko. Ale díky mým opičkám potřebujeme ve službě jen jednoho lékárníka nebo lékárnici a ti mají pak více času řešit problémy jako je vzájemné působení léků nebo vedlejší účinky.”

“Úžasné,” řekla Kate tiše. “Udělaly někdy opičky chybu?”

Hornerův úsměv byl poněkud blahosklonný.

“Počítače nedělají chyby. Programy jsou kontrolované jinými programy. Jiné to ovšem je s lidmi.”

“To jsem tušila.” Ironie byla automatickým reflexem.

Hornerova bezmezná důvěra v dráty, chipy, disky a další krámy kolem nich byla poněkud znepokojující. “A řekněte mi, odkud pocházejí ty léky, které počítače předepisují?”

“Jedna farmaceutická továrna. Každý rok máme aukci o nejnižší ceny, a kdo nabídne nejméně, vyhraje.”

“A kdo vyhrál teď?” Hornerova odpověď byla trochu vyhýbavá, v nesouladu s mužovou osobností. Pozorovala jeho oči. Nezablýskaly teď nějak zřetelněji? Nevěděla.

“Teď? Redding. Reddingova farmaceutická výroba.”

“Aha, ti nejlepší a nejúspěšnější.” Kate nežertovala.

V průmyslu, který měl všelijakou reputaci po Thalidomidu a jiných zabijácích, Reddingova továrna měla dobrou pověst pro svou bezpečnost a pro vyvíjení přípravků na vzácné nemoci, které se obchodně nevyplácely.

“No tak vám děkuji, pane Hornere. Vaše opičky jsou opravdu úžasné.”

“Bylo mi potěšením. Když budete ještě něco potřebovat, ozvěte se.”

Kate se otočila k odchodu, když tu si ještě vzpomněla: “Nemáte seznam společností, které dostaly smlouvu v minulých letech?”

“Od začátku Omnicentra?”

“Ano.” Už podruhé zaznamenala Kate změnu v mužových očích.

“No, ten seznam nebude moc dlouhý. Je to pořád Redding.”

“Osm aukcí a osmkrát Redding vyhrál, že?”

“Nikdo se jim v nabídkách nikdy nepřiblížil.”

“Tak děkuji za pomoc.”

“Rádo se stalo.”

Horner se při závěrečném podání ruky a úsměvu tvářil nuceněji, než když Kate přišla. Kate ho pozorovala, jak kráčí pryč, a bylo jí z něho divně, ale nevěděla proč. Pohlédla na hodinky. Zmrazený vzorek jí přijde za deset minut a pacientka bude uspaná, než vysloví svou diagnózu. Kromě toho, že se Bill Zimmermann dověděl, co se děje, návštěvou v Omnicentru nedosáhla vlastně ničeho. Jak kráčela halou pro kabát, probírala jednotlivé možnosti, jak mohlo dojít k poruchám krve a vaječníků. Nakonec ve spěchu napsala v recepci Zimmermannovi:

Milý Bille, děkuji za rozhovor a předvedení. Na nic jsem nepřišla, ale snad to spolu zvládneme. Mezitím pošlu nějaké lidi z mikrobiologie pro virové a bakteriologické kultury, jestli ti to nevadí. Také zkontrolují sterilizaci přístrojů -

třeba se tudy dostal toxin.

Zavolej, kdybys na něco přišel sám. Také se podívej na kalendář, kdy by se ti hodilo zajet na sever za námi na večeři. Ráda se s tebou seznámím lépe.

Kate zalepila dopis a dodala jej recepční. “Můžete to dát doktoru Zimmermannovi?” Žena se usmála a přikývla.

Kate byla na půli cesty k tunelu, když si to rozmyslela, zaváhala a pak se vrátila. Vzala dopis zpátky, roztrhla obálku a připsala:

A Bille, mohl bys mi obstarat deset kusů od každé tablety které rozdělují opičky? Děkuji, K.

“No tak co říkáš, Clyde? Mohu s tebou počítat nebo ne?”

Norton Reese odložil papírovou svorku, kterou pokroutil, a pohlédl přes svůj stůl na šéfa kardiochirurgie.

Clyde Breslow byl čtvrtý šéf oddělení, se kterým toho dne mluvil. Předchozí tři mu neslíbili, že by se postavili proti jmenování Kate Bennettové, třebaže jim jemně naznačoval, že by jejich oddělení dostala při jejich negativním postupu tak potřebné nové zařízení. Dokonce naopak dva z nich, Milner z interny a Hoyt z pediatrie, prý budou potěšeni,

když ji dostanou do výkonné rady. “Chytrá mladá krev,”

nazval ji Hoyt.

Breslow, napoleonský postavou i temperamentem, pozoroval pobaveně Reesovy rozpaky. “Copák máš proti té mladé dámě, Nortone?” protahoval, což byla výslovnost, která hned zmizela, když začal řvát na své sestry a házet instrumenty po operačním sále nebo zastrašovat studenty a házet nástroje po laboratoři se psy. “Nevrtí na tebe dost prdýlkou nebo có?”

“Ta potvora mě znemožnila před akcionáři, Clyde. To bys měl mít na paměti. Kvůli tvýmu pitomýmu operačnímu mikroskopu to všechno začalo. Já ji teda ve své výkonné radě nechci.”

“Ale ale, Nortone. Jakápak tvoje výkonná rada?

Nepřisvojuješ si trošku něco, v čem nemáš ani hlas?”

“Hele, Clyde, já jsem už dnes utahaný. Podpoříš mě v tomhle a promluvíš se svými chirurgy, nebo ne?”

“Nó, to není jen ták, víš.”

“Chceš ještě jedno praktikantské místo? To nemůžu, Clyde, vážně. Už jsem ti to říkal.”

“Tak potom si budeš muset zvyknout na tu hezkou tvářičku Kate B. každý druhý úterý.”

Reese zlomil tužku. “Tak jo. Budu se snažit,” a tiše proklínal Kate Bennettovou za to, že ho dostala do situace, kdy ho vydírá takový Breslow.

“No, snaž se. Víš, co si myslím, Nortone? Ty se tý ženský bojíš. Chytrá a hezká holka je víc, než na co máš.”

Reese náhle vybuchl. “Podívej, Clyde,” jak vstával, bouchl židlí do zdi, “starej se o svý pitomý srdce, abys ho odlišil od pupíku, a nelez do zelí psychoušům. Vypadni odtud a sežeň mi nějakou podporu, a já uvidím, co se dá dělat s tím praktikantem.”

S umělým úsměvem vycouval Clyde Breslow z kanceláře.

Reese opět klesl do židle. On že se bojí Kate Bennettové?

Houby bojí. Nemůže jen vystát tu usmrkanou slušňáckou holku, která se motá okolo a hraje si na dospělou. Kdyby se radši doma starala o domácnost nebo se milovala s tím svým advokátem.

“Pane Reese, máte tady hovor na dvojce.” Hlas sekretářky ho vylekal, a jak se sápal po telefonu, vylil si zbytky kávy na stůl.

“Hrome, Betty, vždyť jsem ti říkal, abys nikoho nepřepojovala.”

“Já vím, pane. Je mi líto. To je pan Horner z Omnicentra.

Říkal, že je to velice důležité.”

Reese vzdychl. “No tak dobře. Řekni mu, ať mi zavolá na tři sedm čtyři čtyři.” Utřel kávu a čekal, až zazvoní soukromá linka. Bylo vůbec neobvyklé, aby ho Carl volal.

Záležitosti Omnicentra vyřizoval obyčejně Arlen Paquette,

ředitel bezpečnostního oddělení v Reddingu. V těch okamžicích, než zaznělo 3744, přemýšlel o tom, jaký problém může být tak důležitý, aby mu Horner volal. Ale nic ho nepřipravilo na to, co opravdu přišlo.

“Pane Reese,” řekl Horner, “volám kvůli našemu společnému příteli.” Jméno Cyruse Reddinga by Horner nikdy v telefonu nevyslovil, ale Reesovi bylo jasné, o kom mluví.

“A jakpak se má?”

“Trošku má starosti, pane Reese. Jedna doktorka z vašeho personálu začala čenichat kolem Omnicentra, ptá se na naše léky a požaduje po doktoru Zimmermannovi, aby jí dal vzorky léků, které předpisujeme.”

Při slově doktorka Reese zamrazilo. “A kdopak to je?”

zeptal se, ale odpověď už znal.

“Patoložka doktorka Bennettová. Vyšetřuje smrt dvou našich pacientek.”

“Hrom do ní,” řekl Reese tak tiše, že to nebylo v telefonu slyšet. “Hornere, jste… totiž je Omnicentrum zodpovědné za ty smrti?”

“To vypadá negativně.”

“Jak to, vypadá? Víte, jaké to může mít následky?

Paquette mi slíbil, že se nic takového nestane.” Reese začal pociťovat, jak se mu stahuje hrudník, a hodil si pod jazyk nitroglycerin, přičemž si přísahal, že jestli ho čeká něco

ošklivého, poslední, co udělá, bude střelit Kate Bennettovou mezi oči.

“Náš přítel říká, abyste byl klidný a nestaral se. Nicméně by byl rád, kdybyste našel způsob, jak… odvrátit zájem doktorky Bennettové od Omnicentra, než to tady trochu uspořádáme a prozkoumáme ty dvě smrti.”

“A co tedy mám dělat?”

“To nevím, pane Reese. Náš přítel navrhuje tu ženu vyhodit.”

“To nemůžu. Já přece nenajímám a nevyhazuju doktory, prokristapána.”

“Náš přítel by byl rád, kdybyste něco udělal, a to rychle.

Mám vám připomenout, že jisté smlouvy se mají obnovit ani ne za měsíc.”

“Kašlu mu na smlouvy.”

“Pardon?”

“Povídám, ano teda. Něco vymyslím.” Najednou se mu rozjasnilo.

“Myslím, že už to mám,” řekl a sáhl do zásuvky.

“Výborně,” řekl Carl Horner. “Všichni, kterých se to týká, oceňujeme vaše snahy. Náš přítel bude nesmírně povděčen, když uspějete.”

Reese si povšiml slůvka když namísto jestli, ale na tom už nezáleželo.

“Já vám zavolám,” řekl. Položil sluchátko a vytáhl záznam Schultz/Geare. Uvnitř bylo plno novinových článků;

oficiální pitevní nález, podepsaný doktory Stanleyem Willoughbym a Kathryn Bennettovou; a vysvětlující poznámka od Sheily Piercové. Ve svazku bylo také několik laboratorních testů na muže jménem John Schultz, pacienta, který tak dalece, jak on nebo Sheila věděli, v jejich nemocnici nikdy nebyl.

Na sto procent to nebylo, že se za tím něco skrývá, ale skoro.

Sheilo, říkal si, když připravoval papír do stroje, jestli tohle klapne, zařídím ti každý měsíc nejmíň jednu nebo dvě noci volna. “Charles C. Estep, redaktor, Bostonský Globus.”

Reese si ta slova šeptal při psaní. Zarazil se a podíval se, kolik je hodin.

Než to nanečisto napíše, na patologii už nikdo nebude.

Pak jen sehnat papír ze zásoby Kate Bennettové a vzorek jejího podpisu, a má vyhráno. Ta ženská mu pak dá pokoj možná navždycky a Cyrus Redding bude, jak to Horner řekl? Nesmírně povděčen.

“Vážený pane Estepe…”

Norton Reese psal a přitom si začal pobrukovat “Blondýnky sladké, ty já tak rád…”

ČTVRTEK l3. prosince

“Je Pán Bůh muž nebo žena, co myslíš, tati?”

Suzy Paquettová seděla se zkříženýma nohama na zadním sedadle otcova nového Mercedesu 450 SL, zaparkovaného u pumpy u Bowenského Texaca.

Arlen Paquette pozoroval za volantem ranní provoz na Hlavní třídě, přičemž nemyslel ani na provoz, ani na to, na co se ho právě dcera ptala.

“Tak co myslíš, tati?”

“Co říkáš, zlato?” Muž od pumpy mu dvakrát zaklepal na kapotu na znamení, že je hotov. “Napiš mi to na účet společnosti, Harley,” zavolal na něj Paquette při odjezdu.

“Tak je to muž nebo žena?”

“Kdo je muž nebo žena, miláčku?”

“Bůh? Tati, ty mě vůbec neposloucháš.” Bylo jí sedm let a měla oříškové vlasy stáhnuté do copánků a tvářičku porcelánové panenky, kterou se pokoušela právě zamračit.

Paquette zajel před darlingtonský armádní sklad a zastavil.

Nikdy nebyl úplně klidný a dnes ráno byl obzvláště nervózní a roztržitý. Nicméně bylo druhé úterý v měsíci, a tak měl právo být nepozorný nebo hrubý, jak to právě předvedl ženě. Obrátil se k dceři. Zvládla teď výraz, který chtěla docílit, a mračila se tedy přimáčknutá na dvířka, s

ručkama přes hruď. V té chvíli Paquette věděl, že je to nejkrásnější dítě na světě. Vztáhl k ní paže a přitáhl ji k sobě. Dívenka na okamžik ztuhla a pak se uklidnila a přivinula se k němu.

“Promiň, zlato,” řekl Paquette. “Nedával jsem pozor. Je mi to líto a mám tě rád a myslím, že Bůh je žena, protože ty jsi taky žena, a že je muž zase pro muže, a třeba štěně pro štěňata.”

“Já tě mám taky ráda, tati. A pak nevím, proč bych měla říkat Otče náš, když je to třeba matka.”

“Víš, že máš pravdu? Budeme tedy říkat: Náš kamaráde, který jsi v nebesích.”

“Ach, tati.”

Paquette se podíval na hodinky. “Hele, drahoušku, já mám za půl hodiny schůzku. Musím běžet. A ty buď statečná.”

Mile se usmála. “Ani nemusím, tati. Je to jen čištění.”

“No tak buď… čistá. Maminka tu bude za chvilku. A kdyby nebyla, až budeš hotová, tak na ni chvilku počkej.”

Díval se za ní, jak vyběhla po schodech vedle armádního skladu, a počkal, až mu zamávala za barevným oknem, na němž bylo napsáno dr. Richard Philips, dentista. Pak vycouval Mercedesem z okraje chodníku a zamířil na jižní okraj města, kde měl v jedenáct schůzku s Cyrusem Reddingem, presidentem a vedoucím snad největšího farmaceutického podniku na světě. Schůzka začne přesně v

jedenáct a skončí za deset minut dvanáct. Tak to bylo po sedm let, kdy byl Paquette u společnosti, a bude to tak, dokud je Cyrus Redding naživu a ve vedení. Devět hodin, pracovní vztahy; deset hodin, veřejné záležitosti; v jedenáct, bezpečnost výroby; hodinu a deset minut na oběd, pak je výzkum a vývoj, prodej a produkce, a nakonec od tří do tří padesáti právní věci: vedoucí oddělení se scházeli s Cyrusem Reddingem po jednom každé druhé úterý v měsíci.

Rozvrh druhého úterý byl neměnný. Podle něho se musely zařídit dovolené, nemoci se přecházely, ledaže byl člověk v nemocnici. I tak se párkrát stalo, že Redding přeložil schůzku do nemocničního pokoje. Druhé úterý: zvýšení platu, nové návrhy, kritika, vyhazov, všechno se pokud možno projednávalo toho dne.

Továrna zaujímala většinu čtrnáctihektarového pozemku, obklopeného na jihu a na západě lesnatými vrchy a na východě Pinkhamským potokem. Dvojité ploty dva metry vysoké, nahoře zakončené ostnatým drátem, obklopovaly celý pozemek.

Vnitřní plot byl nabitý elektřinou, méně proudu ve dne, v noci a o víkendech smrtelná dávka. Jediný přístup, cesta souběžná se severní tratí, byla lemovaná stromy a pečlivě udržovaná.

Dvě stě metrů od vnějšího plotu se cesta dělila na přístup pro zaměstnance a dodavatele, který byl napravo, ostatní byli posíláni nalevo. Nad bránou byl nápis, oznamující:

REDDINGOVA

FARMACEUTICKÁ

VÝROBA

DARLINGTON, Kentucky 1899

Nejvíce dobra pro největší množství lidí za nejmenší cenu. Paquette zahnul doprava pod nápis a zastavil u barevně natřené vrátnice, prvního z bezpečnostních opatření.

Přemýšlel, jako každé úterý o tom, zda by byl opustil svou vědeckou výzkumnou pozici na universitě v Connecticuttu, aby se stal ředitelem bezpečnostního oddělení továrny, kdyby věděl to, co dnes. Otázka to byla čistě hypotetická.

To zaměstnání vzal.

Svolil hrát hru Cyruse Reddinga podle Reddingových pravidel.

Teď je jeho člověkem, ať se mu to líbí nebo ne.

Samozřejmě roční příjem, který dělá s prémiemi přes čtyři tisíce dolarů, mu ulehčoval výčitky svědomí. Suzy byla nejmladší ze tří dětí, které budou jednou všechny současně na universitě. Zastavil u poslední brány, podal strážci hlavní klíč a nervózně klepal na volant, zatímco si jej prohlížel.

Bylo neradno přijít na druhé úterý pozdě.

Za těch stoosmdesát let ode dne, kdy Gault Darling přivedl bandu darebáků, pašeráků a jiných vyvrženců do zeleného údolí na úpatí Cumberlandských vrchů a pak dva z nich zabil, aby si vydobyl právo pojmenovat nové město po sobě, zažil Darlington v Kentucky mnoho úpadků i nové slávy. Nemoc, vojáci, Cherokeeové, záplavy, oheň, dokonce

i tornádo město div nezničily. Pokaždé však zbytek obyvatelstva vydržel a město znovu ožilo.

V roce 1858 se Lexington, Knoxvillská dráha dostala dostatečně blízko, aby mohla vyslat odbočku, původně určenou k dopravě uhlí z bohatých Juniperských dolů. Na konci století však uhlí z Juniperu ubývalo a trať zarostla.

Darlington byl znovu v nebezpečí zániku. Obchody se zavřely. Škola a baptistický kostel shořely a nebyly znovu obnoveny. Rada města se zmenšovala, až úplně zmizela.

Nakonec namísto tisícového města zůstala jen hrstka lidí.

Naštěstí pro město, jeden z nich byl Elton Darling, který se prohlašoval za Gaultova potomka.

V roce 1897 zorganizoval Darling ohromný podvod s pomocí

tří

pytlíků

třetiřadé

zlaté

rudy,

dvou

konfederovaných vojáků a pozoruhodné schopnosti vypadat dokonale opile, když byl úplně střízlivý. Brzy se rozšířily pověsti o darlingtonské žíle od Chicaga po Atlantu a do Darlingtonu se začali hrnout noví občané.

Mnozí z nich tam už zůstali, buď pro krásu okolí, nebo z důvodu nedostatku peněz, který jim bránil, aby se odstěhovali někam jinam.

Když takto sám zalidnil svoje město, Elton Darling se začal starat, aby mu zajistil nějaký průmysl. Použil k tomu jediného prostředku, který tu byl, sírou bohatou vodu Pinkhamského potoka, přítoku řeky Cumberlandu. Ani ne za rok se za pomoci trochy potravinového barviva, tmavých

lahviček, pěkné viněty a strašlivé prodejní agresivity stal z hnusné vody Pinkhamského potoka, ve které nechtěly žít ani nejotužilejší ryby, Darlingův úžasný omlazovač a čistič, elixír, který měl pomáhat od všech nemocí od vodnatelnosti po plešatost.

Za ta léta do roku 1939, kdy Elton Darling zemřel, provedl na svém výrobku řádku změn, jaké trh a doba žádaly. Také slušně zbohatl. V době, kdy podnik převzal jeho syn Tyrone, byl omlazovač už nahrazen různými vitamínovými a minerálními přípravky a Darlingtonská farmaceutická továrna už se trochu prodávala na americké burze.

Tyrone Darling nebyl takový vizionář a podnikatel jako jeho otec a vyplýtval většinu času a peněz na neúspěšné plnokrevníky a městské ženušky, z nichž každá uměla lépe utrácet peníze, než je on uměl vydělávat. Darlingovo řešení zmenšujícího se jmění bylo jednoduché: vydat více akcií a nějaké svoje prodat. Na podzim roku 1947 při každoročním setkání Darlingtonských akcionářů to konečně prasklo.

Prostředníci člověka jménem Redding prokázali, že mají více než 53% akcií Darlingtonské farmaceutické továrny, a nazítří převzali továrnu pro pana Cyruse Reddinga z New Yorku.

Darling, který přišel o vliv stejně jako o zdroj příjmů, se pokusil vyjednávat. Pokud bylo známo, ani se nestačil sejít s

mužem, který ho nahradil, když byl příštího Silvestra zastřelen s nějakou Densmorovou jejím mužem.

Tak se stalo, že štěstí Darlingtonu v Kentucky bylo od té doby spojeno se samotářským géniem Cyrusem Reddingem a s farmaceutickou továrnou, která nesla jeho jméno.

V následujících letech tu bylo několik menších úspěchů: Terranyd, koncentrovaný tetracyklin; Rebac, což bylo prodejní jméno antacidu, a další prodejní přípravky.

Reddingova továrna se zdvojnásobila v objemu a podle toho také vzrůstala populace Darlingtonu. Tehdy v raných šedesátých letech získal Redding exkluzívní americké právo na některé úspěšné evropské přípravky, počítaje v to uklidňující přípravek, který se po bleskové zkušební kampani stal jedním z nejpoužívanějších prostředků na světě. Rok po zavedení léku se stal Darlington Městem Ameriky a brzo nato vznikla juniorská liga baseballu Darlington Dukes.

Marylin Wymanová srkala z šálku čaje a přitom se odvážila mrknout na své zlaté rolexky. Ještě deset minut a Reddingova vedoucí veřejných vztahů bude mít za sebou další druhý úterek.

Cyrus Redding ji pozoroval přeš svůj ohromný stůl tlustými skly brýlí.

“Přesně osm minut a třicet vteřin, jestli vám to pomůže, Marylin,” řekl.

“Promiňte, pane.” Pětapadesátnice slečna Wymanová byla u společnosti déle než kdokoli jiný, nicméně nikdo ji nikdy neslyšel mluvit o šéfovi jinak než jako o panu Reddingovi, do očí mu říkala pane. Měla krátce ostříhané šedé vlasy a rafinované kouzlo, které nesmírně obratně používala s představiteli médií obou pohlaví.

“Máme tu jednu poslední záležitost. A dost složitou k tomu. Jde o Synogard.”

“Já myslela, že byl vzat z oběhu?”

“V Anglii, ale ne tady. Prodáváme jej teprve osm neděl a už je mezi prvními čtyřiceti v objemu a mezi prvními pětadvaceti v zisku.”

“To je škoda. Od lékárníků a pacientů jsem na něj dostala také samé chvály. Jenže, kolik úmrtí prokázali v Anglii, šedesát?”

“Dokonce osmdesát pět.”

“Osmdesát pět.” Wymanová se otřásla. Synogard se dostal na americký trh skoro okamžitě potom, co Redding získal patent. Třebaže nevěděla, jak toho bylo dosaženo, zdálo se, že se obešly laboratorní a klinické zkoušky, které jinak vyžadovala lékárnická asociace.

Nebylo na ní, aby se na to ptala. Testování bylo problémem Arlena Paquetta, a dotazy mezi odděleními nejen pan Redding nerad viděl, v mnoha případech byly přímo zakázány. “No ještě máme Lapsol a Carmalon,” řekla.

“Včera jsem se dívala na čísla a oba léky na artritidu byly

mezi prvními deseti. Napíšu do tisku o tom, že stahujeme Synogard, a pak uvidím, jak dokážu přesvědčit publikum o přednostech těch dvou ostatních.”

“Nic takového neuděláte, Marylin.”

“Prosím?”

Redding vytáhl záznam z počítače, který měl na stole.

“Máte představu, kolik milionů nás stál patent na Synogard, kolik nás stálo testování, zavedení výroby, reklama, doručení vzorků lékařům, a konečně doprava do lékáren a nemocnic? Opravuji, slečno Wymanová. Ne kolik milionů, ale kolik desítek milionů?” Marylin Wymanová zavrtěla hlavou. Redding pokračoval. “To, co jsem řekl, znamená, že při současném tempu růst musí zůstat na trhu ještě deset týdnů, abychom aspoň nebyli škodní. A na to musíte zaměřit své úsilí.”

“Ale…” Reddingův ledový pohled jí dal znát, že žádná diskuse nebude. Hleděla na své Ferragamovy lodičky za dvě stě dolarů. “Ano, pane.”

“Mám nějaké předběžné údaje, které ukazují, že méně než čtyřicet procent lékařů a méně než deset procent pacientů ví o tom, co se stalo v Anglii. Chci, aby ta čísla příštích deset týdnů nestoupla.”

“Ale…”

“Kašlu vám na vaše ale. Chci prostě deset týdnů prodeje, abychom se od toho produktu odlepili bez odřenin. Naše právní oddělení to zařídí s lékárnickou asociací. A jestli na

mě chcete jít s nějakými ale, najdu si někoho jiného. A doufám, že je vám jasné, že nejdřív podniknu něco s těmi vašimi záznamy, které mám v šuplíku.”

Wymanová se kousla do spodního rtu a pokývla. Už tomu byla řada let, co se Redding naposled zmínil o té sbírce fotografií, telefonních hovorů a záznamů z podnikového hotelu v Acapulcu. Pod odborným nalíčením byla popelavá.

Redding spatřil kapitulaci v jejích očích a změkl.

“Poslyšte, Marylin. Udělejte své, a já vám slibuji, že jestli bude se Synogardem nějaký problém na téhle straně Atlantiku, hned ho stáhneme. Ano? Tak dobrá. A teď mi řekněte, jak jezdí to vaše autíčko?”

“Alfa? Bezvadně, děkuji. Potřebuje jen prohlídku.”

“Tak se nestarejte. Dovezte ho prostě k Buddymu Michaelsovi do Darlingtonského sportu. Má zbrusu nový Lotus, který se jen třese, aby vás povozil po krásách Kentucky.” Podíval se na jemné digitální hodinky, zabudované do stolu. “Za osm minut jedenáct. Dobře jsme to zvládli, Marylin. Pracujete perfektně jako vždy. Mohla byste se příští týden stavit a podat mi hlášení, jak to pokračuje? A taky jak vám Lotus sjíždí z toho svahu z Černé hory.” S lehkým úsměvem, pokývnutím a malým pohybem ruky byla Marylin Wymanová propuštěna.

Arlen Paquette pil kávu v přepychovém předpokoji Reddingovy kanceláře, když Wymanová přišla. Třebaže oba pracovali po léta pro tutéž společnost, málokdy se potkali

jindy než ve druhé úterý. Přesto se srdečně pozdravili, protože cítili, že na jiném místě a za jiných okolností z nich mohli být přátelé.

Detektivovu tvrdou tvář ozářil sarkastický úsměv.

“Zní to skoro jako Blackstone, že ano? Kdy jste vyšel z kina, pane McGrath?”

OHara otevřel ústa a chtěl něco říci, ale Tony se rozzlobeně zamračil a Con mlčel.

“Kdy jste odešel z kina?”

Jimmy opět hledal spásu u šéfa. Tony zvedl ruce s roztáhnutými prsty.

“Asi ve dvanáct.”

“Výborně!” Z toho slova znělo vítězství. A po krátké odmlce:

“Včera večer v Rialtě nepromítali. V promítací kabině něco vybouchlo.” Kelly se s úsměvem obrátil na Perelliho.

“Vy, kluci, asi nečtete nic kromě smutečních oznámení.”

“Nevím, jaké to bylo kino,” řekl Jimmy.

Neotesaný OHara se opět snažil upozornit na sebe.

“Poslyšte, šéfíku, ten chlapec se v Chicagu nevyzná.”

Tentokrát obrátil Kelly pozornost na něj.

“Zato vy jste tu jako doma, že?”

Con se zašklebil.

“Ani ne. I já jsem tu nový. Přišel jsem z New Yorku.”

Kelly pokýval hlavou.

“Nikdy jsem o takovém městě neslyšel. Ale vyznáte se v Chicagu?”

“Se ví. Jezdím taxíkem.”

“I na roh Atlantic Avenue a Devadesáté páté jste včera večer jel taxíkem?”

“Já? V deset už jsem spal…” OHara se skoro rozzlobil.

“Ale vy jste tam jel!” Kelly ukázal přísně na Jimmyho.

“Ne!”

“Ale ano!”

“Ne!” Jimmy skoro zařval.

Kelly velmi rozvážně vyndal náprsní tašku.

“Poslouchejte, Harrigan byl u Shauna než umřel.

Všechno prozradil. Řekl, že jste ho zastřelil vy a Con OHara.”

Zaslechl tichý smích. Tony se rozvalil v jednom z nádherných renezančních křesel.

“Zemřel a neřekl jediné slovo, vím to.”

“Víte?”

“Jistě,” přikývl Tony… “Proč ho nezatknete?”

Perellimu byla odpověď na tuto otázku jasná dřív, než inspektor otevřel pusu.

“Kdybych pak přišel na policejní stanici, už by tam na mě čekal váš krotký advokát s příkazem k propuštění. Proto ho nezatknu.”

Povzbuzený OHara se do toho ještě jednou vložil.

“Už mu neodpovídej na žádnou otázku, Jimmy.”

“Podívejme, jak jste ožil,” inspektor se obrátil na Cona a pozorně si ho prohlížel.

“No a?”

“Kdo ví, jak dlouho to potrvá.”

“Pořádně dlouho.”

Tony vstal a postavil se k Irovi. Ruka mu rychle vklouzla do Conovy kapsy, ve které, jak věděl, nosíval nabitý revolver. V mžiku ho přendal do své kapsy.

“To potrvá pořádně dlouho,” opakoval O Hara.

“Tak se to asi bude jevit jenom vaší ženě,” řekl Kelly.

Tato odpověď OHaru rozzuřila.

Con neviděl rozdíl mezi Kellym a policajty, které podplácel a vydíral. Začal nadávat slovy, které by tento papír neunesl.

Ale sotva vyřkl první dvě slova, Kelly mu vlepil pořádnou ránu za ucho. OHara zaklel, o krok couvl a vsunul ruku do kapsy. Ale inspektor byl o hodně rychlejší. Jako zázrakem se mu objevila v ruce automatická pistole. Surově ji přitlačil OHarovi na přezku širokého opasku.

“Dej sem to želízko.”

Znalecky si prohlédl OHaru.

“Nemáš? Ale myslel sis, že máš, viď?”

Svou pistoli si nacpal do koženého pouzdra pod paží.

Přesně v jedenáct Marylin Wymanová vyšla a Paquette zamířil k Reddingově pracovně, jednou zaklepal a vešel.

Začala třetí hodina Druhého úterý.

Redding přivítal Paquetta potřesením ruky přes stůl.

Občas, když bylo méně práce, zajel šéf se svým motorizovaným vozíkem ke kávovému stolku a pokynul Paquettovi na tmavou pohovku naproti. Dneska to ale neudělal.

“Poslal jsem pro oběd, Arlene. Dnes toho máme moc.”

Paquette ztuhl. Za sedm let nikdy ještě program nepřetáhli.

“Jsem vám k službám,” řekl a uvědomil si, stejně jako jistě i muž sedící proti němu, jaká je to pravda.

“Máte nějaké problémy, které bychom prošli, než se do toho dáme?”

Paquette zavrtěl hlavou. Věděl, že Cyrus Redding nenávidí to, čemu říkal překvapení. Kdyby se Paquette setkal s většími problémy během práce, byl by musel zavolat ihned a musel by si o tom s Reddingem promluvit.

“Fajn,” řekl Redding, upravil si kravatu a prohrábl prsty šedivějícího ježka. “Já mám dvě věci, které musíme spolu probrat. První z nich je Synogard. Máte s sebou jeho spis?”

“Mám všechny spisy o věcech, které právě děláme,” řekl Paquette, prohrabuje svou velkou obnošenou aktovku.

“Máme nejnovější testování Synogardu?” Reddingův tón napovídal, že by pro něj kladná odpověď znamenala překvapení.

“Ano a ne, pane. Formální zkoumání se dělalo už před několika měsíci. Máte o tom moje hlášení.”

“Ano, pamatuji se.”

“Nicméně,” pokračoval Paquette, “přečetl jsem si o problémech v Británii a rozhodl jsem se pokračovat v podávání drogy několika zkušebním subjektům v Ženském zdravotním centru v Denveru.”

“Výborný nápad, Arlene. Výborný. Měl Synogard zatím nějaké vedlejší účinky?”

“Jenom malé. Zvětšení a bolestivost prsů, žaludeční nevolnost, průjem, půl tuctu vypadávání vlasů, ztráta libida a třas. Nic vážného nebo ohrožujícího život.”

Vážného nebo ohrožujícího život. I po sedmi letech cítil Paquette jinak, než projevovala jeho bezcitná slova.

Nicméně byl Reddingovým člověkem a Reddinga zajímaly jen účinky dostatečně vážné a trvalé, aby ohrozily jeho společnost. Jenom ty mohly být důvodem pro zdržení nebo zastavení rychlého prodeje léku. V podnikání, kde týden znamenal často miliony dolarů a předstižení konkurentů desetimiliony, byly Reddingovi jasné jeho priority.

“Kolik subjektů bylo zapojeno do testování Synogardu?”

“Když počítám ty v Denveru a v Omnicentru v Bostonu, skoro tisíc.”

“A v Omnicentru teď nikdo Synogard nedostává?”

“Tam se testování zastavilo už před měsíci. Museli jsme tam pracovat s mnoha dalšími produkty.”

Paquette věděl, že účinky Synogardu v Anglii způsobí fiasko, ne-li přímo pohromu pro Reddingovu továrnu, která nikdy neutrpěla stažení produktu nebo kontrolu lékárnické asociace, od doby, co ji vedl muž na vozíku. Testování výrobků v Evropě málokdy dosahovalo standardu Asociace.

Nicméně Anglie měla slušné bezpečnostní výsledky a testování v Bostonu a Denveru sloužilo jako dvojitá kontrola na všechny cizí výrobky, stejně jako na všechny léky vyvinuté u Reddingů.

Problémy, které mohly nastat v různých produktech, to jest, čemu Cyrus Redding říkal problémy, byly vždycky objeveny, než se společnost produktu ujala. Až do teď.

“Řekněte mi, Arlene,” zeptal se Redding, nalil si kávy z kohoutku zabudovaného do stolu a kávu pak doplnil smetanou ze džbánečku. “Co myslíte, že se stalo? Jak to, že jsme na to nepřišli?”

Paquette se ujišťoval, jestli ho šéf neodsuzuje, jestli není rozčilen. Na nic ale nepřišel. “No, v podstatě je to v číslech,”

řekl. Zarazil se a uvažoval, jak odborně to má říci. Nevěděl nic o vzdělání Cyruse Reddinga, ale z minulých diskusí tušil, že nějaké má. Řekne mu to přímo a ne svrchu, takhle to udělá.

“Vedlejší účinek Synogardu, škodlivost pro kardiaky, o které se mluvilo u těch úmrtí v Anglii, záleží částečně na alergii a částečně na dávkách.”

“Jinými slovy, jednak musí být pacient na drogu citlivý a jednak jí musí dostat dostatečnou dávku.”

“Přesně. A statisticky řečeno, to se nestává moc často.

Synogard ale působil tak dobře a měl tak dobrou reklamu, že se za šest let, kdy se začal předepisovat v Anglii, dostal milionům pacientů. Tu a tam někdo zemřel.

Nepříliš často se to stávalo.

S drogou to nikdo nespojoval. Nakonec se projevilo mnoho problémů v jednom místě a v jednom čase a jeden doktor v jedné nemocnici zastrčené někde v Sussexu si to všecko dal dohromady. Trochu se o tom začalo psát a najednou začala přicházet hlášení odevšad z Británie.”

“Máte představu, kolika stotisícům artritických pacientů Synogard pomohl?”

“Mohu hádat. A vím, co máte na mysli. Poměr mezi rizikem a pomocí. To musí odhadovat všichni lidé v našem oboru.”

“Rozhodl jsem se nechat Synogard na americkém trhu ještě deset týdnů.” Redding nechal bombu vybuchnout nenápadně a jakoby nic, pak se zaklonil a čekal, co na to Paquette.

Zdálo se, že nic.

“Fajn,” řekl Paquette. “Mám pokračovat v těch denverských testech? Máme asi osmnáctiměsíční náskok na celý trh.”

“Samozřejmě, Arlene.”

Paquette kývl, naškrábal poznámku na záznamy Synogardu a šoupl jej zpátky do aktovky, snaže se tvářit klidně. Nedalo se mnoho získat tím, že by Reddingovi řekl, co si o tom opravdu myslí, a dalo se tolik, ale tolik ztratit.

Byl spojen s testovacími středisky a Redding to měl jistě pečlivě promyšlené, tak aby ho mohl případně poslat do vězení. Podezíral ho, že by se hned ze všeho vyvlékl s tím, že o ničem neví. I kdyby nedošlo k žádné konfrontaci, mohl by přijít o místo nebo dostat horší… nebo by se mohlo stát ještě něco ošklivějšího. Před několika lety jeden vedoucí oddělení otevřeně kritizoval Reddinga a jeho metody, dokonce o tom diskutoval s vydavatelem darlingtonského Clarion Journalu. Ani ne za týden ten člověk, výborný jezdec, si zlomil vaz při nehodě na koni a zemřel za pár hodin po převezení do darlingtonské krajské nemocnice.

“Máte výsledky testů výrobků za tenhle měsíc?”

“Ano, pane. Včera večer jsem je dostal z počítače.”

Paquette začal hrabat ve své aktovce, aby našel čtrnáct hlášení na současně vyráběné produkty, když tu uslyšel tiché vrčení Reddingova vozíku.

“Nechte mi ta hlášení na stole, Arlene,” řekl Redding a zajel doprostřed pokoje. “Podívám se na ně později. Mohl

byste mi přinést kávu tady na stolek, prosím? Chtěl bych vás informovat o jednom problému, který hrozí v Omnicentru, a u stolu mě to už nebaví.”

Paquette udělal, o co byl požádán, a nedíval se přitom pokud možno na Reddinga, aby ten jasnovidec nepoznal, jak mu bylo protivné rozhodnutí ohledně Synogardu.

Už při jejich první rozmluvě před osmi lety cítil tuto schopnost stárnoucího invalidy. Jako by všechna síla, která měla být použita k pohybu, se přenesla na čtení myšlenek druhých.

“Arlene, Omnicentrum už fungovalo, když jste k nám přišel, viďte?”

“Víceméně.” Paquette se posadil do křesla a dlouze se napil kávy, kterou tajně vylepšil koňakem, když se Redding stěhoval přes místnost. “Počítače byly zapojené, naši lidé byli na místě a financování bylo zajištěno, ale ještě se nepracovalo na žádném testování.”

“Ano, jistě. Už si vzpomínám. A s tím koňakem to nepřehánějte takhle po ránu, příteli. Je to hrozně špatné na trávení. Nepotkal jste během svých operací v Bostonu nějakou patoložku jménem Bennettová, křestní jméno Kathryn nebo Kate?”

Paquette zavrtěl hlavou. Postavil kávu, jejíž teplé sametové doušky ho náhle přestaly těšit. “Reese mě raději k nikomu nepouští.” Usmál se a zašeptal: “Myslím, že se za mě stydí.”

Redding se přidal: “To by pro něj bylo typické, že?

Schází mu schopnost oceňovat druhého a vážit si ho. On musí lidem buď vládnout, nebo se jich bojí, nic mezi tím.”

“Přesně tak.” Paquette byl zaujat, ale ne překvapen přesností postřehu. Pokud věděl, Redding byl ve styku s administrátorem Metropolitní nemocnice jen jednou, ale jasnovidci to stačilo. “A co ta doktorka Bennettová?”

“Začala pátrat v Omnicentru kvůli dvěma neobvyklým úmrtím, u nichž dělala pitvu. Obě ženy měly stejnou nemoc rozmnožovacích orgánů a krve, a obě byly pacientkami Omnicentra.”

“Takových pacientek po Bostonu je.” poznamenal Paquette.

“Mluvil jste s našimi lidmi?”

“Carl mi volal. Obě ženy se účastnily našich pokusů s léky, ale nikdy s tímtéž. Vypadá to, že spojení s Omnicentrem je falešná stopa.”

“Ale jsou tam jiné stopy, které nejsou vůbec falešné.”

“To mi dělá právě starost, a teď to bude starost vaše.

Vzkázal jsem Reesovi, že má nějak doktorku Bennettovou od naší kliniky odvrátit. Zdá se, že to považuje za možné.

Nicméně moje zdroje mi donesly informace o té ženě a řeknu vám, že jí Norton Reese vůbec nestačí, ani intelektuálně, ani silou charakteru.”

“To by on ovšem nikdy nepřiznal.”

“To souhlasím.” Redding otevřel tlustou obálku, kterou zřejmě umístil na stůl před Paquettovým příchodem. “Tady máte kopie všech informací, které jsme o ní zatím získali.

Chci, abyste zajel do Bostonu a okoukl to tam. Nic tam neprovádějte, aniž byste mi předtím zavolal. A s našimi lidmi v Omnicentru se setkáte, jen kdyby to bylo absolutně nutné.”

“Ano, pane.”

“V tom hlášení je jedna maličkost, která nám může trochu pomoci. Bennettové tchán je hlavou advokátní firmy, která dozírá na účet Metropolitní nemocnice, a zároveň ovládá jeden severovýchodní podnik na snídaňové obilniny, Tiny Tummies.

Všeobecně se o tom neví, ale Tiny Foods patří nám. Ten člověk se jmenuje Winfield Samuels. A to je tedy podnikatel, podle všeho, co jsem slyšel.”

Paquette pokývl. Když to řekl Redding, označení podnikatel znamenalo nejvyšší chválu. Znamenalo to, že je to stejně jako Redding pragmatik, který nenechá svůj úsudek zatemnit citovými zřeteli.

“Nemáte ponětí, jak si chtěl Reese s tou doktorkou poradit?”

“Ne, ale Carl Horner říká, že si byl jist sám sebou.”

“Jestli je to tak,” prohlásil Paquette, “tak budu za pár dní zpátky.”

Redding se blahosklonně usmál. “Řekl jsem vám už, jaký předvídám výsledek utkání Bennettová, Reese.

Zamluvil jsem vám pokoj v Ritzu. Na neurčitou dobu.”

DOKTORKA V METRU NAZVALA BOBBYHO

FEŤÁKEM Výtvarný redaktor v Heraldu zřejmě našel typy, kterými se netisklo už ode Dne vítězství. Noviny ležely na podlaze obývacího pokoje spolu s Globem a Roscoem, který si udržoval stejný odstup od obou svých pánů. Bylo ještě odpoledne, ale nálada a zatažená obloha venku působily dojmem, že je mnohem později.

Telefony začaly zvonit ve dvě v noci a pokračovaly, až Jared v půl páté vyvěsil telefon. Dopisy napsané na papíře Kathryn Bennettové a jí podepsané došly do obou bostonských deníků a do tří nejdůležitějších televizních stanic někdy během minulé noci. Obsah dopisů byl ten, že ji vede svědomí a zodpovědnost k občanům Bostonu, aby řekla pravdu o Bobbym Gearovi.

Dopis se zmiňoval o Stanu Willoughbym a Norton Reese byl administrátor nemocnice, oběma tedy hned zavolali reportéři.

Šéfa patologie vzbudili z tvrdého spánku a nebyl tedy tak bystrý, jak měl být; hned jim proto fakta potvrdil s tím, že Kate je poctivá a výborná patoložka a že jistě měla důvod pro to, co udělala. Až hodinu po tom, co mluvil s prvním

novinářem, ho napadlo jí zavolat. V té době už měla Kate tak obsazený telefon, že mu trvalo skoro další hodinu, než se k ní prozvonil.

Mezitím Norton Reese za pomoci Marca Sebastiana a rychlé porady s jeho počítači zjistil, že neexistuje a nikdy nebyl léčen v Metropolitanu žádný pacient jménem John Schultz. Reese si dal pozor, aby řekl, že neví nic o podezřeních doktorky Bennettové, kterou popsal jako velmi chytrou ženu s tendencí bouřit se proti zavedeným pravidlům. Když se ho dále vyptávali, odmítl vypovídat.

Dům byl jako hrobka. Kate i Jared se pokusili jít do práce jako obvykle, ale oba zahnali obtěžující reportéři zpátky domů.

V následujících hodinách seděli za zataženými záclonami a ignorovali pravidelně se ozývající domovní zvonek. Telefonní přístroje nechali vypnuté. Bylo mezi nimi ledové ticho, které nerozmrazila ani kamna na dřevo.

“Jarede, nechceš kávu?”

“Děkuji, ne. Měl jsem už tři za hodinu a půl.” Nahnul se dopředu a sebral Herald Roscoeovi před nosem. Pod titulkem byla fotografie Gearových rodičů s tím, co si oba myslí o Kate; nebylo to nic hezkého. “Prokletej plátek, ten to opravdu umí rozmazat,” řekl a nedokázal zakryt podrážděnost.

“Drahoušku, věříš mi, že o těch dopisech opravdu nic nevím, jak jsem ti říkala?”

“To víš, že ti věřím. Co sis myslela?”

“No nic.” Zlost, kterou cítila dříve, už ji přecházela s rostoucím přesvědčením, že kromě prostého odmítnutí a žádosti o grafologickou analýzu jejího podpisu nemůže absolutně nic dělat. I s tím podpisem to nebylo úplně jisté.

Nikdo ještě nepřinesl originál dopisu a na kopii vypadal podpis dost přesvědčivě.

“Ale proč to někdo udělal? Proč?” Zdálo se, že Jared mluví i k sobě, nejen k ní, ale bylo vidět, že v jeho mysli je pořád zmatek a pochybnosti. “Říkáš, že kromě tebe o těch amfetaminech věděli jen Yoda a ten detektiv Finn?”

“Řekla jsem, pokud já vím. Reese mě nemá rád a ten ví o všem, co se v Metru šustne. Mohl na to nějak přijít, a…”

Pokrčila rameny a potřásla hlavou. “Nemám o něm mnoho iluzí, ale nedovedu si představit, že by mi tohle udělal.”

“Víš, Kate, ale tos mi mohla říct, že chceš padělat tu pitevní zprávu o Gearovi. Jsem tvůj muž, ne?”

Kate se na něj mračila. “Jarede, my tři jsme se rozhodli, že to nikomu neřekneme. Zavolej paní Willoughbyovou nebo paní Finnovou a zeptej se jich, jestli jim o tom manželé vyprávěli. Povídáš ty mi o všech svých tajemstvích z práce?”

“Ty se nikdy nezeptáš.”

“Nech už mě, jo? Poslyš, já vím, že jsi veřejná osoba a že přímo nebo nepřímo tě to poškozuje. Ale nesváděj to na mě, prosím tě. Já jsem nic neudělala.”

Jared vstal, došoural se ke kamnům a začal rozdmychávat uhlíky, které to vůbec nepotřebovaly.

“Mluvil jsem ráno s tátou,” řekl přes rameno.

“Proboha, Winfield z toho musí být na větvi. Myslíš, že bych mu měla zavolat?”

“On si myslí, že bys měla svolat tiskovou konferenci a přiznat se k těm dopisům.”

“Cože?”

“Říká, že teď to vypadá, jako když jsi jednala podle svého svědomí a pak jsem ti já rozmluvil, aby ses k tomu přiznala.”

“Takže můj tchán chce, abych lhala na veřejnosti, aby jeho mazlíček nepřišel o hlasy.”

Jared bouchl pohrabáčem o dvířka kamen. “Hrome, vždyť ty už jsi lhala. Tím to přece všechno začalo.”

Kate bylo do pláče. “Udělala jsem, co se mi zdálo nejslušnější a nejlepší vůči tomu chlapci a jeho rodině.”

“No tak teď bys mohla taky trochu myslet na tohohle chlapce a jeho rodinu.”

“Takže ty si to myslíš taky?”

Hlasité zaklepání na dveře přerušilo Jaredovu odpověď.

“Policie. Otevřete.”

Kate pootevřela dveře a vyhlédla, předpokládajíc, že je to další vynalézavý reportér. Místo toho spatřila detektiva poručíka Martina Finna. Jakákoli pochybnost, jestli za ty dopisy není zodpovědný on, se vypařila s jeho prvními slovy.

“Vy jste mě teda nasrala, paní doktorko. Víte o tom?”

“To mě mrzí, ale já jsem ty dopisy neposlala,” řekla s přehnaným klidem. “Nechcete si sednout? Já vám udělám kávu?”

Finn ji neposlouchal, místo toho zůstal uprostřed pokoje a přecházel tam dokolečka po koberci. “Pustil jsem se do toho, protože jsem Ir a fanda, a podívejte se, jak jsem dopadl. Měl jsem být povýšen. Možná na kapitána. A teď kvůli vám a vašemu blbýmu divadýlku budu rád, když mě nepošlou šlapat chodník.”

“Mému divadýlku?” Kate nevěřila sluchu. “Vždyť jste si to vymyslel vy, poručíku. Kvůli dětem Bostonu, říkal jste.

Vy se na to nepamatujete?” Hlas se jí zlomil. Už toho bylo dneska i bez tohohle dost.

Jared najednou prošel kolem ní a postavil se před poručíka.

Třebaže byl vyšší, Finn byl svalnatější.

“Finne, jestli už jste řekl, co jste chtěl, tak s tou svou nevymáchanou hubou vypadněte. Jestli ne, tak mluvte. A pak jděte.”

“Půjdu, až budu zatraceně chtít.”

“Vypadněte.”

Jared pokročil kupředu se zaťatými pěstmi. Teprve tehdy si Kate povšimla, kolik toho Finn musel předtím vypít.

Vyrazila mezi ně, ale ne dost rychle. Najednou Finn bez jakéhokoli varování zasadil Jaredovi ránu na solar plexus.

Ten vyhekl, naklonil se dopředu a svezl se na kolena.

Kate si klekla vedle svého muže. “Vy zvíře zatracené,”

vyjekla na Finna.

“Škoda, že jste to nebyla vy, dámo,” řekl Finn, obrátil se a neohrabaně se vypotácel z domu. Starožitná váza, kterou po něm Kate hodila, se rozbila o zavírající se dveře.

Jared zůstal stočený do klubíčka, ale začal už pravidelněji dýchat. “Jsi v pořádku?” zeptala se ho tiše.

“Úplně mě neoddělal,” řekl s námahou. “Přinesla bys koš na papíry, prosím tě? Jen tak pro jistotu.”

“Chudinko ubohá. Mohu ještě něco udělat? Přinést?”

Jared se pomalu narovnal. Oči měl zakalené. “Připomeň mi, prosím tě, co jsem říkal tomu farářovi?”

“V dobrém i ve zlém. Tos mu říkal Jarede, možná to zní hloupě, ale bylo to od tebe fajn, že ses tomu zvířeti postavil.”

“V dobrém i ve zlém? Určitě jsem to říkal?”

“Jojo.”

“Katey, já nevím, čím to je, ale nějak mi ta rána udělala dobře.”

“Tomu nerozumím.”

“Zrovna než ten chlap Finn přišel, tak jsem ti chtěl říct, že má táta pravdu a že by všecko bylo jednodušší a vypadalo by to lépe, kdyby ses přiznala, že jsi ten dopis psala ty. Pak přišel ten blbec. A najednou mi došlo, že vůbec nemám pravdu… a omlouvám se. Nemohl jsem ho nechat takhle s tebou mluvit. Katey, uvědom si, prosím tě, jaký je to pro mě všechno galimatyáš. Žít s tebou je někdy jako vézt se s cyklonem.

Připadám si občas jako hamburger mezi houskou, z jedné strany mě mačká Winfield, z druhé Kate. Někdy…”

Vrhl se ke koši a zvracel.

Sheila Piercová pohlížela přes lesknoucí se pleš Nortona Reese na štukový strop jejich pokoje v Mid City motelu a připomněla si, že má vzdychat, protože se mu to tolik líbí.

Opatrně, aby ho nevyvedla z rytmu, si sáhla na uši a přesvědčila se, že jí nové diamantové náušnice pořád drží.

“Ach, zlato moje,” vzdychala. “Ty jsi tak úžasný.”

Kdyby tak mohla vidět tvář Kate Bennettové, když jí začali volat reportéři. Reese nebyl žádný Valentino, ale komu čest, tomu čest, za to, co udělal Kate se mu musela trochu odměnit.

“Ach zlato, ještě, ještě,” kvílela.

Bylo to potěšení jen se na ni koukat; Kathryn Bennettová, dokonalá doktorka, byla najednou zmatená a

rozčilená, najednou ztratila svou dokonalou kontrolu. Jak pěkné bylo jednou ovládat ji. Škoda, že se to nikdy nedoví.

“Ach Nony, pojď ještě. Ach ano, pojď jen, pojď.”

P Á T E K 14. prosince

Ve srovnání s ostatními konferenčními sály v Metropolitní nemocnici v Bostonu byl sál patologického oddělení spartánský.

Na holých béžových stěnách visely reprodukce francouzských impresionistů, nalepené na kartonu. Pod nimi byly kovové knihovny ze státního výprodeje, napůl plné ohmataných učebnic a časopisů. Ta trocha dekorací spolu s velkým poďobaným dubovým stolem a dvěma tucty různých skládacích židlí málo zakrývala fakt, že před skromnou renovací oddělení v roce 1965 byla ta místnost nemocniční márnicí. Někteří z těch, kdo se tu narychlo shromáždili na schůzi, ještě cítili posmrtný vliv tisíců mrtvol, které místností prošly.

Kate měla Stana Willoughbyho sedět vedle sebe; teď stála na konci stolu a pozorovala místnost. Kromě nich dvou tu bylo ještě šest patologů, několik praktikantů a mnoho laborantů.

Hrozně ji mrzelo, že mezi nimi musí být někdo, nebo i více lidí, kdo byli schopni něčeho tak zlomyslného, jako byly ty dopisy o Bobbym Gearovi. Všichni kolem ní byli skoro jako rodina, strávila s nimi tolik hodin v týdnu jako se svým manželem. Vždycky s nimi zacházela přímo, vážně a bez tajnůstkářství. Byly tu jen dvě věci, které netolerovala

- lenost a nepoctivost. Pokud ale věděla, nikdo v místnosti z nich nemohl být obviněn.

Nejvíc se tomu blížil případ Sheily Piercové, když tvrdila, že ztratila poukazy a potvrzení o své cestě do Miami, ale ani tehdy neměla Kate důkaz pro své podezření. Ostatně mezitím to mezi sebou docela smírně vyřídily.

Byl tu John Gilson od elektronového mikroskopu; Liu Huang, svědomitý patolog, kterého Kate učila anglicky; Marvin Grimes, vždy příjemně stříknutý posluha; Sheila, tak chytrá a oddaná oddělení; Kate každému na okamžik pohlédla do očí.

“Děkuji vám všem, že jste si udělali čas a přišli si mne poslechnout,” začala. “Já vím, že posledního jeden a půl dne tu byl trochu, jak bych to řekla, zmatek.” Dokola byl slyšet smích na toto mírné vyjádření. “No tak vám chci říct, že ve srovnání s tím můj život byl úplný blázinec.

Dnes ve tři ráno jsme s manželem načapali reportéra, který se plížil z naší ložnice, aby chytil ranní vydání. Byl převlečen za starý mosazný věšák.” Smích byl tentokrát ještě veselejší a živější. Kate se pracně usmála. “Norton Reese mi přichystal tiskovou konferenci asi za hodinu.

Chce, abych řekla jednou provždy, jaké je moje stanovisko k té záležitosti Bobbyho Geara. No a než to řeknu těm supům, ráda bych to řekla napřed vám.”

“Co se píše v novinách o Bobbym Gearovi, je pravda.

Pokud jsme zjistili při pitvě, dlouhodobě užíval intravenózně

amfetamin. Jak mohl dělat se svým tělem to, co dělal, a přitom pořád hrát tak, jak hrál, to je pro mě tajemství.

Nicméně to chronické zjizvení, které jsme našli kolem určitých cév, mluví naprosto jasně. Což je smutné pro Bobbyho rodinu, smutné pro baseballové fanoušky a děti a pro Bobbyho to byla jistě noční můra. Zatajit naše výsledky před tiskem bylo rozhodnutí stejně tak moje jako doktora Willoughbyho a detektiva Finna.” Při zmínce o něm ji znovu popadl vztek. “Podvádím nerada, ale všechen smysl pro slušnost mi říká, že jsme se rozhodli správně. A teď se někdo snaží, abych to rozhodnutí draze zaplatila. Já ten dopis nepsala a nemám tušení, kdo to udělal, proč to udělal, jak získal informaci o pitvě Bobbyho Geara nebo jak se dostal k mému dopisnímu papíru. Existuje možnost, že to byl někdo z našeho oddělení. Velice doufám, že to není pravda, všichni pro mě mnoho znamenáte. Zdá se mi, že jsme dobrá parta, a to mi pomáhá přicházet sem každý den a snažit se dělat slušnou patologii v tomhle dinosauřím podniku.”

“Ale co se stalo, stalo se. Už jsem se s tím natrápila dost, a po té tiskovce v Reesově kanceláři nacpu všechno do koše na odpadky, který užívám na všechno nepotřebné ve svém životě.

Jestli máte někdo dotazy, ptejte se.”

Stan Willoughby vstal a objal ji kolem ramen. “Já žádné otázky nemám, Kate. Jenom chci všem oznámit, že jsem

navrhl jméno téhle ženské výzkumné komisi jako můj osobní návrh na šéfa našeho oddělení. Je možné, že tahle celá záležitost je způsob, jak se někdo snaží můj návrh znemožnit. Chci, abyste věděli, že jsem více než kdy jindy rozhodnut jej prosadit.”

Na chvíli bylo ticho. Pak maličký Liu Huang vstal a začal tleskat. Přidali se k němu další a opět další. Za chvíli všichni až na jednu osobu vyjadřovali svou podporu.

“Držíme vám palec, doktorko,” vykřikl jeden laborant.

Odezva byla tak nadšená a vytrvalá, jako spontánní.

Vzadu v místnosti se i poslední, kdo se držel zpátky, se zaťatými zuby připojil.

“To bylo od nich hezké, že,” řekl Willoughby Kate, když se místnost vyprázdnila. “Malý Looie Huang je takový zdvořilý a nevyzpytatelný, a pak to všechno začne sám. Já ho úplně miluju. Jak ti je?”

“Pokud se ptáš, jestli mám chuť se rozsypat a dát se do breku, tak ano, mám.”

“Tak si breč,” řekl Willoughby a vzal ji za paži, když vycházeli za posledními účastníky setkání.

“Víš, Stane, já tomu nerozumím. Jakživa to nepochopím.”

“A co jako?” Willoughby se nahnul nad fontánkou, kterou se po léta snažil vyměnit, a hltavě srkal vlažnou vodu.

“Lidi, myslím.” Pokrčila rameny. “Víš, ráno vstaneš, oblékneš se a jdeš do nového životního boje, všechno, o co ti jde, je něco se naučit, pracovat co nejlépe a přitom zažít ještě kousek míru a spokojenosti. Nic zvláštního. Děláš to tak každý den a každý den si myslíš, že ostatní to dělají stejně, že každému jde jen o ten kousíček štěstí. Vždyť je to mnohem rozumnější.”

“Ach ano, mé dítě, ale to je právě to. Víš, co vypadá rozumně a co opravdu rozumné je, to jsou dvě různé věci.

Tvůj guláš by chutnal výborně, jenže mu schází trochu koření reality, hrabivost, závist, pánbíčkářství, nejistota, neřkuli stará obyčejná praštěnost.

Ať jsi, kdo jsi, ať se sebevíc snažíš pěstovat svou vlastní zahrádku, ať se sebevíc snažíš být na své bližní hodná, stejně se najde někdo, kdo ti to dá sežrat. S tím můžeš počítat.”

“To je hrůza.”

“Nakonec si musíš vybrat.”

“Jak to myslíš?”

“No, já vím, že mě tu mají za moc pasivního. Moje dveře jsou vždycky otevřené. Jen mi přineste svoje trápení a problémy… pokud k nim donesete taky řešení. Víš, já jsem nebyl vždycky takový. Kdysi jsem se pouštěl do rvačky i s těmi nejsilnějšími. To bylo kdysi dávno, než jsi přišla k nám. A pak mě začalo bolet pod hrudní kostí, a tak jsem chodil za těmi mladými nadšenci kardiologickými. A

postupně jsem začal přesouvat svoje priority, přestal jsem bojovat s fanatiky. Byly důležitější věci. Moje žena, moje děti, vnuci, moje zdraví, fyzické i duševní. To všechno náhle bylo důležitější než nějaký nový mikroskop nebo další laborant nebo nové zařízení.”

“Ale Stane, tvoje práce je důležitá. Je přece na tobě bojovat za oddělení. Nemyslíš?”

“Ano.”

“No tak jak to pak hraje s tím, co jsi právě řekl?”

Stanley Willoughby se naklonil a lehce ji políbil na čelo.

“Ono to nehraje, chápeš? Proto taky jdu od toho.

Uvidíme se na té tiskovce.” Se smutným úsměvem se otočil a vešel do kanceláře, která bude za pár měsíců patřit Kate, jestli bude po jeho.

Kancelář Kate, která byla poloviční, byla v postranní chodbě hned vedle piteven. Bylo tam místo jen pro stůl a židli, skříň na šanony, malou desku pod mikroskopem a dvě vysoké stoličky. Na jedné z nich seděl Jared.

“No ahoj,” došla k němu a políbila ho.

“Ahoj.” Jeho odpověď byla letmá a chladná.

“Co dělá žaludek?”

“Pokud si nesednu, nevstanu nebo nechodím, tak jen strašně bolí,” řekl. “Ale ne tolik jako tohle.” Podal jí přes stůl Letáček.

“Kopie kolují po celém jižním Bostonu a už se propracovávají do centra.”

“Hrome,” dívala se nevěřícně na papír. “Jarede, to mě mrzí. Fakt.” Leták byl tak řvavě oranžový, aby to urazilo i nejmírnějšího irského katolíka, a bylo na něm napsáno: PARTNEŘI V SOUSTRASTI. Pod tím byla fotografie Kate a Jareda zavěšených do sebe, na kterou se Kate vůbec nepamatovala.

Bylo pod ní napsáno: Advokát J. Samuels a doktorka K.

Benettová. Dole na stránce byla další fotografie, Bobby Geare ve své dokonalé útočné pozici. Pod ní bylo Bobby, odpočívej v pokoji.

“Finn?” hádala.

“Možná. Možná taky ne. On je jenom jeden z irských katolíků, kteří by nás nejraději vybombardovali. Jméno Bobby Geare zní teď trochu jako Watergate. Možná že si Mattingly nebo ten jeho vykutálený šéf kampaně pospíšili, aby měli zajištěné příští volby.”

“Mně je to fakt líto.”

“To už jsi říkala.”

Kate vzdychla a svezla se na svou pracovní židli.

“Jarede, mně to tady teď moc dobře nejde. Musíš mi ještě přidělávat starosti?”

“Že to tobě nejde! To je tvoje jediná starost?”

“Prosím tě, drahoušku. Teď mě čeká ta zatracená tiskovka; pak mám zkoumat vzorek z operačního sálu.

Nepamatuješ se, jak jsi mi včera sliboval, že se mi budeš snažit porozumět?”

Stiskla zuby, aby nevybuchla.

“Pamatuji se, jak mě srazil policajt, kterého jsem předtím v životě neviděl. To si pamatuju. Táta povídal, že Martin Finn je na bezpečnosti jednička a že tam má velký vliv.

Když si ho znepřátelím, mohou mi taky odtáhnout vůz, až budu někdy stát na červenou.”

Kate se zúžily oči. Najednou pochopila, co znamená Jaredova návštěva v její pracovně. Win Samuels. Jeden z nespočetných slídilů, které měl po městě, mu musel říct, že bude mít jeho snacha tiskovku. “Jarede, poslal tě sem dnes ráno otec, abys na mě dával při té tiskovce pozor, kdybych chtěla způsobit nějaký skandál?”

“My se jen snažíme zabránit takovýmhle věcem,” Jared zvedl oranžový plakátek.

Kate se na svého muže nějakou chvíli mračila; pak její výraz změkl. “Víš, když jsi sám sebou, tak jsi nejroztomilejší, nejhodnější, nejmilejší muž, jakého jsem kdy poznala. Fakt.

V posteli úplná pohádka. Ale jak se dáš dohromady s tím chlapem v Braxtonově budově, tak teda…

“Hele, mého otce vynech, jo? To mně jde politická kariéra do hajzlu, ne jemu.”

“To si nejsem jistá.”

“Cože?”

“Nic, Jarede. Hele, já musím tady něco dodělat, a každou chvíli mi přijdou s jednou štítnou žlázou, se kterou si druhý patolog neví rady. Na tohle teď už nemám čas.”

“Co kdybys…”

Jeho výbuch byl přerušen příchodem laborantky, která přinesla nerezový tácek na vzorky a kartonový diapozitiv, a to vše položila k mikroskopu.

“Řekněte prosím doktoru Huangovi, že mu za pár minut zavolám diagnózu,” řekla Kate.

Jared se podíval za odcházející dívkou a pak na hodinky.

“Podívej,” řekl chladně, já musím jít. Za dvě minuty mám schůzku s Nortonem Reesem.”

“O čempak?”

“Prý se s ním spojil nějaký právní přítel Gearových.

Chtějí vyvolat akci proti nemocnici na základě ohrožování soukromí.”

“Ježíšmarjá,” Kate si zakryla unavené oči špičkami prstů.

Jared vstal k odchodu. “Nezapomeň na koktail u Carlislů dnes večer.” Kate zasténala. “Tys na něj už zapomněla, viď?”

“Bohužel. V kolik to je?”

“V půl osmé.”

“Tak jo, Jarede, já…”

“Ano?”

Potřásla hlavou. “Na tom nesejde.” Teď nebyla vhodná chví1e říci mu, že má chuť se zbláznit.

Prosím tě, drž mě, Jarede, chtěla mu říci. Pojď sem ke mně a drž mě a řekni mi, že bude všecko zase dobré. Místo toho mu slabě zamávala a otočila se k diapozitivu a tkáni na misce.

Než Jared došel ke dveřím, začal zvonit telefon.

Automaticky se obrátil.

“Haló?… jo, ahoj,” řekla Kate. “Jak se máš?… Jak dlouho?… Zkusilas to stisknout?… Led?… Ellen, prosím tě.

Uklidni se a seber se. Stalo se ti někdy něco podobného?

Nemáš nějakou modřinu, o které nevíš, jaks k ní přišla?…

Celé stehno?… Proč jsi mi nezavolala?… Ellen, před pár lety jsem tě doporučila do Omnicentra. Chodíš tam ještě?…

Dobře, tak teď poslouchej. Přijeď sem na pohotovost, ale nechci, abys sama řídila. Může tě někdo přivézt?… Fajn.

Sbal si něco na noc do tašky a popros sestru nebo někoho, aby ti ohlídal děvčata, kdyby něco…. Ellen, nepanikař. A to myslím vážně. Když se rozsypeš, tak to ničemu nepomůže.

Ostatně se ti rozmaže mascara… Takhle se mi líbíš. Stiskni to, jak jen to půjde, a přijeď. Připravím ti tu nejlepší lidi, aby se ti na to podívali. Za pár hodin budeš možná doma…

Dobře. A Ellen, přines taky svoje léky… já vím, že to jsou jen vitamíny. Stejně je přines.”

“Ellen Sandlerová?” zeptal se Jared, když zavěsila.

Kate přikývla celá popelavá.

“Krvácí z nosu přeš dvě hodiny. Nevíš náhodou, kde je Sandy?”

“Myslím, že v Evropě.”

Kate zírala na tácek se vzorkem a myslela na ženu, která čeká na operačním stole, jestli boule, kterou má na krku, je nebo není rakovina. Možná že jí ten vzorek odebrali v místním umrtvení, takže je vzhůru a vyděšená.

“Jarede, vyřiď prosím tě Nortonu Reesovi, že se na jeho tiskovou konferenci nemohu dostavit. Řekni mu, že jsem nic neudělala, nic nenapsala, takže vlastně nemám co říci.”

“Ale…”

“Řekni mu, že jsi skoro pět let můj manžel, takže víš, že říkám pravdu, a že když má někdo něco proti mně, ať si to vyřídí s tebou. Jako včera večer. Ano?” Vložila diapozitiv pod mikroskop a připravila se na cestu za žlutobílým světlem.

Jared se chystal odpovědět, ale pak se zarazil, šel ke dveřím, a nakonec se obrátil.

“Doufám, že to s Ellen dobře dopadne,” řekl tiše.

Kate vzhlédla. Každý sval v těle se jí napjal při pomyšlení, co mohou ukázat zkoušky krve její přítelkyně.

“Já také, Jarede,” řekla. “Já také.”

Uklidni se. Soustřeď se. Zaostři to. Zaměř na to myšlenky.

Zaměř je. Trvalo jí to o pár minut déle než obyčejně, ale nakonec se jí to podařilo. Jako vždycky. Okolní starosti a myšlenky se zvedly jako mlha a všechno, co zbylo v jejím světě, byly ty buňky.

Arlen Paquette seděl u okna ve své suitě v Ritzu a pozoroval chodce, jak se pomalu procházejí veřejnými zahradami.

Vzdělání nabyl na Harvardu a v MIT, a jakkoli dlouho už žil v Kentucky, návrat do Bostonu byl vždycky jako návrat domů.

Když se díval na studenty a milence, na tuláky a úředníky, přistihl se, že touží po bezpečnějším, i když chudším životě na universitě.

Za sedm let s Reddingem získal mnoho. Pozemek, dům, tenisový kurt a bazén, nemluvě o příležitosti studia pro děti a doživotní bezpečnosti pro ženu a pro sebe. Jenomže teprve teď začínal plně doceňovat, co za to zaplatil. Víc a více, zejména od toho průšvihu se Synogardem, se začal vyhýbat pohledu na sebe do zrcadla. Víc a více se ztrátou sebedůvěry ztrácel také schopnosti milovníka. A teď ještě tisíc kilometrů od jeho dokonalého trávníku a venkovského klubu, jehož se má stát ředitelem, vykrvácely dvě ženy.

Když se tak díval na šedé novoanglické odpoledne, modlil se, aby to spojení mrtvých žen s Omnicentrem byla pouhá náhoda.

Přesně ve tři hodiny přišel posel s velkou tlustou obálkou, na kterou už Paquette čekal. Dal mu spropitné a pak rozložil obsah obálky na stolek vedle záznamů, které

přivezl z Darlingtonu. Důkladnost, se kterou přistupoval Cyrus Redding ke své potenciální soupeřce, Paquetta v nejmenším nepřekvapila.

Jasnovidec byl pořád ve formě, a svou obdivuhodnou schopnost udržoval stálým přísunem dat, malých detailů, které samy o sobě mohly vypadat irelevantně, ale z nichž se jako z jednotlivých kousků skládačky dal složit celý obraz; v tomto případě obraz doktorky Kathryn Bennettové -

Samuelsové.

Paquettovi se zdálo množství faktů, získaných za těch pár dní, současně působivé a odstrašující. Životopisná data, akademické publikace, medikální historie z žádosti o životní pojistku, dokonce známky a žákovské knížky z Mount Holyoke.

Navíc ke xeroxovým fotokopiím a tiskům z počítače tu byly ještě černobílé fotografie, zvětšeniny pořízené zřejmě z teleskopických záběrů. Chemik pohlédl instinktivně ze svého osmého poschodí, jestli ho také někdo odněkud nefotografuje.

Paquette pečlivě studoval jednu fotografii po druhé. K.B.

s manželem, Jaredem Samuelsem. K.B. a patolog Stanley Willoughby (viz str. 4b). Sídlo Samuelse a Bennettové, Salt Marsh Road, Essex. K.B. jogguje v okolí svého domu. Žena měla pozoruhodnou tvář, živou a výmluvnou, s výraznými fotogenickými rysy. Její krása byla současně nenápadná i

nezpochybnitelná a Paquette, prohlížející si fotografie, najednou zatoužil po své ženě.

“Všimněte si obzvláště hlášení doktora Steina,” nabádal ho Redding. “Ten člověk už dělal pro mě dříve podobnou práci, ještě ve větším spěchu a s méně materiálem než tady.

Jestli budete mít nějaké dotazy, zavolejte mi a já vás spojím se Steinem.”

Hlášení bylo napsané na papíře s hlavičkou dr. Stephen Stein, klinický psycholog. Nebyla tu žádná adresa ani telefonní číslo. Paquette si namíchal slabou whisky s vodou a sedl si na brokátovou pohovku s třemi hustě popsanými stránkami.

Většina zprávy byl zhuštěný obsah přiložených dokumentů.

Paquette přečetl tuto část a vryl si fakta, kterých si nevšiml předtím. Ve skutečnosti už Steinovu práci znal.

Skoro před sedmi lety studoval podobný dokument o Nortonu Reesovi. Tehdy jako nyní dumal nad tím, jestli někde ve stovkách obálek zamknutých v kartotéce Cyruse Reddinga je Steinovo hlášení o něm, Arlenu Paquettovi.

Dva starší bratři… vedoucí třídy na vysoké škole…

vyhrávala odznaky v jízdě na koni… odměna za skulpturu na koleji Mount Holyoke… jedna z nich, Hledání za tři, je ještě vystavena v kampusu… čtrnáct dní v nemocnici kvůli depresím…

Paquette si přidal tyto informace k tomu, co už o té ženě věděl.

“Závěrem bych řekl,” psal doktor Stein, “že v doktorce Bennettové máme ženu vysoké disciplíny a vytrvalosti, ze které by byl v každém případě cenný spojenec nebo nebezpečný nepřítel.

Má pevně vybudované zásady a pochybuji, že by se dala koupením odvrátit od věci, které věří. Co se týče inteligence, nemám důvod se domnívat, že by její schopnosti poklesly od doby, kdy získala tak vysoké známky při přijímacích zkouškách na lékařskou fakultu (viz str. Ic). Její přátelé, pokud jsme byli schopni zjistit, jí jsou věrní a věří v její loajalitu k nim. (Prohlášení na str. 2c a 3c).

Nicméně

má

problémová

místa,

která

ještě

prozkoumáme a která by se mohla stát východiskem, jak ji kontrolovat. Má pravděpodobně hluboce vrytou nejistotu o své roli manželky a profesionálky. Hrozba jejímu muži může být působivější v kontrolování její činnosti než hrozba jí samé. Proti takové hrozbě bude spíše bojovat, než by couvla nebo hledala pomoc.

Možnost kontroly vydíráním (na tom se ještě pracuje) nevypadá zatím slibně.

Další hlášení během týdne nebo až dostaneme další fakta.

Odhad možnosti kontroly na Reddingově indexu je dvě nebo tři.”

Paquette odložil hlášení a snažil se vzpomenout si, kolik dostal na Reddingově škále Norton Reese. Osm? A co on sám?

“Deset,” zamumlal. “Sbohem, Jidáši. Zde přichází Arlen Paquette, absolutní desítka.”

Za pár minut ho jantarová měkkost uklidnila natolik, že mohl začít přemýšlet o situaci. Bennettová poslala specialisty do Omnicentra pro kultury. To není problém.

Jestli budou negativní, jako že určitě budou, bude mít klinika zadarmo dokonalou mikrobiologickou kontrolu.

Jestli budou pozitivní, stejně se zkoumání vyhne lékárně.

Požádala přece o vzorky léků podávaných Hornerovými opičkami, a dostala je. V tom není problém. Vzorky byly jistě v pořádku, na to už Horner dohlédl.

Bude s pátráním pokračovat? Steinovo hlášení a to, co o ženě věděl, ho přesvědčovalo, že ano. Nicméně to bylo předtím, než byla zamotána do té špíny s baseballistou. Čím více o té situaci uvažoval, tím více se přesvědčoval, že není způsobu, jakým by se dostala Kate Bennettová k tajemství Omnicentra, zejména také proto, že všechno testování léků se zastavilo. Vytrvalost nebo nevytrvalost, ta ženská ho nebude držet z domova víc než pár dní.

Když si namíchal další pití, uvědomil si Paquette, že tu přece jen je cesta. Pokroucená horská cestička spíš než dálnice, ale přece jen cesta. Po chvilce váhání zavolal oblast 202.

“Dobré odpoledne. Ashburtonova nadace.”

“Estella?”

“Ano.”

“Tady doktor Thompson.”

“Buďte zdráv, doktore. Už jsem vás dlouho neslyšela.”

“Jenom týden, Estello. Všechno v pořádku?”

“V pořádku.”

“Volal někdo?”

“Jenom vy. Div jsem nevyletěla z kůže, když zazvonil telefon. Vždyť já tu celé dny nic nedělám než manikůruju si nehty, a…”

“Nějaká pošta?”

“Jen ty dva dopisy z Denveru, už jsem vám je poslala.”

“Mám je. Poslyšte, kdyby někdo volal, nečekejte, až zavolám já. Zatelefonujte mi na ta čísla, co máte na stole.

Zpráva se ke mně dostane a já vám hned zavolám.”

“Ano, ale…”

“Nashledanou, Estello. Mějte se.”

“Nashledanou, doktore Thompsone.”

Kate Bennettové se scéna v pokoji č.6 na pohotovosti Metropolitní nemocnice zdála nereálná. Na jedné straně dva vážní hematologové připravovali krevní zkoušky a nepřirozeně hlasitě se spolu bavili. Na druhé straně se opíral chmurně a mlčky o zeď Tom Engleson vedle sestry a mladšího praktikanta. Kate stála sama u dveří a pozorovala

střídavě tmavočervenou sací láhev na zdi a hemžení pod jasným reflektorem uprostřed sálu.

Pete Colangelo, vedoucí otorinolaryngologie, se skláněl před Ellen Sandlerovou a hleděl centrálním otvorem zrcátka, které měl na čele, na osvětlený bod vysoko v její levé nosní dírce.

“Je to vysoko. No jo, vysoko to je,” mumlal si pro sebe a snažil se vypálit krvácející cévku, která byla v takové poloze, že krev kapala Ellen do krku.

Kate se podívala na zakryté nohy své přítelkyně a myslela na tu modřinu, na tu ohromnou modřinu, která zvěstovala další nepříjemnosti. Ať to není vážné. Prosím tě, Bože, jestli jsi, ať její testy nejsou abnormální.

Ellen seděla na speciálním operačním křesle nehybně jako socha, ale její ruce byly zbělelé, jak se držela opěradel.

Prosím…

“Můžete jí zkontrolovat tlak?” požádal Colangelo. Byl to hubený mrňous, ale měl podivuhodné ruce, obratné zejména na jemné práce v plastice. Mezi chirurgy se o něm vyprávěly legendy. Kate byla nesmírně vděčná, že měl čas. Stejně však věděla, že nebezpečí není v tom, co se děje, jako proč se to děje. Pochmurné vidiny Beverly Vitalové a Ginger Rittenhousové jí vyvstávaly před očima. V této chvíli v hematologické laboratoři měřili srážecí faktory u ženy, která pro ně byla pouhým jménem a nemocničním číslem.

Prosím…

Colangelův asistent hlásil, že Ellenin tlak je stočtyřicet na šedesát. To není nebezpečné. Tryskání krve do sací láhve jako by se zmírňovalo a Kate poprvé cítila, jako by napětí v sále povolovalo.

“Pojď k tatínkovi,” lákal Colangelo krvácející cévu.

“Pojď sem, mrňousi. No pojď sem.”

“Co myslíš?”

Kate se otočila nalevo. Přistoupil k ní Tom Engleson.

“Promiň, nechtěl jsem tě polekat.” Její starost se zračila v jeho tváři. Hnědé oči, ztemnělé trochu ustavičnou pracovní únavou, byly nicméně neobyčejně výmluvné.

“Myslím, že to Pete vyhrává, jestli myslíš tohle.”

“Nemyslím.”

“V tom případě odpověď nemám. Aspoň do té doby, než přijde hlášení z hematologie.” Pokračovala v řeči, ale obrátila zrak zpátky doprostřed místnosti. “Jestli jsou její čísla v pořádku a máš čas, tak to můžeme oslavit. Zvu tě na kafe. Jestli jsou nízká, tak bych ráda, nebo spíš potřebuji s tebou mluvit.

Kromě Stana Willoughbyho jsi jediný, kdo ví tolik co já, a Stan je už z mých starostí celý utahaný.”

“Já už mám teď čas celý zbytek dne,” řekl Tom.

“Kdybys chtěla, mohli bychom spolu jít na večeři.” Jen to řekl, litoval toho. Bylo to zbrklé, nevhodné, netaktní, hloupé.

Kate odpověděla bleskovým pohledem, moc krátkým, aby z něho něco vyčetl. “Myslím, že to Pete dokázal,” řekla, aniž se zmínila o jeho pozvání.

Za pár okamžiků Colangelo potvrdil její dojem.

“Máme to, paní Sandlerová. Zůstaňte jen pěkně v klidu, a bude to v pořádku. Jste báječná pacientka, věřte mi to. Rád se starám o lidi, kteří mi pomohou, abych pracoval co nejlépe.” Ustoupil o krok dozadu a čekal, odražené světlo z jeho čelního zrcátka ozařovalo zakrvácenou dolní část Ellenina obličeje. Pak se obrátil ke Kate s lehkým nadějným poloúsměvem.

“Dobrá práce, Pete,” zašeptala. “Proklatě dobrá.”

Colangelo kývl a pak se obrátil zpátky k pacientce.

“Paní Sandlerová, myslím, že bude nejlepší, když tu přes noc zůstanete. Ještě nepřišly zpátky nějaké testy z laboratoře a chtěl bych si taky být jist, že ta céva zůstane kauterizovaná.”

“Ne,” řekla Ellen. “Totiž, já nemohu. Tedy, kdyby to nemuselo být, tak tu raději nezůstanu. Kate, řekni doktoru Colangelovi, co všechno mám na práci, a že jsem zodpovědná a že budu dělat přesně všechno, co mi řekne, když mě pustí domů. Prosím tě, Kate. Nezlobte se, ale já nenávidím špitály.

Nenávidím je. Div jsem neporodila Betsy v parku, protože jsem čekala do poslední minuty.”

Kate přešla ke své přítelkyni a otřela jí krev z tváře mokrou gázou.

“Tak hele,” řekla. “Ty chceš, abych posoudila rozpor v medicínské filosofii mezi šéfem ORL chirurgie, který je také profesorem na Harvardu, a šéfkou Sandlerové Dekorace interiérů, s.r.o….”

“Kate, prosím tě.”

Ellen popadla Kate za ruku tak pevně a hlas se jí tak třásl, že Kate pochopila sílu jejího vrozeného strachu.

Obrátila se k chirurgovi. “Pete?”

Colangelo pokrčil rameny. “Jsem placen za to, že provedu operaci a dám radu,” řekl. “Jestli se mě ptáš, jestli je bezpodmínečně nutné, aby tu zůstala, tak řeknu ne.

Nicméně, jak jsem řekl, jsem placen za radu, a moje rada je, ještě to tady chvíli pozorovat.”

Než mohla Kate odpovědět, vešel laborant z hematologie a podal jí tři lístky z laboratoře, dva růžové a jeden zelený.

Studovala čísla na nich a rostl v ní strach a zloba.

“Dámo,” snažila se zamaskovat napětí v hlase, “tentokrát souhlasím s doktorem Colangelem. Měla bys tu zůstat.”

Ellen ji popadla ještě pevněji.

“Kate, co je v těch testech? Je to špatné?”

“Ne, El. Některá čísla jsou trochu mimo a měli bychom se na ně ještě podívat, ale v tomto stadiu to není špatné nebo nebezpečné.” Tiše se modlila, aby její odhad ženiny síly byl

správný a aby se jí vyplatilo rozhodnutí nelhat jí. Ellen jí hleděla do očí.

“Ne špatné nebo nebezpečné v tomto stadiu, ale mohlo by být. Tak to myslíš?” Kate kývla. “Pak tedy budu muset zůstat,” řekla.

“Nebudeš tady dlouho a budou se o tebe starat nejlepší lidé. Pomohu ti s děvčaty a řeknu jim, co s tebou je.”

“Děkuju.”

“Vím, že to zní hloupě, když řeknu, aby ses nestarala, ale snaž se. Na ten tvůj nos dáme pozor a znovu zkontrolujeme ráno testy. Nejspíš budeš do konce týdne doma.” Kate se snažila dívat se jí rovně do očí, ale uvnitř věděla, že přítelkyně jejím nadějným řečem nevěří o nic víc než ona sama.

“Je v tom Omnicentrum. Nějak to prostě vím.”

Kate se zašklebila na kávu, kterou právě uvařila, a zesvětlela ji kávovou smetanou, kterou vyhrabala mezi chemikáliemi v ledničce.

“Omnicentrum je jenom ta hromada skla a kamene naproti. Všechna hlášení odtamtud jsou negativní.

Bakteriologie, chemie, epidemiologie. Všechno negativní.

Jaká je tady souvislost?” Tom Engleson zalistoval hromádkou hlášení z testů, které si Kate objednala. Nic v nich na kliniku neukazovalo.

“Já nevím,” odpověděla Kate a sedla si naproti němu k pracovnímu stolu. Měl na sobě džíny a objemný smetanový

rybářský svetr. Poprvé ho viděla v něčem jiném než v lékařském plášti. Slušelo mu to. Krásný irský úplet dodával větší tvrdosti jeho jemným rysům. “Snad je to virus nebo nějaký toxin… nebo se to kontaminovalo v jejich lékárně. Ať je to co je, pochází to odtamtud.” Ukázala palcem směrem k Omnicentru.

“V lékárně? V těch hlášeních je, že analýzy léků Ginger Rittenhousové a těch, co ti poslal Zimmermann, jsou úplně v pořádku. V celém koši ani shnilé jablíčko.”

“Já vím.”

“Takže…?”

“Takže nevím. Podívej, moje přítelkyně má přesně totéž, co zabilo ty dvě ženy. Destičky sedmdesát tisíc, fibrinogen sedmdesát pět procent normálu. Viděls hlášení. Není to tak zlé jako u nich, aspoň zatím ne, ale rozhodně to jde špatným směrem.”

Začala mluvit rychleji a ostřeji. “Na to tě nepotřebuji, abys mi říkal, co je nasnadě. Na to mi stačí Gus támhle u novinového stánku. Potřebuji nějaké nápady, čím by to mohlo být, ne čím to být nemůže.” Najednou se zarazila.

“Ježíš, promiň, Tome. Nezlob se. Mezi těmi politickými nesmysly tady v nemocnici, zmatkem s Bobbym Gearem a jeho prokletou závislostí na amfetaminu, pak jak nám umřely ty dvě ženy, nehledě ke každodennímu napětí, abych dělala prostě dobře svou práci, a ještě teď Ellen, tak se už

cítím jako někdo, koho strčili do mixéru a zapnuli proud.

Tohle si nezasloužíš.”

“To je v pořádku. Jen mě mrzí, že ti nemohu víc pomoci.”

Nedokázal úplně vymazat lítost ze svého hlasu a Kate si připomněla, že těch asi pět let věkového rozdílu mezi nimi neznamená mnoho ve většině oblastí, ale v přecitlivělosti ano.

“Jestli si myslíš, že je to v té lékárně, měla bys zavolat lékárnickou asociaci.”

“Kdybych měla kousíček důkazu, tak to udělám. To já jsem Ellen přemluvila, aby se zapsala do Omnicentra.”

Nepřítomně strčila ruce do kapes. V pravé byl složený plastikový a papírový arch se zbylými Elleninými léky z Omnicentra, vitamíny se železem. Položila je na stolek.

“Vitamíny Beverly Vitalové se nenašly?”

“Ne.”

Kate přešla ke svému stolu a přinesla odtamtud léky podobné Elleniným. “Myslím, že bychom to měli zkusit naposled s našimi přáteli v toxikologické laboratoři a jejich zázračným spektrofotometrem. Elleniny vitamíny a tyhle.

Jestli budou zkoušky zase negativní, tak si řeknu, že to byl hon na čarodějnice, a věnuji se něčemu užitečnějšímu, jako například obnovení trochy respektu, o který jsem přišla v té aféře s Bobbym Gearem.”

“Nestarej se,” řekl Tom, “pořád máš respekt, obdiv a lásku u některých… například zrovna tady.” Poklepal si prstem na hrudní kost.

“To ti děkuji.”

“A čí jsou ty druhé tablety?” zeptal se.

“Ehm?”

“Ten druhý balíček, čí je?”

“No, můj.“

SOBOTA 15. prosince

V obvykle ospalé ordinaci doktora Vernona Drexlera panovalo dnes vzrušené očekávání. Přijímací sestra mateřského vzhledu pobíhala po prázdné čekárně, narovnávala časopisy a dala si záležet, aby půl roku staré číslo Praktické lékařské vědy s Drexlerovou fotografií na obálce bylo vystaveno dostatečně nápadně, tak aby je Cyrus Redding nemohl přehlédnout, ani kdyby byl uveden rovnou do ordinace.

V malé laboratoři mladá laborantka nahradila papír v elektrokardiografu novým a uspořádala zkumavky, injekce a plastikový rukáv, který bude potřebovat pro odběr krve z paže člověka, kterého Drexler popsal jako nejvlivnějšího, ne-li nejbohatšího muže ve státě.

Lurleen Fisková, nervózní a přísná ředitelka kanceláře, zatelefonovala poslednímu pacientovi a přeobjednala jej na jiný den. Byla u Drexlera už v roce 1967, kdy Cyrus Redding poprvé přijel z Kentucky. Devatenáct set šedesát sedm. Fisková se smutně usmála. Jejich kancelář v Zadní zátoce v Bostonu sestávala tehdy ze dvou pokojíčků, z nichž jeden byl pro doktora a druhý pro ni. Nyní Drexler vlastnil celou budovu.

Bylo

půl

jedné.

Reddingova

soukromá

sedmsetsedmadvacítka už asi přistála v Loganu. Přesně za

hodinu, to věděla, zastaví jeho limuzína před jejich domem z hnědého kamene.

Redding přijde pěšky, když to dokáže, a v kolečkové židli, pokud ne. Pomohou mu po příjezdové cestě a tehdy se zastaví, mrkne na ně a zamává. Jeho pomocník, posledních pět nebo šest let tvrdý mlčenlivý muž jménem Nunes, ponese koženou kabelu s Reddingovými léky a určitě také s dárky pro všechny lékařovy zaměstnankyně. Za poslední návštěvy zhruba před rokem dostala od něho diamantový přívěsek, skoro půl karátu, který teď hrdě nosila na prsou.

Dnes to ovšem bude výjimečné, uvědomila si. Redding měl nějakou nutnou záležitost, která jej přivedla do Bostonu.

Zavolal do kanceláře včera pozdě odpoledne a požádal, jestli by mohl při své návštěvě v městě odbýt také svou pravidelnou každoroční prohlídku.

“Paní Fisková,” zavolal ji Drexler ze své ordinace, “já si nemohu vzpomenout, říkala jste, že přijde také pan Ferguson, nebo že ne?”

“Říkala jsem možná, pane doktore. Pan Redding to nevěděl jistě.” Žena se s porozuměním usmála a potřásla hlavou. Vernon Drexler může být slavný endokrinolog a vedoucí odborník na nervovou nemoc myasthenii gravis, ale co se týče ostatních věcí kromě medicíny, má hlavu jako řešeto. S jeho ženou se často bavily nad tím, jaká groteska by nastala, kdyby neřídily jeho práci od návštěvy k návštěvě, od přednášky k přednášce.

Myšlenka na pana Fergusona ji přiměla, že vstala a spěchala do malé ohnivzdorné místnosti, kde měli uloženy lékařské záznamy. Přinesla odtamtud záznam doktora Johna Fergusona, postiženého stejně jako Cyrus Redding myasthenií. Byl to milionářův blízký přítel. Obyčejně si ti dva zařídili návštěvu tak, aby přišli spolu ve stejný den, a pak se jim doktor Drexler asi tak hodinu věnoval. Lurleen Fisková se domnívala, třebaže jí to Drexler nikdy neřekl, že oba muži nějakým způsobem podporují jeho laboratorní výzkum myasthenie na lékařské fakultě.

“Paní Fisková,” zavolal Drexler znovu, “vytáhněte přece jen kartu doktora Fergusona, jen tak pro jistotu.”

“Ano, pane doktore, hned ji přichystám.” A už listovala dlouhým záznamem, aby se ujistila, že neschází laboratorní hlášení a poznámky z jeho minulé návštěvy. Drexler byl nervózní. Poznala to na jeho hlase. Choval se vzorně a profesionálně bez chyby, ale ona to stejně věděla. Jednou před lety byl dopraven helikoptérou na Onassisovu jachtu ke konzultaci o myasthenii, které už pacient stejně podléhal.

Toho rána klidně popřál lidem v kanceláři dobrý den, a pak odkráčel bez lékařského kufříku, medicínských článků a kabátu.

Reddingova limuzína, zpožděná sněhem na ulicích, přijela o pět minut později. Lurleen Fisková se připojila k druhým dvěma ženám, které se dívaly z okna. Na druhé

straně pokoje pozoroval Drexler, vysoký, hubený padesátník, pyšně svůj tým.

“Hele, podívej, tamhle je,” švitořila recepční.

“Jde sám?” chtěl vědět Drexler, a byl by se podíval, ale nechtěl porušit rituál, který se za léta vytvořil.

Lurleen Fisková natahovala krk. “Vozík má vyndaný, ale… ano, udělal pár kroků sám. Další rok, pane doktore.

Znova jste to dokázal.”

Na Drexlera to proti jeho vůli také zapůsobilo. V

sedmašedesátém předpověděl Reddingovi tři roky, nejvýše čtyři.

A teď uběhlo už patnáct a ten muž byl stejně silný, ne-li silnější, než na začátku. Znova jste to dokázal. Chvála paní Fiskové se ho bolestně dotýkala. Myasthenia gravis, progresivní rozpad nervosvalového systému. Příčina: neznámá. Prognóza: stále větší slabost, obzvláště při namáhání, únava, potíže při polykání, potíže při dýchání, a nakonec smrt na infekci nebo na zástavu dýchání. Léčení: při nejlepší vůli jen fukování. Ale zde byli dva muži, Redding a John Ferguson, kteří v zásadě zastavili nebo aspoň znatelně zpomalili postup své nemoci.

A tento malý zázrak dokázali sami. Třebaže jeho zaměstnanci si mysleli něco jiného a ani jeden z pacientů to neřekl, on sám poskytoval jen vnější, podpůrnou péči. Byl to párek úspěchů, ale úspěchů, které neustále zpochybňovaly jeho životní snažení.

Na chodbě bylo slyšet klapnutí výtahu. Po léta se dva Drexlerovi pacienti cpali tuctem medikamentů, z nichž většina byla laboratorně nevyzkoušená. Po léta se on snažil zjistit, který lék nebo kombinace léků tak pozoruhodně zabírá. Odpověď by byla nevídaným skokem v léčení. Snad se mu to tento rok povede.

Redding seděl na vozíku ručně ovládaném, mávl pomocníkovi, aby šel napřed, a pak se sám dopravil ke dveřím. Pomocí jeho paže pak vstal a udělal několik kolísavých kroků do ordinace.

“Děkuji vám, že jste mě přijal tak narychlo, Vernone,”

řekl, natáhl ruku a mocně potřásl Drexlerovou. “Pane Nunesi?”

Pomocník, zasmušilý snědý muž s postavou olympijského veslaře, zajel s vozíkem tak, aby si Redding mohl zase sednout.

Přes čekárnu zářily Lurleen Fisková a ostatní dvě ženy jako hrdé babičky.

“Vypadáš výborně, Cyrusi,” řekl Drexler. “Úplně báječně. Pojď ke mně do ordinace.”

“Moment. Nejdříve bych chtěl popřát tvému personálu urychlené veselé vánoce. Pane Nunesi?”

Bezvýrazný Nunes vytáhl z koženého vaku, který měl pověšený přes rameno, tři dárky různých velikostí a Redding je předal jeden po druhém ženám, které mu potřásly

rozpačitě rukou. Lurleen Fisková mu stiskla ramena a políbila ho na tvář.

“Moje limuzína dojede pro pana Fergusona,” řekl Redding, když byl odvážen do Drexlerovy ordinace. “Jen si tady s námi popovídá, ale vyšetřit se nedá, raději by dodržel schůzku, jak byla původně určena.”

“Dobře, dobře,” řekl Drexler.

Oba muži, Ferguson a Redding, se setkali asi před dvanácti lety v jeho čekárně a hned našli vzájemné porozumění. Při příští návštěvě požádal Redding, aby jim bylo vyhrazeno jedno celé dopoledne. Jeho přání, podložené slibem podpory na výzkum, bylo samozřejmě hned splněno.

Reddingův strážce ho dovezl do ordinace, tašku s léky postavil na stůl a odešel, aby doprovodil limuzínu, jedoucí pro Fergusona. Redding opatrně seřadil lahvičky a plastikové obaly na psací podložku před Drexlerem.

Různých výrobků bylo dohromady třináct.

“Tak, doktore,” řekl, “tady to je. Většinou už je znáte, ale některé ještě ne.”

“Doktor Ferguson bere přesně totéž jako vy?”

“Pokud vím.”

Endokrinolog

si

dělal

poznámky

o

všech

medikamentech.

Dvě drogy byly velice experimentální, ještě vůbec nezkoušené na lidech, sám o nich slyšel poprvé v posledním půlroce.

Nechal si opět jednou pro sebe varování před nevyzkoušenými léky, a jenom zaznamenal chemické názvy a množství. Oba muži nějak prostě nepodléhali vedlejším účinkům. To mu prozradili, ale víc nic. Co se doktora Vernona Drexlera týkalo, v obavě o vlastní reputaci se raději na nic neptal.

“A tenhle?” Drexler zdvihl napůl plnou lahvičku s průhlednými želatinovými kapslemi nějakého prášku.

“To je od Podgorného z Institutu pro zkoumání metaboliky v Leningradu,” řekl prostě Redding. “Myslí si, že jeho teorie, na které je ta směs založena, je docela dobrá.”

“Úžasné,” mumlal si Drexler. “Naprosto úžasné.” Rudi Podgornyj byl v oboru jednička, ale tak nepřístupný, že jemu trvalo dva roky, než se s ním vůbec setkal. Reddingovy schopnosti a moc jeho peněz byly opravdu omračující.

“Tak,” řekl, když dokončil své záznamy, “tyhle dva přípravky už jsou lékařsky ohodnoceny. Zřejmě vůbec nijak nepůsobí. Můžeme si o tom promluvit, až přijde pan Ferguson, ale zdá se, že mám dostatek podkladů pro doporučení, abyste s nimi skončili.”

Redding hladil lahvičky. “Jeden z nich je vaše dítko, že?”

Lékař bezmocně pokrčil rameny a kývl. “Ano, obávám se, že jsem se přidržel zapadající hvězdy.” Nepovedlo se mu udržet optimistický tón. Čtyři léta práce k ničemu.

“Takže musíte zase změnit směr, ne?”

Řekni mi, proboha, jak víš, že tě tyhle drogy na fleku nezabijí? myslel si Drexler.

“Ano,” řekl s křečovitým úsměvem, “asi budu muset.”

Elegantní dlouhá limuzína se proplétala lehkým poledním provozem na jihovýchodní dálnici. Na předním sedadle breptal tlustý řidič s nemluvným Nunesem, který odpovídal jen příležitostným kývnutím nebo jednoslabičně.

Vzadu seděli po obou stranách, obklopeni kouřovým sklem, Redding a John Ferguson, srkali brandy a mluvili o právě skončené schůzce s Vernonem Drexlerem.

“Mrzí mě, že ti není dobře, Johne,” řekl Redding.

“Možná že jsme tam měli zůstat a mohl tě prohlédnout.”

“Nesmysl. Mám dojednanou kontrolu na příští měsíc, a to úplně stačí.” Redding vůbec nepochyboval, že s Fergusonem, asi o osm let starším než on sám, to jde s kopce. Nikdy nebyl příliš silný, a teď ještě zhubl a zeslábl.

Bez vyčerpání urazil jen pár kroků. Tvář měl staženou a zažloutlou, vynikala v ní jen ústa plná dokonalých zubů, které dodávaly jeho výrazu mrtvolnosti. Avšak oči, třpytící se z hlubokých důlků jako úlomky akvamarínu, dokazovaly intelektuální sílu, která ovládala celý jeho život.

Spolupracovat začali hned toho prvního dne, kdy se setkali u Drexlera. Ferguson, i když se ještě mohl pohybovat s holí, měl z nich dvou nemoc v pokročilejším stadiu. V té době byl zaměstnán jako vedoucí lékař státní nemocnice

mimo město a už tehdy bral dvě experimentální drogy, poté co je vyzkoušel na svých pacientech.

Do roka začal Redding hledat nové léky, zatímco Ferguson o ně rozšířil svůj zkušební program. Oba muži ale brzy přišli na to, že potřebují víc zkušebních objektů, než jim může poskytnout Fergusonova nemocnice. Z toho důvodu založili Centrum pro všeobecnou zdravotní péči v Denveru a brzo nato Omnicentrum v Bostonu. Vernon Drexler byl nadále jejich lékařem, zaznamenával jejich pokroky a bděl všeobecně nad jejich zdravotním stavem.

Reddingův řidič, který stále vesele klábosil s Nunesem, zahnul na 95. severní. Nakonec sice měli dojet k Fergusonovu domu, ale zatím měl jedinou instrukci, pomalu hodinu objíždět.

“Johne,” Redding odložil svou napůl plnou číšku do držáku na baru, jak dlouho už jsi nebyl v Omnicentru?”

Ferguson se lítostivě usmál. “Spíš by ses měl ptát, jak dlouho je to, co jsem vůbec někde byl. Asi přede dvěma roky. Možná je to déle. Je pro mě těžké vůbec se někam dostat.”

“Chápu.”

“Z našeho rozhovoru včera večer jsem pochopil, že tam vznikly nějaké problémy. Zimmermann?”

Tentokrát se usmál Redding. “Ne ne, podle toho, co jsem slyšel, Zimmermann je pro tu práci výborný. Měl jsi pravdu, žes ho doporučil. Neškodný hejsek, který má dost rozumu,

aby řídil náš testovací program, ale neplete se do něho.

Kdepak Zimmermann.”

“Takže kdo?”

“Možná, že ani o žádný problém nejde. Když jsi s doktorem Frenchem zařizoval Omnicentrum, nenarazil jsi na nějakou doktorku Kathryn Bennettovou?”

Ferguson chvíli přemýšlel a pak zavrtěl hlavou.

“Já jsem si to myslel,” řekl Redding.

Trvalo mu jen pár minut, než příteli vypověděl o událostech, které vedly k tomu, že Kate Bennettová šla na obhlídku Omnicentra.

Ferguson poslouchal s vědeckou nezúčastněností, jen chvílemi naznačil, že poslouchá.

“Carl Horner tvrdí,” skončil Redding, “že žádný z léků, který sledujeme, nemohl způsobit problémy, po kterých jde ta mladá doktorka.”

“Ale jistě to neví.”

“Johne, vždyť jsi s Carlem pracoval. Víš, jak často se mu stane, že by se zmýlil. Jeho hlava je stejný počítač, jako jeho stroje.”

“Ale ty si myslíš, že dva podobné případy, a teď dokonce třetí, jsou trochu mnoho na to, aby to mohla být náhoda?”

Redding hleděl z okna; sňal brýle a čistil je utěrkou z baru.

“Abych řekl pravdu, Johne, nevím, co si mám myslet.

Fakta mluví tak, a moje instinkty zase jinak. Ty znáš

Omnicentrum lépe než já. Mohl by tam někdo něco provádět s léky za našimi zády?”

“Doufám, že ne.”

“Johne, přemýšlej o tom, co jsem ti řekl. Uvažuj o tom, jak může souviset, že tři ženy s krvácivostí a dvě s vadnými vaječníky mohou být všecky pacientkami v Omnicentru.”

Zmáčkl knoflík intercomu. “Pane Crosscupe, můžete zajet k domu pana Fergusona.”

“Budu o tom uvažovat,” řekl Ferguson, “ale pro tentokrát si myslím, že tvoje instinkty by se měly sklonit před fakty.”

“Týden.”

“Prosím?”

“Týden, Johne,” opakoval Redding. “Dávám ti týden, abys mi o té záležitosti něco řekl.”

Ferguson zkoumal oči mladšího muže.

“Jako bys myslel, že před tebou něco skrývám.”

“Nic nemyslím.” Záhadně se usmál. “Jen tě žádám o pomoc.”

Limuzína zajela do závěje na příjezdové cestě před domem Johna Fergusona, pěknou stavbou koloniálního stylu na čtyřech hektarech země. Redding opět zapjal intercom.

“Pane Nunesi,” řekl, “už jsme skončili. Zaveďte laskavě pana Fergusona domů.”

Oba muži si potřásli rukama a Redding se díval, jak Nunes pomáhá vyčerpanému Fergusonovi po cestě k domu.

Starší

muž

byl

lecčím.

Výtečným

lékařem

a

administrátorem, dobrým znalcem lidské povahy, který uměl předvídat, jak se lidé zachovají; nadaným filosofem. Ale Redding věděl už dlouho, čím není: Johnem Fergusonem.

Reddingovi zvědové zjistili toto, ale nic více. Existoval John Ferguson s podobným vzděláním, ale ten zahynul při bombardování polního lazaretu v Bataanu.

Hned zpočátku varoval Reddinga instinkt, aby se nepouštěl do konfrontace s tím, co před ním jeho nový spojenec skrývá. Toto rozhodnutí se ukázalo být oprávněným, až doteď.

Ferguson naposled slabě zamával a zašel do domu.

Za kouřovým sklem limuzíny Cyrus Redding vytočil telefonní číslo. “Pana Steina, prosím. Haló, doktore, tady váš přítel z Darlingtonu. Co se týče toho člověka, Johna Fergusona, o němž jsem mluvil včera: potřeboval bych ho znovu propátrat a pečlivě pozorovat. Proveďte to hned a referujte o tom, jak vám to jde. Zdá se, že se objevil po druhé světové válce, tak byste se měl nejdřív zaměřit na tu dobu. Děkuji.”

Dobrá, příteli, pomyslel si. Patnáct let jsem ti nechal tvou přetvářku. Doufám, že ta slušnost byla na místě.

Kate Bennettová položila diktafon na místo a zírala přes ulici

na

ztemnělé

Omnicentrum.

Odrazy

světel

projíždějících aut v jeho dvoumetrových oknech

propůjčovaly stavbě podivnou živost. Stála vedle svých cihlových sousedů jako vesmírná raketa. Kate věděla, že je to jen její představivost spolu s telefonním zavoláním, které očekává, ale stejně měla pořád pocit. že v té budově je něco osudového, něco zlého.

Zpráva ležela na jejím stole, když se vrátila z páteční schůze Výboru pro kontrolu infekce, jemuž skoro rok předsedala.

Volal Ian Toole ze státní toxikologické laboratoře, stálo na lístku. Jeden ze vzorků normální, druhý kontaminovaný.

Čekejte na zavolání mezi šestou a sedmou, řekne vám detaily.

Kontaminovaný.

“To ty. Já vím, že to jsi ty.” Její duch mluvil k blýskavým pěti podlažím. “Něco uvnitř tebe, uvnitř tvých vzácných opiček, se zbláznilo. Něco uvnitř tebe zabíjí lidi a ty o tom ani nevíš.”

Zvonění telefonu ji vylekalo. “Kate Bennettová,” řekla rozechvěle.

“Manžel Kate Bennettové,” řekl Jared stroze.

“Ale, ahoj. Tos mě překvapil. Čekala jsem telefon od Iana Toola z toxikologické laboratoře a… na tom nezáleží.

Kde jsi? Je všecko v pořádku?”

“Jsem doma, ale ty tu nejsi.”

Kate pohlédla na hodiny na stole a zasténala.

“Proboha, Jarede, já na ty Carlislovy zapomněla, to mě mrzí.”

“Omluva se nepřijímá,” řekl beze stopy humoru.

Kate klesla do židle a čekala na výčitky, které si zasloužila.

“Stejně mě to mrzí,” řekla tiše.

“Tebe to vždycky mrzí, vid? Ty jsi tak zamotaná do své práce a do svého světa a do svých problémů, že zapomínáš, že jsou taky jiná zaměstnání a jiné světy nebo problémy. Na tom večírku bude můj otec a různí pracháči a jak myslíš, že to bude vypadat, když se tam objevím bez ženy?”

“Jarede, ty nevíš, co se tady děje. Lidi tady umírají.”

“Lidi jako Bobby Geare?”

Kate pohlédla znovu na hodiny. Bylo za pět minut sedm.

“Hele,” řekla, “já čekám na telefon, který by to tajemství mohl vyřešit. Pak tě zavolám nebo přijedu co nejrychleji, převléknu se a u Carlislových budu v půl deváté nebo v devět.”

“Nenamáhej se.”

“Tak co chceš, abych dělala, Jarede?”

Jared vzdychl tak, že to bylo v telefonu slyšet. “Já chci, abys udělala, co pokládáš za rozumné. Půjdu ke Carlislovým a nějak to zvládnu. Dnes večer nebo zítra si o tom promluvíme, ano?”

“Ano.” řekla, trochu překvapená jeho rozumností.

“Jak je Ellen?”

“Co říkáš?” Bylo za minutu sedm.

“Ellen přece, naše přítelkyně. Jak je jí?”

“Je tady v nemocnici, Jarede. Poslyš, opravdu mě to mrzí a opravdu jsem uprostřed, nebo aspoň na okraji něčeho podivného. Ellenin život na tom možná závisí.”

“To zní dost melodramaticky,” odvětil Jared, “ale já jsem jen chudák právník z venkova. Promluvíme si později.”

“Díky, Jarede, já tě miluju.”

“Ahoj později, Kate.”

Ian Toole zavolal přesně ve čtvrt na osm.

“Mám tu ty vaše tablety, paní doktorko, a pracovali jsme na nich s Millicent, to je moje asistentka, celé odpoledne.

Ještě to nemám úplně hotové.”

“Ale vzkázal jste mi, že Elleniny tablety byly kontaminované.”

“Ellen Sandlerové? Kdepak. Vaše sekretářka to asi popletla. Asi chodila do stejné školy jako ta naše.”

“Jak to myslíte?”

“Vitamíny Ellen Sandlerové jsou docela obyčejné, nepříliš účinný přípravek. B, komplex, trochu C, trochu železa, stříknuto zinkem. Divné jsou ty vaše.”

“Moje?” Kate vyschlo hrdlo a přestala téměř dýchat.

“Jojo. Vy sice berete tytéž jako Ellen Sandlerová, ale každý den to máte říznuté nějakou anthranilovou kyselinou.”

“Anthranilovou kyselinou?”

“Millicent a já ještě pracujeme na postranních řetězcích, ale to je tak základní molekula.”

Kate se dělalo mdlo. “Pane Toole, co to je?”

“Já jsem chemik, ne doktor, ale vypadá to, že berete něco proti bolestem. Není to narkotické. Nějaký druh nesteroidní protizánětlivé drogy. Základní molekula je v našich příručkách, ale nevím, jestli najdeme přesné postranní řetězce. Ať je to co chce, v téhle zemi se to nedostane.

Kdyby ano, tak bychom to měli v knize. Já se podívám ještě do evropských příruček, až budeme vědět přesnou strukturu.”

“A dáte mi vědět?” Kate napsala slovo anthranilová a začala je kaligraficky zdobit.

“To víte, že ano. Možná to bude až příští týden, ačkoli jsem musel Millicent slíbit láhev vína už teď, přišla o rande.”

“Pane Toole, je to nebezpečné?”

“Co?”

“Anthranilová kyselina.”

“Jak říkám, nejsem doktor. Jedovaté to není, jestli si myslíte, ale vitamíny to taky nejsou. Každá droga vám může ublížit, když jste přecitlivělá nebo alergická.”

“Tak děkuji,” řekla Kate omámeně. “A Millicent taky děkuji.”

“Není zač,” odpověděl Toole.

Byl horký, dusný den ve Fenway parku, když Kate začala krvácet, sedíc vedle Jareda v lóži. Tiše a bezbolestně jí kapaly husté tmavočervené kapky z nosu a přistávaly jako maličké střely na pivě, které držela v ruce, takže jeho zlatá barva začala růžovět.

Sevřela si nos ubrouskem, ale skoro hned ucítila lepkavou sladkost, jak jí kane do krku. Jared si usrkával piva, nevěda, co se děje, a díval se přitom na hřiště. Pomoc.

Prosím, pomoz mi, Jarede, umírám. Slova měla v hlavě, ale nějak je nemohla vyslovit. Pomoz mi, prosím. Najednou ucítila teplou vlhkost v džínách a věděla, že krvácí i tam.

Pomoc.

V lóži po pravé straně na ni hleděl Winfield Samuels a prázdně se usmíval, jako by tam nebyla, a pak se obrátil k hřišti a uhlazeně tleskal dobré hře u čáry.

Hráči a tráva, diváci i ohromná zelená stěna nalevo -

všechno mělo načervenalý nádech. Kate si přejela oko a uvědomila si, že i to jí krvácí.

Ohromená strachem vstala a chtěla utéci. V řadě vesele povídali a smáli se na sebe Norton Ree v montérkách a s šedivými vlasy Carla Hornera, ale opičí tváří.

“Vidím, že asi vykrvácíte,” řekl Reese mile. “Carle, že vás to taky mrzí?”

Jarede, prosím tě, pomoz mi. Pomoz. Pomoz.

Slova utichla jako ozvěna věčnosti. Kate si uvědomila, že někdo jemně tiskne rameno.

“Paní doktorko, je vám něco?”

Kate zvedla hlavu a unaveně pohlédla do očí Waltera MacFarlana. Byla sama u stolu v knihovně, obklopená kupou knih a časopisů, pojednávajících o krvácení, nemocech vaječníků a o farmakologii.

“Ach ne, Waltere,” řekla. “To je v pořádku. Opravdu.”

Blůzu měla nepříjemně vlhkou a v ústech pachuť.

“Já jen tak pro jistotu,” řekl muž. “Je dost pozdě, vlastně brzo.” Poklepal prstem na ciferník velkých kapesních hodinek a podržel je, aby na ně viděla.

Dvě a dvacet minut.

Kate se slabě usmála a začala si sbírat věci.

“Doprovodím vás k autu, jestli chcete, paní doktorko.”

“Díky, Waltere. Sejdeme se za pět minut u vchodu.”

Hleděla za ním, jak se šourá z knihovny. Zavrhla, aby zavolala Jaredovi, protože věděla, že by ještě zhoršila situaci, kdyby ho vzbudila, a sebrala si tašku. Když došla ke dveřím, pohlédla z okna. Přes ulici se temněla okna Omnicentra.

NEDĚLE 16. prosince

Noc byla nevlídná a drsná. Kate se brouzdala břečkou, která začínala zamrzat, chránila si tvář před jehličkami sněhu a přešla Komerční třídu, aby pokračovala dále podél Hanoveru na Severní konec. Kvůli provozu a počasí se o dvacet minut opozdila, ale Bill Zimmermann nebyl nervózní nebo netrpělivý typ a předpokládala, že jí to odpustí.

Demarscův restaurant, na němž se dohodli, byl malý rodinný podnik, kde najít parkování bylo stejně těžké jako najít na jídelním lístku něco neznámého.

Původně, když se Kate ohlásila a požádala ho o schůzku, navrhl jí Zimmermann svou vlastní kancelář v Omnicentru.

To bylo to poslední místo, kam by se jí dnes večer chtělo.

Kdyby však měla seznam takových míst, Demarscova restaurace by byla předposlední. Chodili tam rádi s Jaredem.

A teď byl Jared pryč. Je to odchod a není to odchod, napsal jí na lístku, který na ni čekal v sobotu ve tři ráno.

Vzal si nějaké věci a odešel k otci, kde zůstane až do svého pondělního odjezdu na obchodní cestu do San Diega.

Je to odchod a není to odchod.

Žádné dlouhé vysvětlování. Žádná omluva. Ani žádný hněv.

Ale bolest a zmatek byly v každém slovu. Jako by náhle odhalil, že má jeho žena poměr, divoký, náročný, citově

zatěžující poměr, ne s jiným mužem, ale s vlastním zaměstnáním, s kariérou. Potřebujeme chvíli na to, abychom si vyjasnili problémy v našich životech, aniž bychom přidávali nové, napsal jí. Chvíli na to, abychom si rozmysleli, co je pro nás nejdůležitější.

Kate si představovala, jak Winfield Samuels Junior stojí uprostřed své krásné pracovny vykládané dřevem, na černém saténovém prostěradle ho čeká jeho milenka, a on připíjí na své vítězství nad Kate a na návrat svého syna a plánuje, jak udělat z přechodné návštěvy trvalou. Byla to smutná představa a asi ne daleko od pravdy.

Stejně pochmurné jako představa radujícího se Wina Samuelse bylo však pro ni zjištění, že co sama cítí nejvíce, aspoň v té hodině, než usnula, je úleva. Úleva, že byla ušetřena konfrontace. Úleva, že je sama, aby mohla přemýšlet.

Někdo se snažil nabourat její reputaci a možná kariéru.

Její blízká přítelkyně ležela v nemocnici a krvácela způsobem, který už zabil dvě ženy před ní. Byla to nemoc, která neměla žádnou příčinu ani léčení. A nakonec se dověděla, že ona sama byla vystavena kontaminovaným vitamínům, že její vlastní tělo se stalo časovanou bombou, čekající na výbuch, možná krvácení, možná smrt.

Co je pro nás nejdůležitější? Proč nemůže Jared vidět jejich manželství jako přikrývku, na kterou oba vyloží svoje priority a roztřídí je společně? Proč nevidí, že jejich vztah

nemusí být nekonečnou řadou buď, anebo? Proč nevidí, že ona ho může milovat a přitom pořád mít svůj vlastní život?

Demarscův restaurant byl v přízemí úzkého hnědého činžáku. Byl tam asi tucet stolů pokrytých červenobíle kostkovanými ubrusy a ozdobených svícny z lahví Chianti, pokapaných voskem, efekt, který by všude jinde vypadal lacině, ale ne u Demarsca. Bill Zimmermann, sedící vzadu u stolku, vstal a zamával na ni, když vešla. Měl na sobě tmavý sportovní oblek přes šedý rolák a připadal jí jako směs toho nejlepšího z Garyho Coopera a Montgomeryho Clifta.

Mateřská servírka, možná matrona Demarscova rodu, jí vzala kabát a dovedla ji k Zimmermannovi se schvalujícím pohledem, že si ten vysoký elegantní muž dobře vybral partnerku.

“Mají báječné soave,” řekla Kate, když se usadila, “ale budeš ho muset většinu vypít sám. Já jsem v poslední době moc nespala a v takovém stavu nesnesu víc než jednu sklenku.”

“Takové problémy naneštěstí nemám,” řekl a přikývl objemné číšnici, že mu může dolít. “Někdy se bojím, že přijdu o játra, než si má hlava vůbec všimne, že jsem něco pil. To je to neštěstí být Evropanem. Byl jsem před chvílí v nemocnici, abych se podíval na tu tvou přítelkyni paní Sandlerovou.”

“Já vím. Mluvila jsem s ní zrovna, než jsem sem šla.

Byla moc ráda, žes tam byl. Ať jsi jí řekl cokoli, uklidnilo ji to.”

Kate se uvnitř usmála, když si vzpomněla na ty holčičí šplechty, které vedly s Ellen o neobvykle pěkném vzhledu ředitele Omnicentra a o jeho neženatém stavu.

“Třeba bych si ho mohla najmout na noc,” řekla Ellen, “aby se jen tak procházel před Sandym.”

Zimmermann zabubnoval vzájemně prsty o sebe.

“Laboratorní testy se moc nezměnily.”

“Já vím,” řekla Kate. “Pokud něco, tak se ještě zhoršily.

Jestli na tom nebude za několik dní lépe, nebo aspoň stejně, tak ji hematolog domů nepustí.” Bolelo ji srdce, když si vybavila tu hroznou scénu v pětce na Ashburtonu během posledních minut života Beverly Vitalové. Ellen neměla čísla zdaleka tak kritická, ale bylo tu tolik neznámých.

Náhlý strmý pád byl docela možný. Mezi těmito myšlenkami ji napadlo, jestli s tím, co jí svěřil Ian Toole, by si sama neměla dát změřit krvácivost.

Jakmile ji to napadlo, hned to zavrhla.

“Doufám stejně jako ty, že se to zlepší,” řekl Zimmermann.

Umlkl a začal studovat menu. “Co si dáš?” zeptal se nakonec.

“Nemám moc hlad. Dala bych si antipastu, česnekový chléb… a trochu ti k tomu vynadám.”

Zimmermannovy modrošedé oči, pořád ještě upřené na jídelní lístek vázaný v kůži, se zúžily. “Je to tak zlé?”

Kate si kousala spodní ret a kývla. Najednou byla ráda, že mu zavolala. Kdyby, jak to teď vypadalo, nastávala bitva s Reddingovou továrnou, bylo by dobré mít spojence tak klidného a sebejistého, jako byl Bill Zimmermann, obzvláště při její vlastní nejistotě.

“V tom případě bych si měl dát také něco lehkého.”

Zimmermann přivolal lehounkým kývnutím servírku a objednal pro oba totéž.

“Děkuji ti, žes přišel v takový hnusný večer,” začala Kate.

“V těch třech případech krvácení, které se snažím rozřešit, nastal další vývoj, a tak jsem ti o tom přišla říct.”

“Ach!” Zimmermann se zatvářil pozorněji.

“Víš, že jsem měla spoustu vzorků z Omnicentra analyzovaných ve Státní toxikologické laboratoři.”

“Ale já myslel, že výsledky nebyly nijak zvláštní.”

“Nebyly, až do pátečního odpoledne. Jeden ze vzorků vitamínů, které jsem dala analyzovat, obsahoval lék proti bolesti, zvaný anthranilová kyselina. Základní chemická struktura je obsažena v několika obchodních přípravcích -

například v Bymidu ze Sampsonovy továrny na léčiva, v Levonidu od Freemana-Gannetta. Nicméně aby se tohle přidávalo do vitamínů, to tady ještě nebylo. Ian Toole ve

Státní laboratoři se podívá do evropských příruček a zítra mi zavolá.”

“Je si jist svými výsledky?”

“Vypadá to tak. Neznám ho osobně, ale je prý velmi pečlivý.”

“Co myslíš, že se stalo?”

“Kontaminace.” Kate pokrčila rameny na znamení, že neexistuje jiné vysvětlení. “Buď v Reddingově továrně nebo u některého subdodavatele vitamínových přísad, ačkoliv si myslím, že továrna tak velká jako Reddingova si asi dělá všechny přísady sama.”

“Ano. Souhlasím. Myslíš, že ta anthranilová kyselina způsobila krvácivost u našich tří žen?”

“Krvácivost a nemoc vaječníků,” upřesnila Kate. “Aspoň u dvou z těch žen. U Ellen nevíme. Odpověď na tvou otázku je, že nevím a jen doufám, že ne.”

“Proč?”

“Protože, Bille, ty vitamíny, které byly pozitivní, byly moje. Předepsal jsi mi je ty.”

Zimmermann zbledl. Servírka jim přinesla antipastu, ale ani na ni nepohlédl.

“Kristepane,” řekl tiše. To bylo poprvé, kdy ho Kate slyšela zaklít. “Jsi si jistá, že ten Toole nemohl udělat chybu? Říkáš sama, že bylo spousta negativních vzorků.”

“Všechno je možné,” připustila. “Možná že Ian Toole a jeho spektrofotometr mohou udělat stejně tak chybu, jako…Reddingova továrna.”

“Máš ještě něco z toho vzorku? Nemohli bychom ten výsledek dát zkontrolovat ještě jednou v jiné laboratoři?”

Kate zavrtěla hlavou. “Byl to starý recept. Měla jsem jich jen asi šest. Myslím, že je užil všechny.”

Zimmermann se snažil ozobávat své jídlo. ale náhle to vzdal. “Nechci pochybovat o tom, co jsi řekla, Kate. Ale je ti jasné to riziko, že?”

“Samozřejmě. A rozumím tvému skepticismu. Kdybych byla na tvém místě a Omnicentrum bylo moje dítko, chtěla bych si taky být jistá. Ale, Bille, situace je zoufalá. Dvě ženy zemřely. Moje přítelkyně tam leží a krvácí a já brala nevědomky lék, který vůbec nebyl předepsán pro mě. Někdo v Reddingově vývoji léků nebo kolem něho udělal chybu a já myslím, že bychom to měli okamžitě hlásit lékárenské asociaci. Už jsem mluvila s vedoucím lékárníkem v Metru o tom, jak se přitom postupuje.”

“Mluvila jsi přitom o Omnicentru?”

“Podívej se, Bille, mohu být nervózní a vyděšená, ale ne hloupá nebo necitlivá. Ne. Všechno, co jsem mu řekla, bylo hypotetické.”

“Děkuji.”

“Nesmysl. Na divadýlko si nepotrpím.” Usmála se.

“Nehledě na to, co si o mně myslí noviny nebo fandové.

Všechna rozhodnutí o Omnicentru budeme dělat spolu.”

Kate oždibovala kousek česnekového chleba a najednou přišla na to, že poprvé od chvíle, kdy přišla domů a našla Jaredův vzkaz, začíná mít chuť k jídlu. Možná, že po tom strašném minulém týdnu začíná cítit, že něco konečně dělá.

Podala košík Zimmermannovi. “Vezmi si, než to vystydne.”

Zimmermann nabídku přijal, ale nepřestal se tvářit ustaraně.

“A co ten lékárník říkal?”

“Je nějaká agentura, která se jmenuje U.S. Farmakopia, a ta je nezávislá na lékárnické asociaci i na lékárenském průmyslu.

Ti se starají o hlášení drogových problémů. Pro ně se vyplní dotazník a oni pošlou kopii asociaci a podniku, kterého se to týká.”

“A víš, co se stane pak?”

“Vlastně ne. Představuji si, že přijde někdo z asociace, aby to prozkoumal.”

“A velký byrokratický drak vystrčí ošklivou hlavu.”

“Cože?”

“Měla jsi někdy co dělat s asociací? Rychlostí a zdatností zrovna nevynikají. Nikdo za to vlastně nemůže. Několik velmi bystrých lidí tam mají, ale ne dost.”

“No ale co můžeme dělat jiného?” Kate skutálela černou olivu ze salátového kopečku a snědla ji s kouskem šunky.

“Potřebuji pomoc. Každou volnou chvíli trávím v knihovně. Dokonce jsem poprosila knihovnu Národních institutů pro zdraví, aby mi na počítači našli všechno o krvácení a nemocech vaječníků. Zítra mi pošlou bibliografii.

Poslala jsem diapozitivy čtyřem dalším patologům, jestli někdo z nich na něco nepřijde. Jediné, co zbývá, je asociace.”

“Může to být nakonec nutné, ale dá se ještě dělat ledacos jiného. Nejdřív chci mluvit s Carlem Hornerem a naším lékárníkem a zařídit, aby se u nás přestalo užívat všech produktů od Reddingů, dokud na něco nepřijdeme.”

“Výborně. Budete k tomu potřebovat další lékárníky?”

“Ano, ale my máme nouzové plány pro případ nějakého vypadnutí počítačů od doby… no ještě než jsem se já stal ředitelem. Zvládneme to, jak dlouho to bude nutné.”

“Doufejme, že to nebude nadlouho,” řekla Kate a znovu si vybavila neživou tvář Beverly Vitalové, celou od krve.

“Kdybychom šli rovnou na asociaci, tak bude.”

“Prosím?”

“Kate, já myslím, že první ze všeho bychom se měli spojit přímo s Reddingovou továrnou. Myslím, že si to zaslouží za to, jak se starali o nezadané léky a za to, jak vždycky pomáhali celé medicínské společnosti. Ostatně mám-li si vybrat mezi úřednickým drakem a soukromým průmyslem, vždycky si vyberu průmysl. Myslím, že je jen

spravedlivé vůči Omnicentru a našim pacientům, když se dostaneme věci na kloub tak rychle, jak jen to půjde.”

Kate zamyšleně srkala víno.

“Chápu, co myslíš… jakžtakž. Nemohli bychom udělat obojí? Totiž spojit se s Reddingem a přitom to ohlásit asociaci?”

“Mohli, ale pak bychom ztratili páku na Reddingovu firmu.

Takhle se přetrhnou, jen aby se vyhnuli špatné známce z asociace. To jsem si jist. Už jsem to zažil s jinými výrobci léčiv ne tak snaživými a zodpovědnými jako Redding.

Udělají cokoliv, aby zjistili problémy ve své společnosti a zabránili jim bez vnějšího zasahování.”

“To zní celkem rozumně,” připustila Kate.

“Moc přesvědčeně to neříkáš. Poslyš, ať uděláme cokoli, měli bychom to udělat společně. Tos řekla sama. Uvedl jsem ti svoje důvody, ale dá se se mnou mluvit.”

Kate zaváhala a pak řekla: “Já mám o farmaceutickém průmyslu své pochybnosti. Platí miliony a miliony na letáky pro studenty a lékaře. Podporují desítky a stovky časopisů svými inzeráty. Dostávám padesát časopisů měsíčně, které jsem nikdy neobjednala. A to já ani nepíšu recepty. Kolik jich asi dostáváš ty!” Zimmermann přikývl na souhlas.

“Navíc bych ráda věděla, co je pro ně přednější, zisk nebo lidé?”

“Jak to myslíš?”

“No, podívej se třeba na Valium. Roche ho zavedl, a veřejnost hned po něm byla celá žhavá. Je to uklidňovák, utišující přípravek, ale v tu ránu to byl nejpředpisovanější lék v celé zemi. Bohužel se ukázalo, že je to návykovější, než si lékaři napřed mysleli, a začalo to lidi ničit. Mezitím několik ostatních podniků vyrábělo asi tucet dalších verzí Valia, každá se jmenovala jinak a měla mít jiné vlastnosti.

Měla působit pomaleji.

Působit rychleji. Působit celou noc. Rychleji se vstřebat.

Uhonění doktoři nakonec skončili tím, že předepisovali dvě varianty jednomu a témuž pacientovi najednou. Ostatní si mysleli, že dělají pacientovi milost, když drogy vystřídají.

To tedy byla milost.”

“Promiň mi, že to říkám, Kate, ale to nezní zrovna objektivně.”

“To nezní, máš pravdu. Měla jsem ve škole nějaké citové stresy a starý venkovský doktor, který dělal školního lékaře, mi předepsal Valium. Celá skupina specialistů pak bádala na tom, jak moc se můj život začal točit kolem těch žlutých koleček.

Nakonec mě museli poslat do nemocnice a detoxikovat.

Takže od té doby mám podezření, že výrobcům léků se nedá věřit. To je všechno.”

Zimmermann se naklonil dozadu, mnul si bradu a vzdychal.

“Nevím, co mám na to říci. Jestli ta věc opravdu spěchá, a my víme, že ano, nejrychlejší je jít za výrobcem. To jsem si jist.”

Odmlčel se. “Já ti řeknu tohle. Nechme jim týden, aby věci dali do pořádku tak, abychom byli spokojeni. Jestli to nedokážou do pátku, ohlásíme to asociaci. Spokojena?”

Kate zaváhala, ale pak přikývla.

“Zní to férově a správně. Zavoláš jim?”

Zimmermann pokrčil rameny. “To víš, že ano. Hned zítra ráno. Oni se ti asi ozvou večer.”

“Čím dřív, tím líp. Mezitím bys mohl promluvit s některými tvými pacientkami v Omnicentru a požádat je, aby se se mnou spojily ohledně analýzy jejich léků.”

“To mohu zkusit, jistě.”

“Výborně. Je na čase, aby se věci začaly hýbat správným směrem. Víš, nemohu říci nic dobrého o tom, co se stalo, leda to, že jsem ráda, že naše známost přestala být vztahem doktor-pacient nebo doktor-doktor a začínáme jednat jako dvě bytosti.

Právě teď potřebuji já tebe, ale buď si jist, že když něco budeš potřebovat ty, máš přítelkyni se kterou můžeš počítat.”

Zimmermann se usmál jako Cary Grant. “Taková přítelkyně je vzácnost,” řekl. “Děkuju.”

“Já děkuju. Nebýt Toma Englesona, cítila jsem se v tomhle pěkně osamělá. Teď jsme tým.” Pokynula servírce.

“Chcete kávu?” zeptala se žena.

“Já ne, děkuji. Bille?” Zimmermann zavrtěl hlavou. “V

tom případě platím.”

“Nesmysl,” řekl Zimmermann, “nenechám tě…”, ale káravý pohled Kate ho zarazil v půli věty, “tohle dělat moc často bez revanšování.”

Kate zářila nad jeho jasnozřivostí. “Ujednáno,” usmála se široce.

“Ujednáno,” opakoval Zimmermann.

Oba si vřele potřásli rukama, a když Kate zaplatila, vyšli spolu do zimní noci.

Polomrtev vyčerpáním, John Ferguson mrkal na zelený tisk na obrazovce počítače. Záda ho bolela od dvoudenního nahýbání nad klávesnicí. V rukou cítil svou nemoc víc než kdy jindy v posledních měsících, když opatrně vyťukával písmenko po písmenku. Bylo to strašné úsilí, vměstnat čtyřicet let výzkumu do nějakých třiceti stran vědecké disertace, ale po větách, po slovech to pomalu zvládal.

Na jedné straně stolu měl několik mezinárodně uznávaných lékařských časopisů. Ferguson měl původně v úmyslu poskytnout dokončený rukopis všem, ale pak si to rozmyslel. Čest otisknout jeho práci bude mít jenom Novoanglický lékařský časopis, nejváženější a nejčtenější z všech.

Novoanglický lékařský časopis. Ferguson stiskl volací kód a ve vteřině se objevila titulní stránka jeho práce na obrazovce:

STUDIE O ESTRONÁTU 250

Syntetický estrogen, protifertilní hormon MUDr. John N. Ferguson

Bude to jistě poprvé v dlouhé a vážené publikační praxi časopisu, že poskytne celé číslo jedné práci. Ale buď s tím budou souhlasit, nebo najdou historickou studii s komentářem v Lancetě nebo v Americkém časopisu pro medicínu. Ferguson se usmál. Jakmile si prohlédnou v Novoanglickém časopise jeho data a diapozitivy, sotva mu odmítnou jeho přání. Nějakou chvíli studoval titul. Pak elektronicky vymazal jméno autora.

Možná, že si tím, co teď hodlá udělat, způsobí potíže, ale možná ani ne. Byl příliš starý a nemocný, aby se jím zabýval i ten fanatik Simon Wiesenthal.

Napsal místo Fergusonova jména MUDr. Phdr. Wilhelm W. Becker a vychutnával každé písmeno. Možná že by si Ferguson zasloužil nějaký krátký pohřeb, pomyslel si s úsměvem.

Zemřel konec konců dvakrát, jednou na Bataanu před čtyřiceti lety, podruhé dnes v noci.

S dokonalou kázní, která vyznačovala jeho život, Willi Becker ukončil milé intermezzo a posunul text na místo, kde přestal pracovat. Kvůli patoložce jménem Bennettová se vydal Cyrus Redding po stopě jeho práce v Omnicentru.

Protože ho dobře znal, Becker si byl jist, že po té stopě půjde bez oddechu.

Měl ještě čas dostat práci na papír a poslat ji poštou, ale kolik času má, to nevěděl. Musí sebou hodit. Musí bojovat s únavou a bolestí ve svalech a snažit se ještě aspoň hodinu nebo dvě.

Čeká ho vědecká sláva.

Úkradkem pohlédl na lahvičku amfetaminů na stole. Je to teprve tři hodiny. Moc brzo, obzvláště když mu srdce tluče tak nepravidelně. Jenomže spěchá. Potřebuje jen pár dní, možná ještě méně. Taktak dokázal odšroubovat uzávěr, dal si jednu černě potaženou tabletu na jazyk a spolkl ji bez vody. Za pár minut ho zalije teplo a bude mít sílu, jakkoli umělou a krátkodobou, aby překonal nehybnost myasthenie.

“Tyhle bys opravdu neměl brát, otče. Obzvláště s tvým srdcem.”

Becker se otočil, aby viděl na syna, proklínaje svůj zhoršený sluch, který dovoloval taková překvapení. “Beru je, protože je potřebuji,” řekl ostře. “Co se za mnou takhle kradeš? Na co je zvonek na dveřích?”

“To je mi přivítání. A to sem schválně jedu, abych se podíval, jestli jsi v pořádku.”

Tři bloky, to je toho, pomyslel si Becker.

“Jenom jsi mě vylekal, to je všecko. Mrzí mě, že jsem se na tebe tak obořil.”

“Pak se taky omlouvám, otče.”

Neznělo to sarkasticky? Beckerovi vadilo, že to nikdy nevěděl docela jistě. Jejich vztah se zakládal na povinnosti a synovské úctě, ale láska v něm nebyla skoro žádná.

Větší část synova života spolu nežili. Becker bydlel v malém domku na pozemku nemocnice, kde pracoval, jeho žena se synem třicet kilometrů daleko.

Bylo to nutné, ale bolestné. Becker se ženou se po léta snažili synovi vysvětlit, že otci hrozí nespravedlivé zatčení, vězení a dokonce možná smrt. Je to všecko tou poválečnou hysterií, kdy je zločinem už to, je-li někdo Němec.

Proto je nutné, i pro jejich bezpečnost, aby žili odděleně a měli dokonce jiné jméno. Třebaže se o ně Becker staral a navštěvoval je, jak mohl nejčastěji, nikdo se nikdy nedoví, jaký je jeho pravý vztah k Anně Zimmermannové a jejímu synovi Williamovi.

“Tak jestli jsme skončili s tím omlouváním,” řekl Becker, “pojď si sednout a něco si nalej.”

William Zimmermann přikývl na poděkování, nalil si na dva prsty Wild Turkey do těžké sklenice a sedl si do křesla proti otci.

“Vidím, že ses dal do sepisování svých výzkumů. Proč zrovna teď?”

“No, já… nemám nějaký zvláštní důvod. Vypadá to, že ty modifikace, které jsem provedl, odstranily z větší části potíže s krvácením. Tak na co ještě čekat?”

“Do kterého časopisu to dáš?”

“Myslím do Novoanglického lékařského časopisu. Mám v plánu dát jim data k diskusi, ale vynechat několik důležitých postupů v syntéze, dokud komise vybraná časopisem neurčí, jak by se s mým objevem mělo naložit.”

“To zní dobře,” řekl Zimmermann. “S tím, co se dělo tenhle týden, čím dřív se zbavím Estronátu 250, tím budu raději.”

“Objevily se nějaké další případy krvácení?”

Zimmermann zavrtěl hlavou. “Jenom ta Sandlerová, o které jsem ti říkal. Ta přítelkyně doktorky Bennettové.

Dostala se do pokusů před osmnácti měsíci, v té skupině z července a srpna, která byla poslední na nezměněném Estronátu.”

“A jak to s ní vypadá?”

“Myslím, že skončí jako ty druhé dvě.”

“Nemohl bys nějak opatrně navrhnout, aby na ní zkusili velké dávky delta-aminokapronové a nikotinové kyseliny?”

“Nemohu riskovat spousty otázek, které bych nemohl zodpovědět.

Vždyť jsem gynekolog, ne hematolog. Ostatně jsi mi říkal, že úspěšnost toho léčení je v pokročilých případech jen šedesátiprocentní.”

Becker pokrčil rameny. “Šedesát procent je šedesát procent.”

“A moje kariéra je moje kariéra. Ne, otče, mám toho příliš mnoho co ztratit. Obávám se, že paní Sandlerová to bude muset nějak zvládnout sama.”

“Asi máš pravdu,” řekl Becker.

Zdvořile si podali ruce a William Zimmermann odešel.

Dvacet

kilometrů

odtud,

ve

třetím

poschodí

Berensonovy budovy Metropolitní nemocnice, v pokoji 421

začala Ellen Sandlerová opět krvácet z nosu.

P O N D Ě L Í l7. prosince

“Tak Suzy, slib tatínkovi, že budeš poslouchat, co maminka říká a že už to nikdy kočičce neuděláš, ano?…

Dobře… Já už musím jít, zlato. Připrav se raději na piano…

Já vím, že jsem to říkal, ale ještě tady nejsem hotov s prací a musím tu zůstat, než to dodělám… Já nevím. Dva tři dny možná… Suzy, nech toho.

Nejsi mimino. Mám tě rád moc a brzo se uvidíme. Tak řekni tatínkovi, že ho máš taky ráda, a jdi cvičit na piano…Suzy?…

“Hrom do toho.” Arlen Paquette bouchl sluchátkem.

Marně se Reddingovi bránil, že zůstat v Bostonu přes víkend je zbytečné. Ten trval na svém, že má pozorovat situaci v Omnicentru. Jako obyčejně se ukázalo, že měl Redding pravdu.

Paquette nacpal nějaká lejstra do aktovky a oblékl si kabát.

Byla to pravda pro Reddingovu továrnu na léky, ale ne pro Suzy Paquettovou, která byla po právu uražená, že tatínek nebyl na besídce její školy toho dne odpoledne. Jak má vysvětlit sedmileté holčičce, že právě to, co ho zdržuje od domova, jí poskytuje možnost chodit do školy jako je Hightowerská akademie? Narovnal si vázanku a prohrábl prsty řídnoucí vlasy.

Jak jí to má vysvětlit, když to nemůže ospravedlnit ani sám před sebou? Pořád ještě jeho rodina od Reddinga víc získávala, než ztrácela. Pohlédl na fotografie Kate Bennettové na stolku a opravil se. Aspoň zatím.

Taxíkem to trvalo od Ritzu do Metropolitní nemocnice čtvrt hodiny. Paquette vstoupil do hlavní haly nově instalovaným elektronicky ovládaným vchodem a zamířil hned ke kanceláři Nortona Reese, napůl v očekávání, že každou chvíli vyjde z postranní chodby žena, jejíž tvář a život tak detailně studoval, a vrazí přímo do něho.

“To jsem rád, že tě vidím, Arlene. Vypadáš moc dobře.”

Norton Reese se vymanévroval zpoza svého stolu a vyšel Paquettovi napůl cesty vstříc s neurčitým podáním ruky.

Jejich vztah byl spíš příměřím než přátelstvím, a sebedelší čas nemohl napravit jejich vzájemnou nedůvěru a neúctu.

Nicméně Paquette byl vyslancem Cyruse Reddinga a několika milionů Reddingových dolarů, které pozlatily Reesův vzestup. Třebaže byli na Reesově hřišti, míč byl nepochybně na Paquettově straně.

“Ty vypadáš taky dobře, Nortone,” odpověděl Paquette.

“Náš vzájemný přítel tě pozdravuje.”

“Řekls mu o tom našem rychlozásahu a o dopisech do televize a tisku?”

“Řekl. Poslal jsem mu dokonce články a výstřižky po poslovi. Chválí tvoji vynalézavost. A já také.” Ať se snažil, jak chtěl, žádnou vřelost do té chvály nedostal.

Nicméně Nortonova tvář se rozzářila jako měsíc. “Bylo to báječné, Arlene,” radoval se, “prostě báječné. Povídám ti, od té doby, co to vyšlo, pobíhá naše doktorka Bennettová a snaží se zacpat všecky díry v reputaci, které se jí otvírají pod rukama. Teď už, myslím, neví vůbec, čí je.”

“Bezvadně jsi to provedl, Nortone. Jenom toho pro náš účel není dost.”

“Cože?” Reese ztuhl. “Znemožnit. To bylo to, co po mně Horner chtěl, a co jsem taky dokázal. Úplně ji znemožnit.”

“Udělals to bezvadně, Nortone, však to říkám.”

“Má přece tak znemožněnou pověst, že je to div, že ještě neodešla nebo že ji nevyhodili.” Reese breptal dál, jako by nebyl slyšel ani slovo. “Prý snad dokonce komise pro etiku lékařské fakulty v tom chce pátrat.”

Paquette ho umlčel zdviženýma rukama. Klid, Nortone, klid,” řekl mírně. “Řeknu ti to všecko ještě jednou. To, co jsi udělal s tím dopisem a se vším, bylo přesně to, co jsme po tobě chtěli. Náš vzájemný přítel je spokojen. Mám ti vyřídit, že Ashburtonova nadace ti zařídí místo pro dalšího praktikanta na kardiologickém oddělení, jaks mu o to psal.”

“No tak jak to, že to, co jsem udělal, ještě nestačí?”

Reese si uvědomil, že ve své snaze bránit se zapomněl poděkovat za Reddingovu velkodušnost. Než to mohl napravit, Paquette mluvil dál.

“Vyřídím mu tvoje díky, až se vrátím do Darlingtonu,”

řekl popuzeně. “Nortone, uvědomuješ si, co se tady děje?”

“No… ne tak úplně,” řekl Reese vylekaně.

Paquette trpělivě pokývl. “Doktorka Bennettová ve své snaze najít příčinu krvácení u několika žen se zaměřila na Omnicentrum. Třebaže ty ženy byly pacientkami Omnicentra, jinou souvislost tady my nevidíme.”

“A ta… práce, kterou tam děláte… totiž nedostala žádná z nich…” Po letech opatrného obcházení Omnicentra a lidí, kteří byli zapojeni do jeho operací, Reese ani nevěděl, jak o tom promluvit.

Paquette mu ušetřil další koktání. “Čas od času každá z těch žen byla zapojena do zkoumání jednoho nebo více produktů,” řekl. “Nicméně Carl Horner mě ujistil, že každá z nich dostávala něco jiného. Ať byla příčina jejich problémů jakákoli, Omnicentrum za to nemohlo.” “To jsem rád,” řekl Reese.

“Nebuď,” vysvětloval Paquette, snaže se tvářit trpělivě.

“Podívej, naše paní doktorka je hrozně vytrvalá, přes ten tvůj dopis.”

“To máš svatou pravdu, že dovede otravovat,” skočil mu Reese do řeči.

“Dala analyzovat několik léků z Omnicentra ve Státní toxikologické laboratoři a nemocnice to mimochodem bude platit.”

“Hrom do ní. Ale nenašla nic, doufám? Horner mě ujišťoval, že se nemám starat.”

Paquette začal ztrácet trpělivost. “To se ví, že něco našla, Nortone. Proto jsem tady. Dokonce donutila doktora Zimmermanna, aby nám o tom telefonoval.”

“Ach, to mě mrzí.”

“Náš přítel v Kentucky nás požádal, abychom zvýšili naše úsilí diskreditovat doktorku Bennettovou, a jaks to říkal? rozrušit?… ne, znemožnit její život. Dali jsme si práci zatemnit, i když ne docela neutralizovat její pátrání, ale přece jen jsou tam plné skříně důkazů o tom, co děláme.

Jestli si doktorka Bennettová dá dostatečnou práci, nakonec je najde. Jsem o tom naprosto přesvědčen a náš přítel také. Doktorka Bennettová nám dala týden na to, abychom zjistili, jak se určitý experimentální uklidňující lék dostal do sady vitamínů předepsaných Omnicentrem. Jestli jí do té doby nezajistíme uspokojivé vysvětlení, míní napsat hlášení US Farmakopii a lékárenské asociaci.”

“Hrom do ní,” řekl znovu Norton Reese. Co budeme dělat?”

“Ne my, ty. Věrohodnost doktorky Bennettové musí být otřesena tak, že jí úřední místa nebudou věřit ani slovo.

Dopis, který jsi napsal, byl začátek, ale jak jsem říkal, nebylo to dost.”

Reese se opět začal cítit nepříjemně. Paquette ho o to nežádal, on prostě poroučel, a rozkaz pocházel od člověka, který ho mohl vygumovat gumičkou na své tužce. Rozepnul si vestu, protože se začínal potit.

“Podívej, já opravdu nevím, co mohu dělat. Budu se snažit, ale ještě nevím, jak to půjde. Musíš to chápat, Arlene; musíš mu to vysvětlit. Bennettová pracuje v mé nemocnici, ale ne pro mě.” Paquette se tvářil chápavě, ale ne sympaticky. Reese pokračoval stále nervózněji. “Ostatně ta ženská má přátele. Nevím proč, ale má. Dokonce i po tom dopise má podporu. Kruci, já bych dokázal vraždit, abych ji o tu podporu připravil…” Hlas mu odumřel. Oči se mu zúžily.

Paquette sledoval směr jeho myšlenek.

“Odpověď je ne, Nortone,” řekl. “Rozhodně ne. Chceme ji diskreditovat, ne eliminovat, prokrista. Chceme, aby se o ni lidé přestali zajímat, ne aby z ní udělali mučednici. Už do toho zatáhla doktora Zimmermanna, jednoho chemika ve státní laboratoři a zdejšího asistenta Englesona. Mohou tu být i další, ale pokud víme, situace se ještě nevymkla z rukou. Musíme se vynasnažit, aby to tak zůstalo. Tchán doktorky Bennettové má s naším podnikem jakési spojení.

Myslím, že náš přítel už mu volal a zajistil si jeho pomoc.

Podnikají se i jiné kroky.” Vstal a podal Reesovi ruku.

“Víme, že s tebou můžeme počítat. Kdybys potřeboval radu nebo pomoc, najdeš mě v Ritzu.”

“Děkuji,” řekl Reese vyčerpaně. Celý se scvrkl na židli.

Paquette kráčel pomalu ke dveřím, pak se obrátil. “Náš přítel vzkazuje, že do čtvrtka chce slyšet o nějakých výsledcích.”

“Do čtvrtka?” vypravil ze sebe Reese.

Paquette kývl, vlídně se usmál a byl pryč.

Za půl hodiny, když si vyměnil košili a vzpamatoval se, seděl už Reese proti Sheile Piercové, narovnával jednu kancelářskou sponku po druhé a myslel mnohem víc, než měl v úmyslu, na prsa hlavní laborantky.

“Jak to vypadá na patologii?” zeptal se a myslel na to, jestli si sundá pracovní plášť. Pak si vynadal a přiměl se myslet na důležitější věci. Musí s ní zacházet opatrně, jestli ji má přimět. aby za něj nastavovala krk.

“Myslíš s Bennettkou?” Sheila pokrčila rameny.

“Dostává každý den pár dopisů a několik praštěných telefonátů, ale jinak je celkem všecko při starém. Byla to…

legrace.”

“No, já vím určitě, že ta věc s Bobbym Gearem ještě neusnula.”

“Ale?”

“Prý to půjde ke komisi pro etiku lékařské fakulty.”

“To je fajn,” řekla Sheila. “Dobře jí tak, když takhle toho chlapce napadá v novinách.” Oba se zasmáli. “Co myslíš,”

pokračovala Sheila, “bude to stačit, aby se nestala šéfkou našeho oddělení?”

Reese se tajně usmál. To byla zrovna ta otázka, kterou potřeboval. “Pochybuji,” řekl chmurně. “Moc pochybuji.”

“To je špatné.”

“A to nevíš zdaleka všecko.”

“Jak to?”

“No…” klepal gumičkou na tužce o stůl. Zavřel oči a masíroval si špičku nosu. Kousal se do spodního rtu. “Dnes ráno mi volal doktor Willoughby. Žádal svolání finanční a rozpočtové komise vedení, že tam s doktorkou Bennettovou předloží výsledky počítačové kontroly, kterou právě dokončila. Mají v úmyslu žádat půlroční pohotovostní podporu, aby mohli dokončit velkou reorganizaci oddělení.”

Sheila

Piercová

zbledla.

“Velkou

reorganizaci

oddělení?”

“To říkal.”

“A říkal něco o… však víš.”

Reese vzdychl. “Bohužel, broučku, říkal. Že prý do té schůze příští týden mu Bennettová opatří úplný seznam ztrát, počítaje v to přivlastnění fondu některými pracovníky.”

“Ale ona mi slíbila…”

“Myslím, že pár skutků k dobru u šéfa a u vedení u ní převáží nad nějakým slibem laborantce.”

“Vrchní laborantce,” opravila ho. “Čert ji vem. Vypadalo to, že o mně něco říkala Willoughbymu?”

Návnada zabrala, a tak Reese zasekl háček.

“Určitě ne. Zkoumal jsem to, jak to šlo, aniž by Willoughby začal něco čichat. Nic mu neřekla… zatím.”

“Nony, to jí musíme zarazit. Nechci přijít o flek. Hrome, já tady jsem mnohem déle než ona. Mnohem.” Zaťaté pěsti jí zbělely, sevřené rty projevovaly hněv a zoufalství.

“No co,” řekl Reese s přehnaným klidem, “máme na to dva dni, nejvýše tři. Máš nějaký nápad?”

“Nápad?”

“Já s tou ženskou nepracuji, miláčku, ale ty ano.

Nenaštve se někdy? Nezvorá něco? Prosím tě, všichni ostatní doktoři tady to dělají.”

“Vždyť je to patoložka, Nony. Její pacienti jsou všichni mrtvoly. Nemá co zvorat, leda…” Zarazila se v půli věty a vytáhla z kapsy pláště arch psaný na stroji.

“Co to je?”

“To je program chirurgických operací na zítra. Bennettka a doktor Huang dělají tenhle měsíc zmrazené vzorky.”

Prohlížela jednotlivé údaje.

“Tak co?”

Sheila zaváhala, nejistotu v očích.

“Jsi si jist, že mě chce udat u Willoughbyho?”

“Drahoušku, já vím jenom, že mě doktor Willoughby požádal o kopii odborové smlouvy, a to speciálně o tu část o oprávněných důvodech pro výpověď.”

“Nemá žádné právo mi tohle udělat, když mi to výslovně slíbila.”

Znáš ty lidi s tituly, Sheilo. Myslí si, že jsou lepší a chytřejší než my. Myslí si, že po nás mohou šlapat.”

Sheiliny oči mu prozradily, že bitva, aspoň její část, je vyhrána.

“Uvidíme, kdo je chytřejší,” mumlala, ťukajíc přemýšlivě do programu. Asi je čas na to, aby Bennettka poznala, že jsou tu lidé, kteří jsou chytří dost, třebaže neměli na studie.”

“Drž se toho, broučku.” popichoval ji Reese, “protože jestli to nezvládneš, půjdeš.”

“To teda ne,” prohlásila Sheila. V žádném případě. Hele, podívej se na tohle.”

“Na co?”

“No vidíš, že je toho na programu hodně. Je tady plicní vzorek, jedna páteř a dva prsní vzorky. Bennettka bude pracovat skoro celý den v malé kryostatické laboratoři vedle operačních sálů. Obyčejně jde na operační sál, vezme si tam vzorek, zmrazí ho v kryostatu, rozřeže ho, zbarví a přečte, aniž by vyšla z operačního oddělení.”

“No a?”

“No, je tu plno kdyby,” řekla Sheila klidně, téměř zpěvavě.

“Ale pokud by se dal vyřadit operační kryostat, Bennettka by pak musela použít zásobní jednotku na histologii, možná že bych pak nějak dokázala zaměnit vzorky. Potřebovala bych na to asi tři nebo čtyři minuty.”

“No a co z toho?”

Sheila se nevinně usmála. “No když budeme mít štěstí záleží na tom, jaký to bude případ, tak bychom mohli dokázat, že by velká Bennettka přečetla benigní případ jako maligní. Až se pak druhý den podívají na celý vzorek, ukáže se, jakou udělala chybu.”

“Mohl by patolog takovou chybu udělat?” zeptal se Reese.

Sheila se znovu usmála. “Jenom jednou,” prohlásila ledově. “Jenom jednou.”

Luisburg Square, řada vysokých cihlových domů za košatým parkem obklopeným tepanou mříží, bývalo po léta bostonskou lepší adresou. Levi Morton tam žil, poté co sloužil u Benjamina Harrisona po čtyři roky jako vicepresident. Jennie Lindová se tam vdala v roce 1852.

Cabotové a Saltonstallové, Lodgeové a Alcottové, všichni dodávali tomu místu ducha a zase jej od něho získávali.

Kate se nechala vysadit z taxíku u úpatí Mount Vernon Street; natáhla si tak nohy a vyčistila hlavu od dlouhého únavného dne v nemocnici. Dvě schůze výboru, několik operačních vzorků, a ještě přednáška na lékařské fakultě, to vše promícháno zlomyslnými telefonáty a zlými dopisy, které se týkaly její křivdy Bobbymu Gearovi a jeho rodině.

Ellenin nos začal zase krvácet, jen pomalý čůrek z jedné nosní dírky, ale znamenalo to povolat Peta Colangela, aby

opět uzavřel cévku. Srážlivost jí každý den klesala a špatné zprávy ovlivňovaly jejího ducha. Pozdě odpoledne přišly vyžádané počítačové materiály z knihovny Národního ústavu zdraví. V bibliografii toho bylo mnoho o sklerotických nemocech vaječníků, a dost o případech krvácivosti podobných těm bostonským. Nicméně ani jeden příspěvek nezaznamenával případ, kdy by se tyto symptomy sešly u jediné pacientky. Kate se dala do úmorné práce s hledáním každého článku, xeroxováním a nakonec studováním. To jí zabere několik dní, jestli ne déle, ale přece jen tu je jakási naděje, že nakonec najde něco, co by mohlo Ellen pomoci.

Když vyšla z Mount Vernon Street, Kate se opřela o kandelábr a mlhou vlastního dechu si prohlížela vánoční pohled, jímž bylo Luisburg Square. Oranžové elektrické svíčky zářily skoro z každého okna. Vkusné věnce visely na každých dveřích. Vánoční stromky byly umístěny tak, aby scénu vylepšily, ale nevnucovaly se.

Když tak jedny vánoce za druhými pozorovala Kate neživou eleganci Luisburg Square, lehce pochopila, proč Winfield Samuels po smrti své venkovské manželky prodal statek a stáje v Sudbury a přestěhoval se sem. Místo a muž byli stvořeni jeden pro druhého. Poněkud neochotně stoupala po schodech tchánova domu, vynechala ohromné mosazné klepadlo a zmáčkla zvonek.

Ve vteřině jí otevřela úhledná, velice hezká bruneta, jen o pár let starší než ona sama. Byla oblečena ve zlaté blůze a tmavé jednoduché sukni a vypadala jako výkonná sekretářka, jíž skutečně jednu dobu byla.

“Nazdar, Kate,” řekla přívětivě. “Pojď dovnitř. Já ti vezmu kabát.”

“Už to mám, děkuji. Vypadáš senzačně, Jocelyn. To máš nový účes?”

“Už pár měsíců. Jsem ráda, že sis toho všimla. Ty vypadáš taky dobře.”

Kate si pomyslela, že by s Jocelyn mohly spolupracovat na kapitole učebnice chování: Vhodná konverzace mezi snachou a tchánovou milenkou, když tchán odmítá přijmout milenku za cokoli jiného než správcovou.

“Pan Samuels bude za chvilku dole,” řekla Jocelyn. “V

pracovně je pěkně zatopeno. Sejdete se tam. Večeře bude za půl hodiny. Chceš něco pít?”

Pan Samuels. Z nevhodné formality bylo Kate nevolno.

V sedm hodin připraví Jocelyn panu Samuelsovi a jeho návštěvnici výtečnou večeři, pak se sama nají v kuchyni.

V jedenáct nebo dvanáct, až dům ztichne, vklouzne do jeho pokoje a zůstane tam tak dlouho, dokud bude žádána, a vždy si dá pozor, aby byla zase zpátky u sebe, než se jakýkoli host vzbudí. Pan Samuels, opravdu.

“To víš, že ano.” Kate šla za ní do pracovny. “Raději něco pořádného. Jak víš od vašeho druhého hosta, nebylo to se mnou v poslední době moc dobré.”

Jocelyn se s porozuměním usmála. “Jestli ti to k něčemu je, nevím,” řekla, “ale Jaredovi se tady moc nelíbí.”

“To ráda slyším, Jocelyn. Řeknu ti, každou neděli na každém hřišti manželství to vždycky vyhraje.” Když mohla tu ženu brát jen tak samu o sobě bez ohledu na její pozici, Kate ji měla velice ráda a ráda si s ní popovídala.

“Já vím,” odvětila Jocelyn. “Jednou jsem to taky zkusila.

Pro mě to byla samá zodpovědnost a žádná radost.”

Bylo to řečeno lehce, ale Kate v tom slyšela jakési vysvětlení, prosbu za pochopení a smíření. Lépe být vlastněna než zneužívána.

Kate si vzala Bourbon s vodou a dívala se za Jocelyn Trentovou, vracející se do kuchyně. Má několikrát větší šatník než ona sama, krásný kožich ze stříbrné lišky a módní Alfu kupé.

Jestli je tohle otroctví, řekla si s úsměvem, jsem pro otroctví.

Za pár minut, přesně podle slibu, se objevil Win Samuels.

Kate čekala u hlubokého, často užívaného krbu, špičkou boty rovnala třásně na perském koberci a snažila se nedívat do očí velikánů po zdech. Samuels odeslal Jareda z domu za nějakou pochůzkou, prý schválně, aby si s Kate mohli

popovídat o záležitostech obapolného zájmu. Před svatbou se několikrát sešli za tímto účelem, ale od svatby u toho byl vždycky Jared.

Samuels jí v telefonu nezjevil, jaké ty zájmy mají být, ale dalo se čekat, že se bude jednat o jejich sporech, o jejich příčině a jak z toho ven. Kate si zrovna četla poděkování a vyjádření vděčnosti od guvernéra, když jeho adresát vstoupil.

“Vítej, Kate, řekl Win Samuels. “To jsem rád, žes mohla přijít tak brzo.” Objali se s rukama na ramenou a náznakově se políbili. “Sedni si, prosím. Máme do večeře”, podíval se na hodinky, “třiadvacet minut.”

Třiadvacet minut. To se mu musí uznat, večeře v sedm neznamená v sedm a tři minuty. Očekávalo se, že úžasná kuchařka plus správcová plus milenka bude přesná.

“Děkuji,” řekla. “To jsem ráda, že tě zase vidím. Vypadáš bezvadně.”

Nebylo to žádné přehánění. V keprovém smokingu a bílé hedvábné šále vypadal Samuels tak, jak o tom jiní muži blížící se sedmdesátce mohou jenom snít.

“Nechceš ten drink vylepšit?” zeptal se Samuels a pokynul jí k páru stejných kožených křesílek u krbu.

“Leda že jsi připraven mě resuscitovat.”

Samuels se zasmál a nalil si bourbon se sodou. “Ty jsi ale ženská, Kate,” řekl, když se usadil proti ní. “Jared má štěstí, že tě nabalil.”

“Fakt je, že to nabalování jsem prováděla spíš já.”

“Co se týče toho vašeho… nedorozumění. To nestojí za řeč. Než se naděješ, bude to pryč.”

“Prázdná půlka mé postele o tom nesvědčí,”

poznamenala Kate.

Samuels vytáhl cigáro z nádoby u židle, chvíli se na ně díval a pak je dal zpět. “To není dobré na chuťové buňky takhle před večeří, zvláště když to bude Jocelynina kachna na pomerančích.”

“To je velmi sympatická osoba.” odvážila se Kate.

Samuels přikývl. “Velice schopná,” řekl směšně obchodnickým způsobem. “Opravdu.” Odmlčel se. “Jsem přímý člověk, Kate. Někteří říkají, že až moc, ale na to já nedbám. Půjdu tedy raději rovnou k věci.”

“To znamená, že to není jen společenská návštěva?”

Samuels jí chtěl ostře odpovědět, když tu si všiml, že se usmívá. “Popichuješ Jareda taky takhle?” zeptal se. Kate se pyšně usmála a přikývla.

Zasmáli se oba, ale Kate necítila, že by se napětí mezi nimi zmenšilo.

“Kate,” pokračoval, “já jsem dosáhl toho, co jsem dosáhl, a dokázal jsem, co jsem dokázal, díky tomu, že jsem byl vychován ve víře, že nikdy nemáme přání nebo sen, aniž bychom měli prostředky, jak ho dosáhnout. Věříš tomu také?”

Kate pokrčila rameny. “Myslím, že jsou chvíle, kdy je dobré mít přání, snažit se o ně, a nedosáhnout ho.”

“Možná,” odpověděl zamyšleně. “I to je možné.

Nicméně já mám dnes dva sny. Oba se týkají mého syna a tím také tebe.”

“Pokračuj.”

“Kate, já bych chtěl vnouče, a třeba víc než jedno, a chtěl bych, aby můj syn usedl v kongresu Spojených Států. To jsou mé sny, a udělal bych pro ně cokoli.”

“Proč?” zeptala se Kate.

“Proč?”

“Ano. Chápu tvou touhu po vnoučeti. Pokračování rodiny, stabilita pro Jaredův domácí život, nová krev a nová energie, takové věci, ale proč to druhé?”

“Protože si myslím, že Jared by dělal čest sobě, státu i celé zemi.”

“To si myslím také.”

“A protože si myslím, že by mu to něco dalo.”

“Možná.”

Samuels zaváhal, a pak řekl: “A konečně to byl můj cíl, kterého jsem nikdy nedosáhl. Myslíš si, že je to ode mě hnusné, chtít pro syna to, co jsem já neměl?”

“Ne,” odpověděla Kate, jestliže to ovšem chce taky on sám a má pro to svoje nezávislé důvody.”

“To je už zastaralé, aby otec věděl, co je pro syna dobré, co?”

“Wine, to co chceš pro Jareda a co chceš pro mě, bude vždycky důležité. Ale nejtěžší na tom, když někoho miluješ, je nechat ho, aby přišel vlastními silami na to, co je pro něj dobré, obzvláště když ty sám to víš, nebo si myslíš, že to víš.”

“A ty si myslíš, že Jareda do něčeho nutím?”

“Máš na něj velký vliv. Myslím, že tím neprozrazuji žádné tajemství.”

Samuels zamyšleně přikývl. “Kate, buď laskavá na starého muže a nech mě trochu změnit téma, ano?”

Starého muže. Vzdávám se, advokáte, chtěla odseknout.

Místo toho se narovnala, usmála se a řekla prostě: “Jistě.”

“Proč chceš být vedoucí patologie v Metru?”

Kate se na něj podívala přímo a děkovala za ty hodiny, kdy se snažila na tuhle otázku odpovědět sama sobě.

“Protože by to byla fascinující zkušenost. Protože myslím, že bych to dělala dobře. Protože moje práce, a moje oddělení, pro mě znamenají hodně. Protože si myslím, že člověk buď roste, nebo umírá.”

“Jared mi řekl, že si myslíš, že to místo by ti zabránilo mít děti aspoň po dva roky.”

“Ve skutečnosti jsem řekla jeden až dva roky, ale dva je asi tak rozumný odhad.”

Samuels pomalu vstal a pak přešel k oknu a zase zpátky ke krbu. Jestli měl v úmyslu říci něco dramatického, pak si to šikovně připravoval.

“Kate,” řekl, stále zíraje do ohně, “když jsem ti volal, zval jsem tě taky přes noc. Budeš tu moci zůstat?”

“Ano, měla jsem to v úmyslu.” Pozvání bylo vysloveno ve skutečnosti tak, že se skoro odmítnout nedalo.

“Dobře, tak bych tě po večeři někam vyvezl. Někam na návštěvu. Vím… tedy asi to zní tajemně, ale prosím tě, vydrž to se mnou nějakou chvíli. Tohle je něco, co jsem jakživ nechtěl udělat.”

Mužův hlas byl pojednou chraptivý, byl v něm jakýsi cit, jaký v něm Kate nikdy neslyšela. Není mu snad do pláče?

Na okamžik bylo ticho, přerušované jen syčením ohně. Ale když se k ní tchán obrátil, byl zase dokonale klidný.

“Kate,” řekl, jako by ten okamžik u ohně nikdy nenastal, “myslíš si, že dokážeš zvládnout tu zodpovědnost, vést celé oddělení?”

Na chvíli se zamyslela. “Může to znít divně, ale ono ani nezáleží na tom, co si myslím já. Víš, doktor Willoughby, což je jediný člověk, který zná mě i tu práci, si myslí, že to zvládnu. Je to jako když začneš pracovat jako doktor, nebo třeba jako právník. Ty se rozhodneš jen o tom, že to chceš dělat.

Oni, to jest právnická komora nebo zkoušející lékaři -

posoudí, jestli bys měl a jestli to dokážeš. Od té chvíle tvoje

jediná povinnost je pracovat, jak můžeš nejlépe.” Zarazila se. “Nezní to nafoukaně?”

“Ani ne.”

“Taky doufám. Protože, Wine, z některých věcí jsem ve skutečnosti vyděšená. Bojím se vzít to místo, a bojím se je nevzít. Bojím se mít děti, a bojím se je nemít. A nejvíc se bojím dilematu ztráty manžela, nebo ztráty sebe.”

“Jsou ještě jiné možnosti,” řekl Samuels.

“Já o tom vím, ale nevím, jestli o tom ví Jared, a popravdě řečeno, do této chvíle jsem nevěřila, že o tom víš ty.”

“Vždycky existují jiné možnosti,” řekl tónem, který prozrazoval, že toto už prohlašoval častěji. “Kate, ty víš, že nemocniční politika se neliší od jiné politiky. Vždycky se jedná o peníze a o moc, a proto se jedná vždycky o takovéhle věci.”

Vytáhl z pracovního stolu řvavě oranžový plakátek a ukázal jí ho. Kate se otřásla, když ho uviděla. “Myslíš, že tenhle výplod ducha byl míněn proti mně nebo spíše proti Jaredovi?”

“Pravda je, že na tom nezáleží. Politika je politika. Jak se jednou pustíš do téhle hry, hned máš nepřátele. A pokud jsou v ní lepší než ty, tak tě pohřbí. Takhle jednoduché to je.”

Zvedl znovu plakátek. “Já mám dojem, pokud ovšem jsi opravdu neposlala tu pitevní zprávu Bobbyho Geara do

novin, že se ti někdo snaží zabránit, aby ses stala vedoucí oddělení. Jestli mají nějakou moc nebo přístup k moci, tak si to tvoje oddělení odnese.”

“Moje oddělení?”

“Zajisté. Tvoji lidé budou přepracovaní, protože nebudete mít dost personálu a přístroje budou zastaralé.

Spousta práce, upadající morálka. Kvalita práce taky bude klesat. Dříve nebo později nastanou chyby. Můžeš být nejlepší patoložka na světě, Kate, a nejsnaživější organizátorka, ale pokud se nenaučíš hrát politickou hru a nedostaneš se k lidem, jako je Ashburtonova nadace, skončíš jako nešťastná, neúspěšná, uhoněná troska.

A věř mi, vyhrát tu hru znamená spoustu obětí. Znamená to, že když víš, že soutěž začíná v šest, musíš tam být o půl šesté.”

“Oceňuji, co mi říkáš. Opravdu. Jenom chci říci, že konečné rozhodnutí ještě nepadlo a že jsem si o tom všem chtěla promluvit s Jaredem.”

“Ale připustila jsi, aby bylo použito tvoje jméno.”

“Ano,” řekla a odvrátila poprvé oči. “Ano, to jsem udělala.”

Samuels se otočil a odešel opět k oknu. Na chvíli bylo slyšet jen hučení ohně.

“Řekni mi, Wine,” zeptala se, aby ho přivedla na jiné myšlenky, “kolik toho víš o Ashburtonově nadaci?”

Obrátil se k ní. “Nevím o ní vlastně nic. Dříve, když tady působili, moje firma vedla jejich korespondenci s nemocnicí. Ale už jsem s nimi neměl co dělat léta. Proč?”

“Jenom mám v práci nějaký výzkum. Nemáš náhodou jejich adresu?”

“Já nevím,” řekl Samuels nepřítomně. “Snad tamhle v adresáři na stole. Opravdu nevím. Kate, ty víš, že já se raději domlouvám, neprosím.

Ale kvůli mému synovi a kvůli mně, prosím tě, odlož to vedoucí místo a věnuj se několik let rodině a Jaredovi, aby se dostal do politiky.”

V té chvíli zazněl z kuchyně zvonek. Kate automaticky pohlédla na hodinky, ale věděla napřed, že je přesně sedm hodin. Vstala.

“Kdy se Jared vrátí?”

“Ve středu nebo ve čtvrtek, myslím.”

“Wine, já na tvou žádost nemám žádnou odpověď. Víš to, že?”

“Třeba na ni brzo přijdeš. Pojďme k večeři. A po večeři pojedeme.”

S lehkým úsměvem pokynul Samuels Kate k jídelně a pak ji vzal za loket a dovedl ji ke dveřím.

Tlustá ramenatá sestra natřela Ellen Sandlerové na levou paži alkohol, několikrát na to místo poklepala a začala je natírat znovu.

“No tak, Ellen,” řekla jí blahosklonným ponižujícím tónem, kterému Ellen říkala špitálština, “uklidněte se. Máte napjaté žíly. Když je nepovolíte, bude mi trvat celou noc, než vám zavedu výživu.”

Uklidnit se? Ellen se zamračila na ženu, skloněnou nad její paží. Copak nechápeš, že jsem vyděšená? Nevidíš, že se bojím toho, co se kolem mě děje? Věnuj mi chviličku a promluv se mnou. Zeptej se mě, a já se ti to budu snažit vysvětlit. Řeknu ti, jaké to je, když je ti sedm a uvidíš, že tvůj otec, kterého vzali do nemocnice na malou operaci, se vrací domů v dlouhé rakvi s držadly k pohřbu. Uklidnit se?

Proč mi rovnou neřekneš, abych odplula z téhle postele?

Nebo mi raději řekni, abych poručila své krvi, aby se zase začala srážet, aby sis ušetřila to píchání do mé ruky. Uklidnit se?

“Já se… pokusím,” řekla pokorně.

“Dobře. Ted to trošku píchne.”

Ellen popadla volnou rukou pelest postele, jak jí to malé píchnutí projelo rukou.

“A máme to,” řekla sestra vzrušeně. “A teď se nehýbejte.

Nehýbejte se, dokud to tady nepřipevním, ano? Víte,” řekla, zatímco upevňovala plastikový katetr na místo, “vy máte strašně tuhé žíly, to jsem dávno neviděla.”

Ellen neodpověděla. Místo toho hleděla na strop a polykala slzy, kanoucí jí po tvářích a do úst, a dumala, kde to všecko skončí. Prý má krev ve stolici. Ta výživa, kterou jí zavedli, je prý jen předběžné opatření, řekl asistent, který ji předepsal.

Zapomněl jí říci, proti čemu to je předběžné opatření.

“Tak Ellen, a jsme v pořádku.” oznámila sestra a ustoupila, aby mohla obdivovat své dílo. “Moc s tou rukou nehýbejte, ano?”

Ellen setřela slzy pravou rukou. “Jistě,” řekla.

Žena se pracně usmála a vycouvala z pokoje.

To není správné. Ellen se zhnuseně dívala na trubičku, kapající jí výživu do ruky. Pak si nad hlavou zhasla a ležela v polotmě, poslouchajíc zvuk vlastního dechu a tiché cizí zvuky noční nemocnice. To není správné. Její mysl znovu a znovu opakovala ten bezmocný protest, až se tomu musela zasmát proti své váli.

Betsy, Eva, Darcy, Sandy, její práce, její zdraví. Proč nikdy nepochopila, jak je to všecko křehké? Brala to jako samozřejmost? Málo se ptala? Bože, stejně tu nebyly žádné odpovědi.

Co jiného mohla dělat? Co vůbec může člověk dělat?

Teď tu leží v nemocniční posteli, je jí skoro čtyřicet, možná že vykrvácí k smrti, a všechno beze smyslu, celý její život, natož to, proč má umřít. Prostě to není správné.

Jemné zaklepání na dveře ji vzbudilo z bolestných snů.

Stál tu, osvětlen zezadu z chodby, Sandy. Čepici od uniformy v jedné ruce, v druhé ohromnou kytici.

“Dovolte vstoupit na palubu,” řekl.

Ellen cítila, že není ve své kůži. “Jen pojď sem.” řekla.

“Chceš rozsvítit?”

“Ani ne. Nebo ano, ať vidím ty kytky.”

Sandy rozsvítil a květiny jí donesl. Pak se sklonil a políbil ji na čelo. Ellen na okamžik ztuhla, a pak se poddala jemnému polibku.

“Jak se máš?” zeptal se.

“V jakém smyslu?”

“Ve všech.”

“Květiny jsou krásné, děkuju. Dej je tamhle na umyvadlo a sestra mi je pak dá do vázy.”

“Za moc to nestojí, viď.” Dal květiny, kam mu řekla, a pak si k ní sedl na nevzhlednou zelenou židli z umělé hmoty.

Ellen zhasla opět světlo nad hlavou. “Ta uniforma ti sluší. Byl jsi už doma?”

“Jen jsem tam nechal věci a podíval jsem se na děvčata.”

“Jak se ti zdály?”

“Ustarané, zmatené, možná trošku vystrašené, ale jinak jsou v pořádku. Myslím, že bylo dobře, když ti je včera tvoje sestra přivedla. Nastěhoval jsem se zpátky domů, dokud se neuzdravíš.”

“To tam můžeš zůstat dost dlouho.”

“Je to tak špatné?”

“Kate říká, že ne, ale její oči, a teď tohle”, zvedla levou ruku, “říkají něco jiného.”

“Ale oni vlastně nevědí, že.”

“Ne. Asi ne.”

“No tak to tedy vydrž dny, nebo hodiny, nebo minuty, jak bude potřeba, a věř, že to bude zase dobré. Vzal jsem si dovolenou z aerolinií, abych byl s děvčaty, takže o to si nemusíš dělat starost. Dohlédnu na to, aby sem přišly každý den.”

“Díky. Jsem ti… jsem ti vděčná, žes přišel.”

“Nesmysl. Zažili jsme už spolu za těch devatenáct let leccos. Tohle taky zvládneme.”

Ellen začala tiše plakat. “Sandy, já se cítím tak…

nemožně, tak hloupě. Já vím, že je to nesmysl, ale takhle to cítím. Nezlobím se, ani mi není zle, jen bezmocně a nešikovně.”

“Ale jdi, každý ví, že to není pravda, a nejvíc já. Hele, to je podruhé, co jsi zívla, co jsem tady. Jsi unavená nebo se nudíš?”

Slabě se usmála. “Nenudím se. Asi jsem trošku unavená.

Zdá se, že ležet v posteli a nic nedělat je vyčerpávající.”

“Tak si mě vůbec nevšímej a spi. Jestli ti to nevadí, trochu u tebe posedím.”

“Díky, Sandy.”

“Uvidíš, že to dobře dopadne.”

“Já vím.”

Vzal ji za ruku. “Kate na tebe dává pozor, viď?”

“Je tady dvakrát za den a dělá všechno možné a nemožné, aby přišla na to, proč krvácím.” Její hlas zeslábl.

Oči se zavřely. “Neboj se.”

“Já se nebojím,” řekl. “Já se nebojím… Dobře to dopadne.”

Jízda v šedé Seville Wina Samuelse trvala skoro hodinu.

Jeli tiše spletí tmavých venkovských cest na jihovýchod z města. Samuels se tvářil, že musí dávat pozor na cestu s ostrými zatáčkami, a Kate zírala okénkem na tmavé pastviny a ještě temnější lesy, chvílemi se zajímajíc o to, kam jedou, jindy nechala myšlenky jen tak plynout. Jared… Stan Willoughby…

Bobby Geare… Roscoe… Ellen… Tom… dokonce Rosa Beekes, její ředitelka z obecné školy… všichni se na chvíli zjevili a hned zmizeli a udělali místo dalšímu.

“Jsme tady,” řekl Samuels nakonec a zajel na příjezdovou cestu.

“Stonefieldská škola,” přečetla Kate jméno na nenápadném návěstí, osvětleném jen reflektory jejich auta.

Co to je za město?”

“Vlastně žádné. Jsme buď v jižním Massachusetts nebo v severozápadním Rhode Islandu, záleží na tom, kterou si vezmeš mapu. Ta škola je tu už skoro padesát let, ale před pětadvaceti lety byla přestavěná, většinou z peněz fondu, který založila moje firma.”

Škola byla obyčejné, dlouhé cihlové stavení s malým udržovaným trávníkem a ohrazenou prostorou na hraní na jedné straně. Na druhé straně prosté cihlové křídlo směřovalo k lesu. Vešli málo zařízenou halou a hned je přivítala obtloustlá mateřská paní v modré sukni, tmavé vestě a se spoustou zlatých náramků a prstenů.

“Pane Samuelsi, to jsem ráda, že vás zase vidím. Děkuji, že jste napřed zavolal.” Obrátila se ke Kate. “Já jsem Sally Bicknellová, paní doktorko, vedoucí večerní služby. Buďte vítána ve Stonefieldu.”

“Děkuji,” řekla Kate nejistě. “Nevím přesně, kde to jsem, nebo proč tu jsme, ale stejně děkuji.” Sally Bicknellová se vševědoucně usmála, vzala Kate za paži a vedla ji halou k velké modré sametové zácloně. “To je naše herna,” řekla a teatrálně roztáhla záclonu, takže odhalila kouřové sklo jednostranného zrcadla. Pokoj vzadu byl velký, dobře osvětlený a pokrytý kobercem. Byly tu dvě žíněnky, mnoho nafukovacích panáků z umělé hmoty a hromádka velkých kostek stavebnice.

V jednom rohu se skláněla hřmotná dívka s krátce zastřiženými blond vlasy nad řadou velkých látkových panenek.

“Nechodí nikdy spát před druhou nebo třetí ráno,”

vysvětlovala Sally Bicknellová.

Samuels začal vysvětlovat. “Vzal jsem tě sem proto, Kate, abys trochu pochopila mé obavy a proč tě tolik nutím mít rodinu včas. Paní Bicknellová.”

Vedoucí večerní služby zaklepala hlasitě třikrát na sklo, pak znovu třikrát. Dívka v herně naklonila hlavu na stranu a pak se pomalu obrátila.

“Kate, představuji ti tvou švagrovou Lindsey.”

Dívka byla zrůda. Oči měla úzké a hluboko vsazené, rysy tváře hrubé a tlusté, s těžkými rty a žlutými křivými zuby.

Krk měla tak krátký, že jí nakláněl hlavu na stranu.

Sudovitá hruď splývala s břichem a nohy byly uboze ohnuté.

“To není možné,” řekla Kate tiše, uhranutá tou groteskností. “Jaredova sestra Lindsey…”

“Zemřela v dětství,” dokončil Samuels větu za ni.

“Bohužel jsme se s její matkou rozhodli raději mu neříci pravdu. V té době se to jevilo jako nejlepší řešení vzhledem k tomu, že jsme mysleli, že Lindsey nebude dlouho žít. Má Hunterův syndrom. Víš o co jde, ne?”

Kate přikývla. “Silná mentální retardace a mnoho dalších příznaků. Mé ženě, její matce, bylo při porodu skoro čtyřicet.”

Kate dále hleděla na strašidelné dítě, ne, ženu, vždyť jí muselo být přes třicet, jak se bezcílně kolébá po herně. V

okně viděla odraz Sally Bicknellové a tchána, jak pozorují ji, co tomu bude říkat. To ty jsi příšera, Wine Samuelsi, ne ta chuděra, křičela v duchu. Co si myslíš, že jsem, nějaká fabrička u běžícího pásu v továrně? To sis myslel, že tohle…

předvádění mě vystraší? Myslíš, že nevím nic o amniocentéze a prenatální diagnóze a poradenství? Myslíš, že prostě přejdu strašnou lež, kterou jsi cpal třicet let mému muži? Proč? Proč jsi mě sem přivedl? A proč jsi nevzal taky Jareda?

“Pojďme domů,” řekla tiše. “Pojďme domů, a to hned.”

Staré hodiny na stole Wina Samuelse ukazovaly za deset minut tři. Trvalo to už dvě hodiny, co se Kate přestala pokoušet usnout a zašla do pracovny, že si najde ke čtení něco tak zábavného, aby zapomněla na večerní události.

Něco je špatně.

Něco nesedí v podivném scénáři, kterému ji tchán vystavil. Ale co?

Na cestě domů ze Stonefieldu ji Samuels zaplavil statistikami srovnávajícími matčin věk s neplodností, úmrtností plodu, abnormalitami chromozomů, genetickými mutacemi, spontánními potraty a mentální retardací. Naučil

se svou domácí úlohu dobře, trvalo mu to asi léta. Těch pár argumentů o přesnosti intrateurinní diagnózy, které se mu pokusila předložit, přebil dalšími fakty a statistikami. Stejně však, cokoli říkal, nezvrátilo její instinktivní pocit, že je tu něco v nepořádku.

V jednu chvíli během jeho přednášky, protože to skutečně přednáška byla, div nevykřikla, že celá jejich diskuse je zbytečná, vždyť ta chyba u Reddingů ji bude možná stát život, natož aby ještě měla děti.

Odněkud ze strany Samuelsova pokoje slyšela tiché otevření a zavření dveří. O pár vteřin později se zvuk opakoval dole v hale. Jocelyn Trentová se vracela k sobě.

Pracovna, kde už oheň dávno vyhasl, byla teď chladná a vlhká. Kate se otřásla a přitáhla si župan, který jí dala Jocelyn. V San Diebu je teprve půlnoc. Jaredovi by nevadilo, kdyby mu teď zavolala. Pak ji napadlo, že se zapomněla Wina zeptat, ve kterém hotelu bydlí.

Natáhla ruku pro blok a tužku, aby si to zapsala na ráno a uviděla Samuelsův adresář. Otevřela ho u A. Měl pravdu, že tam má Ashburtonovu nadaci. Byla tam adresa a číslo, ale přeškrtnuté. Pod tím byla napsána zřejmě novější adresa a číslo.

Kate si napsala novou adresu a také to, aby se ráno zeptala na Jaredův hotel. Pohlédla na hodiny. Čtvrt na čtyři.

Kolik operací má dnes? Pět? Šest? V každém případě spoustu. Musí se nutně vyspat. Vzala si lístek a výbor z

poezie Emily Dickinsonové a šourala se dvě poschodí nahoru do svého pokoje.

Teprve po třičtvrtě hodině čtení jí ztěžkla víčka a ztratila koncentraci natolik, že si byla jistá, že usne. Spokojeně se usmála u vědomí, že je stále ospalejší. Než ale opravdu usnula, najednou ji něco vyrušilo. Objevilo se to, zase zmizelo, objevilo se to znovu jako slabé neonové znamení.

Nebyla to ta cesta nebo škola nebo dokonce ta dívka. Ne, byla to adresa, adresa Ashburtonovy nadace; a ne ta novější ve Washingtonu D.C., ale ta přeškrtnutá. Každým zablesknutím byl neon slabší, myšlenky méně zřetelné.

Něco s tím je, pomyslela si před usnutím, něco s Darlingtonem, Kentucky. Něco.

ÚTERÝ 18. prosince

Kate neslyšně odemkla těžké dubové dveře a vyklouzla z tchánova domu do šedého svítání. Opuštěné ulice, chodníky a schody byly pokryty neposkvrněnou bílou pokrývkou. Za poslední tři dny se sněhová bouře přehnala středozápadem a odstěhovala se nepokořena do středoatlantických států. Kate opatrně scházela z Beacon Hillu k Charles Street a přemýšlela si, zda ten prašan byl přinesen sněhovou bouří.

Spala příliš málo. Oči měla suché a zanícené, spánky ji bolely vyčerpáním, tohle zažila naposled jako studentka medicíny na interně. Myslela na operace, které začnou v deset, a probírala si celý zbytek dne. Čekalo ji napětí ostré jako zásahy středověkých kopí a říkala si, kdo by jí mohl pomoci.

Nikdo, usoudila hned. Členové jejího oddělení byli všichni přetíženi. Stanovi Willoughbymu se vysmáli pokaždé, když požádal o další sílu. Ne, musí udělat svou práci sama a musí k tomu prostě nalézt potřebnou koncentraci.

Po cestě k stanovišti taxíků u Bílého památníku si Kate opakovala ranní rituál a odškrtávala si v mysli, co se toho dne bude dít. Taxi bylo na půl cestě k Metru, když seznam dokončila, jako obyčejně tím, že vyhrabala kalendářík, jestli přece jen nezapomněla něco důležitého. Program měla

zkrácený tím, co prostě nazvala operace. Na kraji byl tužkou jediný záznam, který zapomněla, totiž na sklenku s Tomem.

Ta slova v ní vyvolala překvapující množství citů, začínajících tím, že by mu měla zavolat a zrušit to, a končících představou, jaký to bude návrat do prázdného domu. Mezitím byly obrázky toho vážného asistentského čahouna, který jediný ji věrně podporoval ve zlých dnech po smrti Beverly Vitalové. Tom Engleson byl muž a mladík, chvílemi nadšenec až výstřední, ale citlivý k lidem, k medicíně a zejména k ní a k tomu, co pro ni znamená její povolání. Představa té hodinky nebo dvou, které spolu stráví v rohu nějakého temného baru ze dřeva a kůže, může být tou vzpruhou, za níž se povleče celý den.

“K čertu, Jarede,” mumlala si v taxíku, který se zastavil před nemocnicí. “Potřebuju tě.”

Začala den jako vždy v poslední době návštěvou v Berensonově budově v pokoji č. 421.

Ellen ležela na znaku a hleděla na zeď. Snídaně stála netknutá na stolku z umělé hmoty vedle postele. Od stropu visel sáček s výživou, která jí proudila do paže.

“Ahoj,” řekla Kate.

“Ahoj,” odpověděla Ellen. Oči měla temné, pleť bez lesku a napětí. Po obou pažích měla malé i velké modřiny.

Jednu nosní dírku měla ucpanou.

Kate jí položila Cosmopolitan a Globe, které přinesla, na stojánek vedle snídaně.

“Něco ti včera přidali, viď?” pokývla směrem k výživě.

“Včera večer. Chvíli potom, co jsi odešla.”

Kate pozvedla Ellen do sedící pozice a pak si přisedla na její postel. “Neřekli proč?”

“Jenom to, že je to předběžné opatření.”

“Ty jsi zase krvácela?”

“Jenom nějaká krev ve stolici, a snad i v moči.” Vzala z tácu sklenici pomerančové šťávy a nepřítomně z ní upíjela.

“Proto ti asi tu výživu dávají,” vysvětlovala Kate. “Pro případ, že by ti museli vpravit injekcí nějaké barvivo pro rentgen nebo dát krev.” Kolik toho chceš vědět, El? Dej mi znamení.

Chceš vědět o možnosti náhlého silného krvácení? O

oběhovém kolapsu tak náhlém a silném, že by se pak narychlo katetr skoro nedal zapojit? Chceš vědět o Beverly Italové?

“Poslyš, Kate. Pokud zvládáš situaci ty, já jsem taky klidná.”

“Dobře.” Děkuji ti, kamarádko. Děkuji ti, žes mi to trochu ulehčila.

“Sandy se vrátil. Přiletěl včera večer a pak šel k nám dohlédnout na děvčata.”

Kate kývla směrem k váze s kyticí. “To je od něho?”

“Jo.”

“Takže?”

Ellen pokrčila rameny. “To nic neznamená. Pořád je myslím ještě na odchodu.”

“Doufám, že ne.”

“A jsem já?”

“Co?”

“Na odchodu.”

“Propána, Sandlerová, to víš že ne.”

Ellen ji vzala za ruku. “Nenecháš mě umřít, Kate, že ne?”

“To si piš.” Kate se div nezhroutila před svou přítelkyní.

Tiše se zapřisáhla, že Ellen bude jejím nejpřednějším úkolem, ať má sebevětší jiné starosti. Někde existuje odpověď a ona ji najde.

“Hele, já musím jít, mám nějaké vzorky. Podívám se na tvoje testy a přijdu ti říct někdy odpoledne. Ano?”

“Ano,” odpověděla bezduše.

“Mohu ti něco přinést?”

“Vyléčení?”

Kate se slabě usmála. “Jsem tady cobydup,” řekla.

Květy ležely v kovové krabici s červenou stuhou na jejím stole, když se Kate vrátila z Berensonovy budovy.

Nejdřív ta ohromná kytice od Sandyho a teď květy od Jareda. Bývalí obyvatelé ložnice v Dartmouthu jako by se domluvili.

“Já věděla, že vás tam, chlapci, naučili něco víc, než jak se naráží pivo,” řekla a rozechvěle otevřela krabici.

Byly tam růže s dlouhými stonky, jedenáct červených a jedna žlutá, červená znamenala lásku a žlutá přátelství, jak jí někdo kdysi vysvětlil. Rozběhla se po pokoji, otvírala a zavírala dvířka a zásuvky, až našla těžkou vázu ze zeleného skla.

Teprve když byly růže naaranžovány podle jejího vkusu na kraji stolu, vzpomněla si na lístek, připevněný ke krabici.

Bude na něm jistě něco vtipného a něžného. Takový je Jared.

Ne zrovna nevýznamné patoložce ne zrovna tajný ctitel.

Tom.

Kate zasténala a klesla do židle, trochu rozzlobeně a s hloupým pocitem. Ať dělala co chtěla, nemohla se zbavit nesmyslné myšlenky, že ji jaksi Jared zklamal.

Zavolat Toma. Napsala si to na kousek papíru a nalepila na viditelné místo na stínítku lampy. Stejně, jak se znala, věděla, že je jen poloviční šance, že si toho všimne, ať to má, jak chce na očích. Možná by mu měla zavolat hned.

Bylo skoro devět.

Jestli Tom není na operačním sálu, možná že ho služba najde.

Nějak se jí věci začaly vymykat z ruky, a jít na skleničku s Tomem bylo jaksi nevhodné.

Už sahala po telefonu, když sám zazvonil.

“Haló, tady Kate Bennettová.”

“Dobrý den, paní doktorko Bennettová. Tady Arlen Paquette. Doktor Arlen Paquette, jestli uznáváte doktorát z chemie. Jsem ředitel bezpečnostního oddělení Reddingovy továrny na léky. Jestli se vám to nehodí, jen mi řekněte.

Jinak bych s vámi rád mluvil o tom hlášení, které nám podal doktor Zimmermann včera.”

“Pár minut vám mohu věnovat,” řekla Kate, zatímco lepila znovu vzkaz pro Toma na stínítko.

“To je dobře. Děkuji vám, paní doktorko. Ta informace od doktora Zimmermanna zabrala taky nějaký čas. Nejvíc jste se ale s tím naběhala vy, tak mi prosím vás řekněte, jak jste přišla na to, že je nějaký problém s naším lékem.”

Z několika Paquettových otázek na její tříminutové shrnutí bylo jasné, že ho doktor Zimmermann informoval velmi důkladně, a navíc že i ředitel bezpečnostního oddělení si věc dobře prostudoval.

“Takže,” řekl, když skončila, “vaše původní podezření na Omnicentrum bylo založeno na shodě symptomů u tří případů mezi tisíci, které tam léčí. Ano?”

“Tak zrovna to není,” řekla Kate, kterou náhle zarazil mužův tón.

“Prosím,” řekl, “mějte se mnou ještě chvíli trpělivost.

Pak jste zaměřila pozornost na léky dodávané Omnicentru naší společností, a…”

“Doktore Paquette, to není zrovna fér naznačovat, že jsem se chytila podezření, že za to mohou léky. Ani teď to

nevím jistě. Nicméně ze všech faktorů, které jsem zkontrolovala – byla to technika sterilizace, mikrobiologie a všechno ostatní, co měly moje pacientky společného, ty kontaminované vitamíny byly jediná věc, která nebyla v pořádku.”

“Aha, ty vitamíny. Spousty vzorků analyzovány, jen jeden byl lék proti bolesti. Správně?”

“Pane doktore,” řekla Kate trochu nazlobeně, “mám dnes spoustu práce a řekla jsem vám vše, co vím. Mluvíte pořád víc jako právník a méně jako člověk, kterému záleží na tom, aby se napravila chyba ve výrobku jeho společnosti. Nevím, jestli vám to doktor Zimmermann říkal, ale dostat se té věci na kloub je strašně nutné. Žena, která je náhodou moje blízká přítelkyně, je zrovna teď v nemocnici a její život je možná ohrožen, a co já vím, mohou být další ženy v nebezpečí. Dám vám ještě dva dny, abyste přišel s uspokojivým vysvětlením. Jestli je nebudete mít, seberu chemika ze státní toxikologické laboratoře a půjdeme spolu rovnou na lékárnickou asociaci.”

“Tím chemikem myslíte asi Iana Toola?”

“Ano, přesně toho.”

“To jsem z toho ovšem zmaten, paní doktorko. Mám totiž před sebou notářsky ověřené psaní, jehož kopie jsem poslal vám a doktoru Zimmermannovi. Píše mi pan Ian Toole a kategoricky tvrdí, že při žádném šetření, které pro

vás dělal, nenašel žádnou kontaminaci v žádném léku, předepisovaném Omnicentrem.”

“Cože?” Kate nevěřila svým uším, ale skoro hned se zděsila.

“To není pravda,” řekla slabě.

“Mám vám ten dopis přečíst?”

“Vy jste ho podplatili!”

“Prosím?”

“Byla jsem k vám tak slušná, že jsem šla přímo k vám místo k asociaci lékárníků, a vy jste podplatil mého chemika.”

“Paní doktorko, to si rozmyslete, takhle obviňovat bez důkazů,” řekl Paquette. “Říkám, že ten dopis přede mnou je notářsky ověřený.”

“To se ještě uvidí,” řekla namáhavě. Vitamíny, které poslala Toolovi, byly všecko, co měla. Jestlipak to Paquette neví, říkala si.

“Znovu bych vás chtěl ubezpečit o upřímné snaze mé společnosti napravit všechny závady našich produktů a poděkovat vám za to, že nás necháte vyšetřit situaci ve vaší nemocnici.” Znělo to, jako by měl Paquette to prohlášení před sebou napsané na papíru.

“Jestli si myslíte, že jste nade mnou vyhrál, doktore Paquette, tak mě neznáte,” řekla Kate. “Připravte se, že se vám ozve asociace.”

“Každý děláme, co můžeme, doktorko.”

Kate se rozzlobila. “Navíc musíte doufat, že jste zaplatili Ianu Toolovi dost, protože ho nechám navštívit jistou pacientku, aby viděl, koho to pomáhá zabít.” Bouchla telefonem.

Arlen Paquette ve svém pokoji v Ritzu jemně zavěsil.

Třásl se přitom. Vy mě neznáte.

Ušklíbl se nad jejími ironickými slovy, cákl trochu whisky na kostky ledu, a než se nápoj stačil ochladit, hodil ho do sebe.

Pak postavil sklenici na fotografii ženy, kterou právě pomáhal zničit obviněním z nekompetence, mentální nevyváženosti a nepoctivosti. Cyrus Redding poručil, aby byla zdiskreditována, a zdiskreditována také bude. Kate Bennettová má jen sebe a několik chabých příznivců. Cyrus Redding má neomezené množství Nortonů Reesů, Winfieldů Samuelsů, Ianů Toolů a, ano, Arlenů Paquettů.

Pohlédl na blok, kde měl napsaná slova, jež si nacvičil a pak použil při rozmluvě s tou ženou, a říkal si, jestli by to s ní zvládl tak sebejistě, kdyby se jí octl tváří v tvář. Asi ne, přiznal si.

Asi určitě ne. Jejich rozmluva trvala jen několik minut a všechna překvapení přinesl on. A přece tady sedí celý zpocený a ještě se třese. Raději by se desetkrát utkal tváří v tvář s Nortonem Reesem, než tenhle jeden telefon. Vodu.

Ano, trochu vody potřebuje. Žádnou proklatou whisky.

Popadl ze stolku prázdnou sklenici. Pod ní ležela jedna zvětšenina Kate Bennettové, tentokrát ve svetru, šále a čepici, jak jogguje se psem podél zasněžené cesty. Paquette se obrátil a odešel vrávoravě do koupelny.

“Ty potvoro,” řekl hubené, napjaté tváři, která na něj zírala ze zrcadla. “Ty slabošská mrňavá hnusná potvoro.”

Hodil sklenici vší silou do zrcadla, až je rozbil. Pak poklekl mezi střepy, popadl zdobenou mísu a zvracel, div se nestrhal.

“Nevidíš to, Bille? Někdo v Reddingově továrně, možná tenhle… tenhle Paquette, podplatil Iana Toola. Hrome, já věděla, že jim nemám věřit. Já to věděla. Já to věděla.” Kate byla pořád ještě bez dechu, jak běžela přes zasněženou ulici a tři poschodí nahoru, a snažila se uklidnit.

William Zimmermann byl stejně klidný, jako byla Kate rozčilená. Vstal od svého stolu a přešel ke kávovaru na nízkém stolku vedle dveří. Jeho pracovní plášť ke kolenům byl dokonale vyžehlený a bez poskvrnky, a chování stejně dokonalé.

“Co kdyby ses trochu uklidnila a dala si kávu?”

“Káva je asi tak poslední, co potřebuji, díky, ale zkusím aspoň zhluboka dýchat. Na dovolené. Věřil bys tomu? Jeden den je ten chlap u svých spektrometrů a dělá testy, a druhý den je najednou na dovolené a nikdo neví, kdy se vrátí. Jestli

tohle není podplacení, tak už nevím. Za chvíli se můžeme dočkat, že se jméno Iana Toola octne někde na dveřích laboratoře u Reddingů.”

“Ještě zhluboka dýcháš?”

“Aha, promiň, Bille. Ale nezlobíš se na mě, že ne?”

“Ne, nezlobím.” Odmlčel se a zřejmě hledal slova.

“Kate, já bych ti to rád řekl co nejslušněji, ale omluv mě, když se mi to nepodaří.”

“Pokračuj.”

“No, když jsi o tom začala sama tuhle večer, musím se zeptat.

Jak moc jsi zaujatá proti našemu farmaceutickému průmyslu?”

Otázka ji zarazila. “Tím chceš říci, že bez Iana Toola je to moje slovo proti jejich, vid?”

“Jestli jsem mimo, Kate, tak se omlouvám. Ale připomeň si, že já a moje klinika máme mnoho co ztratit, a pokud vím, tohle bylo mezi tebou a tím tvým Toolem. Totiž já jsem podal hlášení, protože to bylo naše zařízení, ale fakta jsou prostě…”

“Počkej,” řekla Kate vzrušeně. “Je tu ještě někdo, zrovna jsem si vzpomněla.”

“Kdo?”

“Jmenuje se Millicent. Je to Toolova asistentka, a vzpomínám si, že říkal, že se jí nechtělo pracovat tak dlouho do noci na těch mých vzorcích.”

“Víš, jak se jmenovala dále?”

“Ne, ale kolik děvčat jménem Millicent může být ve státní toxikologické laboratoři?” Už sahala po telefonu a adresáři.

“Vy mě ještě neznáte, doktore Paquette,” mumlala si.

“Kdepak, vy nevíte, jaká já jsem.”

Nezabralo to ani minutu.

“Millicent Hallová už ve státní laboratoři nepracuje,”

řekla Kate, když zavěsila, tváříc se současně rozpačitě, poraženě a zlostně. “Nic víc mi o ní nemohou říci.”

Tentokrát se zhluboka nadechl Zimmermann. “Nejdřív ten baseballista, a teď tohle,” řekl. “Nemáš to vůbec jednoduché.”

Kate zúžila oči. Uvnitř ní se začala tvořit prázdnota.

“Tobě se nechce mi věřit, viď?”

Zimmermann se jí díval přímo do očí. “Co ti mohu poctivě říci v této chvíli, věřím, že ty tomu věříš.” Viděl, že se chystá protestovat, a pozvedl ruce. “A v této chvíli je to dost,” uklidňoval ji. “Pro mě je toho v sázce příliš mnoho, abych se ukvapil. Budu čekat Reddingovu formální odpověď na můj dotaz, a mezitím budeme kontrolovat naši lékárnu. A žádné léky od Reddingů. Nicméně když se neobjeví, dejme tomu do týdne, další případy nebo nic nového, spustím zase náš automatický systém.”

“A Reddingovy výrobky?”

“Máme s nimi smlouvu.”

“Ale oni…”

“Fakta, Kate. Potřebujeme hmatatelná fakta.”

Kate vzdychla a klesla zpátky do židle, celá zničená.

Bylo skoro deset a ještě se nepřipravila na operace.

“Začal jsi už s tím seznamem pacientů, kteří by si nechali ode mě analyzovat léky?”

Zimmermann se trpělivě usmál. “Chápeš, že by mohlo být trochu složité vysvětlit to pacientům, že?” Podal jí krátký seznam a pět karet Omnicentra na předpisy. “To jsou mé dlouholeté pacientky, a já jim řekl, že jde o rutinní kontrolu kvality.”

“Chápu to,” řekla Kate. “Díky, Bille. Vím, že to pro tebe není lehké, a jsem ti vděčná.”

“Pokusím se ti dnes sehnat ještě nějaké.”

“Děkuji. Jednáš se mnou opravdu slušně. Ale já vím, že mám pravdu, a dříve nebo později to dokážu.” Vstala, že odejde.

“Nu ano,” řekl Zimmermann, “ale jestli přijdeš na nějakou výrobní chybu u Reddingů, stejně to nedokážeš spojit s těmi svými případy.”

Tváře tří žen, dvou mrtvých, jedné přítelkyně, se jí mihly před očima. “Já vím,” řekla chmurně, “ale je to všecko, co mám, co máme. Ještě mi řekni, než to zapomenu. Nemáš nějaké objednávky na Reddingovy léky, jak jsem ti o ně říkala?”

Zimmermann otevřel svůj sekretář. “Objednávky zařizuje Carl Horner. Tyhle mi dal a vyřizuje, že si přeje co nejvíce s tebou spolupracovat. A máš mu je vrátit, až s nimi budeš hotová.”

“Samozřejmě”, řekla Kate a pohlédla na hromádku žlutých objednávkových kopií. Reddingova továrna na léky, a.s., Darlington, Kentucky. Ta slova prskla a zajiskřila jí v mysli.

Pak vybuchla.

“Kate, je ti dobře?” zeptal se Zimmermann.

“Cože? Ale ano, to nic. Bille, tady se děje něco moc divného. Opravdu velmi divného.”

Zimmermann na ni podivně pohlédl.

“Já nevím, kdy se přestěhovali, ale jednu dobu Ashburtonova nadace sídlila v Darlingtonu, Kentucky.”

“Jak to víš?”

“Našla jsem jejich starou adresu v tchánově adresáři.”

Kate k němu zvedla objednávku. “Darlington. Tam sídlí Reddingova továrna.”

Zimmermann poprvé vypadal zaraženě. “Pořád nevidím, co z toho.”

Kate slyšela v jeho hlase podrážděnost, připomněla si jeho nepřímou narážku na Bobbyho Geara a rozhodla se postupovat opatrně. Měla podporovatelů málo a daleko od sebe. “Možná… možná že jsem to trochu přehnala,” řekla s rozpačitostí, kterou skutečně necítila. “Asi se chytám stébel

kvůli Ellen, která je v průšvihu.” Pohlédla na hodinky.

“Hele, já musím na operace. Děkuji za tohleto. Jestli přijdu na nějaká fakta,” zvedla prst a opravila se, “totiž podstatná fakta, tak ti zavolám.”

“Fajn,” řekl Zimmermann. “Kdybych ti ještě mohl nějak pomoci, řekni mi.”

Kate spěchala ven a přes ulici, nedbajíc na vítr a sníh.

Ashburton a Redding, kdysi byli oba v Darlingtonu, a dnes jsou oba napojeni na Omnicentrum. Je to náhoda?

Nevypadá to tak, myslela si. To se opravdu nezdá. Hodiny v hale ukazovaly za dvě minuty deset, když běžela k operačním sálům a k malé laboratoři na zmrazené vzorky.

Místnost byla temná. Na dveře byl přilepen pečlivě napsaný nápis:

Operační kryostat nefunguje. Přineste vzorky do kryostatu patologie k vyvolání

“Deset vteřin ke startu. Devět. Osm. Sedm. Šest. Pět.

Čtyři. Tři. Dvě. Jedna. Start!” Tom Engleson zapálil sirkou ústí železného kohoutku a zažehl kopeček francouzské zmrzliny, nasáklé brandy. “Voda!” vykřikl.

“Bravo!” povzbuzovala ho Kate.

Tom naplnil dvě nízké misky a položil jednu s úklonou před Kate.

Celý večer byl tlumeně příjemný: napili se U díry ve zdi, večeři měli v Měsíční vile v Čínském městě a nakonec moučník byl u Toma ve dvacátém patře nad bostonským

přístavem. Zapomněla zrušit jejich schůzku a pro jednou jí její špatná paměť dobře posloužila. Ještě skoro půl hodiny U

díry ve zdi se Kate starala, co vlastně chce od toho večera a od toho muže, pak toho nechala a jen se bavila. Nicméně věděla, že myšlenka na Jareda je pořád někde nehluboko pod povrchem; stejně tak na Reddingovu společnost a Ashburtonovu nadaci.

“Tak,” řekl Tom, když nalil dva šálky kávy a sedl si k ní, “teď, když mi mozek nevolá po potravě a pití a podobně, budu se znova snažit porozumět. Jak to, že neexistuje žádná Ashburtonova nadace?”

“No, něco se jmenuje Ashburtonova nadace, ale nejsem si jistá, jestli to není prostě prádelna na peníze.”

“Peníze továrny na léky.”

“Správně. Zavolala jsem číslo, které jsem našla v tchánově adresáři, a dostala jsem nějakou sekretářku.

Odkázala mě s každou otázkou, dokonce i v které ulici ve Washingtonu pracují, na nějakého doktora Thompsona, což je zřejmě ředitel takzvané nadace.”

“Ale doktor Thompson nebyl ve své kanceláři a nikdy ti nezavolal.”

“Přesně. Zkoušela jsem znovu volat sekretářku, a tentokrát řekla, že doktor Thompson odešel na celý den a že mě zavolá ráno. Bylo to šílené, řeknu ti, šílené. Ta ženská, zřejmě zaměstnaná takovou velkou nadací, neměla ponětí, co s mým zavoláním.”

“Zeptala ses na tohle všecko Reese?”

“Když jsem ho volala, byl zrovna pryč, ale zítra ráno, až navštívím Ellen, tak se mu utábořím na zápraží.”

“Ale proč? Co má Reddingova továrna z toho, když do nás cpe peníze?”

“To, milý Tomáši, je otázka za čtyřiašedesát dolarů.

Prozatím všechna moje ženská intuice křičí, že tenhle zmatek má co dělat s kontaminovanými vitamíny, které doktor Paquette tolik chtěl zatlouct.”

“Neuvěřitelné.”

“Neuvěřitelné možná. Ale nemožné?” Vytáhla z tašky složenou kopii článku a podala mu ji. “Na tohle jsem přišla včera, když jsem zase byla v knihovně. Je to část knihy o droze zvané MER/29, původně vyvinuté a dané na trh Merrellovou továrnou.”

“To je velká společnost.” řekl Tom a listoval stránkami.

“Ne tak velká jako Redding, ale dost velká. Tenhle MER/29 měl snižovat cholesterol a tím zabránit srdečním nemocem.

Potíž byla v tom, že jiné továrny závodily, aby daly na trh něco podobného. Dobří lidé u Merrellů počítali možný roční zisk na tom medikamentu v miliardách, kdyby se dala kapsle za pětadvacet centů denně každé osobě nad pětatřicet.

Nicméně taky věděli, že lví podíl půjde společnosti, která první projde asociací lékárníků a dostane se na trh.”

“Ani skoro nechci slyšet, jak to dopadlo,” řekl Tom.

“Jestli pevně věříš farmaceutickému průmyslu, tak raději ne. Pamatuj si, asociace neoceňuje produkty, to dělají farmaceutické společnosti. Asociace kontroluje ta ocenění.

A Merrell, jak pospíchal, aby dostal MER/29 veřejnosti do těla, zkracoval práci v laboratoři a klinické testování. Ale zkratkovitost nebyla vidět v těch spoustách hlášení, která posílali do asociace v r. 1961. ,Asociace MER/29 schválila a Merrell ho poslal na trh. Za dva roky asociace přišla téměř náhodou na zkratkovitý postup podniku a poručila MER/29

stáhnout z trhu. Mezitím už mnoho lidí osleplo nebo dostalo ošklivé nevyléčitelné vyrážky nebo ztratilo vlasy.”

Tom hvízdl.

“Děti bez rukou, protože jejich matky užívaly prášek na spaní jménem Thalidomid. Děti s nenapravitelně žlutými zuby, protože Tetracyklin byl poslán na trh, aniž byly známy všecky jeho vedlejší účinky. Seznam pokračuje dál a dál.”

“Jako by ses zlobila.” poznamenal Tom, vzal ji za ruku a vedl ji k pohovce na druhé straně pokoje.

“Podplatili mi chemika, Tome,” řekla. “Udělali ze mě hlupačku, nebo ještě hůře, lhářku. To máš svatou pravdu, že se zlobím.” Vzdychla a opřela se, pořád ho držíc za ruku.

“Promiň, že jsem tak vybuchla. Asi jsem to potřebovala.”

Tom kolem ní ovinul volnou ruku a přitáhl ji k sobě. Tak spolu seděli a pozorovali velké sněhové vločky hnané větrem nad přístavem a tající na okně přes celou stěnu.

“Děkuji ti,” šeptala. “Děkuji za porozumění.”

Znovu a znovu se líbali. Nejdřív padla k zemi její blůza, pak podprsenka, pak Tomova košile, když ji jemně položil na pohovku. Jeho rty, laskající dálek v zátylku a zdvihající se úbočí ňader, byly báječné. Jeho ruka, hladící hladký vnitřek jejího stehna, byla teplá a chápavá a trpělivá. Byla tak vzrušená a ustrašená, jako za nejranějších mladických setkání. Ale třebaže cítila, jak její tělo odpovídá na jeho hlad, jak její bradavky ztvrdly pod jeho jazykem, začala se stahovat zpátky.

“Kate. Ach, Kate,” šeptal Tom a slova jemně rozechvívala pokožku jejích prsů.

“Tome?” Byla to něžná prosba, téměř vzlyknutí.

“Drž se mě, Kate. Nenechávej toho, prosím.”

Vzala jeho tvář do dlaní. “Tome.” pravila chraptivě, “já…

prostě nemohu.”

City jí zmítaly jako sníh poletující po dálnici a trvalo jí téměř hodinu a půl, než se dostala z Bostonu do Essexu.

Tom byl uražen a nešťastný její náhlou změnou nálady, ale nakonec se snažil ze všech sil pochopit ji a přijmout to.

“Doufám aspoň, že Jared ví, jaké má zatraceně štěstí,”

zavrčel, když se oblékala. Později trval na tom. že ji odveze k Metru a k jejímu vozu, kde se jakžtakž platonickým políbením rozloučili. Telefon zazvonil, zrovna když otevřela dveře do garáže u domu. Roscoe, který strávil většinu posledních dvou dnů u sousedů a u jejich loveckého psa, jí

skákal chodbou naproti, přijal rychlý pozdrav a pak ji následoval do pracovny.

Byl to Jared. “Ahoj.” řekl. “Volal ,jsem domů ve tři v noci a nikdo to nebral. Jsi v pořádku?”

“Jsem, Jarede. Spala jsem u tvého otce. On ti neříkal, že mě pozval?”

“Ne.” V Jaredově hlase byla zřetelná zvědavost.

“Dostalas můj dopis?”

Kate probírala hromádku účtu a časopisů, kterou s sebou přinesla. Jaredův dopis byl mezi časopisy Bolesti a nevolnosti a Patolog na postupu.

“Zrovna jsem ho přinesla,” řekla. “Když chvilku počkáš, přečtu si to hned.”

“Nemusíš, Kate. Já to umím nazpaměť.” Kate otevřela dopis a četla jej, zatímco jí on říkal jeho obsah. “Je tam Miluju tě, stýská se mi po tobě a nechci už bez tebe žít.

Jared.”

Kate bušilo srdce tak, že mohla sotva odpovědět. “Já tě taky miluju, Jarede. Moc, moc. Kdy se vrátíš domů?”

“Pozítří, leda mě chceš hned.”

“Pozítří je dobré, miláčku. Úplně fajn. Přivezu tě z letiště.”

“V sedm večer budeme spolu.”

“Výborně. Mám ti toho spoustu povídat. Možná, že si vyjedeme na venkov. Někoho bych ti měla ukázat.”

“Koho?”

“Uvidíš. Dej se překvapit, uvidíš ve čtvrtek. Ano?”

“Ano, ale…

“Já tě miluji.”

“Já tě taky miluji, šmudlo. Někdy vůbec nevím, co jsi zač nebo kde stojí Jared Samuels na tvém seznamu, ale miluji tě a pojedu s tebou tak dlouho, pokud ti budu stačit.”

“Všechno to zvládneme, drahoušku. Všechno bude dobré.”

Když zavěsila, poprvé za dlouhou dobu si Kate uvědomila, že tomu věří.

S T Ř E D A 19. prosince

Arlen Paquette, od nevyspání celý ztuhlý, projížděl alejí stromů k Reddingově továrně. Kolem zledovatělé cesty byly zbytky prvního sněhu v Darlingtonu za posledních jedenáct let.

Návrat domů včera večer se nepovedl, několikrát se pohádal s dětmi, příliš mnoho pil před jídlem, během jídla i po jídle, a nakonec v posteli se taky nevyznamenal, takové rozladění ještě se ženou nepoznali.

Upravil zadní zrcátko tak, aby na sebe viděl, a odlepil půltuctu náplastí, jak se nepevnou rukou pořezal při holení.

Ani bez náplastí nevypadal líp. To ta práce, práce, na kterou se nehodil. Podplácení, podvody, hrozby, zničené životy. Najednou už není chemikem. Najednou už není ani úředníkem. Je poručíkem, vede jednotku v Reddingově armádě. V armádě specialistů, držené pohromadě přinucením, vydíráním a strašnou spoustou peněz -

připravené udeřit na každého, kdo ohrožuje Cyruse Reddinga nebo podnik, který vybudoval.

Strážný ho srdečně přivítal a ledabyle prohledal jeho Mercedes. Jednou se Paquette zeptal, co to vlastně hledá.

Muž řekl zdvořile, ale znepokojivě, že cokoli, co by tam pan Redding nechtěl mít.

Kanceláře včetně té Cyruse Reddinga byly umístěny uprostřed šesti dlouhých budov, sestavených jako loukotě kola, v nichž byly výrobní haly a kde se výrobky balily.

Výzkum a další laboratoře byly umístěny pod zemí v přístavbě a spojeny s hlavním komplexem tunely, zdvižemi a pohyblivými chodníky.

Paquette zaparkoval na místě označeném jeho jménem, nechal kabát ve své kanceláři a pak se vydal rovnou do Reddingových místností. Okamžitě ho uvedli dovnitř.

“Arlene, Arlene,” řekl Redding srdečně, “vítejte doma.”

Seděl v kolečkovém křesle za stolem a jako vždy, když byl v práci, byl oblečen v lehkém modrošedém obleku, bílé košili a proužkované kravatě, upevněné tyrkysovým kroužkem s ptákem bouřlivákem.

“Tak,” poznamenal Redding, když se odsunuli k sedacímu koutu s kávou a sladkým pečivem, “vypadáte trochu unaveně. Ta bostonská záležitost nebyla tak jednoduchá, viďte?”

“Však jste mi říkal, že nebude,” odvětil Paquette.

“Pamatujete se, kdy jsme přestěhovali adresu Ashburtonovy nadace?”

“Samozřejmě. Pár měsíců potom, co jste tady začal pracovat vy. Šest, ne, sedm let to je, že?” Paquette přikývl.

“Byl to výborný nápad a tenkrát jsem poprvé ocenil, jak dobré bylo vás najmout.”

Paquette se slabě usmál na důkaz vděku. “No, tenkrát se mi zdálo, že když nadaci přihlásíme jako dobročinnou organizaci osvobozenou od daní a umístíme ji do Washingtonu, nebude možné ji nijak spojovat s Reddingovou továrnou.”

“Jenomže naše vytrvalá přítelkyně doktorka Bennettová to přece spojila.”

“Ano, ovšem nejsem si jist, jak jsem vám včera večer říkal, že si to dala všecko dohromady.”

“Ale dá,” řekl jasnovidec s jistotou.

“Včera dvakrát volala a snažila se spojit se mnou, to jest s doktorem Thompsonem, ředitelem nadace. Ani jsem jí nemohl zavolat zpátky z obavy, aby nepoznala můj hlas.”

“To bylo moudré.”

“Jednou na to stejně přijde.”

“Určitě,” potvrdil Redding. Pohlédl na hodinky. “Touto dobou je náš přesvědčivý přítel Charlie Wilson na cestě do kanceláře nadace, aby se stal doktorem Thompsonem.”

“Kanceláře?”

“Samozřejmě.

Nechceme

přece,

aby

doktorka

Bennettová vypátrala Ashburtonovu nadaci a našla tam jenom stůl, telefon a sekretářku, že?” Paquette zavrtěl hlavou. Ten člověk je neuvěřitelně výkonný, až to vzbuzuje strach. “Dnes dopoledne kolem jedenácté hodiny bude na místě kancelář, personál, fotografické publikace popisující dobročinné akce nadace, svědecké dopisy a asi za deset let

dokumentů o její činnosti, spolu s Charliem Wilsonem, který, musíte uznat, vypadá docela působivě a přesvědčivě.”

“Neuvěřitelné,” řekl Paquette.

“Trochu vás to uklidnilo?”

“Ano, pane Reddingu. Rozhodně.”

“Dobře. Jistě rád uslyšíte, že se společnost postarala o to zrcadlo v Ritzu.”

Paquette strnul. Velmi si dal práci, aby to zrcadlo zaplatil sám a aby se Redding nijak nemohl dovědět, co se stalo.

Nejistota pod palbou jistě nebyla rysem, který by oceňoval u svých velitelů jednotky.

“Moc… moc mě to mrzí, pane. Opravdu.”

Redding pokynul ke kávovému stolku. Pod tlustým sklem byl zataven znak Reddingovy společnosti: na bleděmodrém pozadí bílé ruce pouštějící k nebi čistou bílou holubici. Pod ní bylo heslo společnosti: Největší dobro pro nejvíce lidí za nejmenší cenu. “Arlene, od té doby, co jsem převzal společnost, snažil jsem se vést ji tak, abych splňoval právě toto heslo.

V tomhle podnikání, jako v každém, se vždycky dá volit, vždycky jsou nevyhnutelná rozhodnutí. Za těch pětatřicet let, co jsem přišel poprvé do Darlingtonu, jsem udělal víc odporností a rozbil ve zhnusení víc skla a zrcadel, než stojí za vzpomínání. Ale vždycky, když jsem nevěděl, jak dál, měl jsem radu přímo tady před sebou.” Poklepal na heslo prstem.

“Zákonodárci státní i federální, konkurence a obzvláště zatracená asociace se snaží to všecko zatemnit, ale nakonec je to takhle jednoduché.” Znovu důrazně poklepal na heslo.

Jestli tahle povzbudivá řeč měla pozvednout Paquettovu upadající morálku, moc se to nepovedlo. Mohl myslet jen na největší dobro pro nejvíce lidí s nejvyšším ziskem. Dovedl se smířit se zkracováním zkoušek, s pokusy na lidech, s klinikami v Denveru a Bostonu, s podplácením a vydíráním na úřednících asociace, všechno to bylo snesitelné, protože to bylo abstraktní. Jenže Kate Bennettová byla z masa a kostí, hlas, tvář, skutečnost: a co hůře, skutečnost, kterou začínal obdivovat.

Paquette se vytrhl ze svého snění, jak dlouho to trvalo, vteřinu, minutu? Uvědomil si, že na něj Redding upírá oči.

“Rozumím, pane,” vyčistil si hrdlo, “nemáte se čeho obávat.”

Jak se ten chlap dověděl o tom prokletém zrcadle? To má v Bostonu špehy? Napíchnutý pokoj? Hrom do něho, myslel si se záští. Hrom do něho…

“Tak fajn, Arlene.” řekl Redding. “V kolik vám to letí zpátky do Bostonu?”

“Ve dvě.”

“Řekl bych, že naše patologická všudybylka má už dost.

Nicméně její tchán mě ujistil, že to s ní nebude tak jednoduché. A to, že přišla na Ashburtonovu nadaci, mě o tom utvrzuje.”

“Myslím, že Norton Reese pro ni připravuje jedno překvapení, které by mohlo pomoci.” řekl Paquette a živě si připomněl škodolibost, s níž mu Reese oznamoval, že se Kate Bennettové něco nemilého stane.

“Výborně. Její tchán mi také slíbil, že udělá, co bude moci. Ještě jedna věc.”

“Ano?”

“Přišli jste ještě na něco ohledně těch tří žen a jejich vaječníků a krvácení?”

Paquette zavrtěl hlavou.

“To je divné,” řekl Redding spíše k sobě než k Paquettovi. “Velmi podivné.”

Po několik minut zůstal v myšlenkách, oči zavřené, hlavou otáčel na obě strany, jako by si pro sebe cosi četl.

“Dobrá, Arlene,” řekl náhle a otevřel oči. “Děkuji vám za výbornou práci, kterou jste odvedl. Vím, že občas to pro vás není lehké, ale pokračujte, jak jste začal, a čeká vás veliká odměna.”

“Ano, pane.” Seděl tak ještě půl minuty, než si uvědomil, že to je všechno, co mu jasnovidec chtěl říci. Rozpačitě vstal a pospíchal z pokoje.

Cyrus Redding se na něj při odchodu pátravě díval.

Zdálo se, že na něj ta bostonská záležitost má nečekané účinky, zejména co se týče pití. Když přejížděl od stolku k pracovnímu stolu, poznamenal si v mysli, že musí pro

Paquetta a jeho ženu zařídit nějakou dovolenou, až ta bostonská záležitost skončí.

Když to udělal, pustil to všechno z hlavy. Ted musí myslet na něco důležitějšího.

Stephen Stein, jeho tajemný úspěšný vyšetřovatel, udělal objev, který by mohl pomoci odhalit totožnost Johna Fergusona.

“Pane Nunesi,” zavolal Redding domácím telefonem na stole, “přinesl byste mi teď ten balíček?”

Na druhém konci kanceláře se odšoupl dokonale zamaskovaný panel se zrcadlem. Nunes se vynořil z malé zvukotěsné místnosti, kde hlídkoval s revolverem v ruce pokaždé, když měl Redding návštěvu. Balíček s knihou, objemným strojopisem a s vysvětlujícím dopisem od Steina přišel jen několik minut před Paquettem.

“Jestli máte nějaké řízení, pane Nunesi, teď by byla vhodná chvíle. Až se vrátíte, řekněme za hodinu, mohli bychom se zase věnovat našemu příteli doktoru Fergusonovi.” Usmál se, celý nadšený tou představou.

“Myslím, že by si to zasloužilo půllitr té mátové zmrzliny, co jsem vám zakázal, abyste mě k ní přemlouval.”

Mlčenlivý strážce pokývl. “Nemohu vás k ní přemlouvat,” řekl, “ale mohl bych nějakou koupit za své.”

Redding počkal, až za ním dveře kanceláře zaklaply, pak je elektronicky zamkl a rozložil obsah balíčku na stůl.

“Omlouvám se,” psal mu Stein, “že jsem dříve nepostřehl tento svazek, když jsem pátral po spojení tajemného doktora Fergusona s válkou. Půjčil jsem to z Knihovny holocaustu tady na universitě s tím, že jim to určitě vrátím, a s jistým vyjádřením naší vděčnosti. Titul je, podle německého profesora, který nám pořídil překlad, Doktoři Říše, příběh Hitlerových nestvůrných králů. Dílo je výsledkem namáhavého výzkumu a nesčetných rozhovorů židovského žurnalisty jménem Sachs, jenž sám přežil vyhlazovací tábor, a podle mého pramene je přesný v rámci autorových předsudků. Byly přeloženy jen části o experimentech v ženském koncentračním táboře v Ravensbrücku. Obzvláště zajímavé pro vás budou, myslím, fotografie na stranách třista šedesát sedm a osm.”

Větší část další hodiny seděl Cyrus Redding zcela zaujat čtením, jediným pohybem bylo převracení stránek překladu nebo listování zažloutlými fotografiemi zašlého textu. John Ferguson byl lékař a vědec jménem Wilhelm Becker.

Fotografie, třebaže trochu rozmazané a pořizované skoro před čtyřiceti lety, nenechávaly o tom nijakou pochybnost.

“Úžasné,” mumlal si Redding, když znovu a znovu pročítal historii svého společníka. “Naprosto úžasné.”

Byly tu dvě momentky Wilhelma Beckera, jedna z nich identifikační fotografie, druhá ve skupině jiných lékařů v Ravensbrücku. Byl tu také záběr toho, co zbylo z laboratoře, v níž Becker údajně zahynul, s těly muže a jeho podřízeného

seržanta zkroucenými mezi troskami na podlaze. Redding vytáhl velké zvětšovací sklo se slonovinovou rukojetí a studoval několik minut detaily scény. Tělo identifikované jako Willi Becker bylo jen ohořelým nedefinovatelným zbytkem.

“To se ti povedlo, příteli,” řekl Redding tiše. “To se ti povedlo.”

Když byl nyní obeznámen s mužem a jeho padělanou smrtí, Redding se obrátil k jedenapůlstránkovému textu, pojednávajícímu o Beckerově výzkumu, zejména o substanci jménem Estronát 250. Mnoho informací bylo získáno ze zápisů soudu s válečným zločincem jménem Müller a s jakýmsi Rendlem, přičemž oba byli odsouzeni do Norimberské věznice hlavně pro své styky se zdánlivě mrtvým Wilhelmem Beckerem. Redding ty muže našel na ravensbrücké skupinové fotografii. Müller si odsloužil pět let na těžkých nucených pracích, než se našli přeživší svědkové z Ravensbrücku, kteří promluvili o hrdinství, které pro ně podstoupil, a jeho trest byl zrušen.

Pro Rendla přišlo takové svědectví již pozdě. Tři roky po svém uvěznění se oběsil v cele.

Redding četl zprávu o Estronátu slovo za slovem, dělaje si pečlivé poznámky. Než s tím skončil, byl si naprosto jist, že ani Wilhelm Becker, ani deník, obsahující jeho práci na hormonu, neskončili v ravensbrückém požáru.

Substance neškodná v každém jiném směru, která ale činí ženu sterilní bez jejího vědomí. Redding byl uchvácen možnostmi takové drogy. Čína, Indie, africké národy, Arabové.

Co by vlády těchto zemí nezaplatily za tajemství, jež by mohlo selektivně ztenčit jejich populaci, a tak vyřešit mnohé jejich ekonomické a politické problémy? Co by daly určité jiné vlády za zbraň, která by při vhodném zacházení mohla zničit jejich nepřátele v jediné generaci bez násilné ztráty jediného života?

Redding se opájel možnostmi Estronátu 250, když s tichým zaklepáním vstoupil Nunes, položil na stůl balíček a odebral se do své pozorovatelny. Redding seděl další hodinu a pochutnával si na mátové zmrzlině, přemýšleje, jak by měl sdělit Johnu Fergusonovi, že jejich patnáctiletá spolupráce nabere nyní nové dimenze.

Miluji tě, postrádám tě a nechci už bez tebe žít.

Kate si četla vzkaz od Jareda znovu a znovu, protože ji posiloval a dodával jí sebedůvěru. Vrátila se do své pracovny po dvou hrozných drásavých návštěvách. Jedna byla u Ellen, která poprvé dostávala transfúzi červených krvinek. Druhá byla u Nortona Reese. Jestli spojení mezi Metropolitní nemocnicí v Bostonu, Ashburtonovou nadací a Reddingovou továrnou na léky bylo tak úzké, jak vytušila z

Reesových neobratných vytáček, bude potřebovat všechnu sílu a sebedůvěru, kterou dokáže vyvinout. Děkuji ti, Jarede.

Děkuji ti za to, žes mě zbavil té nejhorší starosti.

Její setkání s Reesem začalo poměrně příjemně. Byl k ní až nevhodně srdečný a veselý. Už od jejich konfrontace před radou akcionářů, tehdy když přesunul fond patologického oddělení na kardiochirurgii, jednal s ní Reese s opatrností učedníka, který zachází s výbušninou. Teď najednou byl samý

úsměv.

Jeho

srdečnost

trvala

během

několikaminutového rozhovoru o jejím oddělení a o doporučení Stana Willoughbyho, aby je vedla ona. Náhle ale skončila při její zmínce o Ashburtonově nadaci.

Jestli má ten člověk nějaké schopnosti, pomyslela si Kate, pokerová tvář mezi nimi není. Jeho oči se na vteřinu zúžily, takže se prohloubily vrásky kolem nich. Rty zbělely, stejně jako konečky sevřených prstů.

“Obávám se, že pro vás nebudu moci otevřít Ashburtonovy záznamy,” řekl, přičemž nedokázal podívat se jí do očí. “Ale odpovím vám rád na jakékoli otázky.”

“Dobrá,” pokrčila Kate rameny. “Moje první otázka tedy je, proč nemůžete otevřít Ashburtonovy záznamy?”

“To je… to je část úmluvy, když jsme s nimi podepisovali smlouvu.” Bylo to podivné. Ten člověk se opravdu kroutil na židli.

“No tak dejme tomu, že bych chtěla požádat o grant pro moje oddělení. Jak bych to měla udělat?”

“Řeknu Gině, až půjdete odsud, aby vám dala adresu.

Můžete jim napsat sama.”

“Já mám číslo na poštovní schránku ve Washingtonu. To je ono?”

“Ano. Totiž, asi ano.”

“No a kdybych je chtěla osobně navštívit, mohla by mi Gina dát číslo ulice a domu?”

Reese se začal vrtět ještě víc. “Podívejte se, dám vám jejich adresu na poštu a telefonní číslo. Bohužel, víc toho udělat nemohu. A proč vůbec chcete vědět o Ashburtonově nadaci?”

“Pane Reese,” řekla Kate klidně, “když vám odpovím na tuto otázku, otevřete pro mě jejich záznamy?”

“Bez písemného povolení nemohu.”

“To se točíme pořád dokolečka, že? Řeknu vám aspoň tolik,” její hlas byl náhle chladný. “Dvě ženy zemřely a třetí možná umírá. Jestli přijdu na to, že Ashburtonova nadace s tím má něco společného, a vy jste mi zadržel důležitou informaci, nepřestanu, dokud každý, na kom záleží, se nedoví, co jste udělal. Je to jasné?” Hněv, kterému podléhala tak málokdy, vznikl, jak věděla, při pohledu na Ellen Sandlerovou, němě zírající na plastikový sáček, kterým jí pumpují krev do žíly a který je možná prvním z mnoha.

Reese se podíval na hodinky, což bylo rozhodně nevhodné a netaktní. Jako by si nechal zatelefonovat přesně v půl desáté a divil se, že ještě nevolají.

“Pane Reese?”

Úředník se na ni opět podíval. Jeho tvář byla napjatá a zešedlá zlostí, ne, uvědomila si, že je to něco hlubšího než zlost.

Nenávist? Že by ji ten chudák opravdu nenáviděl?

“Vy si o sobě moc myslíte,” vypravil ze sebe napjatým řezavým hlasem.

“Prosím?”

“Proč jste se vrhla do války? To si myslíte, že když máte doktorát a zdědila jste spoustu peněz, můžete lidi ponižovat?”

“Cože? Pane Reese, já jsem jakživa… “

“Tak já vám něco řeknu. Mě nezastrašíte jako některé jiné tady. Kdepak, dámo. Takže se laskavě seberte a odkráčejte a nechte mě a vedení, oficiální vedení, starat se o granty a nadace a takové věci.”

Kate zírala na muže, jak tam sedí a oddechuje po tom výbuchu.

Pět vteřin, deset, její zelené oči ho pozorovaly. Pak vstala ze židle a odešla, neobtěžujíc se, aby na ten útok odpovídala.

Teď seděla ve své pracovně, snažila se soustředit myšlenky a kaligraficky spojovala slovo Reese a blbec.

Když to provedla ve čtyřech verzích, začala přidávat slovo Ashburton a Paquette.

Nejdřív tu bylo to podplácení Iana Toola, což bylo, jako když jdete na komára s puškou na slony. Byla by bývala docela spokojena, kdyby Reddingova továrna připustila, že se jim nějak pokazily vitamíny a že je rádi vymění. Jejich nelogicky nepřiměřená reakce musela pocházet buď z arogance, nebo ze strachu. Ale strachu z čeho? V montáži se objevilo slovo Omnicentrum.

Ashburtonova

nadace

obdařila

celé

gynekologickoporodnické oddělení a zaplatila celé moderní ženské zdravotnické centrum. Bylo to z dobročinnosti?

Možná, myslela si.

Jenže ani na jedno zavolání do nadace nedostala odpověď a její skromné pokusy získat jejich adresu skončily nezdarem.

Pak tu byla Reesova neochota diskutovat o nadaci, která postavila znovu na nohy celou nemocnici. V tu chvíli začala přidávat téměř podvědomě další jméno. Nejdřív v kaligrafiích, které se naučila, pak si začala vymýšlet nové. Horner. Nějakým způsobem ten nepříjemný, výstřední počítačový genius byl do všeho zapojen.

Zapadalo to přesně do celého vzorce. Tady opravdu je jen jedna osoba, která jí může odpovědět na všechny otázky.

Ještě chvíli přemýšlela, a pak zavolala Williama Zimmermanna.

Za čtvrt hodiny už kráčela podzemními tunely k Omnicentru, a tu vyšel z odbočky k chirurgickému oddělení Tom Engleson.

Ahoj,” podívala se na něj, jak se tváří na včerejší nepovedený večírek.

“Nazdar,” řekl suše.

Zpomalila, ale nezastavila se. “Jdeš do Omnicentra?”

“Mám tam za dvacet minut ordinaci,” pokývl.

“Jak se máš?”

“Ohromně, děkuju.”

“Tome, já…”

“Hele, Kate, to je můj problém, ne tvůj.”

“Doktore Englesone, na té pohovce jste včera nebyl sám,” zašeptala, když se ujistila, že nikdo nejde kolem.

“Hrozně mě mrzí, že jsem se chovala tak dvojsmyslně. Ale s tebou je tak pěkně a máš takové porozumění. Asi jsem se ti schovala v náručí před těmi všemi průšvihy v nemocnici.

Bylo to špatné a unfér, protože tě navíc mám opravdu ráda.

Promiň, Tome.”

Přišli ke schodišti vedoucímu k Omnicentru.

“Počkej,” řekl Tom. “Prosím.” Odvedl ji k malému výklenku proti schodům.

“Víš, jaké jsou v Metru tamtamy, asi se o nás bude drbat za…” Dvě švitořivé sestry přešly kolem nich po schodech.

“Hrome,” řekla Kate a sledovala je očima, “už se asi drbe.”

“Opravdu to myslíš vážně, že mě máš ráda?”

“Tome, já miluju opravdu moc svého muže. Od voleb jsme to museli dávat trochu dohromady, ale moje city k němu se nezměnily. Ale stejně ty jsi pro mě něco zvláštního.

Věř mi, kdyby to u nás doma bylo jiné, byl bys včera mým milencem.”

“Fakt?” Svaly v tváři se mu poněkud uklidnily a vrátilo se mu trochu energie.

“Ano,” řekla. Tom Engleson byl sice o devět let mladší než Jared, ale stejně měli mnohé společné, počítaje v to potřebu být ujišťováni o takovýchhle věcech.

“Říkal jsem to včera, a říkám to dnes, Jared je šťastný člověk.” V Tomově hlase bylo smíření místo napětí.

“Já vím,” odpověděla Kate. “Fakt, Tome, děkuji ti, že mi to neděláš těžší. Mám tady na krku proklatou věc s Bobbym Gearem, zmizení mého chemika, a neuvěřitelné kecy Nortona Reese. A tak mám dojem, že potřebuji všecky přátele, a všecku pomoc, kterou mohu sehnat.” Pohlédla na hodinky. “Hele, máš pár minut?”

“To víš, že ano, proč?”

“Jdu za Billem Zimmermannem kvůli Ashburtonově nadaci. Ráda bych tě u toho měla, jestli máš čas.”

“Raketový Bill? Mám trochu času, jestli by neměl nic proti tomu.”

“Sotva,” řekla Kate. “Ví, jak jsi mi celou dobu pomáhal.

Tak jdeme?”

Než vylezli čtyři poschodí, vyložil jí Tom způsob přijímání pacientek v Omnicentru. Při příchodu se nové i staré pacientky setkaly se speciálně vyškolenou pracovnicí, která začernila vhodná místa v připraveném archu, čitelném pro počítač. Byly tu předepsané léky, záznamy o menstruaci, nové potíže a vedlejší účinky každého léku. Pracovnice pak vložila arch do počítačového terminálu, který měla na stole, a za třicet vteřin nebo ještě méně se objevily na obrazovce instrukce, kam má pacientka jít dále, a případně které laboratorní testy by se ještě měly udělat.

“Nezdá se ti ten systém trochu neosobní?” zeptala se Kate.

“Sama jsi tam pacientkou. Zdá se to tobě?”

“Ne, myslím, že ne,” řekla. “Pamatuji se na dobu, kdy se u gynekologa sedělo hodinu v devítimetrové čekárně s desítkou jiných žen, pak mě zavolali, svlékla jsem se v mrňavé šatničce, pak se přihnal doktor, zalistoval v kartotéce, až našel mé jméno, a pak většinou řekl, abych si zavěsila nohy do třmenů, aniž se vůbec zeptal, proč jsem přišla.”

“Vidíš to,” zasmál se Tom, “žádný systém není dokonalý. Ale tenhle je opravdu dobrý. Dává mi čas, abych mohl udělat pečlivou prohlídku a zodpovědět všecky otázky, které pacientky napadnou.”

Systém může být ohromný, myslela si Kate, ale něco v něm je prohnilého. Něco v něm zabíjí lidi.

Každé patro bylo označeno velkými barevnými čísly.

Trojka, vyplňující půl zdi ve třetím patře, byla jasně oranžová. Kate vzala za kliku dveří do chodby, ale pak se obrátila k Tomovi a políbila ho jemně na tvář.

“Děkuji ti za ten včerejší večer, kamaráde,” řekla.

Tom přijal polibek a stiskl jí s úsměvem ruku.

“Když budeš cokoli potřebovat a bude to v mých silách, máš to mít.”

William Zimmermann uvítal Kate vřele, Toma překvapeně.

Z jeho výrazu a chování bylo jasné, že mu záleží na všem, co by mohlo ohrozit reputaci Omnicentra, počítaje v to i zásahy staršího asistenta Ashburtonovy služby.

Kate se ho hned pokusila uklidnit.

“Bille, víš, že doktor Engleson mi v těchhle problémech hrozně pomáhal. Stejně jako já ví, jak je důležitá v takové věci naprostá diskrétnost.”

“Nemluvil jste o tom s nikým?” zeptal se Zimmermann Toma.

“Ne, pane, jen s K… s doktorkou Bennettovou.”

“Tak dobře, sedněte si oba.”

“Nebudu tě moc zdržovat, ale chtěla bych tě informovat o tom, co se stalo od včerejška,” začala Kate.

“Zajímala ses o Ashburtonovu nadaci.”

“Právě. Víš, jak mě vzalo, když mi podplatili v Reddingově továrně toho chemika. No a…”

Zimmermann zvedl ruku. “Prosím tě, Kate,” řekl s podrážděností, kterou u něho nikdy dříve neslyšela, “už jsem ti říkal, co si myslím o té věci s chemikem. Věřím, že tomu věříš, ale nic víc.” Obrátil se k Tomovi. “Znáte vy nějak osobně toho chemika Toola?”

Tom chvíli přemýšlel a pak zavrtěl hlavou. “Ne, ani ne.”

“Dobrá tedy,” řekl Zimmermann. “Podstatná fakta.”

Kate se nadechla, přikývla a usadila se na židli, přičemž si přihladila záhyb na tuhově šedé sukni. “Promiň, Bille.

Tady je tedy podstatný fakt.” Posunula před něj telefonní číslo. “To je telefonní číslo Ashburtonovy nadace ve Washingtonu. V jednu dobu, asi před sedmi nebo osmi roky, byla nadace usídlena v Darlingtonu, Kentucky, což je tamtéž, co sídlí Reddingova továrna. Včera jsem je několikrát volala, ale mluvila jsem jen s koktavou sekretářkou, která mi slibovala, že mi doktor James Thompson, ředitel nadace, zavolá okamžitě, až se vrátí do kanceláře. Nezavolal. Pak jsem šla dnes ráno k Nortonu Reesovi a požádala jsem ho, aby mi ukázal záznamy Ashburtonovy nadace. Myslel bys, že jsem mu chtěla číst v osobním deníku. Odmítl a pak na mě začal řvát.”

“Řekl ti, proč ti ty záznamy neukáže?” zeptal se Tom.

Kate zavrtěla hlavou. “Vlastně ne. Vypadal, že je ze mě vyděšený. Že se bojí.”

“Kate,” zeptal se Zimmermann a hladil papír, který mu dala, “na co to narážíš?” Pořád mluvil podrážděně.

Ještě než promluvila, pochopila, že se její teorie řediteli Omnicentra nebude líbit. Bylo už ale pozdě vycouvat.

“No myslím si, že Reddingova továrna investuje peníze do nemocnic, nebo přinejmenším do téhle nemocnice, a schovává se přitom za Ashburtonovu nadaci, používá jí jako jakéhosi prostředníka.”

Zimmermannovy bledé oči se rozšířily. “To je absurdní, naprosto absurdní. Co by z toho měli?”

“Tím si nejsem jistá. Jeden nápad mám, ale jistá si nejsem. Navíc si myslím, že Norton Reese zná pravdu.”

“No a?”

Podložená fakta. Náhle si Kate přála, aby si na to byla vzala víc času, připravila se pečlivěji. Pak si vzpomněla na Ellen.

Její přítelkyni ubíhá čas. Kromě tohoto faktu na ničem ostatním skutečně nezáleží. Obrnila se proti tomu, co by mohl Zimmermann říci, a pokračovala dále.

“Nemyslím si, že anthranilová kyselina v mých vitamínech tam byla náhodně,” mluvila klidně, ačkoliv uvnitř se třásla.

“Myslím si, že se to na mně zkoušelo, a třeba se experimentovalo i na jiných; ne aby se zkoušela účinnost, protože já neměla žádné příznaky, ale kvůli záporné reakci, vedlejším účinkům, jestli chceš.”

Zimmermann se tvářil nevěřícně.

“Doktorko Bennettová, kdyby se taková věc děla v Omnicentru, v mé nemocnici, což bych o tom mohl nevědět?”

“Mohl,” odpověděla Kate. “Už jsem na to začala přicházet, ale když mi Tom vysvětlil, jak se přijímá pacientka, bylo to najednou jasné. To Carl Horner dole.

Horner a jeho opičky. Ty a druzí doktoři prostě předpisujete léky a zaznamenáváte pro něj data. Vůbec nic nemusíte vědět, všechno vědí počítače.”

“A ty si myslíš, že Ashburtonova nadace mu to platí?”

Kate přikývla. “To už zachází příliš daleko.” Obrátil se k Tomovi.

“Chápete, co říká?” Tom zdráhavě přikývl. “A věříte tomu?”

“No… já nevím, co si o tom mám myslet.”

“Zdá se, že je čas, abych si některé věci zkontroloval sám,” řekl Zimmermann, popadl telefon a položil si číslo Ashburtonovy nadace před sebe. “Doktor William Zimmermann, číslo tři nula osm tři,” řekl operátorce, zatímco Kate vzrušeně přihlížela. “Prosil bych Washington.”

Za pár minut to uslyší sám, řekla si Kate. Až mu ta sekretářka začne koktat, pozná, že s Ashburtonovou nadací není všecko v pořádku. Pro tu chvíli to bude stačit. Proti těm neúspěchům s Bobbym Gearem a Ianem Toolem pouhé semínko pochybností v jeho mysli bude vítězství.

“Ano, dobré jitro,” říkal Zimmermann. “Jsem doktor William Zimmermann z Bostonu. Chtěl bych mluvit s ředitelem… ano, správně. S doktorem Thompsonem.” Kate se obrátila k Tomovi a spiklenecky se na něj usmála.

Najednou si všimla, že na ni Zimmermann mává, aby zaujal její pozornost, a že ukazuje k druhému přístroji na konferenčním stolku. Došla k němu ve stejný okamžik jako doktor Thompson.

“Tady doktor Thompson,” řekl.

“Doktore Thompsone, mrzí mě, že vás vyrušuji. Jmenuji se Zimmermann. Jsem ředitel Omnicentra tady v Bostonu.”

“Ach ano, doktore Zimmermanne, vím o vás,” řekl Thompson. “Vy jste přišel po chudákovi doktoru Frenchovi, to je kolik, čtyři roky?”

“Pět.”

“Tragický případ, tragický, pokud si vzpomínám.”

“Ano, utopil se,” řekl Zimmermann, hledící nyní upřeně na Kate, které začalo být nevolno.

“Co pro vás mohu udělat, pane?” Thompson měl hluboký, zjemnělý hlas.

“Jsem tady s doktorkou Kate Bennettovou, jednou naší doktorkou.”

“Ach ano. Její jméno mám tady zrovna před sebou.

Volala včera dvakrát a bylo jí řečeno, že zavolám. Moje sekretářka ovšem nevěděla, že můj syn Craig upadl ve škole

a zlomil si zápěstí a že budu muset hodiny čekat na pohotovosti.”

“Už je v pořádku, doufám?”

Thompson se zasmál. “Úplně. Kvůli té sádře je středem pozornosti. A co byste si vy a doktorka Bennettová přáli?”

“Já vlastně nic, ale doktorka Bennettová pro vás měla pár otázek. Okamžik.”

“Zajisté.”

Zimmermann se tvářil, jako že si o to Kate koledovala, tak teď to má, a pokynul jí, aby hovořila.

Kate bylo, jako by dostala ránu. Byla si tak jistá, tak jistá, a teď… “Doktore Thompsone,” vypravila ze sebe, “promiňte mi, že jsem neměla víc trpělivosti.” Pohlédla na Toma, který bezmocně pokrčil rameny. “Já… já jsem volala, abych zjistila, jestli není nějaké spojení mezi Ashburtonovou nadací a Reddingovou společností.” Nemělo smysl nic jiného než přímé jednání. Byla znovu poražena, ponížena, a věděla to.

“Spojení?”

“Ano, pane Thompsone. Nebyla kdysi nadace umístěna v Darlingtonu, Kentucky, tamtéž co Redding?”

“Náhodou byla. John a Sylvia Ashburtonovi, z jejichž dědictví byla nadace zřízena, byli z Lexingtonu. Jejich syn John mladší vedl jeden jejich statek pro chov koní v Darlingtonu.

Dva roky po tom, co jeho rodiče zemřeli, John ještě zůstal na statku a dával vše do pořádku a zajišťoval fungování nadace.

Já jsem byl najat, počkejme, v devětasedmdesátém, ale v té době už se ústředí nadace stěhovalo do Washingtonu.

Obávám se, že co se spojení s Reddingovou továrnou týče, je to pouhá geografická náhoda.”

“Děkuji,” řekla Kate slabě. “To mi úplně objasnilo ten zmatek.” Znovu pohlédla na Toma, a chytila se posledního stébla. “Doktore Thompsone, hledala jsem adresu vaší kanceláře, ale ve washingtonském seznamu není žádná Ashburtonova nadace.”

“To je úmyslně, paní doktorko, naprosto úmyslně. Víte, kde je pohromadě tolik peněz, najde se i mnoho, jak bych to řekl, ne zrovna kvalifikovaných prosebníků, kteří se na nás obracejí.

Rádi si děláme předběžný výzkum sami a pak dáváme pokyn jen vhodným institucím a agenturám, aby se na nás obrátily.

Kancelář- je v 238 K Street, severozápad, sedmé poschodí.

Navštivte nás, prosím, kdykoli budete ve Washingtonu.

Možná, že by vaše patologické oddělení chtělo požádat o větší grant na zařízení.”

“Možná.” řekla Kate roztržitě.

William Zimmermann toho už slyšel dost. “Doktore Thompsone,” řekl, “děkuji za to, že jste rozptýlil zmatek tady, a také za ohromnou podporu, kterou vaše nadace poskytla mému Omnicentru.”

“Bylo nám potěšením, pane.”

“No tak?” zeptal se Zimmermann, když zavěsil.

“Něco není v pořádku,” řekla Kate.

“A co?”

“Zmínil se o mém patologickém oddělení. Jak věděl, že jsem patoložka?”

“Vždyť jsem mu to řekl hned na začátku.”

“Nechci dělat potíže. Bille, opravdu ne, ale tys o mně mluvil jako o doktorce, ne jako o patoložce. Pamatuješ si to, Tome, ne?” Jen uviděla nejistotu v jeho očích, a už začala být také nejistá. “Tak co?”

“Já… já si nejsem jist,” bylo všechno, co ze sebe asistent vypravil.

Kate vstala k odchodu. “Bille, možná, že se ti zdám tvrdohlavá nebo dokonce popletená, ale říkám ti, něco se mi na tom pořád nezdá. Mám pocit, že ten doktor Thompson věděl přesně, kdo jsem a co chci, než jsi mu vůbec zavolal.”

“Musíš připustit, Kate, když člověk vidí nejdřív ten případ s baseballistou, potom tu věc, jestli nějaký chemik prováděl nebo neprováděl pokusy, o nichž on říká, že je vůbec nedělal, a nakonec když si vymyslíš ty teorie o Ashburtonově nadaci a o mém dlouholetém počítačovém

inženýrovi, tak mi připadá zatěžko nadchnout se pro nějaké tvoje náznaky a pocity a teorie. A teď, jestli nemáš nic dalšího, tak bych se vrátil k práci.”

“Ne,” řekla Kate, kterou zabolel tento útok od muže obvykle tak srdečného. “Nic, skutečně, ale slibuji ti jenom, že ať mi to potrvá jak chce dlouho, přijdu na to, kdo nebo co může za Ellenino krvácení. Děkuji, že jsi šel se mnou, Tome. Mrzí mě, že to dopadlo takhle.” Pokynula oběma a odešla, plná sílících pochybností o sobě samé.

Přitáhla si pracovní plášť k tělu proti větru a sněhu a s hlavou skloněnou vyšla z Omnicentra na ulici. Co jestli se mýlí, jestli to tak s Omnicentrem a Reddingem a Hornerem vůbec není, ani s Elleniným krvácením, s Reesem? Možná, že by měla přes kritickou situaci v Berensonu, přes palčivý strach z vlastního těla vycouvat a nechat situaci uklidnit.

Možná, že by měla poslechnout tchánovu radu a přehodnotit své priority, věnovat se méně nemocnici.

V pracovně na ni čekali Stan Willoughby, Liu Huang a Rod Green, okázalý černý všeobecný lékař, z něhož bude prý jednou profesor na Harvardu.

“Kate,” řekl Willoughby, “zrovna jsem ti psal vzkaz.”

Zvedl jí ho před očima.

Kate pozdravila druhé dva muže a pak se obrátila k Willoughbymu. Byl opilý. Jeho postoj a namáhavý úsměv to dokazovaly.

“Ano?” řekla.

“Prosím?”

“Ten vzkaz, Stane. Co v něm bylo?”

“Ach, promiň. Mám v hlavě zmatek.” Odkašlal si. “Kate, musíme si promluvit.”

“No tak si sedněte.” Cítila, jak jí srdce bije očekáváním.

“Nějaký problém?”

Willoughby byl úplně vykolejený. “Já… ehm… Kate, včera jsi dělala jeden zmrazený vzorek, byla to pacientka doktora Greena.”

“Ano, prs. Byl to intraduktální adenokarcinom. Sama jsem to doktoru Greenovi říkala.” Puls se jí ještě zrychlil.

“Nemělas, ehm, nějaké pochybnosti o…”

“Co se doktor Willoughby snaží říci,” vpadl do toho Rod Green, “je, že jsem udělal masektomii ženě, která měla jen benigní nádor.” Černé oči mu blýskaly.

“To není možné.” Kate se podívala nejdříve na Willoughbyho, pak na Liu Huanga, aby ji podpořili, ale viděla jen sevřené rty, jež potvrzovaly doktorovo obvinění, “Liu?”

“Velmi pečlivě jsem vzorek prozkoumal,” řekl mužíček opatrně. “Stopa sondy vešla do benigního adenomu. Žádná rakovina v celém prsu.”

“Jsi si… tím jist?” Byla sotva schopná mluvit.

Kate,” řekl Willoughby, “já jsem ty diapozitivy sám kontroloval. Žádná rakovina tam nebyla.”

“Ale byla tam. Přísahám, že byla.”

“Moje pacientka rakovinu neměla,” odsekl Green.

“Vůbec.”

Bylo vidět, že jen taktak drží na uzdě vztek. “Udělala jste strašnou chybu. Strašnou.”

Kate zírala na tři muže s vyvalenýma očima. To se jí snad zdá, to je šílená noční můra, ze které se musí co nevidět vzbudit. Jejich kamenné tváře se jí zatemňovaly před očima, jak si v mysli vybavovala ty buňky. Měla přece tři prsní vzorky, ne, dva. Greenova pacientka byla první. Patologie byla trošku složitá, ale nic, co by opomenula v jednom případu z tisíce, leda… Vzpomněla si na únavu a napětí toho dne, zklamání z toho, že Jared není doma, bláznivé telefony a zmizení Iana Toola. Ne, křičela její mysl, takovou chybu udělat nemohla. To nebylo, jako by jí řekli, že si něčeho nevšimla, i když i to bylo těžko uvěřitelné. Oni ji nařkli z toho, že viděla něco, co tam nebylo. Bylo to… nemožné.

Prostě jiné slovo nenašla.

“Zkontrolovali jste včerejší diapozitivy?” vypravila ze sebe.

“A ty zmrazené?”

Willoughby pochmurně přikývl. “Benigní adenom.

Přesně stejná patologie jako v hlavním vzorku.” Podal jí plastikovou krabici se vzorky.

Green vstal se sevřenými pěstmi.

“Už jsem toho slyšel dost. Doktorko Bennettová, kvůli vám žena, která ke mně přišla v důvěře, zbytečně přišla o

prs. Až nás bude žalovat, tak sice budu obviněný, ale budu také její nejlepší svědek.” Obrátil se k odchodu, a pak se na ni ještě podíval. “A ten dopis, co jste napsala do novin o Bobbym Gearovi, byl pěkně hnusný.”

Bouchl dveřmi tak, že se zatřásla váza růží na rohu stolu.

Kate sotva udržela diapozitiv, když jej kladla do mikroskopu.

Tentokrát žlutobílé světlo neznamenalo žádné vzrušení, žádné dobrodružství. Ještě než zaostřila, věděla, že ten vzorek je benigní. Bylo to jasné. Splést si tenhle vzorek s rakovinou bylo, jako by skokan do vody na olympiádě skočil z opačné strany prkna.

“Něco tu nehraje,” řekla, oko pořád upřené na buňky. Ta slova jí vířila v hlavě. Sotva před půlhodinou řekla totéž Billu Zimmermannovi.

“Kate,” řekl Willoughby jemně, “mě to mrzí.”

Až když vzhlédla od mikroskopu, uvědomila si, že pláče.

“Stane, já ti přísahám, že tohle není vzorek, který jsem měla včera. Nemůže být.” Ale už když to říkala, věděla, že jako v případě Bobbyho Geara její jediná obrana je přísahat, že je nevinná.

“Měla jsi toho v poslední době moc, Kate. Nemyslíš, že…”

“Ne!” Přinutila se nekřičet. “Pamatuji si ten vzorek, který jsem dělala včera. Byla to rakovina. Žádnou chybu jsem neudělala.”

“Podívej se,” odpověděl Willoughby, “vezmi si pár dní dovolenou. Odpočiň si. A po neděli si promluvíme.”

“Ale…”

“Kate, škrtám tě na čas z programu. A nechoď do práce, dokud si spolu po neděli nepromluvíme. Ano?” Jeho hlas byl neobvykle pevný.

Chabě přikývla. “Ano, ale…”

“Žádné ale. Kate, je to pro tvoje dobro. Zavolám ti domů, abych věděl, jak ti je. A teď plav.”

Kate viděla, jak její kolegové odcházejí: Stan Willoughby, hlavu skloněnou, se šoural pár kroků před Liu Huangem, který se na chvilku obrátil a dal jí palcem vzhůru bázlivé, ale nadějné povzbuzení. A byli pryč.

Nějakou dobu seděla, nejistotu, osamělost a pochybnosti v každém nervu, takže bylo těžké vůbec dýchat. S velkým úsilím si přitáhla telefon a zvedla sluchátko.

“Chtěla bych mezistátní, prosím,” slyšela se promluvit.

“Je to soukromé, takže mi to připište na mé konto… Chci San Diego.”

Č T V R T E K 20. prosince

Bylo k tomu zapotřebí narkotických uklidňujících prášků, amfetaminů a jeho obvyklých léků, ale nakonec to Becker dokázal. Teď byl ale strašně ospalý. Nepamatoval se, kdy naposled jedl. Vždycky si zdříml u pracovního stolu, každých šest nebo sedm hodin si dal studenou sprchu, nějaké ty tyčinky čokolády, silnou kávu, a tak pořád čtyři dny, nebo pět? Jenom takto se držel při životě.

Ale vydržel. Ráno doručí posel osobně jeho rukopis a krabičku

diapozitivů

šéfredaktoru

Novoanglického

lékařského časopisu. V dopise přiloženém k rukopisu mu dává deset dní, aby se rozhodl, jestli uveřejní kompletní studii o Estronátu do čtyř měsíců a jestli bude dozírat na mezinárodní komisi, která by se ujala beckerovské populační kontroly.

Pracovna vypadala hrozně, všude se válely příručky, poznámkový papír, kávové šálky, vyhozené náčrty, papírky od čokolády a špinavé sklenice pokrývaly nábytek a většinu podlahy. Jako vítězný zápasník stál Willi Becker, kostra muže, uprostřed toho zmatku se zdviženými pěstmi. Po čtyřiceti letech a uprostřed nesmírných těžkostí dokončil svou práci. Teď jen aby ji svět přijal.

Uznával, že je ironie, když desetiletí dřiny se takhle soustředilo do pár divokých dnů, ale tak už to bývá. S tou

patoložkou Bennettovou, čmuchající kolem Omnicentra, a s Reddingem, který také začínal něco tušit, stal se mu čas luxusem, který si už nemohl dovolit.

Studie o Estronátu 250. Becker uvolnil křeslo, sedl si na ně a začal se kochat myšlenkami na pocty, poklony a jiné odměny, které jistě přijdou po uveřejnění a realizaci jeho práce.

Zrovna dostával Nobelovu cenu, když začal zvonit telefon. Musel zazvonit šestkrát, než ho vzbudil ze snění, a ještě čtyřikrát, než ho Becker pod kupou časopisů našel.

“Haló?”

“Jsi to ty, Johne? Tady Redding.”

Ten hlas mu způsobil prázdno v prsou, takže chvíli nemohl promluvit.

“Johne?”

Becker si odkašlal. “Ano, ano, Cyrusi. Tady jsem.”

“Dobře. Výborně. Doufám, že tě neruším při něčem důležitém.”

“Vůbec ne. Jen jsem… trochu četl před spaním.” Zněl jeho hlas tak napjatě, tak přidušeně, jak to sám cítil? “Co bys rád?”

Prosím, ať je to nějaký problém týkající se myasthenie.

Cokoli kromě…

“No, Johne, chtěl jsem si s tebou promluvit o tom problému kolem Omnicentra.” Beckerovi pokleslo srdce.

“Víš,” pokračoval Redding, “jak ty ženy měly takové poškozené vaječníky a pak vykrvácely.”

“Ano, a co s tím?”

“Nevíš o tom něco nového od té doby, co jsme spolu mluvili naposled?”

“Ne. Ani ne.” Becker cítil, že si s ním Redding zahrává.

“No tak abys věděl, Johne, ta situace vzbudila mou zvědavost, a taky jsem měl starost o naše výzkumné programy. Je tady příliš mnoho shod. Příliš mnoho kouře, aby někde nebyl oheň.”

“Možná,” řekl Becker, držící se zoufale naděje, že Redding, který byl v takových hrách mistr, střílí do prázdna.

Na chvíli bylo na druhé straně ticho. Becker se nervózně zavrtěl na židli.

“Cyrusi?” zeptal se nakonec.

“Jsem tady.”

“Stalo se… ještě něco?”

“Johne, nechci si s tebou zahrávat. Prožili jsme toho spolu příliš, dokázali mnoho obdivuhodných věcí, než abych tě nechal zakopávat o každou tvou lež.”

“Já… já ti nerozumím.”

“To se ví, že rozumíš, Johne.” Odmlčel se. “Já vím, kdo jsi. To je to nejdůležitější, proč ti volám. Vím o Wilhelmu Beckerovi, a co víc, vím o Estronátu 250.”

Becker pohlédl na svůj rukopis, složený úhledně na tiskárně počítače, a snažil se uklidnit. Marně vymýšlel, co by mu v tomto stadiu mohl ještě Redding udělat.

Nicméně Cyrus Redding byl Cyrus Redding, a žádná opatrnost nebyla proto dostatečná. Zůstaň klidný, ale nepodceňuj ho.

“Ty si ale umíš poradit,” řekl.

“Řekni mi, Johne, to byl Estronát 250, co způsobilo ty problémy v Omnicentru, viď?”

“Ano.”

“To krvácení je nežádoucí vedlejší účinek?”

Becker mu chtěl zrovna vysvětlit, že už to vyřešil a že jeho hormon je nyní dokonalý. V posledním okamžiku se zarazil.

“Taková nešťastná drobnost, kterou se mi nepodařilo odstranit.”

“Tos mi měl říci, Johne. Měls mi důvěřovat.”

“A co chceš teď?”

“Ale Johne. Je už dost špatné, žes mě nerespektoval do té míry, aby ses mi svěřil. Je dost špatné, žes ohrozil svými neohlášenými experimenty celý můj podnik. Neměj mě za hloupého. Chci rozšířit naši spolupráci tak, aby zahrnovala ten tvůj pozoruhodný hormon. Konečně, vždyť byl testován na můj náklad.”

“Ta práce ještě není hotová. Jsou tu problémy. Vážné problémy.”

“Tak je spolu překonáme. Víš o možnostech tvého Estronátu zrovna tak jako já. Mohu ti na místě nabídnout dejme tomu půl milionu dolarů a stejnou sumu, až bude tvoje práce dokončena ke spokojenosti mých biochemiků. A samozřejmě dostaneš procenta z prodeje.”

Prodej. Becker si uvědomil, že věc se ubírá nejhorším možným směrem. Redding pochopil nejen chemickou podstatu Estronátu, ale také jeho nevyčíslitelnou hodnotu pro některé vlády. Jak? Jak se k čertu mohl dovědět tak mnoho a tak rychle? “Myslel jsem případně na uveřejnění,”

poznamenal.

Redding se zasmál. “To by nebyl dobrý obchod, Johne.

Moc špatný. Cena našeho výrobku by okamžitě klesla, kdyby se o něm všeobecně vědělo. Dejme tomu, že se budeš starat o vědeckou stránku a necháš mě postarat se o finanční.”

“A když odmítnu, tak mě zabiješ?” zeptal se Becker.

Redding se znovu zasmál. “Možná. Možná i to. Ovšem jsou tu jiní, kdo by moc rádi zaplatili za informaci o lékaři, jemuž se v Ravensbrücku říkalo Had.”

Na chvíli bylo ticho. “Jak jsi na tohle všecko přišel?”

zeptal se Becker nakonec.

“Vysvětlení si můžeme nechat, doktore Beckere, až spolu ujednáme nové obchodní spojení.”

“Potřebuji čas na rozmyšlenou.”

“Máš ho mít. Měj si ho, kolik chceš, dejme tomu takových čtyřiadvacet hodin.”

“Základní problémy hormonu mohou ovšem být neřešitelné.”

“To risknu. A víš, že jsi mým dlužníkem za ty obtíže, které jsi způsobil v našem testovacím podniku. A ještě něco mi vlastně dlužíš.”

“Ale?”

“Chci vědět jméno člověka, který ti pomáhal v Omnicentru.”

Becker chtěl začít protestovat, že takový člověk neexistuje, ale pak se rozhodl nezkoušet jeho trpělivost. Ani ne za dvanáct hodin donese posel studii o Estronátu do Novoanglického lékařského časopisu a tím se stane hormon v zásadě veřejným majetkem. Už se rozhodl, že prozrazení jeho pravé identity a hrozba, že stráví zbytek svého krátkého života ve vězení, stojí za tu slávu. “Osmačtyřicet hodin,”

řekl.

Redding zaváhal. Tak dobře tedy.” řekl konečně.

“Osmačtyřicet hodin. Máš moje číslo. Do dvou dnu čekám, že mě zavoláš. Práci o Estronátu a jméno tvého pomocníka.

Sbohem.”

A zavěsil.

“Sbohem,” řekl Becker do prázdna. Když odtáhl sluchátko od ucha, uslyšel slabé, ale jasné klapnutí. Tělem mu proběhl strach. Někdo, pravděpodobně William,

poslouchal u dolního telefonu. Jak dlouho? Jak dlouho tam byl?

V polotemnu a nepořádku své pracovny se pokoušel poslouchat svýma poškozenýma ušima. Na chvíli bylo ticho.

Třeba se mi to zdálo, řekl si. Pak uslyšel neklamné kroky na schodech.

“Williame?” Opět ticho. “Williame?”

“Ano, otče, to jsem já.” Zimmermann se náhle objevil ve dveřích a se založenýma rukama se na něj klidně díval.

“Tys mě… no, překvapil. Jak dlouho už tady jsi?”

“Dost.” Zimmermann odkráčel ke knihovně a nalil si pití.

Byl jako obyčejně dokonale oblečen. Světlo pracovní lampy ozařovalo diamantový prsten na prsteníku jeho levé ruky a zvyšovalo lesk jeho černých polobotek italského střihu.

“Tys poslouchal můj hovor, že?”

“No, možná.” Zimmermann přelomil párátko vejpůl a začal si s ním čistit nehty.

“To se ale nedělá.”

“Že nedělá? No otče…”

“Jestlis to tedy slyšel, taks to slyšel, nedá se nic dělat.”

“Ale?”

“Jak dlouho jsi poslouchal?”

Zimmermann neodpověděl. Místo toho šel k tiskárně, vzal rukopis a obracel ho na obě strany. “Půl milionu dolarů

a pak ještě něco. Vypadá to, že je něco pravdy na tom, že dobré věci přicházejí po troškách.”

“Dej mi to.” Becker byl příliš slabý, příliš zničený drogami, aby mohl vůbec vstát.

Zimmermann ho nebral na vědomí. “PhDr. MUDr.

Wilhelm Becker. Tak to je tedy můj otec.”

“Prosím tě, Williame.”

“To je dobře vědět, že ten John Ferguson, který byl tak zlý na mou matku a zanedbával ji, nebyl vlastně můj otec.

Had z Ravensbrücku. To je můj otec.”

“Já jsem na ni nebyl zlý. Dělal jsem, co jsem musel.”

“Otče, prosím tě. Ona věděla. že jsi mohl přicházet mnohem častěji a žes to nedělal. Věděla o tvých ženských, o spoustě ženských. Věděla, že ani jeden z nás pro tebe nic neznamená ve srovnání s tvým vznešeným výzkumem.”

Becker zíral na syna rozšířenýma očima podlitýma krví.

“Ty mě nenávidíš, viď?”

“Ani ne. Necítím vůči tobě celkem nic, tak ani onak.”

“Ale já jsem tě vždycky podporoval. Za moje peníze jsi vystudoval. Jak myslíš, že jsi získal to místo v Omnicentru?

To si myslíš, že Harold French se náhodou utopil, zrovna když jsi měl dost zkušeností, abys mohl pokračovat po něm?

To jsem zařídil já!” Beckerův chraptivý nezřetelný hlas byl už sotva slyšet. “Jestli ti na mně vůbec nezáleží, tak proč jsi mi celou dobu pomáhal? Proč?”

Zimmermann hleděl klidně na otce.

“Kvůli tvým známostem, samozřejmě. Tvůj přítel Redding ztrojnásobuje můj nemocniční plat. Tys navrhl mé jméno, a on začal pracovat na mé profesuře. Vím to.”

“Na můj pokyn ti dal místo, a stejně tak ti je zase může vzít.”

“Že bys…” Zimmermann zvedl rukopis o Estronátu. “Tys mu lhal. Řekl jsi, že jsou v té práci ještě mezery. Proč?

Copak myslíš, že až přijde na to, žes to poslal do tisku, že jen tak odejde a nechá nás být? Myslíš, že nepřijde na to, kdo jsem? S čím jsem ti za jeho zády pomáhal? To si myslíš?” Teď už řval. “Tak ti řeknu rovnou, otče, tohle je moje. Zaplatil jsem za to léty ustavičného ponížení. Cyrus Redding dostane svůj Estronát, a já své spravedlivé dědictví.”

“Ne!” Už když vykřikl to slovo, pocítil Willi Becker nalevo v hrudi řezavou bolest. Jeho srdce, vysílené nemocí a těžce poškozené amfetaminy, bušilo nemilosrdně a nepravidelně.

“Dej mi kyslík,” zaskuhral. “V ložnici. Kyslík a nitroglycerin.”

Pracovna se s ním začala točit.

Zimmermann se poprvé usmál. “Obávám se, že tě neslyším, otče. Mohl bys mluvit trochu hlasitěji?”

“Willi…ame, prosím…” Beckerova poslední slova byla utopena v tekutině, prýštící mu z plic, a zvracení. Bezmocně

hmátl po svém synovi a pak se skácel na zem, tvář celou mokrou.

Zimmermann obešel opatrně otcovu mrtvolu a strčil studii o Estronátu do velké obálky; nato vyňal z procesoru disketu a přidal ji také dovnitř. Pak si opsal číslo z adresáře vázaného v kůži, který ležel pod papíry na stole. Potom vzal pod paži tři ohmatané sešity s daty o Estronátu a šel dolů, že odtamtud zavolá Cyrusu Reddingovi.

Lékárenský

magnát

nebyl

příliš

překvapen

Zimmermannovým telefonátem nebo vývinem událostí v Newtonu. Místo toho naslouchal trpělivě vyprávění o tom, co věděl syn o životě Williho Beckera.

“Doktore Zimmermanne,” řekl nakonec, “zastavme se teď, ať si to ujasníme. Váš otec, když kontroloval stavbu Omnicentra, si nechal postavit v suterénu laboratoř?”

“Správně,” potvrdil Zimmermann. Na plánech je tam nějaký sklad, myslím.”

“A do laboratoře se dá jít jen přes elektronický bezpečnostní systém?”

“Zámek je skrytý a elektronicky kódovaný. Dveře se skrývají za registraturou.”

“Zná někdo kromě vás kombinaci?”

“Ne. Aspoň pokud vím.”

“To je pozoruhodné. Doktore Zimmermanne, váš otec byl obdivuhodný člověk.”

“Můj otec je mrtev,” řekl Zimmermann chladně.

“Ano. Ano, ovšem. Řekněte mi, ten problém s krvácivostí se už vyřešil?”

“Otec pozměnil syntézu už před rokem. Po užití medikamentu trvalo půl roku až osmnáct měsíců, než se krvácivost dostavila. Všechny tři pacientky, o nichž víte, dostaly přípravek minulý červenec. Od té doby, pokud víme, nenastaly žádné další případy. A uvědomte si, že jich od začátku nebylo příliš mnoho. Většinou to také mělo lehčí průběh.”

“Ano, tomu rozumím. Je pozoruhodné, že jste dokázali vsunout svůj testovací program do Hornerových počítačů, aniž si toho vůbec všiml.”

“Jak jste sám řekl, pane Reddingu, můj otec byl obdivuhodný člověk.”

“Ano. Nuže, myslím, že bychom si mohli promluvit o novém partnerství.”

“Podmínky, které jste stanovil pro otce, jsou docela přijatelné i pro mě. Mám rukopis a poznámkové sešity.

Protože ta práce je už hotová, předal bych vám ji bez dalšího za tutéž cenu, kterou jste slíbil jemu.”

“To je ovšem spousta peněz, doktore.”

“Musím přiznat, že než jsem slyšel váš rozhovor s otcem, neuvědomil jsem si, jakou má ten hormon cenu.”

Zimmermann se taktak zdržel smíchu nad svým štěstím.

“Jste biochemik, doktore?”

“Ne. Vlastně ne.”

“V tom případě bych posečkal s nabídkou, než můj vlastní biochemik ten materiál prozkoumá, podívá se do laboratoře a provede sám proces syntézy hormonu.”

“Kdy?”

“Co třeba zítra? Doktor Paquette, kterého znáte, přijde za vámi do kanceláře, řekněme v sedm zítra večer. Můj člověk Nunes půjde s ním a bude mít mé pověření a peníze, aby dostál naší smlouvě, jestli bude doktor Paquette úplně spokojen s výsledkem.”

“To vypadá dobře. Zajistím, aby postranní dveře do Omnicentra zůstaly otevřené.”

“To nebude nutné, doktore Zimmermanne. Paquette má klíče.”

“Dobrá tedy, v sedm hodin… Máte ještě něco?”

“Vlastně mám, doktore Zimmermanne. Jde o ten celý případ s Omnicentrem a s tou patoložkou.”

“Vy myslíte Bennettovou?”

“Ukázalo se, že je to velmi vytrvalá mladá žena. Myslíte, že ji ten rozhovor s naším člověkem v Ashburtonově nadaci přesvědčil?”

“Ne. Úplně ne. Řekla, že bude v pátrání pokračovat. Ta žena, která teď leží v nemocnici s komplikacemi po Estronátu, je její blízká přítelkyně.”

“Aha. Víte, doktore, tohle všechno by nenastalo, kdybyste s otcem nevedli výzkum tak nezodpovědně a

nezávisle.” Jeho hlas zazněl ostře. “Necítíte žádnou zodpovědnost k naší společnosti za to, co se stalo?”

“Zodpovědnost?”

“Jestli se máme stát partnery, rád bych se ujistil, že miliony, které jsem vynaložil na Omnicentrum, nebudou ztraceny kvůli jedné ženě, která pořád není neutralizována.”

“Ale ona je neutralizována. Vážná chyba s patologickým vzorkem. Její vedoucí ji poslal na dovolenou. Není dost diskreditována?”

“Já už teď nemluvím o diskreditování, příteli. Musí se jí to nějak zarazit. Slyšel jste můj rozhovor s vaším otcem.

Víte, jak je důležité zachovat Estronát v tajnosti. Je dost zlé, že doktorka Bennettová hrozí svou tvrdohlavostí, že se nám celé Omnicentrum sesype. Jestli se doví o Estronátu, bude to ještě mnohem horší.”

“Já na to tedy dohlédnu.”

“Výborně. Ale pamatujte si, já nemám rád neúspěch. Tak na shledanou, doktore.”

“Na shledanou.”

William Zimmermann naposled prohlédl dům a otřel pečlivě všechno, čeho se dotkl. Tato opatrnost byla pravděpodobně zbytečná. Ráno v osm přijde pomocník a smrt, kterou nahoře zjistí, bude vypadat docela přirozeně.

Když vyšel zadními dveřmi otcova domu, bohatství v poznámkách a rukopise pod paží, Zimmermann uvažoval o Kate Bennettové.

Noční můra ji pronásledovala s každou hodinou dusivěji a plíživěji. Scéna se změnila od nepořádku její pracovny k pohodlnému

bohatství

pracovny

Wina

Samuelse,

zahřívaného krbem, jenomže pro Kate Bennettovou každá změna scény znamenala jen více zmatku, víc ponížení a pochyb.

Vím, jak to vypadá. Vím, jak to zní. Ale není to pravda…Já nevím, kdo to udělal… Já nevím… Proklatě, já prostě nevím.

Jaredův návrat toho večera situaci zlepšil, radostně se objali a políbili téměř po týdnu. Na chvíli, než se propletli davem do místnosti pro zavazadla, nechtěl ji vůbec pustit.

Zdálo se, že je celý šťastný z té svobody, s níž jí konečně mohl plně vyznat lásku. Beru tě, ať jsi zapletená do čehokoli, ať mě to bude stát cokoli. Beru tě, protože ti věřím. Beru tě, protože tě miluji.

Ale když mu začala vyprávět o té hrůze, viděla, že se začíná stahovat, jeho city chladnou. Nejdřív to bylo vidět v jeho očích, pak v jeho hlase, a nakonec v doteku.

Kate věděla, že se snaží, jak může. Ale věděla také, že ho zachvacuje zmatek a pochybnosti. Jak by mohla tak velká společnost jako Reddingova továrna na léčiva provádět takové věci, z nichž je obviňovala?

Ashburtonova nadace měla neposkvrněnou pověst. Jaké tu jsou důkazy, že to jsou podvodníci? Proč by měl někdo dělat něco tak strašného, jako je záměna vzorků? A jak to udělali? Copak neexistují doklady o testech, které dala dělat ve státní laboratoři? A jak do toho všeho zapadá dopis o Bobbym Gearovi?

Já vím, jak to vypadá. Já vím, jak to zní. Ale není to pravda.

S každým proč, s každým nevím se jí Jared vzdaloval do její noční můry. A když došla k té záležitosti s jeho otcem a sestrou, cítila se Kate úplně sama, udušená stejně nebo více než před jeho příchodem. Byli na půl cestě domů do Essexu.

“To všechno je úplně neuvěřitelné,” řekl Jared, zatočil na odpočivné parkoviště a zastavil. “Já… já tomu nevěřím.”

Poprvé po svém návratu řekl taková slova.

“Jak to, že mi neřekl celá léta, že je moje sestra naživu?”

“Já nevím.” Ta věta už jí bzučela v hlavě. “Třeba tě toho pohledu chtěl ušetřit.”

“Vždyť to nedává žádný smysl. Ty říkáš, že tě vzal do té instituce, aby tě přesvědčil, abys opustila místo v Metru a věnovala se dětem?”

“To mi říkal.”

Jared potřásl hlavou. “Tak si to ujasněme. Můj otec, který si ostatně nikdy moc nerozuměl s mou ženou, mě pošle z města, aby ji mohl vzít do nějakého ústavu v

pustinách a tam jí předvést sestru, o níž mi tvrdil třicet let, že je mrtvá. Dává ti to nějaký smysl?”

“Jarede,” řekla a hlas se jí začal třást, “už delší dobu mi nic nedává smysl. Všechno co mohu dělat, je mluvit pravdu.”

“No, jestli je to tak,” řekl nakonec, “tak bych nejdřív chtěl vědět, proč mi otec lhal.”

“Nemohli bychom počkat, než…”

“Ne! Nevím vůbec, co bych mohl udělat ohledně Bobbyho Geara nebo Omnicentra nebo Ashburtonovy nadace nebo uprchlého laboranta nebo těch zatracených prsních vzorků, ale rozhodně mohu aspoň něco dělat s mým tátou.”

Aniž by čekal na odpověď, zatočil pod dálnici a s kvílením pneumatik zabočil opět na jižní směr do Bostonu.

Teď seděla Kate v nepříjemně teplé pracovně u sto třicet let starého okna s tabulkami spojenými olovem, pozorovala pohádková vánoční světla Luisbur Square a poslouchala muže a tchána, jak se hádají o to, jestli je lhářka, žena, která nutně potřebuje psychiatra, nebo nějaká kombinace obojího.

Jared se snažil k ní být spravedlivý, ale nakonec to bylo prostě její slovo proti otcovu. Když se k tomu přidaly ty další problémy a zmatky, jimiž ho zaplavila od jeho přistání v Loganu, nebylo těžké pochopit, že mu připadá zatěžko přidat se na její stranu.

“Ještě jednou, Jarede.” řekl Win Samuels s působivým klidem.

“Večeřeli jsme spolu, byla to Jocelynina speciální kachna. Po večeři jsme si povídali. Pak jsme si vyjeli do okolí. Nebyl jsem na vzduchu celý den a už jsem byl doma celý udušený. Zastavili jsme se ve Stonefieldské škole; jsem tam ve správní radě. Ale ujišťuji tě, Jarede, byla to pouhá náhoda.

Byli jsme jen pár mil od školy, když jsem si vzpomněl na nějaké papíry, které jsem měl vzadu v autě a druhý den jsem je chtěl odeslat Gusu Leggattovi, správci školy. Když už jsme tam byli, podívali jsme se na děti. Hlavně kvůli té návštěvě jsem potom s Kate probíral nebezpečí porodu u starších

matek.

Kate

mi

vysvětlovala

výhody

amniocentetidy, což mě celkem uklidnilo.

Mluvil jsem o tvé sestře, to ano, ale ne, že by byla naživu. Mrzí mě to, Jarede. A tebe je mi také líto, Kate.”

Hleděl na ni klidně.

“Měla jsi toho v poslední době moc… potřebuješ klid, trochu si odpočinout.”

Odpočinout si. Kate vzdychla. Winfield nemohl vědět, že o to se už Stan Willoughby postaral. Pomalu vstala a popošla k Jaredovi. “Stonefieldská škola je v seznamu,”

řekla unaveně.

“Broderick, Massachusetts. Jestli se sněžení nezhorší, za tři čtvrtě hodiny tě tam dovezu. A bude to jasné jednou provždy.”

“Chceš jet s námi, tati?” zeptal se Jared.

“Nemá smysl nikam jezdit.” řekl Win Samuels prostě.

“Kate, Jaredova sestra měla těžké vrozené vady a zemřela přesně, jak si on myslí, před třiceti lety. Třeba se ti něco zdálo. Kousky fantazie vpletené do reality. To se stává, zejména když je někdo ve stresové situaci, jako jsi byla ty “To není žádný stres! Žádný stres, žádný sen, ani zoufalá lež, ani zoufalá žena, to není… šílenství.” Stála proti němu a zírala mu upřeně do očí. Samuels stál pevně, tvář jako masku.

“Je to pravda. Pravda! Já nevím, proč tohle děláš, čeho tím chceš dosáhnout. Ale jedno vím. Já se nezlomím. Celý život pohybuješ lidmi jako na ohromné šachovnici. Jocelyn jezdcem na há čtyři, Jared královnou na ef tři. Nejsi na řadě?

Přihodíš pár tisíc dolarů a hned jsi na řadě.”

Samuels se pohnul, aby promluvil, ale Kate jej zarazila vztyčenýma rukama. “Ještě jsem neskončila. Já ti něco řeknu, Wine. Tys mě podcenil. Velice. Zvládla jsem naprosto osamělé dětství, naprosto bezcílnou výchovu, manželství s alkoholickým šílencem, který chtěl za mě vybírat moje kalhoty. Přežila jsem to a naučila se obor, kde mě mají rádi a kde proti mně taky intrikují. Zvládla jsem muže, kteří nedokázali hledět, natož myslet výš, než k mým

prsům. I s nimi jsem to dokázala.Bylo to těžké. Někdy přímo strašné. Ale posledních pět let mám tajnou zbraň. Je tady, Wine. Přímo proti tobě.”

Pokynula k Jaredovi. “Když zapomínám, že je mi dobře, on mi to připomene. Když musím čelit Nortonům Reesům a Arlenům Paquettům a, ano, Winfieldům Samuelsům tohoto světa, on mi dává sílu.

Miluji ho a věřím mu. Dříve nebo později uvidí, jak si hraješ s životy lidí. Dříve či později půjdeš, abys s ním pohnul, a on tu nebude.”

“Už jsi skončila?”

“Ano, skončila. A už od tebe nechci nic slyšet, kromě omluvy a pravdy o tom, jak to bylo tuhle v noci. Jak sis mohl myslet, že bych to Jaredovi neřekla? Jak sis mohl myslet, že si nebudu pamatovat, kde jsme byli a co jsme tam dělali? Prosím tě, Jarede, pojď odtud. Je pozdě, a máme před sebou ještě kus cesty.”

V tu chvíli bylo slyšet jakýsi zvuk, jako polknutí, od dveří.

Všichni tři se obrátili. Stála tam Jocelyn se stříbrným tácem s kávou a čajem.

“Jak dlouho už tady jsi?” zeptal se Samuels. Žena neodpověděla. “No?”

Zaváhala; pak postavila tác na nejbližší stůl a vyběhla z pokoje.

“Stonefieldská škola,” řekla Kate, “vidíš, já jsem ti říkala, že to najdu. Jen dvakrát jsem špatně zabočila.” Zajela na příjezdovou cestu kolem nenápadného znamení a ke vchodu.

“Skoro přesně tatáž hodina, kdy jsme tu byli tuhle. Když budeme mít štěstí, bude mít službu i stejná sestra. Jmenovala se Bicknellová, Sally Bicknellová, tak nějak. Určitě ji poznám.

Měla asi osmdesát zlatých náramků a prsteny skoro na každém prstě. No číslo!”

Její drmolení bylo trochu nervózní, to si uvědomovala.

Jared během jejich jízdy mnoho nemluvil. Jeho mlčenlivost byla jistě pochopitelná, ale Kate by si byla přála zachytit aspoň kousek té nálady na letišti. To nevadí, utěšovala se. Dvě minuty ve Stonefieldu, a bude vědět, že aspoň v této záležitosti mluvila pravdu. To bylo od Wina hloupé, myslet si, že se věci nebudou takhle vyvíjet. To se mu ani nepodobá, že by tak špatně odhadl její jednání.

Sestra Bicknellová pracovala u pracovního stolu v malé kanceláři hned vedle haly. Vlasy měla stažené do tuhého uzlu a měla jen jeden zlatý řetízek na ruce. Nevypadala vůbec tak výstředně, jak ji Kate popisovala. Její muž si toho také všiml, jak pozorovala s nelibostí.

“Jsi si jistá, že je to tatáž žena?” zašeptal, když šli přes halu.

“Je to ona. Dobrý den, slečno Bicknellová. Pamatujete se na mě?”

Ženě to trvalo jen vteřinu. “Ovšem. To vy jste tu byla s panem Samuelsem před čtyřmi, ne, ne, před třemi dny.

Viďte?”

“Správně. Máte dobrou paměť.”

“Jako slon,” poklepala si sestra na spánek.

“Tohle je můj muž Jared, slečno Bicknellová, syn pana Samuelse.”

“Ráda vás poznávám,” přijala žena nabízenou ruku.

“Mnoho lidí k nám do Stonefieldu večer nechodí. Ostatně v jinou dobu také ne.” Rozhlédla se kolem sebe. “Trochu na ztracené vartě.”

“Slečno Bicknellová, přišli jsme se podívat na manželovu sestru.”

Žena se zamračila. “Já… já vám nerozumím.”

Kate se začala obávat nejhoršího. “Je to Lindsey Samuelsová,” řekla trochu rozzlobeně, nebo spíš s panikou?

“Viděli jsme ji v pondělí večer tadyhle.” Ukázala na modrou sametovou záclonu.

Sally Bicknellová se na ni podivně podívala a pak je zavedla k zácloně a rozhrnula ji. “Tadyhle?” Dívka tam byla a kymácela se přesně stejně jako posledně.

“Ano, tady. To je ona, Jarede, Lindsey.”

“Je mi líto, paní Samuelsová. ale to se mýlíte. Děvče se jmenuje Rochelle Coombsová. Je jí šestnáct a má vrozenou vadu, která se jmenuje Hunterův syndrom.”

Kate se v posledním okamžiku udržela, aby nenazvala ženu lhářkou. “Mohla bych vidět její lékařský záznam, prosím?”

Sestra zatáhla energicky záclonu. “Lékařské záznamy jsou tajné. Ale ujišťuji vás, že její jméno je Rochelle Coombsová, ne, jak jste to říkala?”

“Lindsey,” řekl Jared, “Lindsey Samuelsová.” Bylo to poprvé od jejich příchodu, co vůbec promluvil.

“Nejmenuje se Lindsey Samuelsová,” dokončila Sally Bicknellová.

V té chvíli Kate došlo, co jí bylo poprvé na té dívce divné.

Byla příliš mladá, aby mohla být Jaredovou sestrou. Její hrubé rysy a další tělesné zvláštnosti jí přidávaly léta; ale ne do té míry. Její znetvoření zabraňovalo, aby si ji prohlížela příliš důkladně. Počítal s tím Win Samuels? Tiše proklínala vlastní hloupost. Bezmocná a pokořená, mohla jen pokrčit rameny a potřást hlavou.

“Budete si přát ještě něco?” zeptala se Sally Bicknellová.

Kate se podívala na Jareda, jenž také zavrtěl hlavou.

“Ne,” řekla temně. “Lituji, že jsme obtěžovali.”

“V tom případě půjdu za svou prací,” řekla žena. Otočila se, a aniž by je vyprovodila, šla po svém.

Kate byla z toho spíš zesláblá než rozhněvaná. Když došli k vozu, podala Jaredovi klíče. “Prosím tě, řiď ty. Já se na to necítím. Tvůj otec mi řekl, že je to Lindsey, Jarede.

Přísahám, že to řekl. A ta ženská u toho byla.”

Nemělo smysl bavit se o tom dále. Win to vymyslel tak, že nemohl prohrát. Buď by to na ni udělalo dojem, a v tom případě by možná souhlasila, že nechá nemocnice, jak si přál, a věnovala by se domácnosti; nebo se mohla naštvat, a pak by jednala tak, jak to právě udělala. Jeho syn, který už o ní začínal pochybovat, by se jí vzdálil ještě víc a věnoval se politické kariéře, aniž by se zabýval ženou tak mentálně nalomenou. A stálo to jen nádrž benzínu a podplacení Sally Bicknellové. To se ti povedlo, Wine, řekla si Kate. Proklatě se ti to povedlo.

Klesla do sedadla a hleděla bezmyšlenkovitě do noci.

PÁTEK 21. prosince

“Je s ní konec, je odstavená, vyřízená. A dokázal jsem to já,” chlubil se Norton Reese. “Včera odpoledne. Hned jsem vám chtěl volat, ale nedovolal jsem se.”

Arlen Paquette byl ještě v posteli v Ritzu a šilhal na hodinky, jejichž ručičky se mu míhaly před očima. Půl osmé?

Je to možné? To ho ten zatracený Reese budí v půl osmé ráno?

Šátral po lampě na nočním stolku a mhouřil oči, protože ve spáncích mu bušilo. Kdesi v předešlých čtyřech hodinách přešel od úplné opilosti ke kocovině. V ústech měl stoku a svaly jako po prohraném utkání.

“Nortone, prosím vás, nechte mě, ať se trochu vzbudím.”

Vytřásl cigaretu z pomačkané krabičky a na třetí pokus ji zapálil. Za minulý týden byly z jeho obvyklých čtyř až pěti cigaret za den najednou tři balíčky. Chvíli pozoroval Dewarovu whisky na prádelníku. “Ne, k čertu,” mumlal si, “aspoň ne hned.”

Potřeboval obě ruce, aby udržel u ucha telefon. “No a teď mi řekněte, jak jste ten zázrak dokázal?”

Paquette poslouchal vzrušené Reesovo vyprávění o událostech, které vedly k neoficiálnímu odstavení Kate jejím šéfem Stanem Willoughbym. Než s tím byl správce

nemocnice hotov, došel Paquette k whisky a hodil do sebe půl sklenice.

Ta historka byla hnusná. Jakási žena zbytečně ztratila prs, druhá byla profesionálně zničena, a mohl za to on stejně jako ten idiot na druhé straně drátu. Jak tak poslouchal Reesovo holedbání, zrálo v něm jisté rozhodnutí. Zvedl se země fotografii Kate a dumal, jak se tam dostala.

“Nortone,” řekl vesele, “to se vám opravdu náramně povedlo. Náš přítel bude velice potěšen, až mu to řeknu.

Opravdu potěšen. Poslouchejte. Budete teď ve své kanceláři nějakou chvíli?… Dobrá. Rád bych se tam zastavil a poslechl si ještě nějaké detaily. Asi v půl desáté nebo tak… Fajn. Tak nashle.”

Zavěsil a hleděl na obrázek, který držel. Whisky mu zpevnila ruku a zmenšila bušení v hlavě.

“Už jsme tě týrali dost dlouho, doktorko Bennettová,”

řekl. “Je načase, aby ti někdo pomohl.”

Pohlédl na hodinky a zavolal Darlington. Manželka odpověděla na druhé zazvonění.

“Miláčku, odešly už děti do školy?… Fajn. Tak ať tam nechodí. Seber je a odvez je k mamince… Já vím, miláčku, kde bydlí tvoje matka. Když na to šlápneš, budete tam k večeři. Mám tady nějaké problémy se staroušem Cyrusem, a chci mít prostě jistotu, že jste s dětmi v bezpečí… Možná na pár dní, možná na týden. Já nevím.

Prosím tě, miláčku. Tentokrát mi musíš věřit. Já ti pak všechno vysvětlím. A poslyš, já tě miluji. Tuhle ta noc mě mrzí a miluju tě. A neříkej to nikomu. Prostě se seber a jeď k mamince.”

Paquette se osprchoval a oholil, snaže se víc než jindy, aby se neřízl. Oblékl se do obleku, který si právě koupil, místo vesty si vzal světle hnědý kašmírový svetr. Trochu kolínské, trochu whisky, pár mátových bonbónů a byl připraven. Na cestě do nemocnice zařídí ještě jednu věc, a sice staví se v obchodě s elektronikou a koupí malý magnetofon.

“Tak, doktorko,” řekl obrázku Kate, “a jdeme pro nějaké důkazy.” Pohlédl do zrcadla. Poprvé po čtrnácti dnech byl spokojen s tím, co viděl.

Nemám co dělat. Nemám kam jít. Nemám se koho držet.

Myšlenky mařily úsilí Kate získat ještě hodinu, ještě půl hodiny ranního spánku. Strávili noc, ten zbytek po cestě ze Stonefieldu, v oddělených postelích. Možná že Jared nespal vůbec. Nabídla mu jídlo, pak společnost, pak milování, ale chtěl jen být sám.

Po hodině civění na tmavý strop jejich ložnice šla po špičkách chodbou a nahlédla do obývacího pokoje. Byl tam, kde ho nechala, na pohovce, kousal si spodní ret a díval se do dlaně.

Nejdřív se jí chtělo jít k němu, prosit ho, aby jí uvěřil, žebrat o důvěru. Nápad vyprchal tak rychle, jak se zrodil.

Jestli jejich manželství došlo až k žebrání, pak je s ní konec. Bolela ji představa toho, co zažívá on, jak se snaží vybrat si nějakou cestu, a pak se tedy tiše vrátila do postele a doufala, že zanedlouho se zahrabe vedle ní do pokrývek.

Nemám co dělat. Nemám kam jít. Nemám se koho držet.

Zvonění telefonu přerušilo tu litanii. Kate se podívala na hodiny. Půl deváté. To není tak špatné. Když se dívala naposled, bylo šest.

“Haló?”

“Kate?” Byla to Ellen.

“Ahoj. Jak se máš?”

“Začala jsem mít starost, když ses tu dnes ráno neobjevila, a zavolala jsem do tvé kanceláře.” Hlas měla drsný, mluvila nezřetelně. “Když jsi neodpovídala, zavolala jsem sekretářku vašeho oddělení. Kate, co se děje? Nejsi nemocná?”

“Ale počkej chvilku přece. Nezapomínej, kdo je tady pacient a kdo doktor, ano?”

“Kate, mluv vážně. Ona řekla, že neví, kdy se vrátíš. Já…

já se bojím. Dávají mi pořád víc krve, a v nose mám trubičku. Myslím, že krvácím ze žaludku.”

“Do prdele,” řekla Kate tiše.

“Co to říkáš?”

“Říkám do prdele.”

“Ach. Jsi opravdu v pořádku?”

Kate zavrhla na poslední minutu lhaní. “No vlastně ne.

Nic mi sice není, ale mám starosti v práci a doma taky. Dali mi dovolenou, než moje oddělení rozřeší jakýsi problém s jedním vzorkem.”

“Ach, Kate. A já si tady naříkám jen nad svými starostmi. Je mi to líto. Vím, že to zní směšně odtud, kde ležím, ale mohu ti nějak pomoci?”

“Ne, El. Jen naber sílu a uzdrav se, to je všechno.”

“Mně to neříkej, Kate. Říkej to těm krevním destičkám nebo čemu. To ony zlobí. Říkalas nějaká starost doma. S

Jaredem?”

Neptej se mě na to, hrome. Krvácíš k smrti!

“Myslím, že Jaredova žena a jeho otec ve své moudrosti ho dostali do pozice, kdy si musí mezi nimi vybrat.” V té chvíli se začala divit, kde je Jared. Nahoře v hostinském pokoji? Třeba je pořád na pohovce. Naslouchala, jestli něco neuslyší, ale bylo jen těžké ticho.

“Ty proti Winovi?” ptala se Ellen. “To není žádný boj.

Díky Bohu, já myslela, že je to něco vážného.” Optimismus v jejím hlase byl pokažen tím, jak byl hlas slabý.

“Poslyš, kamarádko,” řekla Kate. “Přijdu za tebou dnes později. Mohou mě vyhodit z patologie, ale ne z knihovny, Čekám dva australské časopisy. My dvě to zvládneme, uvidíš.”

“Já ti věřím. Opravdu. Nashledanou, doktorko.”

Kate jemně položila sluchátko, pak si vzala modrou flanelovou noční košili, dárek od Jareda, a šla do obývacího pokoje. Roscoe se vynořil zpod postele a ťapal s ní. Podívala se dveřmi a pak systematicky prohledala zbytek domu. Jak se obávala, rozuměla tomu tichu dobře. Jared byl pryč.

“Takže, starouši,” škrabala psa za ušima, “vypadá to, že jsme tu sami. Pojď, vyběhneme si spolu a pak si dáme k snídani smažená vajíčka. Nakonec se třeba můžeme milovat.”

Dopis od Jareda, psaný pečlivě hůlkovým písmem, byl v kuchyni na stole. Sundal se zdi jejich svatební fotografii a vzkaz jí zatížil. Kate odsunula fotografii, aby přečetla slova, ale nechala ji hned vedle.

Vypadalo to tak jasně, tak prostě, když kněz říkal ta slova, že jsem ho pořádně neposlouchal. V dobrém i zlém.

Zní to jednoduše, až se jednoho dne vzbudíš a řekneš si: Pro koho v dobrém? Pro koho ve zlém? Co budu dělat, když její dobré bude vypadat jako moje zlé? Hrome, Kate, je mi čtyřicet a připadám si jako malý. Víš, že za tu dobu, co byla moje matka naživu, jsem ji ani jednou neslyšel říci otci ne? To je vzor, viď?

Pak přišla Lisa, chytrá, krásná, a bez jakékoli ctižádosti nebo směru. Tak jsem myslel, že to bude dokonalá manželka.

Vařila polévky a šetřila a já rozhodoval, kdy se co bude dělat, a tak to bylo. Pořád nevím, proč mi vlastně utekla, a kdyby byla přišla jiná Lisa, asi bych si ji hned vzal. Ale Lisa nepřišla. Přišlas ty.

Než jsem si to uvědomil, zamiloval jsem se a vzal si ženu, která měla zrovna tak bohatý, zajímavý a složitý život mimo manželství, jako já, ne-li ještě složitější. Po matce a Lise to bylo, jako objevit novou zemi. Nové zvyky. Nové mravy. Proč myslíš, že ode mě bylo špatné, když jsem chtěl, abychom měli společné jméno? Proč myslíš, že jsem se mýlil, když jsem tě chtěl vzít na tři volební shromáždění a volební večeři?

Proč myslíš, že jsem se měl napřed zeptat? Proč jsi se zapletla v práci do maléru, který by mohl poškodit mou kariéru?

Mohl bych pokračovat celou noc a počítat své mylné předpoklady v našem manželství. Jako když se neumím přizpůsobit.

Možná, že se neumím přizpůsobit, ale snažím se.

Trvalo to skoro celou noc, kdy jsem tady seděl a ujišťoval se o tom. Jestli je pravda, cos mi říkala, tak se pokusím ze všech sil dát to do pořádku. A jestli to není pravda, tak tomu taky chci čelit a spolu najdeme nějakou pomoc. Jestli to nedokážeme, tak to nebude proto, že bych od toho utekl.

Jdu si promluvit s otcem, a potom možná s Nortonem Reesem.

Vydrž to se mnou, Kate. Možná že to na kalendáři je pět let, ale pro mě je to manželství pořád nové.

Miluju tě. Opravdu.

Jared

Kate četla ten dopis a současně plakala a smála se.

Jaredova slova znamenala jen dočasnou úlevu od noční můry, to věděla.

Nicméně jí dal něco, co potřebovala nejvíce vedle odpovědí na otázky: čas. Čas, aby se vyrovnala s událostmi, které ji drtily.

“Přijdeme na to, Roscoe,” řekla chmurně. “Přijdeme na to, kdo, a taky proč.”

Z pokoje zaznělo ostré štěknutí a Kate si uvědomila, že mluvila k sobě. Dveřmi viděla, jak Roscoe nešťastně poskakuje před zadními dveřmi.

Ale ty chudinko,” zasmála se. “Promiň.” Jak pouštěla psa ven, nevšimla si pohybu za kuchyňským oknem a očí, které se na ni dívaly. Otevřela záklopku a Roscoe vyběhl do neuvěřitelného rána. Teplota byla právě na nule. Velké těžké vločky padaly ze svítivého bělostříbrného nebe do nejhustší mlhy, kterou Kate pamatovala. Roscoe přeběhl po verandě a okamžitě zmizel v mlze pod schody na dvorek.

Kate odhadla výšku mlhy asi na metr. Většinou asi pocházela z blízkého Green Pondu, jezírka, které bylo napájeno teplými podzemními přítoky, a tak pozdě zamrzalo a brzy rozmrzalo.

Zimní mlha bývala na severním pobřeží dost často, obzvlášť tady kolem Essexu, ale ta dnešní byla něco neobyčejného.

Tohle ráno zrovna lákalo k běhu.

Oblékla se a pak se natáhla, vymýšlejíc si přitom trasu, trochu stoupání, trochu klesání a nějakou rovinku, dohromady sedm kilometrů po vedlejších cestách. Vzala si zlatou čepičku a červený joggovací oblek, který byl dobře vidět, vyběhla z předních dveří a hvízdla na Roscoea. Byl u ní dřív, než ho mohla vidět.

“Dáme si dnes sedm kiláčků,” řekla mu. “Zvládneš to?”

Vyběhli po příjezdové cestě nahoru a dostali se z mlhy.

Na konci příjezdové cesty zabočila napravo. Kdyby byla běžela nalevo, mohla se podivit BMW, zaparkovanému kousek od domu, a třeba si i všimnout modré parkovací nálepky Metropolitanu na zadním okénku.

Vzduch byl jako dělaný pro běh, studený a bezvětrný. Po obou stranách úzké cesty ležela v lese mlha jako vata.

“Hoď sebou dnes, Rosc. Kilometr za osm minut nebo méně. A nečekám na tebe, tak se drž.” Ve skutečnosti věděla, že s ní Roscoe klidně udrží krok třeba celý den, a to se ještě občas zastaví, aby si očichal nějaké to křoví. Po půl

kilometru opustili dlažbu a dostali se na rozoranou cestičku kolem říčky, zvané Martin potok. Kate měla ráda ozdobné kamenné můstky s nízkými zdmi, které potok překračovaly; vybrala si tuhle cestu částečně kvůli nim.

Po kilometru a půl přestala na běh myslet. Teď jí nějakou dobu poplynou myšlenky volněji, bude mít jasnější představy než kdykoli jindy. Jak jí myšlenky kaleidoskopicky přebíhaly, soustředila se na jednu z nich, a to na ten prsní vzorek.

Možná přece jen v té únavě, s Elleniným zhoršujícím se stavem a ve všem tom zmatku mohla udělat chybu. Ta hrozná myšlenka ji chvíli držela, že ji cítila až ve vnitřnostech. Postupně se však zase objevila pravda jako fénix z popela pochybností. Ty buňky, které viděla, byly určitě rakovinné. Pak ale byly někde zaměněny a potom opět vráceny. Ale jak? A kým? Rozbitý kryostat určitě do toho plánu patřil. Sheila? Možná. Ale proč?

Z těchto buněk se dostala na jiné, vaječníky Beverly Vitalové a Ginger Rittenhousové. Od té doby, kdy našla ve svých tabletách anthranilovou kyselinu, zkoumala se několikrát denně, jestli nemá modřiny, a přemýšlela, jestli nemá také zjizvené vaječníky tak, že by všechny hovory o jejím porodu byly zbytečné. Musí na to přijít. Odpověď skoro určitě leží v Omnicentru, a to v databankách Hornerových opiček.

Kate běžela s prudkého kopce k prvnímu kamennému můstku, když se na vrcholu za ní objevilo BMW a zrychlilo.

Ponořena do běhu a vlastních myšlenek, ztratila několik cenných vteřin od té doby, co slyšela motor, než se obrátila.

Zrychlující auto zatočilo prudce, úmyslně napravo a přímo na ni.

Nebyl čas na úvahu. Jen na automatickou reakci. Do půl pasu vysoká zídka mostu byla od ní jen metr. Jeden krok a byla nahoře. Ve vzduchu ji ale trefilo BMW zrovna pod koleno, takže se otočila ve vzduchu. Udeřila se o zídku stehnem a pak přepadla na druhou stranu. V pádu slyšela vrzání kovu o zeď a zoufalé zavytí psa.

Pád z výšky čtyř metrů ze zdi ji zastihl zcela nepřipravenou.

Padla na záda do závěje polozmrzlého sněhu; vyrazila si dech a větvička ze shnilého kmene jí protrhla svetr a bodla ji do boku zrovna pod žebry. Zoufale se snažila popadnout dech. Pět vteřin, deset se nic nedělo.

Pak uslyšela závan vzduchu, nejdřív vzadu v krku a pak v hrudi. Snažila se nadechnout pořádně, ale hrozná bolest v boku ji zarazila. Dotkla se toho a pak se podívala na prsty v hnědých rukavičkách. Byly celé od krve.

Zpanikařeně se snažila pochopit, co se to stalo. Někdo do ní vrazil. Do Roscoa taky. Možná že je mrtev. Náhoda to nebyla.

Řidič se snažil je přejet. Opatrně prozkoumala ruce a pak nohy.

Pravá noha bolela a chodidlo, které se máchalo v ledové vodě potoka, bylo nějak nepřirozeně stočené. Prosím tě, Bože, ať to není zlomené. Bolelo to, ale naštěstí se tím dalo hýbat.

V té chvíli se jí nad hlavou otevřely a zavřely dveře auta.

Obrátila se po zvuku, ale nic neviděla. Až za pár vteřin pochopila, proč. Byla doslovně utopená v mlze. Někde nahoře nad ní se zlomila větvička; pak druhá. Řidič se spouštěl z příkrého svahu, zřejmě aby zkontroloval, jak se mu dílo podařilo. Mohl by ji vidět? Možná že ne. Mlha ji snad kryje na vzdálenost takových tří metrů. Opatrně sundala zlatou čapku a pohřbila ji do sněhu. Pálící rána v boku ztěžovala přemýšlení. Má zkusit odplazit se v mlze?

Ponesou ji zraněné nohy? Bolela ji záda.

Že by to zkusila převalit se na bok? Má to udělat?

Dále nalevo uslyšela ještě jednu praskající větvičku a pak tiché plesknutí a zasténání. Pronásledovatel šlápl nebo spadl do potoka. Byl to určitě muž, možná i dva. Co je s Roscoem? Je ještě naživu? Bezmocný? Má bolesti? Bylo jí z toho špatně.

Na chvíli bylo zase ticho. Kate hleděla do mlhy, ale nic nebylo vidět. Bolestí v nohách, v zádech a v boku jí vyhrkly po tvářích studené slzy. Pak uslyšela tiché chrupnutí, pořád ještě po proudu od místa, kde ležela, ale přibližovalo se to.

Hledala rukou po sněhu kolem sebe nějaký kámen nebo větev. Prsty se jí sevřely kolem ulomené větve, tlusté asi tři centimetry.

Přitáhla si ji. Není moc dlouhá a nešikovná, aby byla k něčemu?

Dokáže jednu ránu, jestli vůbec. Znovu zatahala za větev.

Zdálo se, že je volná, ale to se uvidí, až to s ní zkusí.

Najednou uviděla pohyb nalevo od sebe, nohy a ruka v rukavici, sotva na tři metry daleko. V ruce se volně kýval francouzský klíč. Kate zadržela dech a napjala svaly.

Každou chvíli ji může uvidět. Nohy se právě obracely k ní, když se pozvedla namáhavě na kolena a současně mávla větví. Její zbraň, metr dlouhá a s ostrými trny po stranách, vyletěla ze sněhu a trefila muže do kolena. Okamžitě padl do vody, spíš z leknutí a překvapení, odkud to letí, než silou rány.

Kate vstala, nevšímajíc si bolesti v nohách a v boku, a připravila klacek na další ránu. Tu spatřila útočníkovu tvář.

“Bille!” vykřikla, když viděla to zjevení s divokýma očima.

Zaváhání ji přišlo draho. Zimmermann po ní kopl, takže ztratila rovnováhu a padla těžce na kameny a do mělké ledové vody.

Francouzák ležel ve sněhu napravo od něho. Popadl ho, a jak byl na kolenou v potoce, mávl jím po ní. Z malého

balvanu vedle jejího boku vylétly jiskry. Odkutálela se nalevo, když mávl znovu, těsně vedle. Ještě jednou se otočila a byla venku z vody a škrábala se po ledovatých kamenech a sněhu.

Zimmermann, pořád s francouzákem v ruce, vylezl z vody a vrhl se jí po nohách. Popadl ji za tepláky, ale už byla na nohou a dokázala se uhnout. Než se mohl na ni vrhnout ještě jednou, už kulhala pryč po břehu a pak pod kamenný můstek.

Přízemní mlha, dříve její záštita, jí teď ztěžovala cestu.

Klouzala znovu a znovu po kamenech a po větvích, které neviděla. Z výkřiků a sténání za sebou však soudila, že Zimmermann je na tom podobně. Stejně se však přibližoval.

Jak hloupá byla, že ji nenapadlo, že může být zapleten do těch zločinů v Omnicentru, jaký byla blázen, že na to nepřišla.

Pohlédla přes rameno. Zimmermann byl vidět jen od prsou nahoru a pohyboval se ani ne třicet metrů za ní. Byl přes sto osmdesát centimetrů vysoký a v hlubokém sněhu se jistě pohyboval lépe než ona. Navíc ona kulhala a noha ji bolela v místě, kde ji trefil nárazník auta. Měla jen dvě výhody: trénovanost a znalost místa. Jestli ji muž dohoní, nepomůže jí ani jedno z toho. Riskovala ještě jedno ohlédnutí. Přiblížil se, určitě.

Ten sníh ji příliš zpomaluje. Zahnula doleva a do potoka.

Tady aspoň Zimmermannovy dlouhé nohy nebudou žádnou

výhodou, dokonce mu spíš budou vadit: Ledová voda do výše kotníků jí žbluňkala v teniskách a rozbolavěla jí nohy ještě více. Může ho předběhnout nebo aspoň utahat? Je to možné, ale jedno uklouznutí, jedna padlá větev a je s ní konec. Musí zpátky na cestu.

Buď zpátky na cestu… nebo se schovat.

Zpomalila a začala hledat známé body. Někde tady byl trativod, ocelová roura necelý metr v průměru, která běžela asi patnáct metrů pod břehem, na němž byla postavena cesta. Kdyby ji dokázala najít a vlézt do ní, jestli není ucpaná, mohla by doufat, že ji Zimmermann nenajde nebo aspoň že se do ní sám nevejde.

Pohlédla po proudu zrovna ve chvíli, kdy muž upadl. Ve vteřině byl však znovu na nohou, a mávaje rukama kvůli rovnováze, zase se jí začal přibližovat. Jestli má něco udělat, cokoliv, musí to být brzo. V té chvíli uviděla, co hledala.

Ohromný starý jilm, zlomený vejpůl bleskem, horní část tvořila přirozený most přes Martin potok. Padesát metrů za ním, jestli ji paměť neklame, zahne potok ostře doleva a hned za zatáčkou ve výši kolen má být roura, kterou Roscoe objevil před dvěma nebo třemi lety.

Vrhla se pod jilm a běžela sehnutá k vodě, oči jen taktak nad úrovní mlhy. Za zatáčkou padla na všechny čtyři a začala se plazit po ledovém břehu. Prosím tě, buď tam. Buď tam.

Zledovatělé kusy sněhu ji škrábaly po tváři a kamení jí rozdíralo kolena tepláků. Pocítila nával v krku a vykašlala do sněhu krev, asi z propíchnuté plíce.

Plížila se dál; jednou rukou ohmatávajíc břeh ve výšce, kde si pamatovala tu rouru. Naděje ji začala opouštět, když ji konečně našla. Byla mnohem užší, než si pamatovala, spíš šedesát centimetrů, než metr, ale vešla by se do ní. Protékal jí slabý pramínek vody, který naznačoval, že rybníček na druhé straně je níže, než tady u východu z ní. Odněkud z mlhy bylo slyšet cáknutí. Nebylo to daleko, Zimmermann se přibližoval.

Kate se vrhla do vlhké rezavé roury; pak se po centimetrech začala soukat za šedostříbrným světlem na druhé straně.

Hrubá a opršelá roura byla příšerně studená. Po tom běhu, který ji unavil, začala Kate mrznout. Svědily ji nohy, obzvláště prsty, a zuby jí cvakaly tak, že se to rourou rozléhalo jako kastaněty. Znovu zakašlala a znovu se objevila krev. Byla asi ve třetině cesty, když ho uslyšela za sebou, jak chrupe ve sněhu. Bála se hluku, který působí, a přestala cvakat zuby tak, že se zakousla do límce svetru.

“Kate, já vím, že jsi raněná,” zavolal Zimmermann. “Já ti pomůžu. Už žádné násilí. Promluvíme si spolu.”

Jestlipak ví, kde je? Hrome, ať se tak netřese.

“Kate, chtěla bys vědět o těch drogách, a jestli nejsi sterilní, a taky jak můžeš zarazit krvácení té tvé přítelkyně.

Všechny otázky ti zodpovím. A vezmu tě někam do tepla.”

Vystrašená z krvácení v plicích a zmrzlá v těch částech těla, které ji nemilosrdně nebolely, Kate začala opravdu uvažovat o jeho nabídce. Teplo. Slíbil jí teplo. Teplo a odpovědi. Možná, že by měla zkusit se s ním domluvit.

Donutila svou mysl, aby se soustředila na ten francouzák, a skousla svetr ještě silněji.

“Podívej,” volal na ni Zimmermann, “i kdyby ses dokázala vrátit, stejně ti nikdo nebude věřit. Já mám na tuhle chvíli perfektní alibi. A ty jsi blázen a patologická lhářka.

Každý to ví.

Mluví o tobě celá nemocnice. Půl lidí si myslí, že bereš drogy, a druhá půlka, že jsi prostě cvok. Já jsem jediný, kdo ti může pomoci, Kate. Jediný, kdo může zachránit tvou přítelkyni.

Jediný, kdo tě může dostat do tepla. Pojď sem ke mně a promluvíme si.”

Sedm metrů od místa, kde Zimmermann stál, skryla Kate hlavu do ohbí lokte a bojovala s bláznovstvím, které jí našeptávalo, že to ten člověk myslí vážně.

“Tak si dělej, co chceš,” slyšela ho. “To je tvůj pohřeb a tvé přítelkyně taky.”

Kouřící káva. Praskající zlatý oheň. Slunce. Bílá pláž.

Flanel. Prachová peřina. Kožešinové bačkory. Dusíc vzlyky v rukávu svetru, Kate bojovala se strachem a bolestí a vzpomínala na všechny možné teplé věci. Kakao. Kamna na dřevo. Horká sprcha. Čaj. Ohřívač. Elektrická přikrývka.

Polévka. Za ní teď bylo ticho. Šel pryč? Snažila se uslyšet motor jeho auta.

Nenašel tu rouru a nešel čekat na druhý konec, až vyleze? Ruce a nohy měla jako olovo. Dostane se vůbec ven? Hrom do něho, pomyslela si a posunula se o centimetr.

On ví, jak zachránit Ellen. Hrom do něho. Další dva centimetry. Dokonce ví, jestli je ona sterilní nebo ne. Hrom do něj. Hrom do něj. Hrom do něj.

Šedostříbrná díra byla najednou nezřetelná. Zavřela oči.

Začala ji zahalovat mlha. Za pár vteřin ztratila vědomí úplně.

Jako když uběhlo deset let. Jared čelil otci jako tolikrát předtím za ta zmatená léta s Lisou a Vermontem a snažil se zachovat klid a dívat se mu do očí.

“Kate je nemocná, synu. Velmi nemocná,” řekl Samuels.

“Navrhoval bych dát ji do nemocnice co nejrychleji, a až to bude hotovo, měl bys oddělit svou kariéru od její. Ona tě zničí, to ti říkám. Marta Mitchellová to udělala svému muži taky a ujišťuji tě, že to Kate udělá tobě, jestli už to neudělala.

Už jsem volal Solovi Creihtonovi na Laurell Hillu. Má tam pro ni lůžko a říká, že máme důvod i pro zbavení svéprávnosti. Po nějakém čase a snad s nějakými léky se prý dá pomoci i nejhorší sociopatické osobnosti.”

“Táto, tohle neříkej. Nemáš právo dělat jí diagnózu.”

“Jarede, uvědom si fakta. Kate je roztomilá ženská, já ji mám taky rád. Ale je to lhářka a snad těm svým lžím i sama věří. Vím, že vypadá krásně a mluví rozumně, ale to je právě znak sociopata. Jediný způsob, jak poznat, o co jde, je usvědčit ji z těch lží.”

“Ale… “

“Ty si opravdu myslíš, že dopis o Bobbym Gearovi poslal do novin někdo jiný než ona?”

“Já nevím.”

“A ten chemik, a Ashburtonova nadace, a sestra ve Stonefieldu.

Myslíš, že všichni lhali?”

“Já ne… “

“A co ten vzorek? Povídáš, že každý v jejím oddělení říká, že udělala chybu. Pravda je tam v těch diapozitivech. A přitom Kate tvrdí, že žádnou chybu neudělala.”

Samuels vytáhl z nádoby cigáro, přivoněl k němu po celé délce, pak ustřihl špičku a zapálil je. Pokynul Jaredovi, že si může vzít taky.

Jared pohlédl na hodinky, zatvářil se znechuceně a řekl: “Táto, prosím tě, vždyť je teprve půl deváté ráno.”

Samuels pokrčil rameny. “Je to moje ráno a moje cigáro.”

Jared pohlédl přes stůl na svého otce, nažehleného a plného sebedůvěry, nesoucího znaky svého úspěchu stejně klidně jako domácí střevíce. Neschopen promluvit, Jared zíral na pozlacené nožky stolu, spočívající na nádherném orientálním koberci.

Tajná zbraň, tak ho Kate nazvala. Pramen její síly.

Říkala ta slova jeho otci, ale ve skutečnosti byla míněna pro něho. S nesmírným úsilím vzhlédl.

“Slyším, co říkáš, otče. A vím, co po mně chceš.”

“Nemohu podle toho jednat. Kate říká, že nelže, a já jí věřím.”

“Ty cože?”

Jared cítil, jak se scvrkává před tím pohledem.

“Já jí věřím. A budu jí pomáhat, abych ji očistil.” V jeho slovech byla síla, která ho samotného překvapila. Vstal. “A ještě něco ti řeknu, otče. Jestli přijdu na to, že měla pravdu, tak to budeš moc těžko vysvětlovat.”

Samuels vstal a oči mu hněvivě blýskaly.

“Vzpomínám si na podobnou rozmluvu, jako tahle. Byli jsme v té tvé mrňavé kanceláři ve Vermontu. Varoval jsem tě, aby sis nebral tu vykořeněnou hippie, se kterou jsi žil.

Říkal jsem ti, že na ní nic není. Stál jsi přede mnou jako teď a skoro jsi mě vyhodil z kanceláře. Za dva roky byly žena i dítě pryč a tys přilezl za mnou o pomoc. Pamatuješ se?”

“Tati, to bylo tehdy. Dnes… “

“Zapomněls na to?”

“Ne, nezapomněl.”

“Zapomněl jsi na všechny peníze a čas, který jsem tomu věnoval? Jak jsem hledal tu ženu, ať jsem měl proti ní cokoli?”

“Hele, já se s tebou nechci hádat.”

“Jdi odtud,” řekl Samuels chladně. “Až přijdeš k rozumu a zjistíš znovu, že jsem měl pravdu, tak mi zavolej.”

“Táto, já… “

“Řekl jsem, jdi odtud.” Samuels se obrátil zády a hleděl z okna.

Když Jared otevřel dveře, div se nesrazil s Jocelyn Trentovou, která se narovnávala a současně couvala. Rychle za sebou zavřel dveře.

“Cos tady dělala?”

“Jarede, prosím tě, nenuť mě vysvětlovat.” Vzala ho za rámě, dovedla ho k šatně a pomáhala mu do kabátu. “Přijď za deset minut,” zašeptala mu do ucha. “Ten krámek se smíšeným zbožím na rohu Charles a Mount Vernon. Mám pro tebe něco důležitého, vlastně spíš pro Kate.”

Dveře do pracovny se otevřely, zrovna když ho pouštěla ven. Winfield Samuels stál s rukama založenýma a hleděl za ním, jak odchází.

I když nebyla nijak zvlášť oblečená, měla na sobě kalhoty a obyčejný pletený kabát, vzbuzovala Jocelyn

Trentová pozornost. Jared stál u krámku se smíšeným zbožím a viděl, jak leckterý řidič zpomalil, když ji viděl přecházet Charles Street.

Opustil úkryt ve vchodu a šel k ní na roh. Měli k sobě sice docela srdečný vztah, ale přátelství to nebylo. Otec tomu velmi silně bránil a žádný z nich se nepokusil zábrany překonat.

“Děkuji, žes přišel,” řekla a vedla ho zpátky do stínu vchodu. “Nemám moc času, takže ti řeknu, co chci říci, a půjdu.

“Dobrá, jsem pro.”

“Jarede, dnes tvého otce opustím. Odpoledne mu to řeknu.”

“To mě mrzí. Vím, jak o tebe stojí.”

“Myslíš? Víš stejně dobře jako já, že stát o někoho není silná stránka Wina Samuelse. Je to vlastně zlé, protože já ho možná i miluji, třebaže to může znít divně.”

“Tak proč…”

“Prosím tě. Jarede. Opravdu nemám moc času, a to co dělám, je pro mě dost těžké. Jen abys věděl, že mám svoje důvody, pro to, abych ho opustila a dala ti tohle.” Dala mu zalepenou obálku. “Kate je báječná ženská. Nezaslouží si, jak s ní zachází. Byla jsem tvému otci věrná. To jest až doteď.

Vím, jak těžké je se mu vzepřít. Bůh ví, že jsem se o to pokoušela.

Myslím, že jsi to udělal správně.”

“Jocelyn, nevíš, jestli otec lže nebo ne? Je to velmi důležité.”

Jocelyn se usmála. “Já vím, jak je to důležité. Vždyť jsem poslouchala u dveří, že? Odpověď je, že nevím, aspoň ne jistě.

V té obálce je telefonní číslo. Jdi někam, kde je klid, a vytoč ho. Jestli je moje podezření o tom čísle správné, pak poznáš sám, kdo z těch dvou mluví pravdu, jestli Kate nebo otec.”

“Já tomu nerozumím,” divil se. “Co je to za číslo? Kdes je vzala?”

“Prosím, já už o tom nechci mluvit, protože je jakási pravděpodobnost, že se mýlím. Prostě je to tak, že to číslo tvůj otec čas od času volal od té doby, co ho znám. Vedu všechny domovní účty včetně telefonních, takže to vím. Asi tak před rokem nebo dvěma jsem vyslechla kousek rozhovoru, který vedl. Něco mě na tom rozčílilo, takže jsem si zapsala přesný čas a zjistila to číslo. Už ti toho víc neřeknu. Ano?”

“Ano, ale… “

“Přeju ti všechno nejlepší, Jarede. Vám oběma. To, co jsem slyšela Kate říkat včera večer, mi pomohlo rozhodnout se, jak jsem se měla rozhodnout už dávno. Doufám, že to, co jsem udělala, jí pomůže.” Vzala ho za ruku, stiskla ji, a byla pryč.

Jared se za ní díval, jak spěchá po Mount Vernon Street, a pak roztrhl prostou obálku. Telefonní číslo bylo na malém lístku a bylo to v oblasti 213. Los Angeles.

Jel do své kanceláře a uvažoval, co by to mohlo být za číslo.

Jak si sedl ke stolu, hleděl na ně aspoň minutu, než je konečně vytočil.

Na třetí zazvonění odpověděla žena, kterou zřejmě vzbudil.

“Haló?” řekla.

Jared zápasil s dechem a tiskl sluchátko k uchu, až to bolelo.

“Haló?” řekla žena znovu. “Je tam někdo?”

I po tolika letech ji poznal.

“Lisa?” Sotva byl schopen to jméno vyslovit.

“Ano. Kdo volá? Kdo volá, prosím?”

Jared pomalu položil telefon.

P Á T E K 21. prosince

Kate probudil z mrákot spíš tlak roury, ve které ležela, než zima. Ve zmatené chvíli, než se opravdu vzbudila, si začala představovat, že je pohřbená zaživa, že ji nějaký bídák unesl.

Za pár hodin se udusí nebo zmrzne. Jared neměl dost času, aby sehnal peníze, a jediný, na koho se teď může obrátit, je jeho otec. Smích Wina Samuelse zazníval v jejím hrobě hlasitěji a hlasitěji, až se s výkřikem probudila.

Ležela na zádech. Ústa a tváře měla zalepené zaschlou a zmrzlou krví. Slabé světlo z konce roury osvětlovalo jen nezřetelně rezavé železo, tak na půl metru od její tváře. Jen lež, říkala si. Nehýbej se, dokud nepřijde Jared. Zavři zas oči a spi.

To byly myšlenky tak příjemné, tak uklidňující, že jí dalo práci uvědomit si, že ji takhle podvádí a lže její vnitřní chlad, který ji umrtvuje. Na chvíli mohla myslet jen na spánek, spánek a Zimmermannovo zlomyslné varování, že i kdyby přežila, stejně jí nikdo nebude věřit. Bláznivá, nemožná, nadrogovaná, to si o ní všichni myslí. Je to s ní beznadějné. Zimmermann to řekl a měl pravdu. Znovu a znovu, hlasem příjemným jako teplá lázeň, k ní mluvil chlad o beznaději a spánku.

Kate natáhla ruce a nohy, bojujíc proti pohodlným lžím a nehybnosti. Zůstaň ležet, a zemřeš. Podlehni zimě, a nikdy už neuvidíš Jareda; nikdy už nebudeš moci říct mu, jak mnoho pro tebe znamenal ten dopis a jeho rozhodnutí.

Pokusila se odstrkovat nohama, ale nemohla dostatečně ohnout kolena, aby měla o co se opřít. Musí ho vidět. Musí mu říci, že také ona je připravena seřadit své priority.

Dokonale probuzená bolestí v nohách a mnohem hlubším zraněním v boku, škubala sebou a snažila se převrátit na břicho.

Neudělala dobře, že nechala Willoughbyho, aby ji jmenoval, aniž se snažila trochu víc to vidět také z Jaredova hlediska. Neměla pravdu. Teď už si to může jenom připustit a doufat, že Jared uvěří, že to kvůli němu změnila náhled a ne kvůli strašným událostem, které ji potkaly.

Byla víc než na půl cestě na druhou stranu roury. Mlha jako by se zvedla. Proti bílému nebi byly vidět siluety stromů.

Ještě pár metrů a uviděla číslice na svých hodinkách.

Čtvrt na dvanáct. Byla pohřbena přes hodinu. Je tam Zimmermann ještě? Vydržel by to tam ve sněhu a v zimě přes hodinu?

Potřeba uvidět znovu Jareda, dát všechno do pořádku, ji hnala po ledovém kovu, odrážela se rukama a postupovala.

Kousek před koncem se zastavila a naslouchala. Kromě vlastního tichého dechu neslyšela nic. Byla ta hodina dostačující?

Zimmermann přece jistě odešel, muselo mu vadit, že jeho auto přitahuje pozornost? Nakonec toho rozumování nechala. Jestli tam je a čeká na ni, těžko s tím může ona něco dělat. Jestli tam není, musí překonat bolest a chlad a vrátit se domů. Doma toho má mnoho napravovat.

Se zdušeným výkřikem bolesti popadla prsty konec roury a přitáhla se.

“Litujeme, ale teď zrovna není nikdo doma. Počkejte na tón, udejte své jméno a čas, a Kate nebo Jared vám odpovědí, jak budou moci nejrychleji.”

“Kate, to jsem zase já. Nevšímej si předchozích dvou vzkazů.

Nezůstanu v kanceláří a nepůjdu za Reesem. Jdu domů.

Nechoď nikam, prosím. Díky. Miluji tě.”

Něco bylo v nepořádku. Ještě nikdy za pět let manželství necítil Jared tak intenzívní spojení se svou ženou. S touto zvýšenou citlivostí a třemi nezodpovězenými vzkazy domů ho začala tížit zlá předtucha. Je to nesmysl, říkal si znovu a znovu, bezdůvodný a hloupý. Buď je u sousedů, nebo někde běhá. MG nechal v garáži u kanceláře po celý týden a měl teď její Volvo, ale stejně mohla někam jít pěšky.

Opustil město a přejel most přes Mystic River, jeho rozumnější já mu říkalo, aby nejezdil přes stovku. Vždyť jí nic není.

Musí být nějaký logický důvod, proč neodpovídala hodinu a půl na jeho telefony. Jenom na něj nemůže přijít.

Fakt je, že mu to dnes ráno moc nemyslí. To tedy bylo ráno.

To zavolání do Kalifornie, zvuk Lisina hlasu, ho současně zhnusilo a pozvedlo mu náladu. Otec mu lhal. Lhal o Lise a o Stonefieldu možná taky. Hrozil se toho, jak blízko byl tomu, aby se postavil na jeho stranu. Tiše vzdal díky za to, že napsal své rozhodnutí na papír, a zavázal se tak Kate, ještě než se dověděl o otci pravdu. Otec tedy celá ta léta Lisu podplácel.

Bylo to neuvěřitelné a nechutné.

To tedy je páreček, jeho minulá žena a Winfield. Ona úplně prázdná, on úplně bez svědomí. Ti se tedy hledali.

Pak je tu ještě Stacy. Jak tak jel kolem nekonečného řetězu bister, továrních výprodejů, laciných motelů, řvavých restaurantů a sešlých nočních klubů na dálnici jedna, Jaredovi se po ní stýskalo. Co si asi myslí, že se stalo s jejím otcem? Je tu ještě nějaká možnost znovu se jí přiblížit, aniž by zničil její respekt k matce, a tím možná i ji samu? Kate bude vědět, co by se mělo udělat. Rozhodnou to spolu.

Hrome, ale jak blízko byl tomu, aby všechno zničil.

Dům byl opuštěný. Nebyl tu joggovací oblek Kate a nebyl tu také Roscoe. Uběhlo mnoho hodin od jeho prvního

zavolání, příliš dlouho. Prohlédl okolí domu a dvůr. Nic.

Měl na vybranou: ještě čekat nebo zavolat policii. Těžký pocit předtuchy, tak neurčitý, dokud byl v Bostonu. byl teď mnohem naléhavější.

Čekání nemá smysl.

Když šel ke kuchyňskému telefonu, pohlédl z okna vpředu.

Tří děti ze sousedství, všecky tak kolem osmi let, táhly po příjezdové cestě sáňky. Na sáňkách byla krabice. Cesta k předním dveřím, jenom na šířku lopaty, byla pro sáňky příliš úzká.

Dvě děti zůstaly vzadu a klekly si u krabice, třetí běželo po cestičce. Jared je potkal u dveří.

“Pane Samuelsi, to je Roscoe,” oddechovala holčička.

“Našli jsme ho ve sněhu.”

Jared, hrůzou bez sebe, běžel kolem holčičky k sáňkám.

Roscoe byl zabalen v pokrývkách a slabě se pokoušel vstát.

Ocásek se mu vymotal z pokrývek a vzrušeně tloukl o krabici.

“Má zlomenou nožičku,” řekl jeden z hochů prostě. Jared přidržel psa a odhalil pokrývku. Roscoova pravá noha byla zlomená tak, že mu ranou nad kolenem trčela kost. “Pojďte, děti,” řekl Jared a vzal krabici. “Pojďte prosím vás dovnitř a postaráme se o Rosca. Můžete mi ukázat, kde jste ho našli?”

“Ano, já to vím,” řekla holčička. “My máme dnes učitelskou konferenci, takže není škola. Sáňkovali jsme z kopce k mostu, a tam byl, prostě tam ležel ve sněhu.

Maminka mi dala pokrývky a krabici.”

“Vypadá to, že do něho vrazilo auto,” řekl Jared. “Děti, je to moc důležité. Neviděl nikdo z vás Kate, znáte ji, to je moje žena?” Děti zavrtěly hlavami. Sáhl dolů na psa a pohladil ho.

Z koutku úst, který si prokousl, tekla krev. “No tak seženeme pomoc pro Roscoea a pak půjdeme zpátky na místo, kde jste ho našli.” Popadala ho panika a hrůza, ale snažil se zachovat klid.

Kdyby ty děti vyděsil a poplašil, tak mu budou k ničemu a Kate také.

Za pár minut byli tři z nich, Jared se dvěma dětmi, v autě.

Třetí nechali doma, aby udržovalo psa v klidu a počkalo na veterináře.

“Dobrá, děti,” řekl Jared, “tak říkáte, že jste sáňkovali u mostu. U kamenného můstku přes potok?” Děti nadšeně kývaly.

“Dobře. Tak to vím, kde je.”

Krátká cesta úzkou zasněženou silnicí se zdála nekonečná.

Nakonec Jared zaparkoval Volvo na kopci a pak napůl běžel, napůl klouzal k důlku ve sněhu, kde mu děti

ukazovaly, že našly Roscoea. Napadlo ho vzít si bundu, ale nechal si městské kalhoty a boty a ten kousek cesty k lesu byl nepříjemně studený a nepohodlný. Sníh kolem něho byl neporušený, kromě jeho vlastních stop. Po pečlivém zkoumání se vrátil znovu k cestě a pustil se dolů z kopce.

Děti šly na jeho přáni s ním, každé po jedné straně cesty, aby něco nepřehlédl.

U kamenného můstku se zastavil. Na spodní straně zdi byly jakési stopy po nárazu. Kousek žuly se ulomil a od toho místa vedla asi půl metru dlouhá rýha. Prohledal cestu a pak se podíval přes zeď. Na jedné straně potoka ve sněhu něco leželo.

Uprostřed tam viděl záblesk žluté, částečně pohřbené ve sněhu.

Poručil dětem, aby zůstaly, kde jsou, a hnal se po strmém břehu k vodě. Byla to čapka Kate a zdálo se, že je schválně zastrčená do sněhu. Pak uviděl pár kroků od čapky skvrnu jiné barvy. Byla to krev, skoro určitě, zaschlá krev na udupaném kousku sněhu. Odehrál se tu nějaký boj. Bylo to jasné podle stop okolo. Byla Kate někam odtažena? Hledal po tom nějaké stopy, ale místo toho našel stopy kroků podél potoka, zrovna pod mostem. Spěchal k tomu místu, klouzaje přitom neustále do vody. Byly tady určitě dvoje stopy.

Pohlédl vzhůru. Děti se na něj dívaly ze zdi můstku. Věděl, že holčička bydlí nedaleko za cestou, asi tak kilometr nebo víc.

“Crystalo,” zavolal na ni, “je maminka ještě doma?”

“Ano.”

“Mohli byste za ní vy dva zajít?”

“Ano.”

“Tak to, prosím vás, udělejte. Řekněte jí, že se Kate ztratila a že je možná raněná. Poproste ji, jestli sem může zajet a pomoci ji hledat. Ano?”

“Jo.”

“A Crystalo, to se vám moc povedlo, jak jste přivezli Roscoea.

A teď sebou hoďte domů.”

Jared zůstal stát, kde byl, až dupání dětských bouček úplně doznělo. Pak zavřel oči a čekal v tichu na nějaký zvuk, jakékoli znamení. Neslyšel nic. Pořád víc ho zábly nohy, když vstoupil do hlubokých stop, obávaje se pořád víc nejhoršího a čekaje s každým krokem, že se jeho obavy vyplní. Sto metrů od můstku zahnuly stopy ostře nalevo a zmizely v potoce.

“Kate?” Zavolal ji a potom znovu. Jeho hlas okamžitě pohltil les a sníh. “Kate, to jsem já. To je Jared.” Jakási tíže byla na tom místě a ticho zrovna uspávalo. Jak se vlekl kolem potoka a hledal nové stopy, cítil, jak ticho houstne.

Pak najednou věděl. Věděl to tak jistě, jako cítil chlad.

Kate je někde nedaleko. Je blízko a nehýbá se. Volal na ni každých pár kroků, pak se sehnul pod ohromným padlým kmenem a následoval ostrou zatáčku potoka doleva.

Najednou se zastavil. Na tomto místě bylo něco odlišného.

Kousek napravo byla drenážní roura zavedená do prudkého svahu, který asi vede k cestě. U vyústění roury byly stopy bot.

“Kate?” Zavřel oči a okamžitě ucítil jakousi odpoutanost.

Není daleko a je naživu. Cítil to naprosto přesně. Jako by jejich životy, jejich energie byly spojeny hedvábnou nitkou vědomí.

“Jarede?” Bylo to slovo, a nebylo; byl to zvuk, a nebyl.

Oči zavřené, pomalu se nadýchl a znovu poslouchal.

“Jarede, pomoz mi.” Její hlas byl spíš v něm uvnitř, než venku. Prodíral se podél břehu a volal její jméno. Pak je několikrát zavolal do dlouhé, prázdné roury. Nakonec, doufaje, že toho uvidí víc, vylezl na cestu.

A tam ležela, tváří dolů, třetinu cesty ze svahu na druhé straně, pořád se slabě chytajíc prsty sněhu. Jared skočil přes svah a klouzal a padal k ní. Jemně si ji složil na klín. Vlasy měla zcuchané a zmrzlé, tvář postříkanou krví. Tepláky, místy potrhané, byly ztuhlé ledem. Oči měla zavřené.

“Katey, to jsem já,” řekl. “Už jsem tě našel. Bude to dobré.”

Odlepil jí zmrzlé vlasy od tváře. Dýchala mělce, každé nadechnutí provázeno slabým zasténáním.

“Miláčku, slyšíš mě?”

Její oči se otevřely a pak se na něj pomalu upřely.

“Ach, Jarede… prosím… Roscoe…”

Políbil ji. “Je raněn, ale to je dobré. Už k němu jede doktor Finnerty. Ale co s tebou? Nemáš něco zlomeného?”

“Žebra,” zasípala hlasem, který byl napůl kašláním.

“Plíce… možná… probodnutá.”

“Kristepane. Já tě zvednu, Kate. Budu se snažit, abych ti nic neudělal, ale musíme se dostat k cestě.”

Poháněn nutností, zvedl ji docela lehce. Ovšem vyškrábat se po příkrém zledovatělém svahu, to bylo něco jiného. Chůze po něm byla nebezpečná a po každých pár krůčcích vzhůru ji musel položit, aby našel zase cestu.

Stoupali po centimetrech.

Když se konečně dostal na vrcholek svahu na cestu, padl Jared na kolena, tiskl ji k hrudi a lapal po dechu.

Pak tam jen bezmocně seděl, zahříval jí tvář vlastním dechem a pozoroval slaboučké, ale pravidelné zdvíhání a klesání její hrudi. Nakonec uslyšel v tichu, obklopujícím jejich dýchání, tichý zvuk motoru přibližujícího se auta. Za pár okamžiků vjela do zatáčky před nimi béžová dodávka.

Vpředu seděla žena a dvě rozčilené děti.

“Právě včas, Crystalo,” zašeptal Jared. Přiložil rty Kate k uchu. “Pomoc je tady, miláčku. Jen lež. Pomoc je tu.”

Její oči se na okamžik otevřely. Stiskla rty v pracném pokusu o úsměv. “To mi udělal Zimmermann.” řekla.

Jared popocházel po malém, pěkně zařízeném pokoji, pak na chodbu a zase nazpátek. Nemocnice Mary T.

Hendersonové měla pověst jedné z nejlepších obecních nemocnic ve státě; nicméně byla to přece jenom obecní nemocnice, mající zlomek rozlohy bostonských fakultních zařízení.

Uplynuly skoro tři hodiny od té doby, co chiruržka Lee Jordanová vzala Kate na sál. Jordanová byla podle lékaře na pohotovosti nejlepší chiruržka, kterou měli. Jared se musel smát svému překvapení, když se místo úctyhodného šedovlasého muže, kterého si představoval, objevila štíhlá, hezká pětačtyřicátnice. Jestlipak někdy překoná svou výchovu z dětství?

Zranění Kate bylo dost vážné. Vyžadovalo operaci, jak mu Jordanová vysvětlila, a plíce možná budou muset být otevřeny.

Jaredovi dovolili krátce se na Kate podívat, než přijde operační tým, ale o Zimmermannově útoku si promluvit nemohli.

Přišel důstojník z essexské policejní stanice, zapsal si hubené Jaredovy informace a odešel s tím, že pošle státní policii, jakmile jim Kate bude moci učinit prohlášení.

Jaredova výpověď by asi nestačila na vydání zatykače.

Jared si prohlížel destičku, na níž bylo napsáno, že odpočívárna je darem manželů Bermanových, když tu Lee Jordanová vyšla ze skleněných dveří operačního sálu. Její

tvář, tak svěží a bystrá, když přišla před čtyřmi hodinami na pohotovost, byla teď šedá a unavená, a na okamžik se obával nejhoršího.

“S vaší ženou to bude dobré,” řekla Jordanová, jakmile byla dost blízko, aby nemusela zvyšovat hlas. Prohlédla si ho. “A co vy?”

“Já… ano, já jsem v pořádku.” Jared se opřel o zeď. “To jen jsem se na chvíli bál, že…”

Jordanová mu poklepala na rameno. “Vzal jste si tvrdou ženskou, příteli. Konečky prstů, uší a nosu má omrzlé, ale dostala se zřejmě ze zimy právě včas. Rána v plicích také nebyla tak strašná. Zašila jsem to a pak jsem jí ošetřila to zranění v boku. Bude ji to pár dnů pěkně bolet, ale nic horšího z toho doufejme nebude. Tak za půl hodiny ji můžete uvidět. Řekla jsem sestrám, aby vás přivedly.”

“Děkuji vám. Moc vám děkuji.”

“Jsem ráda, že to tak dopadlo,” řekla doktorka Jordanová.

Než Jared přijel domů, bylo po páté. Kate byla plná léků a anestetik, a tak mu dokázala jen podat ruku a dát najevo, že ví, že je u ní. I tak ho doktorka Jordanová varovala, že si možná nebude pamatovat pět nebo šest hodin po operaci.

S Roscoem to bylo něco jiného. Jen přijel Jared k veterináři, pes už poskakoval po své kleci bez ohledu na sádru a uspání, které bylo nutné, aby mu přes frakturu mohli přišroubovat kovovou destičku. Po tom, co spatřil Kate s

půltuctem hadiček, vedoucích z jejího těla, vidět to pobité a zmrzačené zvíře už bylo to poslední. Tohle si Zimmermann odskáče. Ať je to jak chce, tohle mu Jared nedaruje.

Vyčerpán tímto dnem a vlastně šestatřicetihodinovým nedostatkem spánku, Jared si vzal Ldwenbrau Dark do ložnice, vypil půl láhve dvěma dlouhými doušky a pak se svlékl do prádla a lehl si na postel. Nemá mnoho smyslu, řekly mu sestry, aby chodil do nemocnice před zítřejším ránem. Tak budiž.

Odpočine si a bude trochu číst a děkovat Pánu Bohu za život Kate i Roscoea, a za Jocelyn Trentovou, a za možnost dovědět se smutnou pravdu o svém otci, než bude pozdě.

Dal si pod hlavu dva polštáře a začal si prohlížet časopisy, když tu si všiml telefonního záznamníku. Byl zapnutý od té doby, co Kate odešla z domu běhat, a bylo v něm několik vzkazů. První tři byly od něho samotného, další byl od Ellen a ještě jiný od jednoho jeho důležitého klienta, jenž si zřejmě byl jist, že Winfieldovu synovi nebude vůbec vadit, když ho zavolá domů. Poslední vzkaz byl pro Kate od muže jménem Arlen Paquette.

“Kate Bennettová, tady Arlen Paquette od Reddingů,”

řekl muž spěšně a rozčileně. “Jsem tu sám jen na chviličku.

Mám pro vás odpovědi. Mnoho odpovědí. Přijďte do podzemí Omnicentra dnes večer přesně o půl deváté.

Přiveďte pomoc.

Mohou nastat problémy. Prosím, věřte mi. Vím, co všechno jsme vám provedli, ale věřte mi, prosím. Už přichází. Musím jít.

Sbohem.”

Jared se vrhl pro pero a papír, pak přehrál vzkaz znovu a celý ho zapsal. Odpovědi. Konečně někdo slibuje odpovědi.

Natáhl džíny, pracovní košili a svetr. Bylo už po sedmé.

Má sotva čas dostat se do Metra v půl deváté, na shánění policie po cestě už není čas vůbec. Bude muset běžet do podzemí Omnicentra a spoléhat jen na sebe. Omnicentrum.

Hodil na sebe bundu a utíkal k Volvu. To je Zimmermannovo doupě. Ten chlap tam bude. Tím si byl jistý.

“Tak jdu na tebe, ty svině,” oddechoval, když vyrazil ze vchodu a dal se po Salt Marsh Road.

P Á T E K 21. prosince

Jako tak mnoho velkých věcí, recept vynalezený otcem Williama Zimmermanna byl elegantní ve své prostotě. I bez pomoci Zimmermanna, který mu měl překládat vysvětlivky z němčiny, se Arlen Paquette domníval, že dokáže postupovat podle receptu a že dokáže syntézu Estronátu 250

- zejména v podzemní laboratoři Omnicentra, která na to byla speciálně vybavena.

Vzkaz, aby volal Cyruse Reddinga, ho čekal v recepci, když se vrátil do Ritzu po tajném nahrání konverzace s Nortonem Reesem, při kterém nadšený administrátor několikrát obvinil sebe a laborantku jménem Piercová. Malý nahrávač měl ještě pověšený na pásku, když vstupoval do zdviže.

“Už jsem si myslel, že jste utekl,” řekl za ním mužský hlas.

Chemik se ulekaně otočil. Byl to Reddingův strážce, svalnatý muž, který vypadal bezcitně a jemuž se říkalo, pokud Paquette věděl, jenom Nunes.

“Ale, zdravím vás.” řekl Paquette a přál si, aby byl zůstal v hospodě po cestě ještě na třetí sklenici. “Zrovna jsem dostal vzkaz od pana Reddinga, abych mu zavolal do Darlingtonu. Je tam?”

“Je,” řekl Nunes a vypadal pořád jako pistolník až k smrti věrný lékárenskému magnátovi. “Čeká na váš telefon.”

Od té chvíle ho měl Nunes prakticky pořád na očích.

Teď v jasné fluorescenci podzemní laboratoře pohlédl Paquette nejprve na Zimmermanna a pak na Nunese a modlil se, aby ta třičtvrtěhodina do půl deváté uběhla bez nehody.

Redding uzavřel s Zimmermannem smlouvu, hotové peníze za soustavu formulí. Tohle mu Redding prozradil, a nic víc.

Nicméně přítomnost mlčenlivého hlídače věstila, že Redding předvídá nepříjemnosti, nebo třeba smlouvu nechce dodržet, nebo možná obojí.

“No tak to máme sedm minut,” řekl Zimmermann, ještě než budík zazvonil. “V této chvíli můj otec volil vždycky zkrácený postup, ale já tomu nikdy pořádně nerozuměl.

Doktore Paquette, pokračujte raději normálně na další stránku a jděte podle toho, jak je to tam popsáno. Ty další reakce dělal tamhle v rohu a kontroloval čistotu destilátu tímhle spektrometrem.”

Paquette přikývl a šel kolem břidlicové pracovní desky tam, kam mu Zimmermann ukázal. Ředitel Omnicentra nebyl ani biochemik, ani génius, ale pozoroval otce při práci dost často, aby mohl každý krok syntézy kontrolovat. A kontroloval tedy opravdu, každý proces a každou kapku chemikálie.

Laboratoř byla docela pozoruhodná. Byla skrytá za téměř neviditelnými dveřmi ovládanými elektronicky, a měla neméně než tři složité: spektrofotometry, každý přizpůsobený ke kontrole hormonu v určitých stadiích jeho přípravy a pomocí kontrolních mechanismů nastavený tak, aby přizpůsobil chemickou reakci, kdyby to bylo nutné.

Byla to malá místnost, ale kdo ji navrhoval, dokázal využít každý koutek.

“Tohle všechno navrhoval váš otec?” zeptal se Paquette.

“Pozor, doktore, přehřívá se vám směs” řekl Zimmermann, aniž by odpověděl na otázku o svém otci, jako už několikrát předtím. “Promiňte, ale máte načasovanou nějakou reakci, o které nevím?”

“Ne, proč?”

“Za posledních deset minut jste se už třikrát díval na hodinky.”

“Jo tak,” Paquette doufal, že jeho smích nezní příliš nervózně. Koutkem oka viděl, že Nunes, usazený na vysoké stoličce u konce pracovní desky, si poposedl, aby lépe slyšel.

“To je zlozvyk ještě z vysoké školy.”

Rozhodl se, že v žádném případě syntézu nedokončí a nepředá tři sešity Nunesovi. To by byl jeho poslední čin.

Jemu ani Zimmermannovi nebylo souzeno, aby laboratoř opustili živí.

S ubíhajícím časem o tom byl stále pevněji přesvědčen.

Pohlédl na kovovou destičku napravo od vchodu.

Třebaže neoznačená, byl to asi prostředek, jak dveře otevřít.

Má už jen půlhodinu. Jestli Kate Bennettová dostala jeho vzkaz a jestli jej vzala vážně, pak bude čekat s nějakou pomocí venku v zásobárně před laboratoří.

Paquettův plán byl jednoduchý. V osm třicet pět, aby měla Bennettová ještě chvíli na nějaké zdržení, řekne on, že potřebuje na toaletu. Jednu viděl o patro výš, když šli okolo.

Bude mít výhodu překvapení a s pomocí, kterou Bennettová přivede, by mohli zneškodnit Nanese. Jestli nebude v zásobárně nikdo, až dveře otevřou, bude muset improvizovat. V jedné věci si byl jist: jak se jednou dostane z laboratoře, nikdo ho nedostane zpátky. Bože, ale kdyby tak měl něco k pití.

Provoz do města byl výjimečně slabý na to, že byl pátek večer, a Jared věděl, že jestli mu do toho něco nepřijde, bude mít do Metra dost času. Přesto ještě troubil a svítil, aby si uvolnil cestu.

Nebezpečí. Přivedlo pomoc. Mohou být problémy. Jak se blížil, Paquettovo varování mu znělo pořád silněji. Udělal chybu, že nezavolal bostonskou policii, než opustil Essex, teď to viděl. Jenomže, co jim měl říci? Jak dlouhé vysvětlování by k tomu potřeboval? Jeho otec by to dokázal, zvednout telefon a bez jakéhokoli vysvětlování sehnat před

hlavní vchod Omnicentra půl tuctu důstojníků. Paquette slíbil odpovědi.

Možná, že kvůli Kate by měl spolknout svou hrdost a zavolat Winfieldovi. Pak si uvědomil, že nejde jen o čest a zlost.

Tomu člověku se nedá věřit. Ani teď, ani nikdy v budoucnu.

Přiveďte pomoc. Jared sjel z dálnice a zastavil u řady telefonních budek. Bylo tři čtvrtě na osm. K Omnicentru měl dvacet minut, nejvýš pětadvacet. Měl ještě čas něco udělat, ale co?

Aniž měl příliš jasnou představu, zavolal bostonské policejní oddělení.

“Rád bych… ehm, mluvil s detektivem Finnem, prosím,”

slyšel svůj vlastní hlas. “Ano, Martinem Finnem. Promiňte, nevím, které je to oddělení. Možná čtyři.”

Finn. Teď viděl, že na něj tajně myslel celou dobu.

Drsný, ale fér: tak ho popisoval otec. Jestli je to pravda, pak se do Omnicentra dostaví, bude stačit, když mu slíbí nějaké odpovědi.

Finn nebyl u svého stolu.

“Šel domů ze služby?” zeptal se Jared důstojníka, který vzal telefon místo Finna. “No a nikdo to neví?… Samuels.

Jared Samuels. Jsem právník. Detektiv Finn mě zná. Jak se jmenujete vy?… Tak desátníku, podívejte se, je to strašně nutné a není moc času. Mohl byste sehnat poručíka Finna a

vzkázal mu, aby na mě čekal u Omnicentra v Metropolitní nemocnici u hlavního vchodu ve čtvrt na devět?… Ano, za půl hodiny. A desátníku, kdybyste ho nesehnal, mohl byste tam na mě čekat sám nebo někdo jiný?… Nevím, jestli jde o život. Heleďte, nemám čas vám to vysvětlovat. Ale pokuste se.”

Jared spěchal zpátky k Volvu a přál si, aby toho věděl o Arlenu Paquettovi více, nebo aspoň aby věděl, co ho u Omnicentra očekává. Bylo přesně osm, když přejel vrcholek dlouhého stoupání a uviděl před sebou a napravo zářící náhrdelník nočního Bostonu.

Možná to bylo napětím, možná tím, že se už šest hodin ničeho nenapil, ať tomu bylo jakkoli, Arlenu Paquettovi se začaly třást ruce a jeho pozornost se začala rozptylovat.

Vytáhl ze zadní kapsy zmačkaný kapesník a osušoval si studený pot na čele a na horním rtu. Bylo osm hodin a deset minut. Syntéza hormonu pokračovala bez chyby a byla víc než z poloviny hotová.

“Jste v pořádku?” zeptal se Zimmermann.

“Fajn, v pořádku,” odpověděl Paquette a držel sklenici vody oběma rukama, aby ji nevylil. “Rád bych si… na chvíli promluvil s panem Nunesem. Sám.”

“Proč?” zeptal se Zimmermann ostražitě. “Žádný problém se syntézou nevidím. To jsem si jist. Děláte to výborně a sledujete přesně otcův postup. Klidně pokračujte.”

“O to nejde. Poslyšte, hned jsem zpátky. Nunesi.”

zašeptal, obrácen zády k Zimmermannovi, “potřebuji se něčeho napít.”

“Žádné pití, nejdřív dokončete práci. Pan Redding to poručil.” Jak se Nunes nahnul dopředu, aby mu odpověděl, jeho dokonale střižený oblek se rozevřel a Paquette spatřil revolver v pouzdru pod levou paží. Jakékoli pochybnosti, jak to ním dopadne, až skončí syntézu, zmizely.

“Nunesi, mějte slitování.”

Jediná pistolníkova odpověď bylo netrpělivé trhnutí hlavou směrem k nedokončenému experimentu.

“Máte nějaké problémy?” zavolal na něj Zimmermann.

“Žádné,” řekl Nunes, zatímco se Paquette šoural zpátky.

“Poslyšte, doktore Zimmermanne, kde je tu nejbližší hajzlík?”

Paquette zpomalil a poslouchal. Za dvacet minut chtěl položit Zimmermannovi tutéž otázku a chtěl počkat, až mu Nunes otevře dveře. Pak by do něho neočekávaně strčil a muž by byl v rukou policie. Bylo by to perfektní, jestli ovšem Kate dostala jeho vzkaz.

William Zimmermann ukázal na zeď za pistolníkem.

“Vidíte tu zapuštěnou rukojeť ve zdi zrovna pod touhle poličkou? Jen ji otočte a zatáhněte.”

Nunes udělal, jak mu bylo řečeno, a metrová část polic se oddělila ode zdi a odhalila dost velkou koupelnu a sprchu.

“Otec byl fanda na skryté vchody a takové věci,” řekl Zimmermann.

Jeho další slova přerušil pád sklenice se studenou vodou, která vyklouzla Paquettovi z rukou a roztříštila se na dlaždicích.

Kromě bezpečnostního osvětlení vpředu u vchodu bylo Omnicentrum úplně temné. Jared zaparkoval naproti přes ulici a začal budovu obcházet, aby si ji prohlédl, když najednou před ním zastavilo modrobílé policejní auto.

Vystoupil z něho Martin Finn, vypadající v soumraku jako žulový blok s kloboukem na hlavě. Už na dálku na něm Jared viděl netrpělivost a rozmrzelost.

“Dostal jsem váš vzkaz,” řekl Finn bez pozdravu. “Co se děje?” Řidič auta za ním zůstal na svém místě. Motor pořád běžel.

“Děkuji, že jste přijel tak rychle,” řekl Jared. “Já…

nevěděl, koho volat.”

“No a?”

Jared se podíval na hodinky. Zbývalo třináct minut.

“Moje žena je v Hendersonově nemocnici. Někdo se ji snažil přejet dnes dopoledne, když byla joggovat.” Finn neříkal nic. “Už ji operovali, ale bude to dobré.” Pořád nic.

“Moc mluvit nemohla, ale řekla mi, že jí to udělal doktor Zimmermann, ředitel Omnicentra, že ji chtěl přejet a pak ji pronásledoval s francouzákem.”

“William Zimmermann?”

“Ano. Znáte ho?”

Finn na něj pohlédl ledově. “Rodil mou dceru.”

Jared v duchu zasténal. “No, zúčastnil se něčeho ilegálního, možná ve spojení s jedním velkým farmaceutickým podnikem.

Kate objevila, o co jde, tak se ji pokusil zabít.”

“Ale nepovedlo se mu to.” V mužových slovech nebyl ani zájem, ani náznak důvěry.

“Ano, nepovedlo se mu to.” Jared spolkl stoupající vztek.

Bylo toho v sázce příliš mnoho, a bylo příliš málo času.

“Když jsem se před nějakou dobou vrátil z nemocnice, na našem automatickém záznamníku byl vzkaz pro Kate od muže jménem Arlen Paquette. Myslím, že pracuje pro tu farmaceutickou společnost. Žádal ji, aby se s ním sešla tady v suterénu a aby přivedla pomoc. Proto jsem vám volal.

Mám podezření, že doktor Zimmermann v tom všem jede a že tam dole právě je.”

“Tam dole?” Finn pokynul k temné budově.

Paquette říkal v podzemí.”

“Pane Samuelsi, kancelář- doktora Zimmermanna je ve třetím poschodí. Tam na rohu nahoře. Byl jsem tam sám vícekrát. Co proboha by dělal v suterénu?”

“Já… já nevím.” Zbývalo jedenáct minut. “Podívejte se, ten člověk říkal přesně osm třicet. Není mnoho času.”

“Tak vy chcete, abych vlezl do zavřené nemocnice, abych přistihl porodníka mé ženy, protože jste dostal nějaký tajemný vzkaz na svém záznamníku?”

“Jestli jsou všecky dveře zamčeny, můžeme se dostat dolů tunely. Nemusíme se tam vloupat. Hrome, poručíku, moje žena dnes div nebyla zabita. Myslíte, že si vymýšlí zlomená žebra a probodnuté plíce?”

“To ne.” řekl Finn. “ale všecko ostatní. Pane Samuelsi, o vaší ženě jsem se leccos dověděl. Je rozhádaná s každým po celém městě, zdá se. Prý ji zrovna vyhodili pro nějaké muchlání v nemocnici. Přiznejte si, advokáte, vaše žena to nemá v hlavě v pořádku. Potřebujete pomoc, to ano, ale ne takovou, jakou vám mohu poskytnout já.”

“Takže vy se mnou nepůjdete?” Jared cítil, jak ztrácí nad sebou kontrolu.

“Pane Samuelsi, kvůli vaší ženě mám tolik ostudy, že bych si už mohl ušít kabát. Vyplním hlášení, jestli budete chtít, a třeba i vystavím zatykač, když mi uvedete rozumný důvod. Ale žádné komanďácké přepady dělat nebudu. Být vámi, tak jdu domů a seženu vaší ženě nějakého psychiatra.”

Než si to mohl rozmyslet. Jared muže udeřil, vrazil mu ze strany takovou facku, že upadl do závěje odhrabaného sněhu.

Uniformovaný řidič okamžitě vyběhl z auta, ruku na služební pistoli. Finnovi začal téci z úst pramínek krve, ale mávl zamítavě k řidiči.

“Ne, Jackie,” řekl. “To je v pořádku. Tady advokát měl se mnou nějaké nevyřízené účty a tak je teď vyřídil.”

Postavil se na nohy a setřásl ze sebe sníh. “A teď mi jděte z očí, advokáte.

Jestli o vás dnes večer něco uslyším, poženu vás odtud až do Toleda. Jasné?”

Jared se na detektiva divoce mračil.

“Jste úplně vedle, Finne. S mou ženou, s tím, že jste mi odmítl pomoci, ve všem. Nevíte, jak zatraceně se mýlíte.”

Pohlédl na hodinky, pak se obrátil a rozběhl se podél budovy k hlavnímu vchodu nemocnice a ke schodům, vedoucím dolů do tunelu k Omnicentru. Zbývalo méně než pět minut.

Návštěvní hodiny skončily. V nemocnici vládlo ticho.

Jared přešel halu tak rychle, jak se odvážil, aniž by k sobě upoutal pozornost, a spěchal po nejbližším schodišti.

Třebaže těmi sešlými tunely chodil málokdy, pamatoval se přece, že někde uvnitř je tabulka vedoucí k Omnicentru. Ale kde?

Tunel byl opuštěný a zdálo se, že je tu ještě méně světla než jindy. Podél jedné zdi stála karavana nosítek, mezi nimi prázdné plátěné koše na prádlo. Na protější zdi bylo dřevěné

návěstí s šipkami k různým budovám. Spodní tři, určitě vedoucí k Omnicentru, byly zašpiněné a počmárané.

Kate mu jednou řekla, že mít rád práci v Metru může jen speciální povaha, čímž naznačovala, že různé nedostatky nemocnice jen zvyšují sympatie zaměstnanců a pacientů.

Nad takovou představou, jako i nad jinými manželčinými nápady, bude muset Jared ještě dlouho dumat, než je pochopí.

Jeho nepříliš spolehlivý smysl pro orientaci ho vedl napravo.

Nebyl čas nad tím přemýšlet. Jeho kroky se rozléhaly po cementové podlaze a mezi zdmi, když se tak hnal podle čichu, hledaje cestou něco, co by se dalo použít jako zbraň.

Současně si nadával za svou neschopnost sehnat pomoc.

Tentokrát ho jeho orientační smysl nezklamal. Najednou byla před ním šipka vedoucí k Omnicentru.

Bylo přesně půl deváté. Temná chodba byla osvětlena jen slabým odrazem z hlavního tunelu. Jak běžel se sehnutou hlavou, uviděl Jared kovovou bezpečnostní mříž jen okamžik předtím, než do ní vrazil. Mříž byla zvětšenou verzí těch, které se užívají na schodištích, aby chránily děti.

Táhla se přes tunel a na druhé straně byla zamčená.

Omráčen klesl na koleno a třel si místo nad pravým okem, kam se uhodil. Pak se spustil na všechny čtyři. Jestli je tak málo času, jak to Paquettova zpráva naznačovala, pak

prohrál. Mříž doléhala dole až k zemi a nahoře scházelo asi třicet centimetrů ke stropu.

Celý vyčerpaný a rozzlobený, Jared vstal a začal třást mříží jako chycené zvíře. Je mi líto, Katey, že jsem všecko tak zvoral, napadlo ho jedině.

“Drž se takhle, synu, a pomalu se obrať.” Jared ztuhl, rukama se pořád drže mříže. Mám tak zhruba na tebe namířenou pistoli, tak si nic nezačínej.”

Jared udělal, co se mu nakazovalo. Deset nebo dvacet metrů od něho, ozářen světlem zezadu, stál noční hlídač.

“Kdo jste? A co tady dole děláte?” ptal se muž.

“Prosím vás, musíte mi pomoci!” Jared pokročil k němu.

“To se uvidí. Jak vám mám pomoct, mladíku, když ani nevím, kdo k čertu jste?”

Jared se přinutil uklidnit se. “Jmenuji se Samuels. Moje žena tady pracuje, doktorka Bennettová. Doktorka Kathryn Bennettová. Neznáte ji?”

Noční hlídač spustil revolver. “Vy jste ten právník?”

“Ano. Ano, to jsem já. Poslyšte, musíte mi pomoci.”

Jared znovu pokročil k hlídači, který se tentokrát nesnažil ho zastavit.

“Že musím?” řekl muž. Jeho khaki uniforma mu byla o číslo, ne-li o dvě, velká. Pod čapkou vylézala kadeř šedivých vlasů. Ani s revolverem nevypadal moc hrozivě.

“Prosím vás, pane…”

“MacFarlane. Walter MacFarlane. Znám vaši ženu už léta ještě než jste si ji vzal.”

“No tak, pane MacFarlane, moje žena je zrovna teď v nemocnici na Severním pobřeží. Někdo se ji snažil přejet.

Víme kdo, ale nevíme, proč. Před pár hodinami mi někdo volal a slíbil mi vysvětlení, když se s ním sejdu tady v suterénu Omnicentra.”

“V suterénu?”

“Ano. Řekl, že mám přivolat pomoc, protože mohou nastat potíže, ale já jsem na to prostě neměl čas.”

“Jste si jistej, že je to v suterénu? To je poschodí ještě pod tímhlenc. Není tam nic než pár krabic a válců na kyslík.”

“Já vím jen to, co mi ten člověk řekl. Prosím vás. Už je stejně později, než jsem měl přijít.”

“Kate se v poslední době dostala do nějakýho průseru.”

“Já vím. Prosím vás, pane Mac.”

“Lidi toho nakecaj. Znáte to. Já vám něco řeknu, pane.

Ať si myslej, co chtěj, já si myslím taky svoje. Deset let jsem tu ženskou doprovázel k autu, když tu zůstala do noci.

Deset let. Je to třída, povídám vám. Jednička.”

“Tak pomůžete mi?”

Walter MacFarlane vytáhl klíč z velkého svazku na pasu a otevřel bezpečnostní bránu. “Jestli to pomůže doktorce Bennettový, tak se mnou počítejte.”

Arlen Paquette byl vyděšený. Z laboratoře se nedalo dostat, leda přes toho zabijáka Nunese, a přesto byl přesvědčen, že jestli zůstane a dokončí syntézu Estronátu, nepřežije to. Bylo osm hodin pětatřicet minut. Zatím nebyl slyšet za elektronicky kontrolovanými dveřmi ani nejslabší zvuk. Kate Bennettová buď nedostala jeho vzkaz, nebo jej nebrala vážně.

Zoufale se snažil promyslet situaci a svoje možnosti.

Nešlo získat čas tvrzením, že se procedura nepovedla. Na to ho Zimmermann příliš dobře na každém kroku sledoval.

Nemohl by nějak Zimmermanna získat na svou stranu proti Nunesovi? Sotva.

Vlastně vyloučeno: Nunes mu už ukázal peníze, pěkně složené v balíčcích v kufříku, který teď ležel na pracovní desce.

Zimmermann se na to tvářil jako hladový vlk, který spatřil zajíce.

“Děje se něco?” zeptal se Zimmermann, znovu naznačuje, že se Paquette loudá.

“Ne!” odsekl Paquette. “A nehoňte mě pořád. Je to moje odpovědnost, ověřit recepty, a abych to udělal pořádně, potřebuji čas.”

Na vzdáleném konci laboratoře se Nunes pohnul, aby je měl oba na očích. Najednou na ně zamával, aby upoutal

jejich pozornost, a dal prst na ústa. Druhou rukou ukázal ke dveřím.

Někdo byl venku. Vláčným jistým pohybem profesionála vytáhl revolver z pouzdra a přitiskl se ke zdi vedle dveří.

Paquette se rozhodl, že má jen jednu možnost, a to ne moc příjemnou. Na střední škole trochu zápasil, ne zrovna úspěšně, vlastně byl rád, když se zranil na krku a musel toho nechat.

Od té doby se už nikdy s nikým nepral. Nunes byl o kousek větší než on a jistě zkušenější, ale on měl na své straně překvapení a zoufalství.

Byl od zabijáka oddělen spektrometrem a spoustou složitého destilačního skla. Paquette se šoural kolem pracovní desky s břidlicovým povrchem, až byl od něho ne víc než čtyři metry. Na pár vteřin bylo ticho.

Pak uslyšel zdušené hlasy, nejméně dva, ze zásobárny za dveřmi. Snažil se uslyšet něco z hovoru, ale zaslechl jen útržky. Nunes, který byl mnohem blíže, slyšel možná víc.

Jestlipak ti tam za dveřmi nemluví o něm? To by byl poslední hřebík do jeho rakve.

Hlasy se staly nezřetelnějšími. Pohnuli se kousek dál, nebo přímo odešli, hádal Paquette. I kdyby objevili dveře -

což bylo hodně nepravděpodobné, žádným způsobem nemohou najít a aktivovat kódovaný elektronický klíč.

Paquette opatrně popošel zbývajících pár metrů ke konci pracovní desky. Zimmermann byl od něho dobrých osm metrů, dost daleko, aby nemohl zasáhnout. Paquette odhadl vzdálenost a pak se soustředil na své dva cíle: Nunesův revolver a elektronickou destičku na pravé straně dveří.

Jeden krok a vrhl se na muže, chytl ho za zápěstí s revolverem oběma rukama a pak se vrhl na kovovou destičku.

Dveře se otevřely a Paquette zahlédl muže v uniformě, který sahá pro pistoli v pouzdru na stehně. Za mužem byla druhá postava, v níž rozpoznal manžela Kate Bennettové. V

té chvíli osvobodil Nunes svou ruku a surově udeřil Paquetta do tváře pažbou revolveru. Paquette padl na kolena, popadl se za hlavu, z tváře a spánku mu proudila krev.

“Tak, pane, pusťte to! A to teď hned!”

Walter MacFarlane stál ve dveřích s těžkým služebním revolverem zamířeným na Nunese, jehož vlastní pistole byla asi o třicet centimetrů mimo směr. Nunes ztuhl s hlavou lehce pootočenou k návštěvníkovi.

Ze svého místa metr za MacFarlanem a trochu nalevo od něho Jared viděl jasně, jak se pistolník tváří. Úplně klidně, vyrovnaně a sebejistě.

Couvněte! Jděte od něho! Než to mohl říci nahlas, pistolník už začal jednat. Mávl revolverem stranou, aby odvedl MacFarlanův pohled, a pak se vrhl z čáry výstřelu po jeho ruce.

MacFarlanův revolver vystřelil s krátkou ozvěnou.

Kulka rozbila několik skleněných nádob, odrazila se od zdi a pak narazila do velké plechovky éteru za Williamem Zimmermannem. Plechovka vybuchla, což roztříštilo další sklo v laboratoři. Jared hleděl v hrůze, jak Zimmermannovi okamžitě ohořely vlasy a kůže na hlavě, jak na něm chytají šaty.

“Pomoc!” zařval a potácel se od zdi. “Pomozte mi přece někdo!”

Bezmocně mlátil do jazyků plamene, které se mu šplhaly z rozkroku kalhot a zažehovaly mu košili. V tom zápase spadla ještě celá police chemikálií na zem. Zazněl druhý výbuch a Zimmermannova pravá paže zmizela u ramene.

Stále ještě zůstával na nohou a bezcílně kroužil, hledě na zbytky své pravice se šílenými výkřiky. Třetí výbuch nalevo od něho, a jeho tělo, nyní už mrtvé, přeletělo přes pracovní desku a zničilo zbytek skla.

Zimmermannovy výkřiky náhle ustaly, když přepadl přes desku a na Arlena Paquetta. Chemik byl sice před výbuchem chráněn pultem, ale byl příliš omámen ranou do hlavy, aby něco dělal.

MacFarlane i Nunes padli na zem před tím žárem a létajícím sklem. Jared stál ještě venku před laboratoří a výbuchy ho srazily dozadu, ale dokázal se udržet na nohou.

Potácel se ke dveřím, aby odhadl situaci.

Zářivě zbarvené plameny poskakovaly po stolech a plnily vzduch hustým čpavým kouřem. Napravo od něho leželi MacFarlane a pistolník ve střepinách skla.

Hlídačova tvář vypadala jako rozervaná tygrem. Nalevo od něho se také něco hýbalo. Muž, o němž předpokládal, že je to Arlen Paquette, se marně snažil zbavit zuhelnatělé mrtvoly Williama Zimmermanna.

Jared se plazil, uhýbaje otrávenému kouři, k Zimmermannovi, popadl mrtvého za pás a za předek kouřící košile a odvalil ho na záda.

“Paquette?” oddechoval. “Jste Paquette?”

Muž slabě přikývl a stíral si krev, svou a Zimmermannovu, která mu zakrývala výhled. “Sešity,” řekl.

“Najděte sešity.”

Jared plácl po pár místech na Paquettových šatech, která ještě hořela, vytáhl ho do sedící pozice a opřel o zeď. Kouř a páry kolem nich houstly.

“Musím vás dostat odtud pryč. Rozumíte tomu?”

Paquettova hlava se opět svezla dozadu. “Sešity,”

opakoval.

Jared se rozhlédl. Na podlaze pod Zimmermannovým podpatkem byl černý sešit s volnými listy. Vrazil ho pod paži a táhl Paquetta ke dveřím. Několikrát mu sklo prořízlo kalhoty a řízlo ho do nohy. Jednou uklouzl a nařízl si kůži na dlani. Dřevěné skříňky a police začaly hořet a v místnosti se už nedalo vydržet.

Paquette ztěžoval Jaredovi práci tím, že se na něj pověsil, a jednou mu rukou zajel do kapsy.

“Prokrista, Paquette, pusťte mě, zařval Jared. “Já se vás snažím dostat odtud. Nechápete to? Chci vás dostat pryč.”

Kouř oslepoval. Oči ho pálily, skoro je zavřel, sklonil se, dýchaje přes bundu, s velkým úsilím si přetáhl Paquettovu ruku přes rameno a zvedl muže na nohy. Tak vrávorali z laboratoře.

Zrovna ho postavil na nohy a chtěl se vrátit pro MacFarlana, když si vzpomněl na kyslíkové bomby. V

zásobárně v koutě stálo třicet nebo čtyřicet velkých válců.

Obával se, že je v nich tolik výbušniny, že by to stačilo na větší část budovy.

“Paquette,” zařval na něj, “pomohu vám po schodech.

Pak jděte do tunelu a co nejdál odtud. Rozumíte?” Paquette přikývl.

“Udržíte se na nohách?”

Mohu to zkusit.” Paquette měl obličej samou krev a vyrážel slova mezi kašlem.

Jeden pracný krok za druhým, vystoupali oba do přízemí.

Ostrý chemický zápach, který naplňoval spodní část, stoupal v pramíncích kouře nahoru.

“Tak a jsme tu,” řekl Jared nahlas. “Musím zase dolů.

Jděte tudy tunelem. Rozumíte? Dobrá. Tady si vezměte tu svou knihu a prostě jděte.” Vrazil mu sešit do ruky.

V té chvíli se zespodu ozval ostrý výbuch. Pak druhý.

Jared pozoroval Paquetta, potácejícího se pryč, jak najednou padl těžce na zem a z rány po straně krku mu začala crčet krev.

Jared padl vedle něho na koleno, překvapen a zmaten.

“Paquette!”

“Sešit… Kate…” bylo vše, co Paquette ze sebe dokázal vyrazit, než mu proud krve uťal řeč a zavřel oči.

Tehdy teprve si Jared uvědomil, že muž byl postřelen, že ty výbuchy byly z revolveru, ne z laboratoře. Otočil se ve chvíli, kdy uviděl Nunese, jak na něj pálí od schodů. Kulka mu projela pravým stehnem a odrazila se od podlahy a ode zdi za ním.

Muž, celý zčernalý kouřem a krvácející z pořezané tváře, zamířil zbraň k nové ráně.

Bolest v postřelené noze Jareda tak zaměstnávala, že sotva dokázal včas uhnout výstřelu. Vzadu a z tunelu začalo kvílet poplašné zařízení. Pod ním se plížil mračny kouře po schodech muž.

Sešit… Kate… Jared popadl černý sešit, ležící vedle těla Arlena Paquetta, vrazil ho pod paži jako baseballový míč a skákal a běžel tunelem k hlavní budově nemocnice.

Zimmermann, Paquette a možná Walter MacFarlane: všichni mrtví, a to zřejmě kvůli tomu, že šel do podzemí bez dostatečné pomoci. Ta hrozná myšlenka ho zaměstnávala tak, že neměl ani čas myslet na své zranění. Prošel

bezpečnostní mříží. Paquette mu slíbil odpovědi pro Kate, a teď byl mrtev. Jared si tiše nadával.

Tunelem zazněl výstřel. Jared se sklonil, aby zmenšil cíl, a kulhal dále tunelem ode zdi ke zdi, nevěda, jestli mu to kličkování pomůže nebo mu jen prodlouží cestu.

Hlavní tunel byl jen asi deset metrů daleko. Tam budou lidé, pomoc, jen jestli se tam dostane. Nový výstřel zazněl ještě hlasitěji. Kulka, vystřelená, jak si teď uvědomil, z MacFarlanova těžkého služebního revolveru, mu vlétla do rukávu bundy a zazvonila na cementové podlaze. Klopýtl, div neupadl, a vrazil do vzdálenější zdi hlavního tunelu.

“Pomoc!” vykřikl. “Pomozte mi někdo!” Zešeřelý tunel byl prázdný.

Za chvíli ho kulka zasáhla znovu nad levou kyčli, takže se otočil dokola a bolest mu vystřelila nohou až k lopatce.

Upadl na koleno, ale okamžitě zase vstal, sešit tiskl k hrudi a hnal se podél zdi tunelu. Někde v dálce slyšel další poplach, pak sirény, a nakonec zdušený výbuch.

Na chvíli ho zabiják neměl na mušce, a tak kulhal ve směru od nemocnice ke kotelně a k prádelně. Přes bolest v noze a v zádech byl rozhodnut, že ho nic kromě konečného výstřelu nezastaví. Paquette a Zimmermann byli mrtví, a tak jedinou nadějí pro Kate je teď asi ten černý sešit, ať je v něm cokoli.

Střelec, sehnutý a připravený k ráně, zahnul kolem rohu tunelu do Omnicentra, zrovna když se Jared dostal na

odbočku k prádelně. Jared cítil, že muž vystřelí, ale nevyšla žádná rána, nezazněl žádný hluk. Nebo zazněl? Když vcházel do ztemnělé prádelny, byl by přísahal, že něco slyšel. Pak to pochopil.

Vrah vystřelil. Ale MacFarlanův revolver byl bez nábojů, prázdný. Teď měl šanci, třebaže zraněn.

Místnost byla plná košů na prádlo, některé byly prázdné, některé plné prádla. Za nimi Jared slabě rozeznával obrysy ohromných žehlicích strojů. Na chvíli zauvažoval nad tím, že by vlezl do jednoho koše, ale hned to zavrhl, jednak proto, že by se tím odsoudil k bezmoci, a jednak útočník už také zahnul do tunelu a teď opatrně mířil do prádelny.

Bez ohledu na bolest v zádech Jared klesl na všechny čtyři a plížil se mezi dvěma řadami košů směrem k ohromnému sálu, plnému vlastního zařízení prádelny.

Žehlicí stroje, pračky, sušičky, police a vyrovnané sloupce prádla, kdyby se tam dostal, byla by tam spousta schovávaček… kdyby se tam ovšem dostal.

Mezi posledními plátěnými koši a prvními žehlicími stroji bylo sedm metrů. Sedm metrů otevřeného prostoru, které musí překonat. Klečel ve tmě a naslouchal. Neslyšel nic, ani dech, ani šoupání kroků, nic. Kde k čertu ten chlap je? Má zkusit vystrčit hlavu a podívat se po něm, stojí to za to nebezpečí?

Bolest v zádech se zvětšovala, zhoršovala jeho soustředění a úsudek. Znovu naslouchal. Znovu nic neslyšel.

Pomalu vystrčil hlavu a otočil se.

Zabiják se pohyboval s kočičí lehkostí a profesionalitou ani ne metr a půl od něho a právě se chystal udeřit ho pažbou těžkého MacFarlanova revolveru.

Jared se otočil, ale stejně dostal lehký zásah nad levé ucho. Omráčen couvl a přitáhl nejdříve jeden, potom druhý koš mezi sebe a muže, který se mezitím zastavil, aby zvedl sešit a položil jej na roh jednoho koše.

Pak se klidně pustil zase za ním.

“Nemá to smysl kamaráde,” řekl a odstrkával koše tak rychle, jak mu je Jared stačil strkat do cesty. “Ale jestli tě to baví, tak pojď.”

Jared ty koše potřeboval nejen pro ochranu, ale také, aby se o ně mohl opřít; věděl, že muž má pravdu. Zraněný a neozbrojený, neměl proti němu šanci.

“Kdo jste?” zeptal se.

Nunes se usmál a pokrčil rameny. “Jen člověk, který dělá svou práci.”

“Vy pracujete pro Reddingovy závody, že?”

“Už tady tancujeme dost dlouho, kamaráde, nemyslíš?”

V té chvíli pomyslel Jared na Kate a na všecko, co zkusila; pomyslel na Paquetta a na stárnoucího hlídače MacFarlana.

Jestli má umřít, hrome, tak nemá smysl utíkat. Víc si toho nenaplánoval, popadl jeden koš, tvářil se, že se za ním opět chce schovat, ale pak jej co největší silou mrštil na střelce, kterého překvapil a zasáhl zrovna pod pasem.

Nunes se zapotácel dozadu, klopýtl o další koš a skoro upadl.

Jared se pohnul, jak mohl nejrychleji, ale výhodu, kterou získal překvapením, zase ztrácel bolestivou námahou, se kterou pohyboval levou nohou. Zabiják se tvářil jen pobaveně, když odrazil útok jednou rukou a druhou udeřil Jareda do hlavy pažbou revolveru, až mu nad spánkem začala téci krev. Jared zavrávoral o krok dozadu a pak zaútočil znovu a kopl muže, i když ne moc silně, do slabin.

Nunes znovu udeřil revolverem a zasáhl Jareda do předloktí a pak do krku. Jared upadl na jedno koleno. V té chvíli pokročil Nunes za něj a obratně mu stiskl hrdlo.

“Promiň, kamaráde,” řekl a zvýšil stisk.

Jared zamával rukama a snažil se udržet na nohou, ale muž ho držel příliš dobře. Tlak na hrtan byl strašný. Prsa ho bolela od marných pokusů nadechnout se. V hlavě mu bušila krev a zabijákovo funění slyšel zřetelněji. Pak se zvuky ztišily.

Jared věděl, že umírá. Ztratil všechnu sílu a cítil teplo na noze, jak mu povolil měchýř. Promiň, Kate. Promiň. Slova se mu motala v hlavě. Promiň.

Za zavřenýma očima spíš cítil než viděl jasné modrobílé světlo. Z velké dálky slyšel přidušený zvuk výstřelu. Pak druhý.

Najednou se tlak na hrdlo zmenšil. Zabijákova ruka se nekontrolovaně zatřásla a odpadla. Jared padl na stranu, ale přitom stačil zahlédnout, jak se muž zapotácel a pak groteskně zpomaleným pohybem spadl do koše na prádlo.

Jared se snažil pochopit, co se děje. První, co uviděl, bylo, že lampy nad jeho hlavou svítí; druhý pohled mu odhalil neholenou, trochu povislou bradu Martina Finna.

“Už jsem byl napůl zpátky na stanici, když mě napadlo, že byste tak nevyváděl, kdyby situace nebyla opravdu zoufalá,” řekl Finn. “Jak jste na tom se zraněními?”

Jared dvakrát zakašlal a nebyl si jist, že dokáže promluvit, až uslyšel svůj vlastní hlas.

“Dvakrát mě zasáhl,” zachraptěl, “jednou do zadku a jednou do stehna. Nohy mám pořezané od skla. Ten blázen mě div neumlátil revolverem.”

“Už sem jdou z pohotovosti,” řekl Finn a poklekl. “Za pár minut tu budou. Jistě chápete, že je tu dost zmatek. Je Zimmermann mrtev?”

Jared přikývl. “Finne,” řekl naléhavě, “co je s tím nočním hlídačem, jmenuje se MacFarlane. Byl… “

“Myslíte tohohle?” Finn pokynul nalevo.

Walter MacFarlane, jedno oko zavřené a oteklé a celou tvář zakrvácenou, stál u koše a opíral se o něj.

“Chválabohu,” zašeptal Jared.

“Bez něho bychom sem vůbec netrefili,” vysvětloval Finn.

V té chvíli přiběhl houf sester a praktikantů s dvěma nosítky. Pomohli MacFarlanovi na jedna a pak opatrně převalili Jareda na druhá.

“Jen co vás trochu dají dohromady, advokáte, budete mi to muset vysvětlit, je vám to jasné?”

“Řeknu vám všechno, co vím. A Finne… jsem moc rád, že jste se vrátil.”

“Možná, že vám dlužím omluvu, ale počkám s tím, až mi někdo vysvětlí, co se to tu k čertu všechno dělo.”

“Tak fajn,” řekl jeden praktikant, “můžeme jít.”

“Počkejte ještě,” vzpomněl si Jared. “Finne, někde tady musí být sešit. Černý sešit s volnými listy.”

Detektiv chvíli hledal a pak jej přinesl. “To je váš?”

“Vlastně ne.” Jared strčil sešit znovu pod paži. Pak se usmál. “Patří mé ženě.”

SOBOTA 22. prosince

“Pane Samuelsi, mám vás odvézt nahoru do vašeho pokoje. Pane Samuelsi?”

Jared se probudil z bezesného spánku a otevřel oči. Ležel na nosítkách a hleděl na popraskaný strop s odlupující se malbou na pohotovosti, kde na jeho zraněních pracoval tým chirurgů. Poslední, na co si vzpomínal, byla lékařka s dětskou tváří a zanícenýma očima za brýlemi s želvovinovou obroučkou, která řekla, že mu něco píchne, aby se jeho rány daly vyšetřit, vyčistit a zašít.

“Jsem Cary Dunleavy z Berensonu šest,” řekl mužský hlas někde za jeho hlavou.

Jared se snažil zkroutit krk, aby na něj viděl, ale zadržel ho tlustý plstěný límec a široký řemen přes prsa, který bránil pohybu. Bolelo ho na deseti místech najednou a levým okem neviděl skoro nic.

Dunleavy se na něj nějakou chvíli díval. Pak zamumlal omluvu a stoupl si k Jaredově pravé ruce. “Vítejte do země živých,” pravil. Měl milý hlas, ale oči byly zapadlé a unavené.

“Byl jste dost dlouho mimo. Trochu to na vás zřejmě s uspáváním přehnali.”

Jared zvedl levičku a opatrně se dotkl okolí levého oka.

“Je to oteklé. Vypadáte, jako by vás kopl kůň,” prohlásil ošetřovatel.

Jared cítil, že začíná přicházet k sobě, a snažil se rozpomenout na zmatené události po výbuchu v Omnicentru.

První, co uviděl zřetelně, byl William Zimmermann, jak se divoce točí s hořícími šaty, obličej po straně ošklivě popálený. Tohle bylo za tebe, Katey, řekl si nesmiřitelně.

Dáreček od nedůvěřivého manžela. “Kolik je?” zeptal se.

“Skoro čtyři.”

“Ráno?”

Ošetřovatel přikývl.

“Podle toho, co říkají sestry, tak jste spal ještě asi tři hodiny po tom, co na vás dokončili práci. Měli jsme toho tady strašně moc, tak pro vás nikdo doteď nepřišel.

Promiňte.”

“Já musím pryč,” řekl Jared a šmátral levičkou po řemenu.

Na pravici měl nitrožilní hadičku, připevněnou k nosítkám.

“Ale kamaráde,” položil mu ošetřovatel ruku na rameno.

“Uklidněte se.”

“Já musím vidět svou ženu. Já…” Najednou si vzpomněl na ten sešit. “Moje věci. Kde jsou mé věci?”

“Máme je, pane Samuelsi. Máte je schované, až dostaneme rozkaz od vašeho doktora, že vás máme pustit.

Vizita je většinou v sedm. Do té doby, kdybyste odešel, tak jedině v rakvi.”

Jared se na muže mračil. Já jsem právník, chtěl na něj zařvat.

Mohu vás zažalovat i s celou nemocnicí pro porušování lidských práv, a vyhrál bych to. Místo toho posoudil situaci.

Asi za tři hodiny jeho doktor přijde na vizitu a on mu vysvětlí, proč musí odejít. Tři hodiny. Kate asi stejně spí po všech těch uspávacích prostředcích. Klesl zpátky na nosítka.

“Vyhrál jste,” řekl.

Ošetřovatel poděkoval nebesům zdviženýma očima a začal manévrovat nosítka z malé ošetřovny.

“Ještě něco,” vzpomněl si Jared.

Muž se zastavil a obešel znovu nosítka, aby na sebe viděli.

“Poslouchám, ale nic vám neslibuji.” Jeho unavený hlas nebyl tak dobrosrdečný, jak měl v úmyslu.

“Měl jsem tady sešit. Černý sešit s volnými listy. Bude asi mezi mými věcmi. Dejte mi ho a slibuji, že budu vzorný pacient.”

Cary Dunleavy zaváhal, ale pak vytáhl sešit z vaku s pacientovými věcmi, který byl naložen na nosítka za Jaredem.

“Vezmu vás za slovo, pane Samuelsi. Vzorný pacient.

Jsem na konci druhé směny. To znamená šestnáct hodin ošetřování na poschodí, které vypadá spíš jako Franklinská

Zoo. Mám za sebou pěkně dlouhou noc a moje obvyklá trpělivost je už skoro u konce. Tak mě neštvete.”

Jared se usmál, pokusil se slabě o znamení míru zavázanou levou rukou a strčil opět sešit do podpaží.

Unavený ošetřovatel se vrátil za jeho hlavu a pokračoval pomalu cestou tunely k Berensonově budově.

Dveře jedné zdviže do Berensonu se otevřely, když k nim přijížděli, a sestry vyvezly nějakého pacienta. Jared viděl dva vaky krve napojené do dvou rázných hadiček a ženiny zcuchané černé vlasy, ale to bylo skoro všechno.

Cary Dunleavy se zastavil a dal se do řeči se sestrami.

“Co se děje?” ptal se.

“Krvácení do žaludku. Zhoršuje se to. Jedeme s ní na sál kvůli gastroskopii. Už tam na ni čekají chirurgové.”

“Tak držím palec. Řekněte pak, jak to dopadlo.”

“To víš, že jo.” řekla sestra. Nosítka se minula.

“Promiňte, paní Sandlerová, že jsme se zdržely. Za minutku tam budeme.”

Paní Sandlerová. Uplynulo několik vteřin, než si to Jared uvědomil. “Ellen!” vykřikl a znovu začal bojovat s řemenem, který ho držel.

Dunleavy se zastavil. “Hej, co to vyvádíte?”

Jared se násilím uklidnil. Ellen je na cestě na operační sál a krvácí. Možnost čekat na vizitu v sedm hodin už neexistuje.

Kate musí uvidět ten sešit tak rychle, jak jen možno.

Kdyby byla možnost jen jedné k milionu, že v něm najde odpověď na Ellenin problém, musí ho vidět.

“Dunleavy, já s vámi musím mluvit,” řekl s přehnanou rozumností. “Prosím vás.”

Ošetřovatel unaveně přešel zase na místo, kde ho mohl vidět.

“Dunleavy, vám na tom záleží. Vidím to na vás. Jste utahaný jako pes, ale přece jen.”

“No a?”

“Ta žena, která jela zrovna kolem na nosítkách, je Ellen Sandlerová, přítelkyně mé žehy a moje. Dunleavy, ona krvácí možná vykrvácí k smrti. Je možné, že odpověď na její problém je v tomhle sešitě, ale je to napůl německy a napůl anglicky a je to strašně technicky složité.”

“Takže?”

“Moje žena je Kate Bennettová, která je tady patoložkou.

Neznáte ji náhodou?”

Dunleavy přisvědčil takovým způsobem, že bylo vidět, že toho ví až moc.

“No, tak ona umí trochu německy a ví o případu té ženy, která jela zrovna kolem. Já jí ten sešit musím donést. Leží jako pacientka v Hendersonově nemocnici v Essexu.”

“Pane Samuelsi, já nemůžu.”

“Dunleavy, prosím vás. Nemáme čas na blbnutí.

Oddělejte ten řemen a pomozte mi sehnat taxík. Hýbat se mohu, nevidíte? Budu úplně v pořádku.”

“Já… “

“Hrome, chlape, podívejte se na mě! Ta žena umírá a my bychom jí mohli pomoci. Dejte mi nějaké lejstro, že tady nechci ležet, a já vám to podepíšu. Podepíšu, co jen k čertu budete chtít. Ale prosím vás, udělejte to rychle!”

Ošetřovatel váhal.

“Ta žena nás potřebuje, kamaráde,” přesvědčoval ho Jared. “Právě v téhle chvíli nás potřebuje oba.”

Dunleavy sáhl k nosítkám a odepjal řemen.

“Tohle si odskáču, ledaže se vrátíte a vysvětlíte to ošetřovatelské službě. A stejně si to asi odskáču.”

“Já tam zajdu. Slibuju. A moje žena taky.”

Dunleavyho oči se zúžily.

“Prosím vás, pane Samuelsi, od ní žádné milosti nechci.”

I přes uklidňující mlhu Demerolu a přes bolest v prsou viděla Kate, že se její muž změnil. Celý ovázaný, poraněný, o berlích, ale vešel do pokoje s celou divadelní slávou, když odstrčil protestující noční sestru a hlasitě oznámil: “Ten mizera je mrtev, Katey. Mrtev. Už nikdy ti neublíží.” Pak přešel k posteli, políbil ji na ústa a zdvořile, ale pevně vyhodil noční sestru a speciální ošetřovatelku.

Teď seděl na nízké židli u její levice, nevšímaje si vlastních potíží, a díval se napjatě, jak otevřela černý sešit -

jedinou užitečnou věc, zachráněnou z ohně, bolesti a smrti v Omnicentru.

Byla na něm vidět síla a jistota, kterou nikdy dříve nepozorovala. Ten mizera je mrtev, Katey. Už nikdy ti neublíží.

Slova na první stránce byla jako rána kladivem. Studie o Estronátu 250. 3. díl, III. svazek. Kate pokleslo srdce.

“Jarede,” zeptala se vyprahlým hlasem a s námahou upravila plastikovou trubičku, která jí odváděla krvavou tekutinu z plic, “díval ses na to?”

“Jen jsem to prolistoval. Proč? Je v tom moc němčiny?

Najdeme někoho, kdo to přeloží.”

“To ani ne… ale, miláčku, je to třetí svazek třetího dílu.”

“Cože?” Přisedl si a přečetl nadpis. “Hrome, já jsem tam nic jiného neviděl. Možná, že tam byly, ale bylo tam tolik kouře.

Všechno se stalo tak rychle… Paquette mi mohl všechno vysvětlit, kdyby to byl přežil.”

Kate se dívala manželovi při řeči do tváře. Nebyla to omluva, ani výmluva, konstatoval prostě fakt. Paquette měl klíč k tomu smrtelnému tajemství. Ale Paquette je mrtev. A Jared, celý pomlácený a zraněný, zřejmě trpící, je naživu.

Jestli najde ona odpověď; bude to proto, že on pro ni riskoval život.

“Pokusíme se udělat co nejvíc s tím, co máme,” řekla Kate a obrátila první stránku textu, který byl zřejmě záznamem o klinických testech se substancí, která se jmenovala Estronát 250.

“Jsem ještě celá zhlouplá z anestetik a z té poslední injekce, tak se mnou měj trpělivost.”

Bylo tu celkem sto dvacet pečlivě označených stran.

Paquette, nebo kdo ty pokusy podnikal, byl přesný a metodický. Studie o stabilitě; studie o modifikaci množství; pokusy s podáváním v mléce, ve vodě, v pevné stravě; výzkum vedlejších účinků. Kate se probírala třiceti stranami zhuštěných německých a anglických vysvětlivek a dlouhými seznamy zkušebních subjektů, nejdříve ve státní léčebně pro duševně nemocné ve Wickfordu a pak v současnější době v Omnicentru.

Třicet let. Po telefonu se nezdálo, že by Arlen Paquette byl tak starý, ale možná, že výzkum Estronátu po někom převzal.

Uplynulo deset minut; pak dvacet. Jared se netrpělivě zavrtěl na židli a hleděl do sterilního, šedého rána.

“Jak dlouho trvá gastroskopie?” zeptal se.

Kate se nechtělo přerušit pracně udržovanou pozornost a krátce na něj pohlédla. “To záleží na tom, co najdou a co se pak rozhodnou s tím dělat. Jarede, už na to začínám přicházet. Ještě pár minut.”

“Vypadáš pěkně utahaně. Nech toho, jestli už nemůžeš.”

“To je dobré.”

“Tumáš. Napij se trochu vody.”

Upila trochu, olízla si popraskané zkrvavené rty; pak se zase vrátila k sešitu. Uplynulo ještě deset minut, než konečně vzhlédla. Přes všechnu bolest a léky jí zářily oči.

“Jarede, už tomu myslím rozumím. Už vím, co je to Estronát 250.”

“Tak co?”

“Je to úžasné. Jestli to byl on, kdo vedl tenhle výzkum nebo ho aspoň dokončil, měl nebožtík Paquette pro Reddingovy závody cenu své váhy ve zlatě. Estronát 250 je nevratná droga proti početí, která se užívá ústně. Může se dát ženě v tabletách nebo i tajně ve sklenici mléka.”

“Nevratná?”

Kate horlivě přisvědčila, přičemž se zašklebila, jak ji zabolelo v boku. “Přesně. Představ si to. Žádné podvazování vejcovodů, méně vasektomií, pomoc třetím zemím, bojujícím s přelidněností.”

“Takže ty poškozené vaječníky nebyly chyba?”

“Kdepak. Jestli se nepletu, tak ta mikroskleróza nebyla vedlejší, ale zamýšlený účinek.”

“Ale co to krvácení? Co Ellen?”

Kate mu pokynula, aby mlčel. Přišla právě na sloupec Nebenwirkungen.

“Hele, Jarede,” řekla vzrušeně. “Vidíš tohle? To znamená vedlejší účinky. Všechny tyhle ženy zřejmě dostaly

Estronát a byly pozorovány pro vedlejší účinky. Kristepane, to jsou šílenci, Paquette, Zimmermann. Horner, všichni.

Naprostí blázni. Používali stovky lidí jako morčata.”

“E. Sandlerová,” poznamenal Jared.

“Cože?”

“E. Sandlerová. Tadyhle ji vidím dole.”

Kate vzdychla. “To je to se mnou horší, než jsem myslela. Dvakrát jsem tuhle stránku četla a vůbec jsem si toho nevšimla. Sláva ti, Jarede.”

Ellenino jméno bylo předposlední na seznamu asi třiceti.

V polovině stejného sloupce na další stránce našla Kate jména B. Vitalová a G. Rittenhousová. Ukázala je Jaredovi a pak podrobně zkontrolovala zbytek seznamu a ještě další stránku.

“Já myslel, že to byly všecky případy s krvácením, o kterých víš,” řekl Jared.

“To byly.”

“Tak koho ještě hledáš?”

Pohlédla na něj a chvíli mu hleděla do očí. “Sebe.”

Ještě jednou všecky stránky zkontrolovala a ještě jednou, aby si byla jistá. “Nejsem tady, Jarede. Mohu být v nějakém sešitu, nadepsaném anthranilová kyselina, ale tady ne.”

“Zaplať Pán Bůh,” zašeptal. “Aspoň tohle máme ze svazku tři.

Kate neodpověděla. Znovu se ponořila do sloupců dat, obracela stránky tam a zpátky. Jared pozoroval její tvář:

napětí v jejích očích, rozhodnost, se kterou prošla dvanácti lety nejtvrdší výchovy a tréninku. V té chvíli víc než kdy jindy za jejich manželství pocítil na ni hrdost, jako na lékařku, jako na osobnost, jako na manželku.

“Jarede,” řekla bez dechu, pořád ponořená do sešitu, “já myslím, žes to dokázal. Myslím, že tady to je.”

“Ukaž mi to.”

“Vidíš

tahle

dvě

slova:

Trombocytopenie

a

Hypofebrinogenamie? No tak to znamená nedostatek destiček a fibrinogenu. To je zrovna to, kvůli čemu Ellen krvácí. Je tady odkaz na studii Omnicentra 4b. Modifikace Trombocytopenie a Hypofebrinogenamie, užijte kombinaci nikotinové kyseliny a delta-aminokapronové kyseliny.”

“O nikotinové kyselině jsem slyšel. To je nějaký vitamín?”

Právě, je to jen jiný název pro Niacin. To druhé je varianta látky, která se jmenuje epsilon-aminokapronová kyselina, a užívá se k nápravě různých krvácivostí. Hele, podívej se tadyhle. Dohromady sedm žen na těchhle třech stránkách mělo problémy s krvácivostí. Přišlo se na to brzy při běžných kontrolách v Omnicentru.”

Ale Ellen a ty druhé dvě nejsou zaznamenány, že by měly problémy s krví. Ve sloupci pro vedlejší účinky není u jejich jmen nic napsáno.”

Vzrušeně přikývla. “To je právě to, Jarede. To je klíč k celé věci. Ellen a ty dvě, které zemřely, nebyly nikdy na

prohlídce. Zrovna asi neměly mít pravidelnou kontrolu v Omnicentru.”

“A ty ostatní byly léčeny?”

Kate přikývla. “O tom je celá ta studie 4b. Dostaly vysokou dávku nikotinové kyseliny a toho druhého léku, a všechny se zřejmě uzdravily. Tady jsou jejich další kontroly krve. Já myslím, žes to dokázal. Že tohle je odpověď. Jenom doufám, že není pozdě a že někdo v Metru sežene tenhle delta přípravek. A jestli ne, tak by mohli zkusit ten epsilon.”

Jared jí podal sluchátko telefonu u postele.

“Řekni mi, co mám vytočit.”

Kate se viditelně třásla ruka, když telefon pokládala.

Ellen je pořád na sále. Už skoro tři hodiny.”

“S kým jsi to mluvila?”

“S Tomem Englesonem. To je jeden asistent v Ashburtonově službě. Ten, co volal, na tom nezáleží. To není důležité. No prostě byl už několikrát na sále podívat se, jak to tam jde. Při gastroskopii se našel krvácející vřed.

Zkoušeli všelijaké způsoby, jak to krvácení zastavit, ale zatím se jim to nepovedlo. Museli povolat chirurgy.”

“Budou ji operovat?”

Kate zavrtěla hlavou.

“Jestli nedokážou udělat něco s tím krvácením, tak ne.”

“Tom šel shánět telefonem hematologa a lékárníka nemocnice. Tu nikotinovou kyselinu určitě seženou. Ale ta

delta variace EACA, tou si nejsem jistá. Hrom do Reddingových závodů. Já je poženu k soudu, Jarede.

Jestli to bude moje poslední, tak je zničím za to, co způsobili.”

“Znám jednoho bystrého právníka, který ti rád pomůže.”

“Bojím se, že na ně nejsi ani ty dost bystrý, drahoušku.”

“Jak to myslíš?”

“No máme tenhle sešit a tvoje slovo, že náležel Paquettovi, ale kromě toho už máme jenom mě, a moje slovo teď bohužel moc neplatí.”

“Až tohle uvidí, tak začne zase platit.”

“Možná.”

“Ať je to jakkoli, tak to zkusíme. Totiž myslím to tak, že někdo by musel vymyslet logické vysvětlení toho všeho, aby v tom nebyly Reddingovy závody, a to se mi nezdá možné.

Tobě ano?”

“Doufám, že ne.”

“Jak dlouho myslíš, že to bude trvat, než nám ten doktor zavolá, jak jsi říkala, že se jmenuje?”

Kate si najednou vzpomněla na ten něžný zasněžený večer vysoko nad bostonským přístavem a cítila, že se červená.

“Tom. Tom Engleson.” Nezatřásl se jí hlas, když vyslovila jeho jméno? “Nevím. Nemělo by to dlouho trvat.”

Nesmí to dlouho trvat, pomyslela si.

Tiše čekali. Nakonec Jared narovnal svůj ochranný límec a třel si oko, na které viděl, pěstí.

“Kate, ještě je tu něco, co ti musím říct,” začal. “Má to hodně co dělat s tím, jak jsi říkala, že tvoje slovo za mnoho nestojí.”

Podívala se na něj zvláštně.

Pevně jí sevřel ruku. “Kate, včera ráno jsem mluvil s Lisou.”

Kate seděla v tichém ranním světle, hladila Jareda po čele a pociťovala jen málo radosti nad tím, že aspoň v jeho očích je očištěna. Ukradli mu skoro čtrnáct let, která mohl aspoň částečně sdílet se svou dcerou. Čtrnáct let. Jeho nenávist k Winu Samuelsovi byla skoro hmatatelná. Pro ni to byl ubožák, nestál ani za nenávist.

Pokoušela se vysvětlit to Jaredovi a přesvědčit ho o tom, že za všech okolností a nehledě na to, kolik uběhlo času, má právo být otcem své dceři.

Poslouchal ji, ale bylo jí jasné, že jeho bolest a zlost jsou příliš silné, aby mohl něco racionálně plánovat. Budou na to mít oba dost času, říkala jemu i sobě.

Jestli nic jiného, čas mají určitě.

Telefon zazvonil a vyburcoval Jareda skoro ze spánku.

Kate držela sluchátko, ještě než tón dozněl. Několik minut jen poslouchala, přikyvovala a povzbuzovala volajícího, aby mluvil dál.

Jared se snažil z jejího výrazu vyčíst, jak je s Ellen, ale viděl jen nesmírné soustředění.

Nakonec zavěsila a obrátila se k němu.

“To byl hematolog,” oznámila. “Začali jí dávat ty léky.”

“Oba?”

Kate přikývla. “Neradi. Chtěli víc biologických důvodů, než jim Tom mohl dát, ale nakonec to s ní bylo tak špatné, že nad tím přestali mudrovat. Teď jí toho dávají velké dávky.”

“A…?”

Pokrčila rameny. “Prý nám hned zavolají, jak se něco změní… tak nebo tak. Pořád ji mají na operačním sále.”

“Ona to dokáže,” zamumlal Jared a hlava mu zase začala klesat vedle její ruky.

Ani ne za deset minut telefon zvonil znovu.

“Ano?” ptala se Kate dychtivě. Pak řekla: “Jarede, to je pro tebe. Někdo jménem Dunleavy. Víš, kdo to je?”

Jared překvapeně kývl a vzal telefon.

“To jste vy, Dunleavy? Tady Jared Samuels.”

“Pane Samuelsi. To jsem rád, že jste to zvládl.”

“Neměl jste s tím průšvih, že jste mě pustil?”

“S tím si poradím. Kvůli tomu nevolám.”

Jared pohlédl na hodinky. Půl osmé. Dunleavyho šestnáctihodinová šichta skončila skoro před hodinou.

“Tak povídejte.”

“Já jsem v přípravně sester na operačním sálu, pane Samuelsi. Zrovna paní Sandlerovou začali operovat.

Myslím, že jí zkusí sešít ten krvácející vřed.”

Jared zakryl sluchátko a řekl to Kate.

“Kate, tohle je ošetřovatel, který mě měl na starosti v Metru. Operují Ellen.” Promluvil zase do sluchátka. “Děkuji vám, Cary. To jste hodný, že jste tam počkal a zavolal mi.”

“To byl jen jeden z důvodů. Mám ještě dva.”

“Ale?”

“Chtěl jsem vám a paní doktorce Bennettové říct, že tu zůstanu a vezmu si speciál u paní Sandlerové, až ji přivezou ze sálu.”

“Ale vždyť jste vzhůru už… “

“Prosím vás. Já jsem nosil mrtvoly ve Vietnamu. Vím, co dokážu. Chci se toho zúčastnit a… no, být u toho ještě chvíli. Půjdu pryč, když budu moc utahaný.”

“Děkuju,” řekl Jared, věda, že slova jsou neadekvátní.

Ale Dunleavy měl na srdci ještě něco.

“Já… já se chtěl taky omluvit za ten poslední kec o vaší ženě.” Pokračoval: “Bylo to hloupé, zvláště když všecko, co vím, je z druhé nebo z třetí ruky. Je mi to líto.”

“Omluva se přijímá,” řekl Jared. “Jestli to chcete vědět, neudělala nic z toho, co se o ní říká, a ať to trvá jak chce dlouho, tak to prokážeme.”

“To doufám,” řekl Cary Dunleavy.

“To byla divná rozmluva,” poznamenala Kate, když Jared pověsil sluchátko. “Aspoň ta půlka, co jsem slyšela.”

Jared jí pověděl, co ošetřovatel říkal.

“To je fajn, že se pustili do operace,” řekla, schválně se nezmiňujíc o své situaci. “To znamená, že Ellen přestala krvácet natolik, aby to šlo…”

Její slova se ztratila do prázdna a Jared věděl, že myslí na svou vlastní situaci.

“Katey, poslouchej,” řekl. “Zimmermann je mrtev, a Ellen není, a ty nejsi a já nejsem. Co se týká mě, je to důvod k oslavě. A co jsem řekl Dunleavymu, to jsem myslel vážně.

Jsi nevinná, úplně. A my to prokážeme. Spolu.” Nahnul se a jemně ji políbil. “Odpočiň si. Já s tebou počkám, dokud nezavolají z Metra.” Kate se znovu uložila na polštáři.

Za chvíli, jako na znamení, vešla do pokoje denní ošetřovatelka a další sestra.

“Doktorko Bennettová,” řekla ošetřovatelka, “přišla doktorka Jordanová. Bude se zlobit, jestli uvidí, že jsme s její hlavní pacientkou neudělali ranní toaletu a další ošetření.”

“Nevšímejte si mě,” pobídl ji Jared. “Jen si ošetřujte.”

Ošetřovatelka se na něj přísně podívala. “Máme tady automaty na kávu a na jogurty, zrovna na chodbě. Slečna Austinová pro vás hned přijde, až budeme hotovi.”

Jared pohlédl na Kate, která kývla. “Pošlu pro tebe, kdyby volali,” řekla.

“Tak dobře, jdu na kafe.” Vstal a mávl bundou přes rameno.

Jen to udělal, něco vypadlo z kapsy a kutálelo se to ošetřovatelce k nohám. Žena si klekla a sebrala miniaturní kazetu.

“Tohle mi vypadlo z bundy?” zeptal se Jared a zkoumal kazetu, která nebyla nijak označená.

“Jasně,” řekla ošetřovatelka. “To není vaše?”

Jared pohlédl na Kate a jeho tvář najednou ztuhla a napjala se. “Tuhle pásku jsem jakživ neviděl.” V duchu viděl kouř a plameny a krev… a ruku, která se zoufale chytala jeho bundy.

“Kate, tuhle kazetu musíme okamžitě přehrát. Hned.”

Obrátil se k sestrám. “Nezlobte se, ale nemohly byste jít dělat něco jiného? My musíme najít přehrávač a tohle si přehrát.”

Ošetřovatelka chtěla protestovat, ale Jaredův pohled ji zarazil.

“Já mám v kanceláři magneťák, do kterého to půjde, jestli je to důležité,” řekla.

Jared znovu viděl tu ruku, která se na něj věšela, zdržovala ho. Prokrista, Paquette, pusťte mě. Snažím se dostat vás odtud. Pusťte mě!

“Mohlo by,” řekl. “Mohlo by.”

“Takže, Nortone, nejdřív byl ten báječný dopis do novin o tom baseballistovi, a pak tohle se vzorkem. Žádali jsme

vás o nějaký nápad, jak zarazit tu Bennettovou, a vy jste nám opravdu vyhověl. “

Celá páska, konverzace mezi Arlenem Paquettem a Nortonem Reesem, netrvala ani čtvrt hodiny. Nicméně potlučenému obecenstvu sestávajícímu ze dvou posluchačů v pokoji č. 201 v Hendersonově nemocnici to naprosto stačilo.

“Bylo mi potěšením, doktore. Opravdu. Ta ženská mě štvala od prvního dne, co sem přišla. Do všeho se plete.

Dobré skutky, pořád se za někoho bije, víte, co myslím. “

Pro Kate a Jareda bylo odhalení Reesových názorů podivně melancholické. Paquette objevil své svědomí, ale příliš pozdě pro sebe. Muž, jehož lehký, sebejistý hlas si tak mistrovsky hrál s administrátorem Metra, byl mrtev -

zmlácen, popálen a pak surově zabit.

“Víte, co mě překvapuje, Nortone? Překvapuje mě, jak rychle a dokonale jste ji vymazal jako faktor. Jen jsme si řekli, už to bylo udělané. Zcela jednoduché. Jako byste ji měl celou dobu pod palcem.”

“Copak pod palcem. To jsem měl spíš její vrchní laborantku, a ani ne tak pod palcem, jestli víte, co myslím.”

“Sheila,” zasyčela Kate. “Pořád jsem si říkala, jestli to nebyla ona, a nemohla jsem tomu věřit.”

“Uklidni se, šmudlo. Jestli mi budeš takhle mačkat ruku, tak mi upadne.”

“Jarede, jedna žena přišla o svůj prs. Prs!”

“To musíte být nějaký milovník, pane, když pro vás udělá tohle. Možná, že byste mi někdy mohl poradit. “

“Možná, že to udělám, Arlene. Fakt je, že nebylo moc těžké přinutit Sheilu, aby ty vzorky zaměnila. Ona měla s naší drahou oplakávanou zanedlouho expatoložkou také nějaké účty. Já jsem jí to rozhodnutí jenom trochu osladil. “

Smích Nortona Reese zněl tichým nemocničním pokojem, zatímco Kate naznačovala obličejem, co si o něm myslí.

To jsem zvědav,” poznamenal Jared, “co tomu naše milá slečna Piercová řekne, až jí tohle přehraje vyšetřovatel a zeptá se jí, co tomu říká. Vsadím se, že se bude snažit zachránit tím, že ze sebe udělá svědkyni.”

“To může zkoušet, co chce, ale určitě ztratí licenci.

Jakživa už nebude pracovat v nemocnici.”

“No, namočil jste ji parádně, Nortone. Když máme toho chemika ze státní laboratoře v kapse, Bennettčin tchán také dělá, co může, aby ji zdiskreditoval ještě víc, a teď ta věc se vzorkem, tak už nám v Omnicentru žádné potíže dělat nebude.

Našemu příteli se to bude velice líbit. “

“A bude vděčný, doufám. “

“Ani si nedovedete představit, co všecko vás čeká za to, co jste udělal, Nortone. Dobrá práce. Nic víc nemohu říct.

Proklatě dobrá práce. “

“Děláme, co můžeme. “

Na pásce bylo ještě několik formálních vět rozloučení a pak bylo ticho.

Jared vypnul přístroj a seděl, hledě na svou ženu v úplném úžasu. “Tohle bych byl nevydržel,” řekl.

“Jak to?”

“Kdyby to na mě dopadalo jako na tebe, tak bych to nebyl vydržel, někoho bych zabil, možná sebe. Nevím, co bych byl udělal, ale zničilo by mě to. Je mi zle jen z pomyšlení, jak jsi v tom byla sama.”

“To nemáš pravdu. Ty jsi mohl mít o mně pochybnosti, měls na to právo; ale já o tobě žádné neměla. Tak sama jsem nebyla, jak myslíš.”

“Nikdy?”

Kate vzala manželovu ruku do své a usmála se.

“Sem tam nějaká pochybnost mezi přáteli, co na tom záleží?”

P Á T E K 9. srpna

Bylo sotva půl deváté ráno, ale vlhkost byla strašná a teplota přes třicet stupňů. Srpen ve Washingtonu. Mohlo to být někde ve střední Africe.

Kate s Jaredem tiše přešli ulici před budovou Hubena H.

Humphreye na asi poslední stání ohledně žaloby Kate k lékárnické asociaci proti Reddingově továrně.

Soud byl vyčerpávající a bouřlivý. Terry Moreland, Jaredův spolužák, kterého na tu práci povolal, ji dělal výborně.

Překonával jednu překážku za druhou, od smečky nepřátelských právníků po zvláštně nesympatickou porotu.

Jednu chvíli byla jejich žaloba proti lékárenskému gigantovi neotřesitelně hrozivá, a za chvíli tytéž stížnosti byly najednou pomstychtivé, náladové a povrchní. Teď se slyšení chýlilo ke konci, zbývaly jen krátké závěrečné řeči na obou stranách, přestávka, a konečně rozsudek.

“Haló, Kate! Jarede!” Stan Willoughby, který k nim cupital se svou aktovkou, byl přes dusné počasí oblečen do tvídu, který by se hodil na zimu. Navštěvoval všechna stání a dlouze svědčil o charakteru a kvalifikaci Kate. “Tak dneska bude konec, že?” Políbil Kate na tvář a Jaredovi potřásl pravicí.

Za ty měsíce od zatčení a rezignace Sheily Piercové a Nortona Reese se oba muži spřátelili na základě vzájemného respektu. Byl to vlastně Jared-kdo vymyslel plán, podle něhož by rok dva vedli Willoughby a Kate patologii společně, a kdo uvařil večeři nad níž si ti dva rozdělili zodpovědnost.

“Už nás nic nenapadá, co by se dnes ráno mohlo pokazit, nebo co by se na tom procesu dalo prodlužovat,” řekl Jared.

“Poprvé jsi měl víc pravdy.” poznamenala Kate. “Bylo to pěkně hnusné. Nejdřív se vypaří jako mlha všecky nitky, které spojovaly to zvíře Nunese s Reddingovými závody.

Pak najednou přijmou Carla Hornera do darlingtonské nemocnice s jakýmisi bolestmi v prsou, takže nemůže svědčit. Já nevím. Já prostě nevím.”

“Pořád máme ten sešit a pásku.” řekl Jared.

Kate se sardonicky zasmála. “Sešit, pásku, a nezapomeň dvanáct vážných právníků, kteří se neustále ptají, kde se tam mluví aspoň jednou o Cyrusu Reddingovi nebo o Reddingových závodech.”

“Ale, ale, dítě.” peskoval ji Villoughby. “Kde je ten bennettovský bojovný duch? Zasáhli jsme je, a pořádně. Věř starému válečnému koni. Ještě nejsou úplně na lopatkách, ale aspoň jsme jim podrazili nohy.”

“Doufám, že máš pravdu.” odvětila Kate, když spatřila Terryho Morelanda, jak na ně čeká u vchodu do Humphreyovy budovy.

Moreland měl kruhy pod očima a vypadal uštvaně po tom těžkém týdnu a v očekávání konečného rozhodnutí.

“Jak to vidíš?” zeptala se Kate, když se pozdravili a prohodili několik slov na povzbuzení.

“Těžko říci,” potřásl Moreland hlavou. “Emocionálně jsme je porazili tím tvým svědectvím a vyprávěním Ellen o tom, co zažila. Bohužel se nezdá, že bychom měli zrovna emocionální porotu. Když ten tlusťoch začal smrkat zrovna uprostřed nejstrašnější části Ellenina vyprávění, byl bych mu nejraději jednu vrazil. Jak se tak tvářil pořád lhostejně, mám dojem, že už si úsudek udělal.”

“Nebo ho někdo udělal za něj,” dodal Jared.

“Přesně,” řekl Moreland, když vešli do chlazeného pohodlí budovy a zamířili do druhého patra. “Tohle se nestává zrovna často, myslím, ale přece. A jen se podívejte přes sál, proti čemu máme bojovat. Prosím vás, oni by mohli koupit svatého Františka z Assissi se zlomkem výloh, které zaplatili jen těm právníkům.”

Zasedací sál, moderní a strohý, byl napůl prázdný díky překvapivě malé účasti novinářů. Moreland přisoudil i tuto malou účast Reddingově moci a obratnosti jeho lidí z oddělení pro styk s veřejností.

Reddingova baterie právníků byla přítomna stejně jako dvě stenografky a advokát z drogového úřadu. Sedadla tří vyslýchajících úředníků, za jednotlivými stoly na zvýšené platformě, byla dosud prázdná.

Moreland a Stan Willoughby šli do sálu napřed. Kate a Jared postávali u dveří. Ze severního okna byla vidět zplihlá americká vlajka nad senátním křídlem Kapitolu.

“Já nevím, co je hroznější,” řekla Kate, “jestli to, jak se řídí farmaceutický průmysl, nebo jak to dělá vláda za ně.

Myslím, že tohle by Cyrusu Reddingovi neprošlo ani v Sovětském Svazu.”

“To bych zrovna netvrdil, být vámi, doktorko Bennettová.”

Vylekaně se obrátili. Redding od nich nebyl ani dva metry, jak ho vezl na vozíku atletický světlovlasý mladík, který vypadal jako vzpěrač. Byla to první slova, která k nim promluvil od té chvíle, co proces začal.

“Mám v Sovětském Svazu mnoho přátel, a mnoho obchodních zájmů,” pokračoval. “Věřte mi, obchodníci jsou obchodníci po celém světě.”

“To mě věru uklidňuje,” řekla Kate ledově. “Možná, že bych měla publikovat v ruské medicínské literatuře článek o tom, jak zastavit krvácení po Estronátu 250.”

“Ujišťuji vás, doktorko, že všechno, co o těch věcech vím, jsem se dověděl od vás tady při těch stáních. Jestli máte chviličku, rád bych si s vámi promluvil.”

Kate pohlédla na Jareda, který ukázal, že na ni bude čekat uvnitř a pak vešel do sálu.

Redding nasměroval svého mladého strážce k lavičce u vzdálenější zdi.

“Domnívám se, že to dneska skončí,” řekl.

“Možná.”

“Jen jsem vám chtěl říci, jakou k vám chovám úctu. Jste velmi pozoruhodná a vytrvalá mladá dáma.”

“Pane Reddingu, doufám, že nepředpokládáte, že vám za tohle budu děkovat. Oceňuji poklony jen od lidí, kterých si vážím.”

Redding se trpělivě usmál. “Jste příliš mladá a naivní v jistých věcech.”

“Jako například?”

“Jako je například fakt, že to stojí průměrně šedesát milionů dolarů dostat nový lék na trh; často i víc.”

“To na mě dojem nedělá. Pane Reddingu, kvůli vám a vaší politice lidé bezdůvodně trpěli a umírali. Co tomu říkáte?”

“Kvůli mně a mé politice našly spousty takzvaných osiřelých léčiv cestu k těm, kteří je potřebovali, většinou zadarmo.

Kvůli mně a mé politice se zlepšil život milionů lidí a ještě víc jich bylo přímo zachráněno. Největší dobro pro nejvíce lidí za nejmenší cenu.”

“Chápu, že kdybyste tomuhle nevěřil, těžko byste se mohl podívat sám sobě v zrcadle do očí. Možná, že ani tak nemůžete. Člověk totiž si nemůže namluvit úplně všechno.”

Reddingovi blýsklo v očích, ale choval se dále klidně.

“Když vezmu v úvahu, čemu vás vystavil můj zemřelý zaměstnanec, ani se nedivím vašemu hněvu,” řekl.

“Nicméně slyšení bude brzo u konce a každý se dáme svou cestou. Byl bych velmi rád, kdybyste mě navštívila v Darlingtonu, abychom mohli prodiskutovat vzájemně výhodnou obchodní nabídku. Vy přežijete všechno, doktorko Bennettová, vy se nenecháte zotročit cizími zájmy.

Proto musíte vyhrát. A proto mě zajímáte jako obchodní partnerka.”

“Pane Reddingu,” řekla Kate nevěřícně, “vy jste snad zapomněl, že jsme tady proto, abychom vaše obchody zničili?”

Redding se usmál s nepříjemnou blahosklonností.

“Tady je moje vizitka. Na to číslo se ke mně vždycky dovoláte. Jestli se vám podaří zničit Reddingovy závody, tak mi volat nemusíte.”

Kate se na něj mračila. Byl si příliš sebou jistý, všechno věděl napřed. Měl pravdu Terry Moreland s tím podplácením?

“Vyhrajeme my.” řekla nepříliš sebevědomě. Obrátila se, a ignorujíc nabízenou vizitku, vkročila do sálu.

“Copak ti chtěl ten doktor Bolíto?” zeptal se Jared, když usedla mezi něj a Terryho Morelanda.

Kate potřásla odmítavě hlavou. “Je to úplný blázen,”

řekla.

“Vysvětlil mi, že nemám žádné porozumění pro těžkosti, útrapy a nesnáze farmaceutických multimilionářů, a pak mi nabídl místo.”

“Místo?”

“Myslím, že říkal vzájemně výhodná nabídka.”

“Proboha.”

V té chvíli se bez průtahů otevřely dveře do ohrazeného místa a tři vyslýchající úředníci zasedli na sedadla s výrazem, který prozrazoval, že by mnohem raději byli někde jinde.

Tlustý rozcuchaný předseda vytáhl značně použitý kapesník, než si sedl, a vysmrkal svůj bambulovitý nos.

Kate a Jared stáli u schodiště mimo skupinku právníků, reportérů a dalších lidí, kteří naplňovali chodbu před sálem.

Přestávka už trvala druhou hodinu a s každou minutou napětí stoupalo.

Jestliže v předcházejících dnech vyhrávaly Reddingovy síly, brilantní shrnutí a obvinění Terryho Morelanda zase zpochybnilo konečný verdikt.

Ze všech lidí na chodbě vypadal úplně klidný jen Cyrus Redding.

“Mám takový ošklivý pocit, že ví něco, co my nevíme,”

ukázala na něj Kate.

“Nechápu, jak by porota mohla ignorovat Terryho řeč, šmudlo. On je teď ještě lepší, než byl na právech, a už tehdy to byl učiněný Clarence Darrow. Ale máš pravdu, že tamhle

Bolíto vypadá náramně vesele. Jo, to mi něco připomíná.

Ještě jsi mi neřekla, cos mu odpověděla na jeho nabídku.”

Kate se usmála. “Už jsem myslela, že se na to nikdy nezeptáš. Fakt je, že jsem mu vysvětlila, že se na jeho zaměstnankyni nehodím, protože první, o co bych musela žádat, by byla mateřská dovolená.”

Jared na ni zíral. “Řekni to ještě jednou.”

“Chtěla jsem ti to říct až po rozsudku, ale vem to čert. V

dubnu budeme mít děťátko. Jarede, já jsem z toho celá rozčilená a šťastná. Drahoušku, je ti dobře? Jsi nějaký bledý.”

“Je to fakt pravda?”

Kate přikývla. “Určitě jsi v pořádku? Musí to být otřes, nemít žádné děti a najednou mít čtrnáctiletou dceru a těhotnou manželku.”

Jared ji pevně objal. “Snad bych měl říct něco vtipného, ale napadá mě jenom děkuju. Děkuju ti za tohle a za tvou pomoc se Stacy.”

“Díky se přijímají, ale stejně čekám něco vtipného, až skončí ta záležitost tady v sále. A nemysli si, že jsem udělala nějaký dobrý skutek. Já jsem z návštěvy Stacy zrovna tak rozčilená jako ty.”

Jaredova dcera přijede do Bostonu za deset dní. Bude to její první cesta na východ. Musí vidět Cape Cod a Bunker Hill, Gloucester a lodi s labutěmi a starý Severní kostel. Ale

Wina Samuelse nenavštíví. Teď ne, a jestli bude po Jaredově vůli, tak nikdy.

“Hej, vy tam, už se jde dovnitř,” zavolal na ně Terry Moreland ode dveří.

“Co by tak Reddingovi mohla porota udělat nejhoršího?”

zeptala se Kate, která byla ráda, že Jared přítele nerozptyluje novinou o jejím těhotenství.

“Já myslím, kdyby případ vrátila soudnímu oddělení k dalšímu prozkoumání a vyšetření, to by pro nás bylo asi největší vítězství. Taky by mohla tu záležitost poslat úředními kanály v lékárnické asociaci k získání dalších informací před dalším slyšením.” Posadili se na svá místa.

“Ať je to, jak chce, za minutu to budeme vědět,” dodal Moreland.

Kate si přitáhla černý sešit, ležící před nimi na stole, a držela jej pevně v klíně.

“Dámy a pánové,” oznámil předseda, hrabal se v papírech a pak vytáhl jeden k přečtení. “tato porota došla jednomyslného rozhodnutí ohledně obžaloby přednesené doktorkou Kathryn Bennettovou proti Reddingovým závodům na léčiva v Darlintonu, Kentucky. Domníváme se, že zemřelý doktor Paquette provozoval ilegálně nebezpečné experimenty na lidech kvůli syntetickému hormonu Estronátu 250 a že možná také ilegálně experimentoval s jinými neprokázanými substancemi. Nicméně všechny dosažitelné důkazy ukazují, že ten člověk, třebaže byl

zaměstnán Reddingovými závody, jednal na vlastní pěst a kvůli vlastnímu zisku. Není dostatek důkazů o tom, že o zločinné aktivitě doktora Paquetta věděl Cyrus Redding nebo jiný z ředitelů Reddingových závodů.

Doporučujeme tedy, aby se v této věci dále nevyšetřovalo a aby se všechna obvinění proti Reddingovým závodům pokládala za spravedlivě a správně vyřízená.

Děkuji vám všem za spolupráci.”

Bez jediného dalšího slova se porota zvedla a odkráčela z místnosti.

Kate a tři muži vedle ní seděli v ohromeném úžasu, zatímco na druhé straně si právníci vzájemně hlučně gratulovali.

“Já tomu nevěřím,” řekla. Žádné doporučení dalšího pátrání, žádné napomenutí za zaměstnávání někoho tak bezzásadového, jako byl Arlen Paquette, nic.”

Pohlédla stranou a skoro okamžitě se její oči setkaly s očima Cyruse Reddinga. Poctil ji dalším blahovolným úsměvem a pokrčením ramen, které znamenalo: Takové věci musíte očekávat, když si chcete hrát s velkými hochy, dámo.

Zamračila se na něj. Prohráli jsme bitvu, Cyrusi, ale ne válku. Někde na tebe čeká smyčka tak pevná, že ani ty se z ní nevykroutíš, a já ji najdu. Reese, Horner, Sheila Piercová. Někdo z nich jednou určitě přijde s důkazem toho, co jsi udělal.

Jared ji vzal za ruku a společně kráčeli z jednacího sálu.

“Je mi to líto,” řekl tiše.

“Mně taky, Jarede. Ale hlavně jsem vyděšená.”

“Vyděšená? Nemyslím, že by ti ještě někdo něco udělal.”

Sardonicky se zasmála. “Slyšels ten rozsudek.

Nemyslím, že jim já stojím vůbec za námahu, aby mi něco dělali.”

“Tak o co ti jde?”

“O ty prokleté drogy, Jarede. Počínaje Estronátem.

Pomysli na to, kolik lidských morčat je jenom v tom jednom sešitě.

Spojili jsme se s tolika ženami, kolik jen jsme jich našli, ale některé z nich se vůbec nepodařilo objevit, a určitě také existují další přípravky. Kolika ženám se právě teď začínají dělat modřiny? Kolik lidí, mužů i žen, dostává divné nádory od léků, o nichž věří, že je uzdraví nebo že jim zdraví zachovají?”

Jared bezmocně mávl rukou. “Kate, všude je samá nespravedlnost. Ty jsi udělala, co jsi mohla.”

“To není dost. Jarede, tyhle drogy jsou jako časované bomby, zrádné časované bombičky, schopné kdykoli vybuchnout uvnitř nás. Já nemohu nechat Reddinga být.

Musím najít nějaký způsob, jak lidi upozornit, a jestli ne tady, tak veřejně.

Někde musí být nějaký způsob. Někde. Co…. “

“Kate?”

“Co takhle inzerát?”

“Inzerát?”

“V Globu, Heraldu a všech bostonských a předměstských novinách, inzerát, který by žádal ženy, aby prohledaly své lékárničky a našly léky z Omnicentra, které dáme analyzovat.

Možná, že to je ta smyčka, na které by se ten ničema dal oběsit, a další podniky by si toho všimly. Zrovna tam, v těch lékárničkách. Jestli se ukáže, že větší počet Reddingových výrobků kontaminuje recepty Omnicentra, pak už to nemůže ignorovat ani lékárenská porota. Já se do toho dám, Jarede.

Jen co se vrátíme do Bostonu, hned se do toho pustím. A jestli se to nepovede, tak zkusím něco jiného.”

Pohlédla zpátky chodbou, zrovna když Reddinga vezli do zdviže. Ty zvuky, které slyšíš, Cyrusi, to jsou mé kroky, pomyslela si. Raději si na ně zvykni.

Americký lékař a spisovatel Michael Palmer-nabízí čtenářům další napínavý a vzrušující román z lékařského prostředí, ve kterém čerpá ze své bohaté lékařské praxe a zasvětí nás do složitých vztahů a problémů jedné nemocnice.

Čtenáře už od prvních řádků uchvátí příběh osmiletého chlapce, u kterého se začnou projevovat neznámé příznaky.

Zděšená matka je bezradná. Zoufale chodí od jednoho lékaře ke druhému a stále doufá, že se dozví, proč její osmiletý syn trpí zvláštními a nevysvětlitelnými symptomy.

Proč stále znovu a znovu prožívá do nejmenších hrozivých podrobností to peklo návratů, proč se vrací do úplně nevinné operace, kterou podstoupil před několika měsíci.

Neurochirurg Zack Iverson se vrací do svého rodného města v New Hampshire a nastupuje do nemocnice, ve které je jeho bratr administrativním ředitelem. V krátké době získá přesvědčení, že lesklé nemocniční prostory ukrývají hrozné tajemství. V zoufalé snaze zachránit život chlapce, ale i mladé lékařky, která si získala jeho srdce, rozhodne se odhalit toto děsivé tajemství. Bojuje, riskuje vlastní kariéru.

Vzepře se mocné obchodní společnosti, jejíž zákony nemají s lékařskou etikou, humánností a zodpovědností nic společného. Jednotlivé články mozaiky do sebe postupně zapadají a nakonec odhalí pravdu v celé její ďábelské nahotě. Zda se mu podaří zasáhnout včas a nasypat písek do

obrovské mašinérie korupce, zkaženosti a zla, ať posoudí sám čtenář.

Kniha Peklo návratů je napsaná napínavým a strhujícím stylem. Kromě milostného příběhu autor nastoluje aktuální otázky morálky, zodpovědnosti, lásky ale i odvěký problém vzájemné bratrské nenávisti.

Michael Palmer vystudoval medicínu na Wesleyan University, stážoval na interní klinice bostonské a massachusettské všeobecní nemocnice. V současné době pracuje jako lékař pohotovostní služby.

MICHAEL PALMER Peklo návratů

7. ledna

Dva, tři, čtyři

Toby Nelms ležel na zádech a počítal světla, která mu blikala nad hlavou. Měl osm let, ale na svůj věk byl dost malý; měl kaštanové vlasy a po tvářích a nose rozsypané pihy. Od doby přeložení pracoviště jeho otce z New Yorku do Sterlingské papírenské společnosti T. J. Cartera, ve státe New Hampshire ho přezdívali spolužáci v Bouguettově základní škole “piháč” nebo “křeček” a ve školní jídelně do něho strkali. Ale od toho dne, kdy se postavil na odpor Jimmymu Barnesovi, největšímu rváči školy, a dokonce se s ním pustil do rvačky, to už bylo lepší, o hodně lepší.

Pět, šest, sedm

Toby si pohladil opuchlinu těsně nad stehnem, hned vedle pinďoura, kde bolest začala a nepřestávala. Lékaři tvrdili, že injekce tu bolest odstraní, ale neodstranila.

Hudba, která mu měla pomoci uvolnit se, jak mu sestřičky slíbily, též nepomáhala. Melodie byla v pořádku, ale nemělo to žádná slova. Toby se natáhl a třesoucíma rukama si stáhl z hlavy měkká sluchátka.

Osm, devět, Světla měnila barvu, z bílé na žlutou, potom na růžovou a nakonec na rudou. Deset, jedenáct

Po té rvačce s Jimmym chlapci přestali do Tobyho strkat a začali ho volávat, aby šel s nimi po škole domů. Dokonce

ho zvolili za zástupce třídy ve školní radě. Potom, co si celé měsíce vymýšlel nemoce, jen aby mohl zůstat doma, se celkem těšil, že bude zase chodit do školy každý den. No a teď kvůli té opuchlině vynechá celý týden. To není fér.

Dvanáct, třináct, Rudá světla nad jeho hlavou byla stále jasnější. Toby zavíral oči tak silně, jak jenom mohl, ale ta červeň byla stále žhavější a jasnější. Pokusil se přikrýt si oči rukou, ale žhavé krvavé světlo proniklo i přes ni a začalo ho bodat. Potichu se rozplakal.

“No tak Toby, nemáš proč plakat. Pan doktor ti jenom dá do pořádku tu bouli, a hned ti bude lépe. Víš určitě, že nechceš poslouchat hudbu? Většina našich pacientů říká, že se při ní cítí o hodně lépe.”

Toby pokroutil hlavou a pomalu položil ruku na postel.

Světla nad jeho hlavou zmizela. Namísto nich uviděl usměvavou tvář sestřičky. Byla šedovlasá, zvráskatěná a stará, stará jako teta Amélie. Horní část zubů měla zažloutlou a po tvářích rozmazané šmouhy světlečerveného mejkapu. Jak se na ní díval, kůže na obličeji se jí napínala, tváře se propadávaly.Vrásky ji zmizely a na místech. kde byl před tím červený mejkap, i výše, kde měla oči, byla jen tma a prázdno.

“No tak, Toby, no tak, no “

Toby si znova zakryl oči rukou a znova to nepomohlo.

Pokožka sestřičky se dále napínala, až se začala odlupovat a potom prosvítat běloba jejich kostí. Červeň

stékala jako krev po jejich lícních kostech, a tam kde měla oči civěly díry.

“No tak, no tak, “

“Dovolte mi vstát. Prosím vás, dovolte mi vstát.”

Toby křičel ze všech sil, ale slyšel jenom slabé zavytí, jaké vydává gramofón, když člověk točí desku prstem.

“Dovolte mi vstát. Prosím vás, dovolte mi vstát.”

Stáhli z něho přikrývku a zatřásl se od chladu.

“Je mi zima,” křičel, i když slova nebylo slyšet.

“Přikryjte mně, prosím. Nechte mně. Mami. Chci maminku.”

“V pořádku, chlapče. Tak vstaň a běž.”

Byl to mužský hlas, hluboký a pomalý. Toby cítil, jak ho čísi ruce berou kolem kotníků, podpaží a zdvíhají ho stále výš z postele na kolečkách, výš a výš a výš. V místnosti zněla ta samá hudba. Teď ji slyšel dokonce i bez sluchátek.

“To nic není chlapče. Jen klid.”

Toby otevřel oči. Obličej nad ním byl rozmazaný.

Zamrkal, potom ještě jednou. Obličej pod modrou čapkou zůstal rozmazaný. Vlastně to nebyl žádný obličej, jen pokožka, kde měly být oči, nos a rty.

Toby znova vykřikl. A znova bylo jen ticho. Všechno s ním plavalo, byl bezmocný. Mami, prosím. Chci svoji maminku.

“Lehni si chlapče,” řekl muž bez obličeje.