Templářská šifra

Chloe Palov

(2012)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Historie, Thriller, Fantasy

Když je příslušník speciálních sil Finn McGuire vyslán do Sýrie, zjistí, že je polapen v síti smrtelného nebezpečí. Medailon, který tam objevil, skrývá plán, jenž by mohl vést k nejhledanější relikvii světa, svatému grálu… Cestou na schůzku s mužem, který chce medailon za každou cenu získat, se k němu (ne tak docela dobrovolně) přidá antropoložka Kate a později i její přítel Caedmon, odborník na templáře. A brzy je jim všem v patách smrt… Ve hře jsou totiž mnohem strašlivější a fantastičtější věci, než si kdokoli dokáže představit. Potomci někdejších příslušníků SS, skupina zvaná Sedmička, se nezastaví před ničím, aby získala svatý grál a doslova přepsala historii. V sázce je mnoho a jde o život. O miliony životů…

Copyright © C. M. Palov, 2009

Translation © Viktor Faktor, 2010

All rights reserved

ISBN 978-80-7359-277-6

„Žil jsem v tomto temném světě myriády let a nikdo nikdy nezjistil, že jsem v něm byl.“

– Gnostický hymnus

PROLOG

1524 Nový svět

KOLONIE ARCADIA Isabelle ďAnjou se vrhla k nohám černě oděného kněze. „Milost! Zapřísáhám vás!“

„Haereticus!“ zaječel jezuita a jeho kostnatá asketická postava se roztřásla zlostnou vášní. „Podle tohoto kříže poznáte jej!“

Ozbrojený voják s bílým křížem na rudém plášti hrubě uchopil Isabelle kolem pasu a táhl ji od kněze. Ječící vyděšená dívka, divoké zvíře chycené do pasti, hrábla po korálcích růžence visících z jezuitovy ruky. Zoufalá prosba zůstala nevyslyšena a voják jí zabodl pod levé ňadro zakřivenou šavli. Do vzduchu vytryskla krev a potřísnila knězi sutanu.

… Rytíři na koních sekali a oháněli se širokými meči… Vojáci znásilňovali vesnické ženy… oranžové plameny stravovaly v prudké záři doškové chýše…

… Všude okolo zuřilo nemilosrdné a neúprosné pustošení.

Zděšeny Yann, skrývající se pod převrženou károu, vyhlédl ven. Viděl, jak vousatý Strážce kamene klesl na kolena a dlaněmi si sevřel hruď. Na jedné tváři mu zela ošklivá sečná rána, ze které se řinula krev. Na krátký okamžik se jejich zraky střetly.

„Yanne! Musíš…“ Výkřik však zůstal nedokončen. Jezdec ve zbroji, s širokým mečem sevřeným železnou rukavicí, si vzal za terč úpěnlivě prosícího vousatého muže a jediným rozmáchlým švihem mu uťal obě paže, aby mu čepel vzápětí zajela do trupu. V ranním slunci se na prstě uťaté ruky zaleskl stříbrný prsten.

Náhle se do šarvátky vrhl jeden z vesnických rolníků s ostře nabroušenou kosou v rukou. „Beauséant!“ zaječel. Chraptivý výkřik byl však posledním slovem, které neohrožený venkovan na tomto světě vyslovil, protože vzápětí lebku tohoto muže jménem Didier rozpoltil jeden z vojáků dvousečnou sekyrou.

Vraždění pokračovalo. Jako by se otevřely brány pekel a pohltily celou ves, celou Arcadii. Bojiště bylo poseto mrtvými. Srpy a kosy byly proti širokým mečům a bojovým kladivům bez šance. Vystrašený dvanáctiletý Yann se dál krčil pod dřevěnou károu. Bylo to ohavné.

U venkovní brány to krveprolití sledoval Černý háv, jehož konání bylo plné falše.

Třesoucí se Yann přivřel oči a přikázal tělu, aby se pohnulo.

Musím utéct!

Vylezl zpod převrácené káry a rozběhl se ke kovárně, z jejíž střechy šlehaly plameny. Od tamtud běžel k Bertrandově políčku nedávno osetém plodinami na postní období. Ječmen a boby. Pohlédl vzhůru a spatřil bojovou korouhev, která se vlnila v mírném větru nad vesnickým dlouhým domem. Červený kvíz na černobílém pozadí. Tohle byl ale jiný kříž, než jaké měli na kabátcích našité plenící vojáci.

Yann se rozběhl ke kamenné zdi, která ohraničovala vesnici zezadu, a přelezl přes ni. Dopadl ošklivě do ostružiní. Trny mu propíchaly spodní kalhoty, víc toho na sobě neměl. Pocítil závrať a začal zvracet.

Yann se s obnovenou silou vymotal z ostružiní a běžel dál. K lesu s jeho hustou vegetací a dlouhými stíny.

Dokonalé místo pro chlapce, který potřebuje zmizet z dohledu. Unikl před masakrem.

Od časů dlouhé cesty přes moře před dvěma sty lety žili lidé z Arcadie se svými sousedy v souladu. Každý rok odváděli daň místnímu náčelníkovi, bušle sušených ryb, které zajišťovaly mírumilovné soužití. Byla to za ně malá cena.

Černý háv se ale podplatit nedal. Nestál o jejich zlato. Ani o jejich stříbro. Ani o koše sušených štik. Chtěl jenom jejich posvátny kámen a byl ochoten kvůli němu povraždit všechny muže, ženy a děti z Arcadie.

Přesto se však Černý háv pokaždé vracel s prázdnýma rukama. Starobylá památka se v Arcadii nenalézala. Byla bezpečně uschována ve svatyni, zvlášť pro ni vystavěné, mnoho mil odtud. Věděl o tom jen Strážce kamene a sedm členů jeho vnitřního kruhu. Všichni mrtví. Pobiti. Rozsekáni meči. Což znamenalo, že Yann je nyní jediným živým Arcaďanem, který to tajemství zná. A to byl také důvod, proč nyní prchal lesem. Srdce mu divoce bušilo. Bolela ho lýtka. Sotva popadal dech. Lapaje po vzduchu se Yann prudce zastavil a opřel se o statný buk. Sluneční šípy padaly mezi propletenými větvemi na kropenatý mech a balvany na zemi.

Když kromě vlastního sípavého dechu zaslechl ještě cosi jiného, odtrhl Yann hlavu od kmene. Natáhl krk a bojácně se ohlédl… právě včas, aby spatřil, jak se ze stínu vynořují dva narragansettští válečníci s pomalovanými obličeji a černými vlasy. Jeden svíral v ruce bojový kyj, druhý tomahawk.

Protože si nebyl jisty, zda jsou to přátelé nebo nepřátelé, přiložil si Yann pravou ruku na mocně bušící srdce a sklonil hlavu. „Jsem Yann Gugues… syn Strážce kamene.“

1

Současnost Washington, D. C

V obavě, že je sledován, si Jason Lovett prohlížel nástupiště metra plné lidí a postupoval pomalu kupředu.

Toho hezkého mladého prevíta, který se prve tlačil za ním, nikde neviděl, a tak si hlučně oddechl.

Zatím je to dobré.

Východ přes turniket byl na druhém konci stanice Dupont a Jason měl hodně naspěch. Přednáška má začít v jednu hodinu. Je to jeho jediná šance promluvit si s Caedmonem Aisquithem. Doufal, že historikovi, ze kterého se mezitím stal spisovatel, učiní nabídku, již nedokáže odmítnout. Na to, aby se dostal do posluchárny, měl patnáct minut.

Zatraceně. Nemohli by ti lidi trochu přidat?

„Jako dobytek, když ho vykládají z vagonu,“ zamumlal si pro sebe, sevřený z jedné strany zavalitou maminou a z druhé její stejně boubelatou mladou dcerou.

Sotva překonal tuto překážku, vrazil do něho nějaký velký chlap a Lovettovi vypadla kniha, kterou svíral v podpaží. Stačil ji ale zachytit ještě dřív, než dopadla na zem. Metro se mu původně jevilo jako dobrý nápad, ale nyní už si tím tak jistý nebyl. Koupil si jízdenku z Union Station do Richmondu. Nastoupil do soupravy, ale těsně předtím, než vyjela ze stanice, zase vystoupil. O malou chvíli později chytil vlak mířící na východ. Tato propracovaná lest měla v tom hezkém prevítovi vzbudit dojem, že odjíždí z města.

Doufal, že ten trik zabere.

Když se konečně dostal k turniketu, vytrhl jízdenku ze štěrbiny a spěchal k eskalátoru. Se skloněnou hlavou běžel po jeho levé straně vzhůru. Pohlédl nahoru a povzdechl si, protože pojízdné schody byly dlouhé přinejmenším jako cely blok městských domů. Od té doby, co se na Brownově univerzitě věnoval veslování, uběhlo celých deset let, a jeho plíce už neměly tehdejší kapacitu.

Po chvíli, když konečně dospěl na vrchol eskalátoru, sípal jako starý dědek s rozedmou plic. Rozhlížel se dezorientované po okolí. Dupont Circle byl módní směsicí kaváren, knihkupectví a uměleckých galerií vyšší kategorie. Blízký kruhový objezd mu nepomohl, protože z něho ústilo šest ulic všemi směry.

Zastavil pána středního věku v obleku, který spěchal kolem. „Promiňte.“ zahuhlal, protože měl stále ještě potíže s dechem, „hledám House of the Temple, zednářský Dům chrámu.“

Muž ukázal na jednu z ulic vycházejících z kruhového objezdu. „Dva bloky po New Hampshire. Pak vpravo na S Street,“ odvětil stroze se zjevným znechucením nad tím, že mu bylo ukradeno pět vteřin života.

Lovett kývnutím poděkoval. Ignoroval semafor a vrhl se rovnou před žlutý taxík. Jeho neopatrný vpád do vozovky vyprovokoval několik řidičů k zatroubení.

Trhněte si nohou! Spěchám.

Pomyslel si, že dech si srovná, až se dostane ria místo, a vydal se klusem po New Hampshire Avenue, třídě lemované stromy, kde bylo poměrně málo chodců. Proběhl kolem vyslanectví Zimbabwe, Namibie a Nikaraguy.

Ohlédl se přes rameno.

Sakra. Asi o blok dál zahlédl tmavovlasého muže. Nemyslel si, že je to ten zatracený hezoun. Ale presto by to mohl být on.

V blízkém činžáku zahlédl vchod do suterénního bytu. Zabočil k němu a ukryl se za kruhovým cihlovým schodištěm. Krčil se mezi kovovým kontejnerem a modrou nádobou na plastový odpad. V obavě, že by se mohl pozvracet nebo dokonce omdlít, rozepnul zip na kapse u kalhot a vytáhl lahvičku s lékem. Lékař na poliklinice mu na zvládání úzkostných stavů předepsal xanax. Jednu pilulku si vzal před hodinou a ta zabírala až dosud.

Po vteřině, kdy jeho odvaha klesala volným pádem, pohlédl přes cihlovou zeď. Tmavovlasý muž byl ještě půl bloku od něho. Dosud daleko, než aby rozeznal jeho rysy.

Lovett znovu sáhl do kapsy a tentokrát vytáhl malý digitální magnetofon. Pořizoval si hlasové záznamy. Pro všechny případy.

Zapnul přístroj, protože se obával nejhoršího. Pak do něj začal tichým hlasem hovořit. „Jestli si to někdo poslechne, ten hajzl po mně jde. To už je jasné, nejsem paranoidní. Sledují mě. Ale v sázce je toho tolik, že nestáhnu ocas mezi nohy a nedám se na útěk.

V žádném případě nedopustím, aby si ten pohledný prevít vzal to, co je moje. Jestli chce ten poklad, bude muset…“

Tmavovlasý muž přešel kolem.

Lovett se s úlevou opřel o cihlovou zeď.

S nadějí, že xanax brzy začne působit, zastrčil magnetofon do kapsy a vyšel ven.

Jakmile došel k S Street, odbočil vpravo. Asi po sto metrech spatřil Dům chrámu, kamenný kolos, který zaujímal celý městský blok.

Vypadal jako antická řecká svatyně s jakousi zkrácenou pyramidou na střeše. Podobal se pyramidě na rubu dolarové bankovky. Z toho museli mít milovníci konspiračních teorií nepochybně erekci. Přidejte k tomu pár obrovských sfing po stranách žulového schodiště a celek připomínal Mausoleum v Halikarnassu. Byla v tom jistá ironie, protože jedno léto strávil v Bodrumu na archeologických vykopávkách. Studenti byli nuceni vykonávat ty nejtěžší práce. Pak ale vykopal zlatou náušnici. Pocítil příliv adrenalinu. To bylo něco jiného než věčné probírání keramických střepů.

Došel tenkrát k rozhodnutí, že tím pravým pro něj je hledání pokladů. Následující léto strávil s Fisherovou expedicí na Key Westu. A to byl přímo nával adrenalinu na steroidech, protože zlaté a stříbrné pruty se povalovaly po dně a jen čekaly na to, až je někdo zvedne. Vzít si je ale nemohl, protože vlastníkem naleziště byli Fisherovi lidé. Jelikož však měl prvotřídní vzdělání a planoucí touhu prosadit se ve světě, snil o tom, že by jednou mohl najít svůj vlastní poklad.

A nyní k tomu měl už proklatě blízko.

Potřeboval však pomoc.

Právě proto teď stál před budovou ošklivou jako zadnice.

Protože věděl, že do jedné hodiny už zbývá jen několik minut, bral Lovett schody po dvou. Napočítal jich třiatřicet. Nahoře otevřel masivní dvoukřídlé bronzové dveře. Ještě než do nich ale vstoupil* ohlédl se přes rameno.

Pohledný mladý prevít nebyl nikde v dohledu.

Mise splněna.

2

„…nemám nejmenších pochyb o tom, že Archa úmluvy byla jistým typem starověké technologie zděděné po Egypťanech,“ sdělil Caedmon Aisquith svým posluchačům, z nichž nemalý počet měl u sebe výtisk jeho knihy Odhalená Isis.

„Další otázka?“ Ukázal na ženu sedící v přední řadě knihovní čítárny. Uprostřed místnosti stálo nejméně padesát židlí a čítárna se tak změnila v provizorní přednáškový sál.

Obrýlená posluchačka přednášky se podívala vpravo vlevo, aby se ujistila, že k položení otázky byla opravdu vybrána ona. „Ano, já jsem… zvědavá na vaši nedávnou cestu do Etiopie, o které jste se v přednášce stručně zmínil. Jak víte, že Archa úmluvy není ukryta tam?“

Caedmon pohlédl diskrétně na hodinky a zjistil, že na zodpovídání dotazů má ještě téměř pět minut. Dost času na obšírnější odpověď. Přešel k blízkému stolu a prohlížel si v laptopu galerii fotografií velikosti nehtu na palci. Jakmile nějaké vybral, spustil prezentaci v Powerpointu a promítl na plátno za sebou mapu Etiopie.

„Pro ty, kteří nejsou s příběhem obeznámeni, stručně popíši situaci: Menelik, nelegitimní syn krále Šalamouna a královny ze Sáby, údajně ukradl Archu úmluvy z otcova proslulého chrámu v Jeruzalémě a v polovině desátého století před Kristem ji odvezl do Etiopie. Údajně je tam dosud ukrytá a střežená kněžími Panny Marie Siónské v Aksúmu,“ vyložil Caedmon a laserovým ukazovátkem označil oblast v severovýchodní čtvrtině Etiopie a Aksúm ležící sto kilometrů od Rudého moře.

„Protože jsem si chtěl tuto teorii ověřit, odjel jsem loni v lednu se svojí výzkumnou asistentkou do Etiopie.“ Ukázal na ženu s dlouhými kudrnatými hnědými vlasy, která stála stranou opřená o regál s knihami. Dlouhé džínové šaty jí spadaly až ke kotníkům a karmínový šál neměla přes ramena, nýbrž uvázaný kolem pasu, takže působila jako osamělý páv v hejnu nenápadných opeřenců. „V tomto bodě mi tedy dovolte představit svou společnici na cestách, fotografku Edie Millerovou.“

Jako na povel se všechny hlavy otočily doleva.

Edie Millerová přijala to kolektivní zírání s mírně pobaveným úsměvem.

Jakmile ji Aisquith představil, promítl úžasnou fotografii kostela Panny Marie, kamenného chrámu zalitého oranžovým světlem, pořízenou při západu slunce.

„Po návštěvě četných klášterů a kostelíků, po prohlídce desítek iluminovaných rukopisů a po rozhovoru s hlavním knězem kostela Panny Marie nyní mohu udělat do teorie o Menelikovi pořádnou díru.“ Neprohlásil to s radostí, a určitě ji neměl ani v době, kdy hledal archu v Aksúmu. „Tabot, což je etiopské slovo pro Archu, který je střežen v sanktuariu kostela, je jen replika originálu Archy ze Starého zákona, pocházející z dvanáctého století našeho letopočtu.“

Pustil na plátno poslední obrázek, kresbu Archy úmluvy podle popisu v druhé knize Mojžíšově.

„Z našeho terénního výzkumu v Africe vyplývá jediný závěr: Menelik Archu úmluvy do Etiopie neodvezl.“ S přivřenýma očima si prohlížel posluchače, protože ve špatně osvětlené místnosti se spuštěnými žaluziemi toho moc neviděl. „Chce si do mě ještě někdo rýpnout? Ano, ten pán v modrém pulovru.“

Obtloustlý muž středního věku vstal. „Kdo tedy Archu ukradl, když to nebyl Menelik?“

„Podezřelých je víc. S jistotou víme jen to, že Archa úmluvy zmizela ze stránek Bible brzy po postavení Šalamounova chrámu. Ať už ji někdo odvezl nebo ukryl, není známo, kde se v současnosti nachází. Ale můžete si být jistí, že někde je… a čeká, až ji někdo objeví.“

Koutkem oka postřehl, že Edie poklepává ukazováčkem na hodinky s krystalovým displejem.

Jakmile se mu dostalo upozornění, Caedmon si odkašlal, aby si pročistil krk. „Myslím, že tímto můžeme naši diskusi o egyptském původu Archy úmluvy uzavřít. Rád bych poděkoval řediteli zdejší knihovny, panu Franklinu Davisovi, že nám umožnil se zde sejít.“

Když se rozsvítila stropní světla, Caedmon se sebevědomým úsměvem přijal zdvořilý potlesk. V roli autora se před veřejností cítil nepříjemně, ale věděl, že takové akce nejen zvyšují prodej knih, ale také přitahují osoby se zájmem o egyptskou historii. A o záhady. Na těch mu záleželo. I když studoval historii, raději se pokládal za „rehistorika“, protože jádrem jeho badatelských snah byly legendy, folklór a mystika. Nesvatá trojice, která dohnala několik literárních kritiků k tomu, aby ho mylně obvinili z toho, že je zastáncem konspiračních teorií. Když se rozhlížel po sále, viděl několik diskutujících hloučků, ale většina účastníků byla na cestě k bufetu v sousední velké jídelně.

Přitom si všiml, že se k němu blíží hubený muž, který si tiskne k hrudi výtisk jeho Odhalené Isis. Měl střapaté, rozcuchané vlasy a do upraveného davu nezapadal.

„Mám nějaké informace o templářích, které by vás mohly zajímat,“ vyrazil ze sebe bez úvodu.

Caedmon stáhl prsty z klávesnice, narovnal se a věnoval mu plnou pozornost.

Kdysi dávno, když studoval na Oxfordu a chystal se získat doktorát, napsal dizertační práci o templářích a výzkum ho vedl k závěru, že v době, kdy drželi Svatou zemi, nechávali se tajně zasvěcovat do egyptských mystérií. Dizertaci, kterou s nesmírnou pečlivostí připravil, však k jeho lítosti veřejně zesměšnil vedoucí katedry historie na Královnině koleji. Když si Caedmon uvědomil, že titulu nedosáhne, zahanben a poražen Oxford opustil.

Vzápětí ho ale přijala legendární MI5, bezpečnostní služba Velké Británie, která aktivně vyhledávala právě takové lidi, jako byl on, protože neuděleny titul paradoxně dokazoval jejich cenu. Z takových lidí bývají dobří vyzvědači. Ve službách Jejímu Veličenstvu strávil Caedmon jedenáct let a pak se vrátil ke své první lásce, historii. Když už mu bylo lhostejné, jak budou jeho kontroverzní teorie přijímány a co tomu kdo řekne, napsal svou Odhalenou Isis.

Přestože si byl téměř jistý, že tenhle zahajovací tah k ničemu nepovede, otočil se k ošuměle oblečenému mladíkovi. „Pokračujte.“

Blonďatý mládenec, viditelně nervózní, si paží těsně pod ramenem setřel několik průsvitných kapiček z horního rtu. Pak s odhodlaným pohledem svých bleděmodrých očí po Caedmonovi téměř hodil výtisk jeho Odhalené Isis.

„Otevřete ji.“

Caedmon, přestože se mu nezdvořilý příkaz zdál podivný, si od něj knihu vzal. Hned nato mu ale poklesla čelist, když si přečetl rukou psanou poznámku na první stránce. Ve 14. století převezli templáři Archu do Nového světa. Mám důkaz.

3

Saviour Panoš otevřel mohutné bronzové dveře vedoucí do sálu v zednářském Domě chrámu. Beze spěchu, protože dobře věděl, že světlovlasý archeolog je nyní uvězněn uvnitř v kamenném kolosu, se zastavil u strážnice ve vestibulu hned za vchodem.

Míšenec se zelenýma očima v šedohnědé uniformě, která na jeho hubené postavě visela, vzhlédl od rozečtené knihy. „Buďte vítán v Domě chrámu.“

„Jsem rád, že jsem tady,“ odpověděl Saviour kultivovaným akcentem, který si již léta zdokonaloval. Pohlédl pobaveně na potrhaný svazek Iliady rozevřený na pultíku. Varujte se Řeků přinášejících dary…

„Vystudoval jsem anglickou literaturu na Howardu,“ prohlásil strážný, když si všiml, kam se dívá. „Nechtěl byste si odložit bundu?“ S přátelským úsměvem ukázal na blízkou šatnu.

„Nechtěl, děkuji.“ Saviour se na něj usmál na oplátku. Často využíval své fyzické krásy k vlastnímu prospěchu, protože si byl dobře vědom, že s vřelým úsměvem lze dobýt svět.

Potěšen, že tak snadno našel svoji kořist, vstoupil do atria. „Nádhera!“ zamumlal tiše.

Přestože byl dobře obeznámen s antickou architekturou Soluně, města, v němž se narodil, plného kostelů, věží a římských oblouků, okamžitě nabyl dojmu, že atrium je zcela jiné než ony grandiózní nestvůrnosti. Přestože rozlehlý sál se svými masivními žulovými sloupy měl hmotnost a tíži baziliky, nebyla to žádná křesťanská svatyně. Nebyli zde žádní byzantští světci, kteří by vrhali dolů přísné a nesouhlasné pohledy. Žádné marnotratně vymalované Madony. Místo zastávek křížové cesty zde byly bronzové medailony s polovypouklými symboly. Čtverec a kružidlo. Slunce a měsíc. Vševidoucí oko.

Chrám pyšně stavěl na odiv své pohanské kořeny.

Krásné. Erotické. Jako pružné mládí.

Fascinovaně došel do středu místnosti, přitahován gargantuovským mramorovým stolem s nohama v podobě dvouhlavých orlů. V údivu nad skvostnou řemeslnou prací po něm přejel dlaní. Jakmile to učinil, představil si blonďatého archeologa nahého ležícího na mramorové desce.

S dýkou v srdci.

Koutkem oka zahlédl přicházejícího hlídače.

„Tenhle stůl je replikou stolu, který byl nalezen v ruinách Pompejí,“ sdělil mu strážný.

„Vždycky jsem si přál se tam podívat,“ odpověděl Saviour. Pak, aby využil situace, zastřeným, tichým hlasem dodal: „Měl jsem se tady sejít s jedním přítelem. Možná jste ho viděl, takový světlovlasý.“

„Ano, viděl jsem ho. Je to pár minut, co přišel. Ptal se, kde se koná ta přednáška.“ Ukázal k plakátu na stojanu u vchodu.

Saviour si prohlížel propagační fotografii ryšavého muže. Egyptský původ Archy úmluvy. Přednáška spisovatele Caedmona Aisquitha.

„A kde ta přednáška tedy je?“

Hlídač ukázal k sálu na druhém konci atria. „Sejděte po schodech do suterénu. Pak projděte galerií s portréty. Čítárna je po pravé straně. Nemůžete ji minout.“

„Je to překrásná svatyně,“ pronesl tiše Saviour a naposledy se rozhlédl. „Máte, kamaráde, záviděníhodnou práci.“

Hlídač pokrčil rameny. „Dovedu si představit lepší zaměstnání.“

„Věřte mi, že existují mnohem horší způsoby, jak si vydělávat na živobytí.“ Potupné, ponižující způsoby. Kvůli několika mincím, ceně dvou pomerančů u Stánku s ovocem, zjistil, že lidská zvrhlost nezná hranice.

Saviour potlačil nepříjemné vzpomínky. Ty dny už jsou pryč. Znovu se našel. Ginem, na jaký by se žádný chcípáček nezmohl.

Cílevědomým krokem se vydal ke schodišti. Snad to bylo energií vyzařující z exotického sálu, ale náhle se cítil nabuzený. Posilněný. Řecký válečník chystající se k útoku proti nic netušícím Trojanům.

Sledoval toho blonďatého mladého archeologa už týden. Od chvíle, kdy vykopal hromadný hrob. Po masakru neměli zůstat žádní svědci. Ani po čtyřech stech třiceti letech.

Ani teď.

Nikdy.

4

„Promiňte, zapomněl jsem se představit. Jsem Jason Lovett. Doktor Jason Lovett,“ napravil svoje opomenutí blonďák. „A jsem archeolog, žádný blázen, který by amatérsky fušoval do templářů.“

Tímto výrokem měl nepochybně v úmyslu rozptýlit jakékoli pochybnosti nebo nepatřičné představy.

Caedmon, jehož pochybnosti ovšem nerozptýlil, zdvořile přikývl a podal mu ruku. „Rád vás poznávám.“

Zaznamenal třes v Lovettově paži. Ten chlap je zašmodrchaný uzlíček nervů. Jako spadlý elektrický drát, třepotající se ve vichřici.

„Vím, že to, co jsem napsal na začátek knihy,“ ukázal ošuntělý archeolog trhnutím brady na výtisk Odhalené Isis, který Caedmon stále ještě držel v ruce, „zní nepravděpodobně, ale zjistil jsem to. Lépe řečeno, mám k tomuto zjištění hodně blízko. Musím jen rozluštit pár templářských symbolů. Proto potřebuji někoho, kdo je nejen dobře obeznámený s templářskou symbolikou, ale kdo rovněž dokáže přemýšlet mimo zavedené kategorie. Vy jste akademický renegát. Tu vaši knihu jsem přečetl jedním dechem. A to se přitom o egyptskou mystiku moc nezajímám.“

„Při takové chvále se musím červenat. Ale abych se vrátil k vašemu tvrzení o Arše úmluvy…“ Nechal větu nedořečenou v naději, že se nervózní archeolog k tomuto tématu vrátí.

„Ano, Archa. Jistě. Prohlédl jsem si vaše webové stránky a už vím, že jste odborník na templáře. Takže vás nebudu unavovat žádnými detaily o tomhle řádu ani o jejich smutném konci. Fakta znáte lépe než drtivá většina lidí.“

Bylo tomu tak, Caedmon byl s fakty vskutku dobře obeznámen. Tento řád bojovných mnichů byl založen během křížových vyprav, toho církví posvěceného krveprolévání, jehož snahou bylo osvobození Svaté země od muslimů.

Po pádu Akry, poslední evropské pevnosti ve Svaté zemi, v roce 1289, ztratili templáři smysl své existence. Protože se přestalo bojovat, vrátili se rytíři do Francie, což přineslo francouzskému králi Filipu Sličnému neklidný spánek. Který monarcha se zdravým rozumem by si přál mít u prahu utábořené templáře?

A protože francouzskému králi se jaksi nedostávalo peněz, zosnoval lest, vymyslel, jak dát všechny členy řádu pozatýkat, obžalovat z kacířství a zmocnit se templářského majetku. S požehnáním papeže Klementa V. byl plán dne 13. října 1307 uskutečněn. V pátek. Onoho osudného rána královi senešalové templáře uvěznili a předali inkvizici. Ti pak byli obviněni ze všeho možného, od uctívání Satana až k rituální sodomii.

Tak aspoň praví konvenční historie.

Caedmon však ze svého výzkumu na dizertační práci věděl, že je to pomlouvačná legenda. Za svého pobytu ve Svaté zemi se templáři ve skutečnosti seznámili s egyptskými mystérii. To mělo pro jejich náboženskou víru hluboké důsledky. Po návratu do Francie už byli katolíky jen podle jména. Skutečným důvodem jejich pádu tedy byla tahle totální změna názorů.

„Ano, vím toho o templářích hodně,“ připustil Caedmon a své myšlenky si nechal pro sebe.

„Pak tedy jistě víte, že templáři byli posedlí hledáním Archy úmluvy.“

„Jejich pátrání však bylo neúspěšné a osudy Archy jsou dosud zahaleny tajemstvím.“ řekl Caedmon, ale jakmile to vyslovil, položil si v duchu otázku, zda byl mladý archeolog přítomen na jeho přednášce.

Lovett natáhl ruku a zabodl ukazováček do obálky knihy. „Jak jsem tam napsal, mám důkaz, který svědčí o opaku.“

„Ano?“ Caedmon koutkem oka zaznamenal, že k němu míří Edie s lahví vody. Když postřehla, že už si jí všiml, ušklíbla se.

„Zas nějaká konspirační teorie?“

„Konspirační teorie? Zřejmě jsi četla recenze mé knihy. Bez ohledu na to, co píší kritici, jsem však jen obyčejný člověk, který se snaží poctivě si vydělat pár liber,“ odpověděl s předstíraným rozhořčením. Seznámili se spolu za poněkud dramatických okolností před čtyřmi měsíci a rozhodli se pro vztah na dálku, přesněji řečeno přes Atlanik.

„Doktore Lovette, dovolte, abych vám představil Edie Millerovou. Na nedávné cestě do Etiopie pořídila veškerou fotodokumentaci.“ Caedmon si zastrčil neotevřenou láhev do podpaží a otevřel knihu, aby Edie viděla, co do ní mladík napsal. „Je zajímavé, že doktor Lovett je archeolog.“

Edie svraštila obočí. Přesně to od ní očekával. „Opravte mě, jestli se mýlím, ale zdá se, že jste přehlédli jeden nápadný historický fakt… Kolumbus objevil Ameriku teprve v roce 1492,“ konstatovala stroze. „Mé znalosti středověké historie jsou trochu vybledlé, ale nebyli snad templáři ve čtrnáctém století už nadobro vyřízení?“

„Kolumbus na americkou půdu nikdy nevstoupil. A kromě toho irští mniši a skandinávští Vikingové se dostali k americkým břehům dávno předtím, než nějaký Kolumbus vůbec vyplul,“ namítl Lovett se zjevně načechraným peřím.

Do slovní šarvátky se zapojil i Caedmon. „Templáři měli arabské námořní mapy, které získali při křížových výpravách ve Svaté zemi. Navíc dokázali navigovat loď s primitivními, ale účinnými kompasy z magnetovce. Plavba přes Atlantský oceán tak opravdu byla možná.“

Edie zakoulela očima. „Přizpůsobuješ si historii, jak se ti hodí.“

„Klidně se můžeme vsadit,“ prohlásil Lovett. „Tvrdí se, že mocné templáře zlikvidoval francouzský král. Je sice pravda, že byl vydán všeobecný zatykač na každého templáře ve Francii, ale zatčena jich byla jen hrstka. Což znamená, že většině se podařilo utéct.“

„Od té doby se traduje, jak se mnoha templářům podařilo uniknout královým senešalům,“ dodal Caedmon.

„Někdo je varoval, snad dokonce sám papež.“ Jason Lovett pokrčil rameny a dal tak najevo, že to nepokládá za důležité. „Na tom nezáleží. Když královi senešalové přepadli templářskou pevnost v Paříži, proslulý poklad templářů zmizel.“ Archeolog se ohlédl přes rameno. Když si ověřil, že nikdo jiný kromě jeho dvou posluchačů nevyslechne to, co se chystá říci, dodal: „Jsem si dost jistý, že templáři převezli svůj poklad krytými vozy na svou námořní základnu v La Rochelle. Odtamtud pak vyplulo osmnáct galér, všechny pod vlajkou s lebkou a zkříženými hnáty. A pak už o nich nikdo neslyšel.“ Poslední větu vyslovil s čítankovou zlověstností, jaká je obvykle vyhrazena béčkovým filmovým hororům.

„Vy ale mluvíte o templářském pokladu,“ zašklebila se Edie. „Ajá měla dojem, že se bavíme o Arše úmluvy. Chcete snad tvrdit, že Archa je součástí mnohem většího pokladu?“

„To je pracovní teorie.“ Jason Lovett k nim přistoupil blíž a opět se ohlédl přes rameno. Když konečně promluvil, téměř šeptal. „Při současné ceně zlata mluvíme o pokladu v hodnotě asi tak sto miliard dolarů.“

5

Saviour, ukrytý vzadu v čítárně za regálem s knihami, sahajícím od podlahy až ke stropu, se mračil. Sledoval archeologa v přední části sálu, jak se baví s vysokým ryšavým mužem a nějakou ženou s kudrnatými vlasy. Muže poznal z fotografie na plakátě, ženu nikdy předtím neviděl.

Překvapilo ho, že se Lovett někomu svěřuje. Nezapadalo mu to do obrazu, jaký si o něm udělal. Za celý týden, co ho sledoval, nepromluvil archeolog s živou duší.

Cítil, jak se mu napínají svaly na nohou, a zpomalil dech. Byl to trik, kterému se naučil již před lety. Vsunul ruku pod bundu a prsty nahmatal pouzdro navlečené na opasek. Jeho první zbraní byl filetovací nůž, který ukradl z bedýnky s náčiním jednoho rybáře. Bylo mu tehdy teprve třináct let a spával pak v opuštěné chatrči u mola s nožem v ruce, protože se bál, aby ho někdo v noci nezneužil. Po nějaké době vrhání do neuměle nakresleného terče se s ním naučil slušně zacházet. Jednou, při obzvlášť ošklivé pouliční rvačce, jím bodl jiného kluka do břicha. Ne dost hluboko, aby ho zabil. Na to došlo až později.

Od té doby vlastnil už spoustu nožů. Žádný však nebyl tak nádherný jako starožitná dýka, kterou si vybral pro tuto zvláštní příležitost.

Pomalu, aby neupoutal pozornost, vytáhl Saviour dýku z koženého pouzdra. Dával si přitom pozor, aby ji držel z dohledu. V duchu viděl stovky let starou zbraň vykovanou z oceli, s jílcem obloženým zlatem a vykládaným čtyřiadvaceti malými rubíny, které vytvářely osmicípou hvězdu. Stvořitelovu hvězdu. Palcem maličké kamínky ohmatával. Seskupení barvy krve. „Na počátku stvořil Bůh nebe a zemi.“

Zdobená dýka byla darem jeho dobrodince, muže, jehož znal pod jménem Merkurius. Latinským jménem řeckého boha Herma. Posla bohů. Jeho božské spásy.

Když se stal Merkurius jeho patronem, dohlížel nejen na Saviourovo vzdělání, ale opatřil mu rovněž půdní byt v soluňské čtvrti Kalamaria, kde bydlela převážně horní vrstva. Za to Merkurius žádal, aby se Saviour stal jeho očima a ušima. Merkurius jako uzavřený muž nerad vystupoval na veřejnosti. Saviour byl jeho dokonalým protikladem a už ze své podstaty byl přitahován světlem. Společně s Merkuriem tudíž tvořili dokonalý celek. Jako na bronzovém medailonku, který viděl v atriu, s vyobrazením slunce a měsíce. Nebo jako dva čtverce, z nichž se skládá hvězda Stvořitele. Dvojice protikladů.

Díval se na trojici, dosud družně postávající v přední části čítárny, a dobře si uvědomoval, že má jen jeden nůž.

Se třemi nepřáteli nepočítal. Jen s jedním. Chyba.

Který z nich představuje největší hrozbu?

Kudrnatá žena jistě ne, tu vyloučil okamžitě. Takže zbývá archeolog a ryšavý dlouhán.

Saviour si oba muže prohlížel a rozhodoval se, kterého z nich si vybrat.

6

Jason Lovett se už poněkolikáté nervózně ohlédl přes rameno. „Těch sto miliard dolarů je střízlivý odhad. Ale jistě budete souhlasit, že je lepší držet se nižších čísel.“

„Upovídanost potápí templářské lodě,“ prohlásila Edie. Mohla by říct cokoli stejně hloupého.

Sto miliard dolarů? Ten chlap snad žertuje. Mluví o tom, jako by něco prodával z korby náklaďáku. Mrkla na Caedmona, aby zjistila, zda bere Lovettova nehorázná tvrzení vážně.

Její společník, navenek s ledovým klidem, otevřel láhev vody, trochu se napil a postavil ji opodál na stůl.

Edie se dívala střídavě na oba muže – zaujalo ji, jak nebetyčný je mezi nimi rozdíl. V kostkované košili zastrčené do pytlovitých kalhot a s tenkým knírkem pod nosem vypadal Jason Lovett, jako by přijel na skateboardu. Caedmon měl na míru šité sportovní vlněné sako, rolák na zip a černé džínsy a vyzařovaly z něj nedbalost a sofistikovanost současně, což byl výkon, jehož byl schopen jen Evropan. Měřil téměř sto devadesát centimetrů a se svou zrzavou kšticí vyčníval z davu. Edie si vždycky myslela, že kdyby smíchala některé slavné ryšavé muže historie – Erika Rudého, Williama Shakespeara, Thomase Jeffersona – výsledkem by byl Caedmon Aisquith.

„Jak se templářům podařilo tak obrovské bohatství nashromáždit?“ zeptala se. Měla dojem, že je to samozřejmá otázka.

„Jak?“ pustil se do vysvětlování Caedmon. „Všichni noví rytíři museli přepsat svůj majetek na řád a evropská aristokracie jej štědře obdarovávala. Ale ani tohle všechno nevysvětluje tak nesmírné bohatství.“ Naklonil hlavu k rameni a vyslal pronikavý pohled k Lovettovi.

„Nebo chcete tvrdit, že patříte k těm pomýleným lidem, kteří se domnívají, že templáři ve Svaté zemi našli pod ruinami Šalamounova chrámu obrovský poklad?“

Lovett pozvedl obě ruce v náznaku dotčení a protestu. „Poslyšte, zřejmě si mě s někým pletete. V době, kdy se tam ve dvanáctém století dostali templáři, byl už jeruzalémský poklad ukradený. Protože jste studoval historii, jistě víte, že v roce sedmdesát po Kristu srovnali Římané jeruzalémský chrám se zemí. Předtím ho ovšem vydrancovali. Je logické, že ke kořisti patřila i Archa úmluvy, protože tato posvátná relikvie se v chrámě nacházela. Stejně jako obrovské množství zlata, stříbra a drahokamů.“

„Takže řečeno jinými slovy, všechny cesty vedou do Říma,“ glosovala to Edie, ale nijak zvlášť ji to nepřesvědčilo. Pak se rozhodla zahrát tvrdý míček. „Dobře, předpokládejme tedy – čistě hypoteticky –, že Římané jeruzalémský poklad i s Archou odvezli. Jak se ho tedy o jedenáct století později mohli zmocnit templáři?“

Lovett tu výzvu přijal s úsměvem. „Tady právě začíná být příběh zajímavý. Na počátku pátého století vydrancovali Řím Vizigóti. Jejich náčelník Alarich si vedl jako barbarský bandita a ukradl všechno, co Římané nashromáždili v předchozích staletích. Teď se nebavíme jen o jeruzalémském pokladu, nýbrž o kořisti naloupené v celém tehdy známém světě. Obrovský poklad podle všech měřítek. Větší, než to, co našel Mel Fischer se svými lidmi ve vraku Nuestra Seňora de Atocha. To je naprosto jisté.“

„Pořád jste ještě neodpověděl na moji otázku,“ stála si na svém Edie, která se s touhle odpovědí nehodlala spokojit.

„Já bych řekl, že na ni odpověděl,“ vložil se do toho Caedmon a přispěchal tak mladíkovi na pomoc. „Po vydrancování Říma se Alarich vrátil do vizigótské pevnosti na jihu Francie a ukořistěny poklad rychle zakopal. V roce 1150 se v oněch kopcích a údolích, které kdysi obývali Vizigóti, zabydleli templáři.“

„Kde,“ ujal se slova zase Lovett, načež jako střelec rychlým pohybem namířil Caedmonovi oběma ukazováčky na prsa, „jak jste si už jistě domysleli, našli vizigótský poklad. A právě v té době začali templáři velkoryse utrácet, stavěli své válečné námořnictvo a nakoupili tisíce panství po celé Evropě. Přes noc měli náhle větší kapitál k podnikání než kdokoli jiný na kontinentě. Nikdo se neodvážil se proti nim postavit. Byla to finanční síla, s níž bylo nutno počítat.“

Edie si byla jistá, že v Lovettových očích v té chvíli vidí symboly dolaru.

„Koukám, že se v historii templářů vyznáte.“ poznamenal Caedmon.

„Taky jsem se pořádně nadřel.“ Lovett se tiše zasmál. „To víte… archeolog.“ Zabubnoval si pěstmi do prsou jako Tarzan. „Spousta studia.“

„Je to zajímavá teorie.“ poznamenal zamyšleně Caedmon. Toho divadelního výstupu si nevšímal. „Ale bez dalších důkazů stojí na písku.“

„Osobně se domnívám, že celá ta záležitost je k smíchu.“ přisadila si Edie své pomyslné dva centy. Tohle tak podle ní mohla být skutečná hodnota templářského pokladu v dolarech.

„Poslyšte, to není žádná nesmyslná teorie. Já ty důkazy mám. Mapy, artefakty, archivní záznamy. Poslední rok života jsem věnoval pátrání po osudech templářů.“

„Hmmm.“ Caedmon našpulil rty a naklonil hlavu na stranu. Edie viděla, že o tom přemýšlí a nebere právě vyslechnutá slova na lehkou váhu.

A právě to jí dělalo starosti.

Copak nevidí, že si tenhle Jason Lovett pustě vymýšlí? Zřejmě by se nejraději navlékl do brnění a hrál si na středověkého rytíře.

„Kde přesně v Novém světě tedy templáři svůj poklad ukryli?“ Edie se ani nepokoušela svou skepsi skrývat.

„Jsem si dost jistý, že přistáli v Newportu na Rhode Islandu. Odtamtud se vydali do vnitrozemí a asi třicet kilometrů západně od Newportu založili kolonii. Částečně jsem ji vykopal. Zdá se, že tam došlo k nějakému masakru. Kde schovali ten poklad, ale nevím.“ Teď už nebyl tak nadutý jako předtím a obrátil se na Caedmona s prosebným výrazem ve tváři. „Právě proto by se mi hodily vaše odborné znalosti. Na jednom balvanu jsem totiž našel vytesané nějaké templářské symboly. Domnívám se, že by to mohlo být vodítko nebo snad nějaká tajná šifra. A protože jste odborník na templáře, myslel jsem…“ Archeolog se uprostřed věty zarazil. Vytřeštil oči a zavrávoral.

„Jste v pořádku?“ zeptal se starostlivě Caedmon.

Lovett, dosud se potáceje na místě, si zběsile zašátral rukou za zády. Jako někdo, kdo se chce podrbat, ale nemůže dosáhnout na to správné místo. „Ten… pohledný… prevít…“ zamumlal nesouvisle.

Bez varování se nachýlil kupředu, srazil promítací plátno a zřítil se obličejem na parkety.

Hned nato Edie zděšeně vykřikla, když spatřila, že mu ze zad trčí nůž.

7

„Proboha!“ vykřikl Caedmon v šoku.

Jasona Lovetta mu před očima zavraždili dýkou!

Natáhl krk a stačil uvidět, jak nějaký tmavovlasý muž prchá k východu v zadní části čítárny. Osamělý vrah.

Caedmon se bleskurychle obrátil k Edie. „Zavolej policii! A za nic na světě neodcházej z téhle místnosti, dokud nepřijedou.“ Jen co ten rozkaz vykřikl, rozběhl se ze všech sil k východu.

„Kam letíš?“ volala za ním Eddie.

Neodpověděl, protože na to nebyl čas. Vrah měl přinejmenším pětivteřinovy náskok a byl už venku z čítárny.

Caedmon proběhl zadními dveřmi, vřítil se do vestibulu a okamžitě se zarazil. Místnost byla obložená tmavým dřevem, na stěnách visely v nákladných rámech portréty zednářů třiatřicátého stupně a celá galerie v sobě měla jakousi klaustrofobickou tajuplnost. Zvlášť proto, že kromě zvěčněných zednářů tam nebylo živáčka.

„Ten mizera měl jen dvě možnosti.“ řekl si tiše Caedmon a proklínal jeho rychlost.

Tušil, že banketnímu sálu vpravo se vrah vyhnul, protože tam si klevetící posluchači přednášky dosud užívali občerstvení zdarma. Proč by riskoval, že ho přespříliš horlivý návštěvník srazí k zemi?

Doufal jen, že mu instinkt napovídá správně, když vyrazil méně frekventovanou cestou vlevo.

Na konci haly zamířil k naleštěnému mramorovému schodišti vedoucímu do atria. Pokud si nepospíší, ten mizera bude brzy z budovy venku.

Bral schody po dvou a zachytával se mosazného zábradlí, aby neupadl, protože kožené podrážky na hladkém povrchu klouzaly. Tyhle boty se k závodu v běhu zrovna moc nehodily. Na horním konci schodiště odbočil vpravo. Podíval se do chodby se žulovými sloupy, mezi nimiž se rozkládalo prostorné atrium, a spatřil hlavní východ. U dveří stál osamělý hlídač, který neměl nejmenší tušení o tragédii, která se odehrála v suterénu.

Už se chystal na strážného zavolat, když vtom mu výkřik zamrzl v hrdle… Koutkem oka zahlédl nějaký pohyb.

Otočil se právě včas, aby spatřil, jak se dvoukřídlé létací dveře tiše dovírají.

Nebyl to jenom průvan?

Caedmon civěl na zavřené dveře a v duchu se ptal, zda tím průvanem, který je zavřel, nebyl Lovettův vrah.

„Existuje jen jediný způsob, jak to zjistit,“ zamumlal si pro sebe a vydal se ke dveřím.

8

„Pomoc! Rychle! Potřebuju doktora!“ křičela Edie Millerová. Padla na kolena a přes shozené promítací plátno se přesunula k boku Jasona Lovetta.

Pronásleduje Caedmon chladnokrevného vraha? Co když má ten zabiják ještě střelnou zbraň? Nebo další dýku? Nebo se vyzná v bojových uměních…

Caedmon si s tím poradí, ujistila se ale v duchu. Má špionážní výcvik. Což znamená, že ví, jak zvládnout nebezpečnou situaci.

Do čítárny přiběhl břichatý pán středního věku.

Edie nevěděla, zda to bylo tou krví, tělem na podlaze nebo drahokamy vykládanou rukojetí dýky trčící ze zad, ale první člověk, který zareagoval na její křik, se s mobilem v ruce prudce zarazil na místě. „Co…“

„Přestaňte civět a zavolejte sanitku. Hned! Řekněte, že v zednářském Domě chrámu na Šestnácté ulici leží pobodaný muž,“ přikázala mu, protože předpokládala, že jako většina lidí v takových situacích není schopen racionálně jednat. Pak v naději, že tím odvrátí další katastrofu, ještě dodala: „A až tam zavoláte, je třeba se postarat, aby až do příjezdu policie nikdo neopustil banketní sál, protože vrah se může skrývat mezi hosty.“

Tlouštíkovo počáteční ohromení se okamžitě proměnilo ve viditelnou hrůzu. „Ale já… já mám ženu a dvě dě-děti. Proč to mám dělat zrovna já?“

„Protože je třeba to udělat!“ zaječela Edie. Moc nescházelo, aby vyskočila a vrazila tomu člověku facku. „Jestli tenhle muž zemře, bude to vaše vina!“

To zapůsobilo. Tlouštík začal na mobilu vytáčet číslo, otočil se a vyběhl ze dveří.

Vzápětí se Jason Lovett, překvapivě stále při vědomí, ztěžka přetočil z břicha na bok. Ten pohyb ho ale natolik vyčerpal, že jenom lapal po dechu.

„Chtěl byste něco?“ zeptala se soucitně Edie. Opožděně si uvědomila, že to je dost hloupá otázka. Jemně mu odhrnula pramen světlých vlasů z obličeje.

Má tak hebké vlasy. Jako malé dítě. Něčí malé dítě. Milovaný syn nějaké matky.

Cítila, že se jí do očí nahrnuly slzy, a pohladila Lovetta po zrudlé tváři. Přála si, aby zůstal naživu.

Když viděl její ztrápený výraz, našel sílu, aby slabým hlasem zašeptal: „Aqua sanctus… aqua sanctus.“

„Já… já latinsky neumím,“ vychrlila ze sebe Edie zmateně, ale nebyla si až tak jistá, že to vůbec byla latina.

„Potřebujete… ach ano, jistě! Aqua je přece voda. Chcete se napít.“

S úlevou, že se jí podařilo jeho žádost správně vyložit, se natáhla a vzala ze stolu Caedmonovu láhev s vodou. Roztřesenýma rukama ji otevřela. Pak jemně nadzvedla Jasonu Lovettovi hlavu a přiložila mu láhev ke rtům.

On ale prudce zavrtěl hlavou, až jí vyrazil vodu z ruky, a polil se na prsou. „Aqua sanctus!“ vydechl, tentokrát naléhavěji.

„Já vám nerozumím. Caedmon umí latinsky.“

„Musíte…“ Lovett, s tváří zkřivenou bolestí, se pokoušel rozepnout kapsu u kalhot.

„Nehýbejte se,“ nařídila mu Edie v obavě, že by si mohl ještě víc ublížit. Pokud něco takového bylo vůbec možné.

Lovett ale její příkaz ignoroval a zachrčel, když se mu konečně podařilo kapsu otevřít a strčit do ní ruku. Vypadla z ní lahvička s tabletkami a odkulila se kousek po parketách. Edie se podívala na nálepku. Xanax. Antidepresivum. Jason Lovett má rád farmaceutické bonbonky.

„Sanitka už je na cestě,“ řekla mu a v duchu si položila otázku, jak dlouho ještě může Lovett vydržet. „Za chvíli už budete v univerzitní nemocnici George Washingtona. Po New Hampshire Avenue je to kousek. Cesta bude trvat jen pár minut.“

Lovett však už znovu zápolil s kapsou u kalhot. S bolestnou grimasou se trochu nadzvedl, aby z ní mohl něco vytáhnout.

Edie se naklonila, aby mu pomohla…

… a vzápětí ucukla, když spatřila záblesk pistole.

9

Caedmon strčil do létacích dveří.

Uvědomoval si, že by mohl vkráčet do pasti, a tak do malé čítárny postupoval opatrně. Jednu stěnu lemovaly prosklené skříňky na exponáty, zatímco centru dominoval dřevěný stůl plný knih.

Prohlížel si nevelkou místnost. Mramorové busty slavných řeckých filosofů. Vycpaný orel bělohlavý. Prosklená vitrína s posmrtnou maskou Abrahama Lincolna. Nic jiného než staré knihy a morbidní kuriozity však neviděl. Lovettův vrah nikde.

Když už se chystal odejít, chřípí se mu náhle zachvělo a on zachytil jiný pach než starou kůži a letitý papír.

Kolínskou.

Ano, byl si tím jistý. Na molekulách vzduchu ulpěla jemná vůně santálového dřeva.

Vykročil za ní.

Vešel do dvoupatrové knihovny a blížil se k obrovskému stolu, který stál mezi dvěma osamocenými skříněmi. Úzké schodiště po pravici vedlo na přesahující lávku zavěšenou nad hlavou.

Vůně santálového dřeva zde byla silnější.

Vrah není daleko.

Caedmon si to ještě ani pořádně neuvědomil, když zaslechl rychlé nadechnutí – jediné varování, že se zabiják na něj chystá vrhnout. Vrah se vskrytu zachytil kovového sloupku, kterým bylo schodiště připevněno k podlaze, a vymrštil se do vzduchu.

Než stačil Caedmon vůbec postřehnout, co se děje, do hrudi mu prudce narazily dvě kožené podrážky. Kopanec ho odhodil dozadu, hlava se mu otočila doprava a vrazil jí rovnou do jedné ze skříní, která se jenom zatřásla.

Sakra!

Z pravého spánku mu celým obličejem až do paže projela bolest. Vyplivl z úst krvavou slinu a potřísnil prosklenou skříň. Odpotácel se asi metr dozadu a před očima mu vířily příslovečné hvězdičky. Ještě dezorientovaný zaslechl tiché zachechtání.

Ten mizera se mu ještě vysmívá.

Setřásl bolest.

Se zaťatými zuby se vrhl na útočníka.

Ten ale rychle shrábl ze stolu těžký svazek s pozlacenými ozdobami na deskách a mrštil jím po Caedmonovi s úmyslem zasáhnout ho do prsou. Caedmon však uskočil, a protože byl neozbrojený, popadl nejbližší předmět po ruce: mosaznou lampu z okraje stolu. Hrubě vytrhl šňůru ze zásuvky a urval stínidlo. S provizorním kyjem v ruce přešel do protiútoku. „Smrade!“ ulevil si tiše, když si ten chlap vzal z arzenálu na stole nůžky.

Se smíchem, který vůbec nezněl vesele, se na něj vzápětí vrhl se zjevnou snahou zabodnout mu je do podbřišku.

Caedmon byl v pokušení praštit vraha mosaznou lampou po hlavě, ale nakonec se místo toho rozmáchl po jeho pravičce. Kov s nepěkným zvukem narazil na kost. Krach! Jako mrkev, jedním máchnutím rozseknutá na dvě poloviny. Nůžky zarachotily na podlaze.

„Au!“ zařval vrah.

Caedmon, vyburcovaný k akci, levičkou rychle drapl protivníkovu levou ruku v semišovém rukávu. Ten jenom zavrčel a zasáhl Caedmona kolenem do břicha.

Caedmon jen vyhekl. Spolkl žaludeční šťávy, které mu vhrkly do krku. Vrah se osvobodil z jeho sevření a hnal se ke schodišti vedoucímu k lávce ve vyšším patře. Udýchaný Caedmon se rozběhl za ním, po úzkém schodišti nahoru. Tam zahlédl mihnutí hnědého semiše a zjistil, že vrah má náskok asi šest metrů. Po dalších třech metrech lávka končila.

Caedmon sevřel mosaznou lampu pevněji a zpomalil krok, protože hra se pomalu blížila do finále. Vrah, který se ocitl v pasti, stál zády k němu.

„Proč jste zabil Jasona Lovetta?“

Vrah se jen tiše zasmál.

„Vám to připadá zábavné?“

„Celá situace mi připadá zábavná,“ odvětil zabiják… a v příštím okamžiku přeskočil přes zábradlí.

Ohromený Caedmon v šoku sledoval, jak plachtí vzduchem a hbitě přistává na nohou.

„Zatracenej chlap!“

Caedmon odhodil lampu a seběhl po schodišti. S tepem dunivě bušícím v uších zamířil k atriu a proběhl dvoukřídlými létacími dveřmi právě včas, aby viděl jak se Lovettův vrah žene kolem opuštěného stanoviště hlídače.

Caedmon, stále odhodlaný toho mizeru polapit, přeběhl atrium a vyřítil se ven hlavním vchodem. Příliš pozdě! Vrah už byl dole ze schodů a spěchal k zastávce, ke které právě přijížděl autobus.

To je k neuvěření… on mi ujede městským autobusem!

Caedmon, už u konce sil, se pustil dolů po žulovém schodišti.

Než se ale dostal na třiatřicátý schod, byl už vrah v autobuse a pneumatické dveře se za ním uzavřely. O okamžik později se autobus odlepil od chodníku. Caedmon se rozběhl ze všech sil, mával rukama nad hlavou ve snaze ještě ho zastavit. Řidiči s kamenným obličejem ale nestál za jediný pohled.

„K čertu!“

Rozzuřeny Caedmon praštil dlaní do boku odjíždějícího autobusu. Zdálky slyšel ječivé zvuky několika sirén.

Vrah, který se usadil vzadu, se klidně otočil a díval se na něho.

Caedmon mu ten nestoudný pohled vrátil a vtiskl si jeho obličej do paměti: tmavé vlasy po ramena, daleko od sebe posazené hnědé oči, výrazný nos, mírně našpulené plné rty. Očekával, že bude působit hrubě, či dokonce krůtě a zvířecky surově, takže mu vrahova fyzická krása doslova vyrazila dech.

Tuhle tvář už jsem někde viděl, uvědomil si s nemalým překvapením. V Národní galerii v Londýně… Na Botticelliho obraze Portrét mladého muže. Vrah Jasona Lovetta jako by vystoupil přímo z plátna z patnáctého století a ta podobnost byla víc než záhadná.

Teď s náznakem úsměvu pozvedl ruku ke rtům a poslal Caedmonovi vzdušný polibek.

„Drzý lotr,“ vyplivl Caedmon znechuceně, jelikož v očividné vrahově spokojenosti viděl jen další urážku. Tomu mladému grázlovi bylo jasné, že mu vražda prošla.

10

Americká duše je tvrdá, osamělá, stoická a zabijácká.

Tato myšlenka se vynořila Caedmonovi v hlavě, když se vrátil do zednářské čítárny, a tenhle citát z D. H. Lawrence se mu zdál výstižný.

Nemohl si ovšem být jistý, že vrah Jasona Lovetta je Američan. Troufalý mladík vypadal na kavárenského povaleče, pohledného jako nějaký gigolo ze středomoří. Což nebyl přesně typ, jaký by si člověk představoval coby chladnokrevného amerického zabijáka.

Edie, které se po tvářích koulely slzy, se k němu rozběhla. Karmínově rudý šál, uvázaný kolem pasu, za ní vlál jako napnutá plachta.

„Díkybohu, že jsi v pořádku!“ vykřikla a vrhla se mu na prsa.

Caedmon ji objal. Třásla se a on si uvědomil, že se chvěje také. Chvíli se k sobě tiskli a šeptali si útěšná slůvka.

Jakmile zaslechli ječivé houkání sirén, odtáhli se od sebe a Caedmon ji pohladil po rameni. Před čtyřmi měsíci je spojil dohromady osud, když se oba měli stát oběťmi náboženského fanatika, který pátral po Arše úmluvy. Nebýt této nebezpečné události, jejich cesty by se nikdy nezkřížily. Vzhledem k tomu, že on měl pronajaty byt v Paříži, zatímco Edie žila ve Washingtonu, se však příliš často nevídali. Caedmon přiletěl na Dullesovo letiště teprve včera večer, po čtyřech týdnech odloučení. Při jejich štěstí mohl čekat, že se to neobejde bez problémů.

„Jsem v pořádku,“ ujistil ji. Odkašlal si a zaměřil se na ležící tělo Jasona Lovetta. „Proč tu nikdo není? Surová vražda obvykle láká morbidní zvědavce.“

„Hlídač drží všechny návštěvníky přednášky v banketním sále.“ Edie se na něho zamračila. „Vím, že jsi v Oxfordu přečetl spoustu chytrých knih a v MI5 tě taky hodně naučili, ale když jsem tě viděla, jak ses za tím vrahounem rozběhl, strašně jsem se vyděsila. Myslíš si snad, že jsi Superman?“

„Omlouvám se, že jsem dámu vystrašil. Mé schopnosti na něho naneštěstí nestačily.“ přiznal. Jako mnohé muže středního věku se však jeho ega nemile dotklo, že ho nějaký zatracený kluk předčil. Rychlejší v běhu a se silnějšími svaly. „Ten mizera mi utekl. Jako kdybych honil olympijského sprintera.“

Edie si zamyšleně kousala spodní ret. Pak se ohlédla přes rameno na mrtvého archeologa. „Než umřel, myslela jsem si, že na mě chce vytáhnout pistoli.“ Vyndala z kapsy malý pochromovaný přístroj s barevnou dekorací a držela ho jako střelnou zbraň. „Bum-bum! A zatím to bylo tohle“, řekla a podala mu malý diktafon.

„To je zajímavé,“ potřásl hlavou Caedmon. „Vzhledem k tragédii, ke které právě došlo, mám podezření, že Jason Lovett nebyl jediný člověk, který aktivně pátral po templářském pokladu. Jeho politováníhodná smrt mě vede k –“ Náhle si ale všiml drahými kameny vykládané rukojeti vyčnívající z Lovettových zad a zmlkl uprostřed věty. Dobrý Bože. Je vůbec možné, co vidů Protože věděl, že každým okamžikem zde bude policie, vrhl se k tělu. Poklekl a zkoumal jemnou řemeslnou práci na několik set let staré dýce.

„To je neuvěřitelné.“

Edie, zjevně zmatená jeho reakcí, zírala na drahokamy zdobený jílec. „Co je neuvěřitelné?“

Opatrně, aby se vražedné zbraně nedotkl, ukázal na malé vsazené rubíny, které vytvářely zřetelnou osmicípou hvězdu.

„To je osmicípá hvězda, prastarý symbol Stvoření.“ Překvapen přítomností tohoto symbolu na vražedné zbrani, vstal. „Ve starověkém Egyptě byla osmicípá hvězda známá jako symbol Ogdoády čili Osmera, osmi božstev uctívaných v kultu Stvoření, který vznikl v Hermopoli. Číslo osm má nesmírnou důležitost v mnoha esoterických tradicích stejně jako u gnostiků nebo kabalistů a osm hrotů má samozřejmě také –“

„Slavný templářský kříž,“ skočila mu do řeči Edie, aby se pochlubila svými vědomostmi. Hned nato ale svraštila obočí. „Ty si myslíš, že ta hvězda má něco společného s templáři?“

„Myslím si, že s nimi má něco společného vražda doktora Lovetta. A co se té hvězdy týče… nevím.“ Caedmon pokrčil rameny s přáním, aby znal lepší odpověď. Osmicípá hvězda je jedním z nejsložitějších symbolů v dějinách. Dva čtverce na sobě, z nichž jeden je pootočený o pětačtyřicet stupňů. Sedm dní Stvoření, po němž následoval osmý den odpočinku. Jinak než u dnešních křesťanů. Znovunabytý ráj.

Ztracený ve svých myšlenkách, vzhlédl a jeho pohled utkvěl na egyptských hieroglyfech, jež tu zdobily strop. Tento neobvyklý motiv mu připomněl výchozí tezi jeho vlastní oxfordské dizertace a sice, že příčinou strašného konce templářů bylo jejich ovlivnění egyptskými mystérii. A přestože se mu dostalo výsměchu, že nemá žádné důkazy, věřil tomu dosud.

Poklad templářů. Osmicípá hvězda. Egyptská Ogdoáda. Mrtvý archeolog.

Jak spolu tyto zdánlivě oddělené záležitosti souvisejí?

„V jádru téhle záhady jsou templáři. Cítím to v kostech.“

Edie mu zamávala rukou před obličejem. „Haló, vzbuď se a zadrž. Jason Lovett byl zavražděný před našima očima. Měla jsem dojem, žes mi chtěl říct, že být archeologem je trochu riskantní povolání.“

Zavrtěla hlavou a Caedmonovi při tom připadala jako utrápená matka, která kárá zlobivé dítě.

„Až doteď jsem si myslela, že tvá posedlost templáři je poměrně neškodná.“

„Nejsem jimi posedlý,“ bránil se.

„Aha. Tak proč jsi tedy pronásledoval Lovettova vraha?“

„Možná se budeš divit, ale chtěl jsem mu položit pár otázek. Především jsem chtěl vědět, proč vlastně Jasona Lovetta zabil.“

Edie vykulila oči, jako by vyslovil něco naprosto neuvěřitelného. „Lidská chamtivost nezná mezí. Kořenem všeho zla jsou peníze. Johohó, pirátský život je pro mě to pravé. Asi by sis měl vybrat.“

Než ale stačil odpovědět, vběhl do čítárny houf policistů a zdravotníků s nosítky.

„Co s tím diktafonem? Odevzdáme ho policii?“ zeptala se znepokojeně Edie.

Caedmon pohlédl na uniformované policisty prodírající se davem. Pak mrkl na diktafon, který stále držel v pravičce. A nakonec sklouzl očima k otevřené knize, která ležela na podlaze vedle mrtvého archeologa.

Ve 14. století převezli templáři Archu do Nového světa. Mám důkaz.

„Ne. Před nikým se o tom diktafonu nezmiňuj. Náš zavražděny známy ho odkázal nám a jistě k tomu měl nějaký důvod.“ Špičkou boty knihu zavřel s nadějí, že ji nikdo znovu neotevře.

11

Saviour vystoupil z autobusu.

Na první pohled viděl, že se ocitl v latinskoamerické čtvrti, protože všechny nápisy na obchodech byly ve španělštině a chodci měli tmavší pleť.

Dosud ve stavu radostného triumfu zamířil k mexické jídelně vzdálené asi půl bloku. Z pronásledování měl nespornou radost a sexuálně ho to vzrušovalo. Dřív tomu bývalo naopak. On poskytoval vzrušení jiným. Žebronili o to. Prosili.

„Vyber si mě. Vím, že jsi lepší než druzí kluci.“

Měl chuť na presso, a tak vešel do zchátralého lokálu. Vzápětí na něho zaútočily spojené vůně skořice, papriček jalapeno a rozehřátého sádla. Sebevědomě zamířil do zadní části restaurace a posadil se u stolu s ubrusem samá skvrna. Uprostřed stála váza s umělými květinami, ubohý pokus tenhle šeredný podnik nějak zkrášlit.

Po chvilce přišla malá boubelatá žena s tmavýma očima a ještě tmavšími vlasy.

Protože předpokládal, že neumí anglicky, objednal si ve španělštině. „Un café expres, porfavor.“ Jedno léto strávil na Costa del Sol a uměl dostatečně Španělsky, aby dokázal uspokojit většinu svých fyzických potřeb.

Po chvíli se servírka s kamennou tváří vrátila a postavila před něj hrneček kávy na prasklém talířku. Saviour zvedl šálek k ústům, ale okamžitě ho bolestivě bodlo v pravé ruce. Katadikazo! Pronásledovatel ho uhodil mosaznou lampou a příval adrenalinu mu dosud nedovolit to zranění tolik pociťovat.

S úšklebkem usrkl hořkého nápoje a bolest ho donutila přemyslet o rusovlasém muži, Caedmonu Aisquithovi, který se rozběhl za ním. Řekl mu Lovett o svých vykopávkách? Pokud ano, znamenalo to, že Aisquith už ví o dávném masakru i o pokladu, který byl příčinou krveprolití. Jakože je Bůh jeho svědkem, on by se o tyhle informace nepodělil ani s vlastní matkou. S tou děvkou.

Ifigenia Argyrosová nebyla vdaná, když ji znásilnil jeden libanonský uprchlík a ona otěhotněla. Její rodina i sousedé ji za to zatratili. Jako stovky jeho rodáků, kteří hledali azyl, dostal se i Saviourův otec, když překonal zrádné moře, na ostrov Chios chatrným rybářským člunem. Řecká pobřežní stráž ho ale zatkla a poslali ho do internačního tábora v Soluni, odkud se mu zanedlouho podařilo utéct. Nejprve ukojil svůj hlad. A pak svůj chtíč.

Svého nechtěného bastarda potom Ifigenia naschvál, ze vzteku pojmenovala Saviour čili Saviour a ze svého ubohého osudu vinila dítě narozené z násilného spojení. Skutečnost, že jeho otec byl „sprostý, špinavý muslim“, učinilo v matčiných očích ze syna méněcennou bytost.

Na jeho třinácté narozeniny ho rozzuřilo, že je s ním matka odmítla oslavit, a tak utekl z dvoupokojového bytu na náměstí Vardalis, jenž byl jediným domovem, jaký kdy poznal.

První noc nově nalezené svobody byla strašlivá. Schoulený v poloze nenarozeného dítěte spal před jedněmi domovními dveřmi. Druhou noc se vplížil do chrámu Svaté moudrosti. Usnul při slabém svitu svíček, jež tu hořely na znamení díků, a v erotické vůni kadidla, aby ho následující ráno hrubě probudil vousatý kněz. Vyvlekl ho ven po dlaždicové podlaze a vyhodil ze dveří s vytesanými kamennými ozdobami na portále. Dobročinnost ke svaté moudrosti zjevně nepatřila.

Z hladu už ho bolelo břicho, a tak neměl jinou volbu, než si na tržišti Modiano něco k jídlu ukrást. Skončilo to fiaskem, protože prodavač ze Stánku s ovocem ho sešlehal trnitým prutem. S pláčem a zadnicí plnou naběhlých šrámů se děsil následující noci. Osud však tomu chtěl, aby potkal Ariho, chytrého čtrnáctiletého kluka, který žil na ulici už téměř pět let. Bratrsky ho objal kolem ramen a podělil se s ním o bochník chleba a láhev coly. Pak ho pozval do opuštěné konzervárny, která se stala domovem asi půltuctu uprchlíků z domova. Bylo jim od deseti do čtrnácti let a tvořili úzce spjatou rodinu. Ari byl všemi uznávaný vůdce.

Aby vydělali peníze, chodili starší „bratři“ každé ráno k přístavní hrázi, poskytovat orální potěšení dělníkům v docích, kteří tam přicházeli každý den za prací, a soupeřili o zákazníky s jinými mladými bezdomovci. S Arim se mohl uchechtat, když na banánu předváděl, jak v rekordním čase vzrušit muže tak, aby za minutu či dvě byli úplně hotoví.

Brzy dostaly jeho dny řád. S ranní mzdou v ruce si s Arim koupili krabičku cigaret a krabici kadaifi, oříškového pečivá z lístkového těsta pokapaného citronovou šťávou. Následujících několik hodin trávili na pláži, kde se vysmívali dělníkům z doků, kteří sebou předtím křečovitě škubali a hekali a hýkali jako osli. S Arim měli pro všechny jména. Chlupatá prdel. Rozmačkaný koule. Funící pochodeň. Maličký ocásek. Pozdě odpoledne si „ústní práci“ zopakovali ještě jednou, když připluli s denním úlovkem rybáři, a často dostali zaplaceno čerstvými makrelami. Dali dohromady svoji skromnou hotovost a koupili si několik lahví retsiny, aby měli čím spláchnout ryby, které si upekli v jámě na otevřeném ohni.

Nebyl to ani zdaleka dokonaly život, ale i tak to bylo obrovské zlepšení proti tomu, jaký vedl předtím. S Arim po boku se mu nikdo neodvážil nadávat do bastardů.

Právě když se Saviour chystal znovu zvednout kávu ke rtům, ucítil v pase jemné vibrování. Postavil tedy šálek zpátky a opatrně sáhl pro mobil – bolest během posledních pár minut vzrostla, takže pravou by ho asi vzít nedokázal. Nemusel se ani dívat, kdo mu volá, věděl, že je to jeho milovaný Merkurius.

„Použil jsi tu dýku?“

„Podle příkazu.“ odpověděl Saviour, trochu uražený tím, že tato otázka vůbec padla.

„Předpokládám, že všechno proběhlo hladce.“

Savioura na okamžik napadlo, že zalže. Nakonec se ale rozhodl říct pravdu. „S tím archeologem jsem si poradil. Nastala ale jedna nepředvídaná komplikace. Zřejmě stihl prozradit svůj objev jednomu muži a jedné ženě, se kterými se tady ve Washingtonu sešel.“

„Chci jejich jména!“ přikázal mu příkře Merkurius.

„O té ženě nic nevím. On se jmenuje Caedmon Aisquith.“ Pro jistotu neobvyklé jméno a příjmení hláskoval.

Na druhém konci linky slyšel rychlé klepání, jak konečky prstů dopadaly na klávesnice počítače. Předpokládal, že si Merkurius na internetovém vyhledávači právě zadává heslo „Caedmon Aisquith“.

„Co je to za člověka?“ zeptal se Saviour, kterého ten vysoký zrzoun pochopitelně zajímal. „Co je zač?“

Na druhém konci zaslechl hlasité povzdechnutí.

„Nebezpečná hrozba.“

12

Vskutku nebezpečná hrozba, pomyslel si muž známý jako Merkurius, jakmile zavěsil pevnou linku v kuchyni, a přešel ke sporáku. Nahlédl do džezvy, turecké kávové konvice. Na hladině nápoje, který se v ní zahříval, už se začínala tvořit pěna. Lžičkou sebral ten světlehnědý, hustě napěněný povlak do šálečku.

Věděl až příliš dobře, že svět je plný nebezpečných hrozeb. Číhaly všude. Byly připravené vyskočit, kdykoli to člověk nejméně očekával, jako nůž na krk. Nebo střelná zbraň ke spánku. Taková je povaha naší pozemské existence. A přestože archeologovy smrti hluboce litoval, věděl, že Jason Lovett by neváhal ani chvíli a prodal posvátnou relikvii za nejvyšší nabídku. Což by jen prodloužilo utrpení, protože relikvie představovala jedinou naději lidstva na únik z tohoto bídného světa.

Vypnul plynový hořák a opatrně, po stěně sléval kávu do šálku. Pěna se pomalu zvedala k hladině. Jakmile to dokončil, otevřel nádobu z pocínovaného plechu, vytáhl z ní drobnou cukrovinku a položil ji na podšálek vedle maličkého koflíčku. Turecký pamlsek ochucený růžovou vodou na pročištění chuti. Poté si Merkurius odnesl všechno do pracovny a na jeho čichové i chuťové buňky zaútočil závan bohatého aroma.

Pronikavá vůně mu jako vždy připomněla onu noc v roce 1943.

A jak by mu ji mohla nepřipomínat?

Cybele, jejich stará hospodyně, právě vešla do vkusně a přepychově zařízeného obývacího pokoje a složila na stůl veliký podnos s pravou tureckou kávou a cukrovím. Veškeré zařízení – vyřezávané skříně, zrcadla v pozlacených rámech, čalouněná křesla a pohovky – bylo dovezeno z Francie. Dlouhou a nákladnou cestou po moři z Marseille do Soluně. Jeho matka, odpočívající na sametové pohovce, se právě chystala zapálit si cigaretu s citronovou příchutí. Babička se věnovala vyšívání. Jeho dvě sestry hrály karty u stolku zvlášť určenému k tomuto účelu. A otec seděl v koženém křesle a rozmlouval s mužem, který byl už čtyřicet let jeho nejlepším přítelem.

Náhle se ozvalo zaklepání na domovní dveře.

Všichni otočili hlavy tím směrem. Osman de Léon, musimský ma’min, pohlédl na muže, který seděl vedle něj, Moše Benaroju, židovského kabalistu. V dřívějších letech by jejich přátelství nebudilo žádnou pozornost. Oba byli poddanými sultána Abdula Hamida v soluňské části proslulé otomanské říše. Po první světové válce se obě náboženství od sebe navzájem striktně oddělila.

Jak samozřejmě ví každý, kdo je obeznámen s historií, tytéž divoké větry vanuly ve střední Evropě o pět set let dříve, když Soluň neboli Thessaloniki, pojmenované po sestře Alexandra Velikého, dobyl turecký sultán Murad II. Po této válce bylo město přejmenováno na Salóniku. Jakmile se válečné vichry uklidnily, začala nová éra prosperity a náboženské tolerance. Krátce poté přijal sultán do Salóniky tisíce Židů, které ze Španělska vykázali radikální katoličtí monarchové, Isabela s Ferdinandem. Tito učení a schopní Sfaradim nebo-li Sefardé, jak si říkali, se životu v osmanském městě rychle přizpůsobili.

Zatímco sefardští obchodníci pomáhali Salónice, aby prosperovala, sefardští svati muži zanechali v „Novém Jeruzalémě“ nesmazatelnou stopu. Mystičtí rabíni, kabalisté, studovali esoterická tajemství zasazená do hebrejské abecedy, a byli přesvědčení, že těchto dvaadvacet písmen, která Mojžíšovi odevzdal sám Bůh, jsou jádrem Stvoření. Kabalisté, mystici ze Salóniky, byli proslulí po celém světě a křesťanští a muslimští věřící je měli ve veliké úctě.

Až do roku 1666, kdy se židovsky kabalista Sabbatai Zevi prohlásil za Mesiáše.

V náboženském šílenství, které vypuklo, prodaly tisíce Židů majetek a připojili se k Zeviho víře, v přesvědčení, že nastává konec světa, jak je prorokován v knize Ezechiel. Sultán to samozřejmě nesl nelibě, dal Zeviho zatknout a odsoudit k smrti. Protože to však byl slušný a spravedlivý vládce, zachoval se shovívavě a poskytl Zevimu příležitost, aby se zřekl svého učení, konvertoval k islámu a zachránil se před ostřím zakřivené šavle. Zevi pak nejen odvolal, ale vyzval tisíce svých stoupenců, aby se řídili jeho příkladem a přešli k islámu. Což oni ochotně učinili. A jak to dokázali jen kabalisté, chápali tito noví stoupenci muslimské víry svou konverzi jako spásný akt nahromadění božských jisker Universa, který jim umožní žít Svatějším životem v hmotném světě. Začali se pak nazývat ma’min, věřící.

Na přelomu devatenáctého a dvacátého století jich v Salónice žilo deset tisíc. Byla to silná, energií překypující komunita, která spojila sefardskou kulturu s kabalistickými názory. Všichni četli Korán, chodili do mešit, ale neustále přemýšleli o Mojžíšových tajných naukách. Byli dokonalým mostem mezi dvojím „lidem knihy“, jak se říkalo stoupencům Mohameda i židovského Boha. Tato přizpůsobivá víra se promítala i do jejich osobního života, takže uzavírali sňatky s původními muslimy i nekonvertovanými Židy.

Takto si v posledních letech bouřlivého fin de siécle bohatá rodina ma’minů najala židovskou kojnou, která pocházela z prosté rodiny Benaroyů. Synové z obou rodin, jejichž věkový rozdíl činil pouhé tři dny, vyrůstali bok po boku. Mléční bratři. Byli tak neoddělitelní, že by každému muselo být odpuštěno, kdyby je pokládal za skutečné sourozence.

Ještě dřív, než se z nich stali muži, se však znovu zvedl divoký vichr.

V roce 1922, po řecko-turecké válce, se Salónika ocitla pod řeckou nadvládou. Pět set let trvající osmanská vláda přes noc skončila, mešity byly uzavřeny a charakteristické minarety, ukazující k obloze, zbořeny. Fyzická destrukce však byla ničím ve srovnání s lidskými oběťmi – řecká vláda nemilosrdně trvala na tom, že všichni muslimové budou deportováni do Turecka.

Výjimkou bylo jen pár jedinců. Osman de Léon byl jedním z hrstky ma9minů, kterým bylo uděleno povolení zůstat ve městě, jemuž se dostalo nového jména Thessaloniki. Chytře se totiž oženil s křesťankou z velice vlivné rodiny. A tak mohlo pokračovat i přátelství obou „mléčných bratrů“, Osmana a Mošeho, které započalo už v jejich kojeneckém věku.

V dalších dvou desetiletích jejich svazek ještě zesílil. Ohrožen byl až jednoho jarního večera v roce 1943, kdy se ozvalo ono osudné zaklepání na dveře.

„Třeba to bude nějaká dobrá zpráva,“ řekl tiše Moše Benaroya, když Cybele odcupitala ke dveřím.

Nebyla. Tedy pokud by někdo nepokládal za dobrou zprávu návštěvu ozbrojeného důstojníka SS.

Hrubě odmítl šálek kávy a hned ode dveří nařídil Mošemu, aby šel s ním. Protože Osman a členové jeho rodiny nebyli Židé, o ně se nijak nezajímal. Pokud mu bylo divné, že bohatý obchodník s tabákem hostí chudého Žida, nedal to nijak znát.

„Neodvádějte ho nikam!“ zaprotestoval rozčileny Osman. „Moše Benaroyaje můj bratr!“

Důstojník SS se nevesele usmál. „V tom případě ho asi budete muset doprovodit na nádraží.“

Následovalo zděšené ticho. Všichni dospělí v místnosti si dobře uvědomovali, že to není návrh, ale rozkaz.

Přestože Merkuriovi tehdy bylo teprve pět, intuitivně vytušil, že se právě stalo něco závažného. Rozběhl se přes pokoj k otci.

Osman se sklonil, vzal ho do náruče a přitiskl k sobě. „Nesmíš, chlapče, nikdy zapomenout, že tvé jméno znamená Nositel světla.“

Moše Benaroya, který stál vedle nich, mu útěšně položil ruku na rozcuchané vlasy. „Neboj se světla, Merkure, protože tě dovede ke smyslu života.“

Osman de Léon už se z nádraží nevrátil. Stejně jako se nikdo nevrátil z Osvětimi.

Když zástup „pasažérů“ směřujících do Polska procházel přes Plateia Eleftherias, náměstí Svobody, občané města Thessaloniki mlčky stáli. Ano, někteří plakali. A pár jich jen bezmocně vrtělo hlavou, jak se kolem nich vlekl proud lidí. Nikdo však nezvedl na protest zbraň, a dokonce ani prst nebo hlas.

Merkurius a jeho matka stáli mlčky s ostatními diváky. Zděšeny se jí po celou dobu držel za nohu. Nad hlavami se bavlněné obláčky změnily v krvavě červené, prosycené paprsky zapadacího slunce. Den zmíral a on se obával, že nový den nikdy nenastane.

Nastal. Ale ne dřív, než byli tři tisíce Židů a jeden muslimský ma’min nacpáni do čekajícího vlaku. Zanechali po sobě svůj majetek, dějiny a nashromážděné vzpomínky na „Nový Jeruzalém.“

V průběhu onoho srdcervoucího jara bylo ze Soluně do Osvětimi odtransportováno pětačtyřicet tisíc Židů. Většina dostala hned po příjezdu kus mýdla a byla poslána přímo do „sprch“.

Merkurius, ztracen v hrůzných vzpomínkách na onen vzdálený jarní večer, zvedl k ústům drobný koflík kávy a malinko upil.

Toho osudného dne čtyřicátého třetího roku, kdy se ozvalo neočekávané zaklepání na dveře, dostal neocenitelnou lekci… zlo se rodí v mlčení.

13

„Je mi fuk, co nám vykládal ten detektiv, který přišel vyšetřovat vraždu,“ prohlásila Edie, když vešla do obývacího pokoje svého domu v Adams Morgan. Jako zločin z vášně to neberu. Bylo to… já nevím, ale spíš to vypadalo jako poprava. Ukřivděný milenec by takhle na dálku nezabíjel. Osoba stravovaná žárlivostí by Jasona Lovetta bodla třicetkrát nebo čtyřicetkrát.

„V kriminálních filmech natočených podle skutečných událostí tomu tak aspoň bývá.“

Caedmon šel za ní s hnědou papírovou taškou v ruce. „Ke scénáři, který sestavila policie, rovněž nechovám velkou důvěru. Existuje zde totiž možnost násilného aktu zaměřeného proti svobodným zednářům. Tahle organizace měla v dějinách už spousty nepřátel.“

„Ani tohle se mi nezdá,“ namítla Edie a rozměrnou tašku si od něj vzala. „Přednáška byla pro veřejnost. A kdyby byl někdo naštvaný na zednáře, proběhlo by to přece jen asi jinak.“

Zatímco Edie hovořila, z papírové tašky postupně vytahovala krabice s jídlem a rovnala je na obrovský bronzový podnos. Gigantický tác, spočívající na dvojici indických kamenných podstavců, sloužil jako kávový stolek. Její soused Garrett nikdy neopomenul zmínit, že její obývák vypadá, jako vnitřek láhve z filmu Sním o Jeannie. Caedmon byl příliš velký gentleman, než aby to komentoval. Poté, co Edie strávila několik týdnů v jeho pařížském bytě, už věděla, že sám dává přednost tmavému dřevu a předmětům, jaké by člověk očekával v anglické knihovně.

Volnou rukou Edie při řeči ukázala na plastové krabice se suši a lahvičku saké. „Já připravím tohle a ty můžeš nalít saké.“ Garrett se právě vrátil z obchodní cesty do Tokia a pár lahví legendárního japonského likéru propašoval v zavazadle. Nedočkavá, aby všechno už ochutnala, postavila Edie na podnos vedle blankytně modré láhve dva pohárky.

Caedmon se posadil na sametovou pohovku. Edie, která už se chystala usadit na koberec z agáve, místo toho obrátila hlavu ke dveřím, protože zaslechla vrčení a bzučení faxu. „Zdá se, že dostaneme nějakou zprávu,“ prohlásila. „O co se vsadíš, že je to fax, na který čekáš?“

„Ať už je Trent jaký chce, je spolehlivý.“

„Nevstávej, jdu to zkontrolovat.“ Edie gestem naznačila, aby zůstal sedět, a vydala se chodbou ke své domácí kanceláři. Před faxem leželo několik listů bílého papíru. Caedmon se totiž už toho dne spojil se svým bývalým vedoucím skupiny v MI5 a požádal ho o spis Jasona Lovetta. Je pěkné mít přátele na vysokých místech.

Než se Edie vrátila do obýváku, vzala kromě nafaxovaných listů i svůj laptop. Ten pak položila na pohovku a s papíry v ruce se zeptala, „Koukneš se na to sám, nebo to mám přečíst nahlas?“

Caedmon mírně nakrčil obočí. „Tak to tedy přečti, když myslíš.“

Jen co Edie postřehla jeho bouřkové obočí, opožděně si uvědomila, že překročila hranici. Rychle mu papíry podala. „Když o tom tak přemýšlím, jsou nakonec adresované tobě.“

S klukovským sebevědomím se posadila na podlahu a začala otvírat krabičky s jídlem. Podobné nepříjemné mezihry ji vedly k zamyšlení nad tím, jak zařídit, aby jejich spolupráce fungovala i přes Atlantik. Protože dlouhou dobu trávili jeden bez druhého, měla pocit, že se při každém setkání dostávají k prvnímu stadiu vztahu a musejí se znovu seznamovat. Neobratná konverzace. Omluvy. Společná koupelna a záchod! Jediná synchronizace nastávala v posteli. Jenže člověk přece nemůže žít jen postelí.

Edie se pobaveně zachichotala.

„Neřekneš mi, čemu se směješ, abych se také zasmál?“ zeptal se Caedmon.

„Neřeknu. Co ses dočetl o tom zabitém archeologovi? Nějaká hluboká, temná tajemství?“

Caedmon odložil nafaxované listy a zavrtěl hlavou. „Žádné červené praporky, jestli jsi měla na mysli něco takového. Podle dokumentů měl Jason Lovett bakalářský titul v kartografii a dva vyšší v archeologii. Po dokončení studia strávil nějakou dobu na Key Westu, kde s Fisherovým týmem hledal potopené španělské galéry.“

„Slušně řečeno, byl profesionálním hledačem pokladů,“ konstatovala Edie. Jídelní tyčinkou si hladově potřela několik ruliček suši vydatnou vrstvou wasabi. Pak zuby roztrhla sáček se sójovou omáčkou a zelenou vrstvu jí štědře přelila. „Což mě přivádí k otázce… Myslíš, že legendární templářský poklad je vážně tak obrovsky, jak Lovett tvrdil?“

„Nevím, jestli má opravdu tak nesmírnou hodnotu, jako je sto miliard dolarů. Jestli ale existuje, pak jistě bude ohromný,“ odpověděl Caedmon a částečně tak potvrdil fantastické archeologovo prohlášení. „A pokud templáři vlastnili i Archu úmluvy, jistě ji z Francie propašovali společně s pokladem v mincích. Jistě víš, že bych dal cokoliv, abych si mohl na Archu sáhnout.“

„Bavíme se ale o událostech, ke kterým došlo před sedmi sty lety.“

Edie sáhla po takzvaném kalifornském suši, které patřilo k jejím nejoblíbenějším, a to natolik, že si ho v restauracích dávala zabalit domů. Pravděpodobně proto, že tam ho mohla jíst rukama. Caedmon se na rozdíl od ní pálivému wasabi vyhýbal, používal tyčinky a vždycky měl po ruce ubrousek. Další připomínka toho, že každý z nich stojí na opačném pólu. Skutečnost, že on studoval na Oxfordu, kdežto ona trávila čas v pěstounské péči, když se její na drogách závislá matka předávkovala, znamenala, že vyrůstali v rozdílných světech.

Caedmonovo klasické vzdělání bylo nepochybně důvodem, proč většinou projevoval intelektuální převahu, zatímco ona měla sklon k intuitivnímu počínání. Hlava a srdce. Neustále se pokoušela zjistit, zda mohou společně vytvořit jeden celek. Co se však práce týče, nesmírněji bavilo dělat Caedmonovi výzkumnou asistentku. Ani na okamžik se nenudila.

„Nemám v úmyslu propíchnout tvojí templářskou bublinu, ale nelze vyloučit, že poklad už někdo našel,“ prohlásila a poukázala tak na zřejmý fakt.

„Všechno nasvědčuje tomu, že se tak dosud nestalo.“ namítl přesto Caedmon.

„Opravdu? A jaké pro to máš důkazy?“

Caedmon si otřel papírovým ubrouskem ústa, než odpověděl. „Když se Španělé vraceli z Nového světa s loďmi naloženými indiánským zlatem, stříbrem a drahými kameny, trpěla země obrovskou inflací vyvolanou tímhle náhlým přílivem kapitálu na španělský trh. Kdyby se byl našel poklad templářů, došlo by k něčemu podobnému. A protože žádné zprávy o přílivu kapitálu na evropské trhy neexistují, můžeme vcelku s jistotou předpokládat, že poklad nalezen nebyl.“

Edie pohlédla na diktafon, který ležel na bronzovém podnosu. „Lovett nám před smrtí sdělil velmi bizarní teorii. Pokud pro nás ale nemá mapu s místem označeným velikým křížkem, nemá smysl se tím zabývat, bylo by to jen pustým mrháním časem.“

„Snad nám k tomu doktor Lovett něco řekne,“ pravil odměřeným tónem Caedmon, který očividně předpokládal, že přístroj obsahuje nahrávku jeho poznámek. „A kromě toho jsem morbidně zvědavý. Mrtvý muž hovořící z hrobu a tak.“

„Když už je o něm řeč, tak ještě než…“ Edie se odmlčela a hledala ohleduplný výraz, „vydechl naposledy, blouznil a mluvil z cesty. Ještě jsem ti to neřekla, ale pořád opakoval slova aqua sanctus.“

„To je zajímavé. Agua je latinsky voda a sanctus svaty. Svatá voda? Svěcená voda?“ Caedmon sáhl po diktafonu. „Archeolog blábolící v agónii v mrtvém jazyce. To by mohlo být zajímavé.“

14

Muž za volantem pronajatého Audi A6 prudce zabrzdil, zastavil a vytáhl klíček ze zapalování.

Nesvítící pouliční lampa na železném sloupu s odlepujícími se letáky, které povlávaly v mírném vánku, poskytovala v jinak dobře osvětlené čtvrti tmavý kout.

Saviour Panoš se naklonil přes sedadlo spolujezdce a otevřel kufřík. Vytáhl z něho malou parabolickou anténu s mikrofonem, sluchátka a magnetofon. Stejnou sledovací soupravu, která mu úspěšně posloužila při špehování archeologa.

Dnešního večera měl ale jiný cíl, protože jeho milovaný Merkurius byl netrpělivý, aby už se dozvěděl, kolik toho Caedmon Aisquith ví o místě masakru a pokladu templářů.

Saviour se tedy řídil instinktem, který mu říkal, že rudovlasého Brita vede na policejní stanici, a odtamtud ho pak sledoval až sem, k řadovému domku na protější straně ulice. K jeho překvapení byl historik stále ještě ve společnosti kudrnaté ženy ze zednářského centra. Protože ho zajímalo, v jakém vztahu ti dva k sobě vlastně jsou, vyptal se na ně obtloustlého pána středních let, který věnčil směšně malého ostříhaného pudlíka. Majitel psa byl hovorný, takže se Saviour hned dozvěděl, že Edie Millerová, povoláním fotografka, s tím britským spisovatelem chodí a oba se nedávno vrátili z cesty do Etiopie.

Informace mu poskytl ochotně a zdarma. Jak také jinak. Krásní lidé jen zřídka vzbuzují podezření. Slabost lidské povahy, které Saviour často a rád využíval k svému prospěchu.

Když za závěsem v okně spatřil dva rozostřené stíny, namířil tím směrem parabolickou anténu.

„…strávil nějakou dobu na Key Westu, kde s Fisherovým týmem hledal potopené španělské galéry.“

S úsměvem zapnul nahrávací zařízení, aby slyšel zamilované hrdličky hlasitě a zřetelně.

Po hektickém dni si konečně mohl odpočinout, a tak vytáhl z kapsy saka krabičku cigaret Dunhill a stříbrný zapalovač. Zapalovač s vyrytou hvězdou Stvořitele dostal k narozeninám od Merkuria. Hluboce nábožensky založený Merkurius měl pro osmicípou hvězdu až fanatickou vášeň. Podobným způsobem byla jeho matka Ifigenia otrocky oddaná Panně Marii a jejich zanedbaný byt byl zaplaven jejími obrázky a soškami, na nichž se nikdy neusmívala. Saviour osobně dával přednost zpodobení Ježíše na kříži, polonahého muže svíjejícího se ve smrtelné agónii.

Při otvírání zapalovače tiše zaklel, protože po střetu s Britem mu teď už oteklou pravou paží projela bolest. Trochu neobratně si tedy cigaretu zastrčenou v koutku úst zapálil levičkou. Zhluboka vtáhl kouř do plic a vychutnával si uklidňující účinek tabáku. Dar bohů.

Bohové mu však svou přízeň neprojevovali vždycky. Bývaly doby, kdy si jen stěží mohl dovolit koupit jednu nebo dvě cigarety, na celou krabičku nebylo pomyšlení. Tehdy poznal, co je to život na ostří nože. Hlad. Strach. Naprosté vyčerpání. Obyčejné přání mít měkkou postel a plné břicho se stalo posedlostí. Nepřál si to však pro sebe, protože on se bez toho dokázal obejít. Chtěl tento malý přepych pro svého milovaného Ariho.

Když Ari onemocněl, naivně předpokládal, že úporný kašel a zvýšená teplota brzy přejdou. Po několika týdnech však začal plivat krev a všechno se naopak zhoršilo. Ari byl už tak slabý, že jen s největším úsilím došel deset bloků do nemocnice. Když doktor Saviourovi sdělil diagnózu – že jeho kamarád má prudce nakažlivou plicní tuberkulózu, na niž antibiotika nezabírají –, odmítal tomu věřit.

Můj Bože! To se rovnalo rozsudku smrti. Byl tak rozzuřeny, že se ocitl v pokušení popadnout jeden z těch lesklých nástrojů na tácu u lůžka a vrazit ho doktorovi do toho jeho měkkého podbřišku. A když se lékaři rozhodli nechat Ariho v karanténě, kam za ním nikdo nesmí, dokud nepomine nebezpečí, že nakazí jiné lidi, museli Savioura z nemocnice odvléct dva svalnatí zřízenci.

S bolestí si uvědomil, že kamarád potřebuje větší pohodlí, než mu mohou zajistit jeho skrovné příjmy – orálním sexem poskytovaným přístavním dělníkům si vydělali na jídlo, ale na nic jiného už nezbývalo. Saviour proto rychle vymyslel plán, jak si opatřit víc peněz. Dokonce i sedmnáctiletá přístavní krysa jako on věděla, že po prostitutech, kteří se procházejí po Leoforos Nikis, je velká poptávka a bohatí turisté a obchodníci platí za potěšení z jejich přítomnosti vysoké částky. A Saviour rovněž věděl, že tihle boháči jsou vybíraví. Což znamenalo, že se ze špinavé přístavní krysy musí nějak proměnit v stylového, uhlazeného společníka.

Protože byl rozhodnutý to pro svého nemocného kamaráda udělat, dlouhé hodiny studoval nafoukané mladíky, kteří se procházeli po promenádě lemované kavárnami na břehu Soluňského zálivu. Ještě delší dobu trávil zíráním do prasklého zrcadla, aby si osvojil blazeovaný výraz, jenž měl záměrně sdělovat dvojí zprávu: že by se sice uráčil strávit určitou dobu s klientem, ovšem pouze za odpovídající cenu. Ale ani tak nic nebylo zaručeno, protože během hodin strávených na promenádě, si všiml zvláštního fenoménu: pro bohaté muže s naditými peněženkami to byl rituální lov.

Aby se k tomuto rituálu mohl vhodně obléknout, musel vykouřit sto chlapů. Teprve pak měl dost peněz, aby si koupil bílé kalhoty, pruhovaný rolák a lahvičku parfému Paco Rabanne. Aby něco ušetřil, elegantní boty ukradl v jednom pětihvězdičkovém hotelu. Vkradl se dovnitř, když pokojská měnila ložní prádlo.

S hustými vlnitými vlasy upravenými u kadeřníka, vykoupaný a navoněný byl Saviour nyní připraven připojit se k jiným krásným mladíkům na Leoforos Nikis.

Už napoprvé si ho na celý večer vzal jeden vysoký Dán s pozoruhodným nedostatkem ochlupení. Saviour byl pak nucen strávit dlouhou dobu, která mu připadala jako věčnost, vkleče na všech čtyřech. Na několik dalších večerů už mu zbyly jen mlhavé vzpomínky. Celá skupina japonských obchodníků. Americký profesor z nějaké univerzity. Francouzský diplomat. Ještě před víkendem měl ale dost peněz na to, aby si pronajal malý byt jižně od ulice Egnatia. Tak blízko od chrámu Svaté moudrosti, aby cítil kouř z kadidla. V neděli, což byl jeho perně zasloužený den odpočinku, si pochutnal na jehněčím a zelených fazolkách. Hned následujícího dne, v pondělí, se s lékaři dohodl, že Ariho propustí a svěří do jeho péče. Když vedl pobledlého a žalostně hubeného přítele do nového bydliště, kousal se do rtu v obavách, že se Arimu nebude skromně zařízený byt zamlouvat. Společně překročili práh a čerstvě umytými okny svítilo dovnitř slunce. Ari mu sáhl po ruce. Byl příliš dojatý, než aby dokázal promluvit.

Po čase ho Ariho nemoc donutila opět něco vymyslet.

Saviour si zapálil další cigaretu. Náhle zaslechl ve sluchátkách praskot statické elektřiny a upravil naslouchací zařízení. Když uslyšel třetí hlas, přidal hlasitost.

„Říká se, že každé velké pátrání po pokladu začíná po staletí předávanými pověstmi.“

Když poznal hlas mrtvého archeologa, děsivě se linoucí ze sluchátek, začal se Saviour dusit kouřem z cigarety.

Skata!

Bylo to, jako by mu do uší šeptal jeho duch.

15

Říká se, že každé velké hledání pokladu začíná po staletí předávanými pověstmi. Mé hledání není jiné. Vzpomínám na dobu před pěti lety, než jsem udělal doktorát na Brownově univerzitě. Byl to rok, kdy jsem byl na stáži u vedoucího katedry doktora Cyruse Proctora, odborníka na archeologii amerických Indiánů. K průkopnickému postupu na Rhode Islandu došlo až poté, co doktor Proctor lokalitu prozkoumal, jelikož si přál zjistit, zda má nějaký kulturní význam. Bůh pomáhej komerčním developerům, jestli doktor Proctor najde v zemi nějaké artefakty domorodých Američanů. Ale tím jsem odbočil.

Jak tomu osud chtěl, seděl jsem zrovna v kanceláři doktora Proctora a připravoval se na zkoušky na konci semestru, když vešel neohlášený návštěvník: Indián středního věku. Doktoru Proctorovi sdělil, že se jmenuje Tonto Sinclair – ano, slyšíte dobře, Tonto, jako ta postava z westernu, nežertuju – a že potřebuje pomoc při hledání Yawgoogova pokladu. Yawgoog je mytický lidový hrdina Narragansettů. Hrůzyplné vyhlížející Tonto měl na kloubech rukou tetování barvy krve. Nebylo těžké si představit, že se tetoval s tomahawkem v jedné ruce a zakrváceným skalpem ve druhé. Pak vytáhl zlatou minci, vyraženou pravděpodobně ve středověku, a fotografii velkého balvanu, na kterém byla vytesaná středověká bitevní korouhev. Řekl, že zlatá mince a balvan jsou Yawgoogovy dary kmenu Narragansettů. Jistě není třeba dodávat, že jsem při těchto slovech zpozorněl.

Na doktora Proctora to ani zdaleka takový dojem neudělalo a prohlásil, že zlatá mince mohla být klidně zakoupena na eBay a ten kámen, který viděl už dříve, múze být koloniální mystifikace z osmnáctého století. Po tomto prohlášení se doktor Proctors Tontem rozloučil.

V následujících pěti letech jsem na to musel neustále myslet. Co kdyby byl na Rhode Islandu opravdu zakopaný poklad? říkal jsem si. Byl jsem odhodlán získat na tuto otázku odpověď, a proto mým prvním úkolem bylo seznámit se s postavou Yawgooga. Vyhledal jsem tedy toho chlápka, Tonta Sinclaira. A protože se mylně domníval, ze jsem přijel, abych mu pomohl najít ztracený poklad, začal mi vyprávět legendy o jejich hrdinovi. Přestože nejsem expert na folklór, bylo zřejmé, že indiánský kmen Narraga nsettů pokládá, Yaxvgooga za jakéhosi bohočlověka. Několik příběhů upoutalo moji pozornost. Třeba ten, ve kterém Yawgoog oděný v zástěře staví kamenný most přes řeku. Nebo bydlí v jeskyni, která je tak velká, ze by se do ní vešel celý menší kmen. A nakonec pověst o tom, jak Yawgoog jezdí na velrybě.

Tonto, potěšený tím, že ho beru vážně, mě vzal doprostřed divočiny v přírodním parku Arcadia v jihozápadní části státu. Nejprve mi ukázal Yawgoogův kamenný most. Ano, most se klene nad prudkou řekou. Pak mě přivedl k obrovskému osamocenému balvanu, o kterém tvrdil, že do něj tesal sám Yawgoog.

Představte si můj úžas, když jsem spatřil osmihrotý kříž s rameny, která se zužují ke středu a směrem ven rozšiřují. A v tu chvíli mi to došlo: Yawgoog byl rytíř z řádu templářů!

Edie s nevěřícným výrazem ve tváři náhle diktafon vypnula.

„Může to být pravda?“

„Věřím, že ten příběh má svoji cenu,“ odpověděl Caedmon. „Ale není jasné, co z něho vyplývá. Pokud templáři přistáli v roce 1307 na Rhode Islandu, museli být po technické stránce na vyšší úrovni než domorodci. Což vysvětluje, proč onoho Yawgooga pokládali za poloboha.“

„Dobře, to beru. Ale jak přišel templář k té podivné přezdívce Yawgoog?“ nechápala Edie. Zvedla láhev se saké a zajímala se, zda má dolít.

Caedmon se na nabízenou láhev toužebně zahleděl. Záliba v alkoholu bývala prokletím mnoha bývalých zpravodajců. Vhodný lék ke zmírnění vzpomínek na násilí. A v jeho vzpomínkách bylo víc násilností a hrůzy než u mnoha jiných. Před pěti lety odpálila RIRA, Skutečná irská republikánská armáda, v jedné londýnské stanici metra plné lidí bombu. Při tom výbuchu přišel o ženu, kterou miloval. Protože prahnul po pomstě, použil prostředky MI5, aby vypátral vůdce, který měl útok na svědomí, a na rohu jedné belfastské ulice ho zastřelil.

Tento čin chladnokrevné pomsty však jeho bolest nezmírnil. Ve stavu neutěšitelné trýzně strávil měsíce v alkoholovém opojení. Dokud ho jeho velitel v Thames House nedonutil toho nechat.

Takže i když byl teď Caedmon v pokušení, zavrtěl hlavou a další kalíšek saké odmítl. Edie o jeho bitvách s alkoholem nic nevěděla. Bylo lehčí o tom pomlčet, než se zahanbeně přiznat.

„Jméno Yawgoog může být a pravděpodobně taky je zkomolenina nějakého francouzského středověkého jména,“ odpověděl raději na její otázku. „Ale ať už mu říkali sebepodivněji, víc než tohle mě zaujala informace, že tenhle Yawgoog měl na sobě při stavbě kamenného mostu zástěru.“

„To mi taky přišlo zajímavé. Nemívali středověcí kameníci zástěry?“

Přikývl. „V kožené zástěře nosívali nástroje svého cechu, paličku a dláto. A silná zástěra je navíc chránila před létajícími odštěpky a kamenným prachem. Existuje rovněž starobylá tradice, podle níž nosí zástěru mystikové. Je to rituální úbor, protože zástěra symbolizuje čistotu.“

„Pravděpodobně proto, že zakrývá dolní polovinu těla,“ vyvodila z toho správně Edie.

„Podle Starého zákona nosil levitský velekněz zástěru jako součást svého obřadního oděvu. Efod, jak se jí říkalo, si musel velekněz obléct, kdykoli se chtěl postavit před Archu úmluvy.“

Edie, která právě zvedala k ústům kousek suši, údivem vykulila oči a pustila chutné sousto zpátky do plastové krabičky. „To je ale hodně zajímavé. Tohle nepochybně staví Yawgoogovu zástěru do zcela nového světla, co myslíš?“

„Přestože nás to nepřivádí o nic blíž k nalezení nejposvátnější ze všech relikvií, je to vážně podivná náhoda.“

„Změna tématu,“ prohlásila náhle Edie a zvedla opuštěný kousek suši. „Lovett řekl, že Yawgoog rád jezdil na velrybě. Myslím, že by to mohl být kuriózní indiánský popis templářského korábu, který mohl tvarem a velikostí připomínat keporkaka.“

„Bystrý postřeh.“ Krom neobvyklé směsi viktoriánského půvabu a nepředvídatelné modernosti vlastnila Edie i bystrou mysl. Toto vše okouzlovalo jeho srdce, jeho mozek i různé jiné orgány. Často všechny najednou.

Caedmon, který vždy hořel vášní pro intelektuální hádanky, vstal z pohovky a přešel k CD přehrávači na druhém konci obýváku. Otevřel jeden průhledný obal a vytáhl z něho Gymnopedies Erika Satieho. Hudba mu pomáhala v přemyšlení. S plným břichem potřebovala jeho mentální tužka naostřit.

Půvabná společnice, s níž večeřel, teatrálně zakoulela očima. „Nevím, proč si pořád pouštíš tu sentimentální klavírní muziku. Tohle cédéčko ve mně budí představy hrdinů z nějakého francouzského filmu. Vždyť víš, takových těch, co chodí pořád v černém, zapalují si jednu cigaretu od druhé a mluví existencialištinou.“

„Zapomněla ses zmínit o baretu.“

Předpokládal, že její porýpnutí má něco společného s faktem, že žije ve více než šest tisíc kilometrů vzdálené Paříži. A zatímco on byl s tímto uspořádáním spokojený, choval podezření, že Edie k němu má výhrady. Co se týče jejich pracovních záležitostí, byla schopná mu pomáhat na dálku pomocí mailů, faxů a textových zpráv.

„Poslouchat hlas mrtvého člověka mi připadá morbidní. Mám pocit, jako by tady byl Lovett s námi.“

„V tom s tebou souhlasím.“ Caedmon pohlédl na diktafon, memento mon jedenadvacátého století.

„Co si tedy myslíš o té Lovettově teorii?“

Caedmon si chvíli promýšlel odpověď. Pak usoudil: „Lovett byl buď neobyčejně chytrý a nadaný, nebo naprostý cvok.“

16

Vetřelec, který stál na přední verandě Edie Millerové, se díval na nezajištěné okno.

Hloupá čubka.

S obličejem přitisknutým na sklo nahlížel do temné místnosti. Psací stůl. Kartotéka. Police plné krabic a knih. Nezdálo se, že by ta Millerová měla ve své domácí kanceláři něco cenného. Což samozřejmě neznamenalo, že by se poohlížel po něčem, co by se dalo ukrást. K vloupání do domu měl úplně jiný důvod.

Už si ověřil, že na ulici nikdo není. Vzepřel se tedy na rukou, vytáhl se na parapet a pomalu otevřel okno. Jen tak, aby se dostal do domu a…

… přikrčil se uvnitř, aniž by ho někdo zpozoroval. Opravdu hrozně hloupá čubka.

Dosud skrčený si Saviour zul boty a zastrčil je za pas.

V domě byla prkenná podlaha, takže se mohl po naleštěném dřevě nehlučně pohybovat. Narovnal se do plné výšky a připomněl si jedno řecké přísloví: Dům jsem zamkl, ale zloděj už byl uvnitř. Pobavilo ho to, ale smích zadržel.

Připraven k pátrání sáhl nejprve do kapsy saka a vytáhl nůž s vyskakovací čepelí. Přitlačil hladký výstupek na rukojeti a uvolnil osmicentimetrové ostří. Osahal palcem slovo Milano vyryté na broušené oceli. Italové byli dobří jen na dvě věci: na výrobu bot a dýk. Nehlučně prošel otevřenými dveřmi do pracovny, zastavil se ve tmě a naslouchal. Rozuměl každičkému slovu, které vycházelo z místnosti na protější straně chodby. Nic netušící hrdličky tam cukrovaly. Jak roztomilé. Už brzy urve křidýlka z jejich vřeštících těl.

Ten archeolog si opravdu nahrával deník!

Kdyby to bylo možné, Saviour by toho blonďatého mizeru s chutí zabíjel znovu a znovu. A až by ho zabil definitivně, ještě by se mu vymočil na hrob! Kvůli té nahrávce teď ten Anglán a jeho ženská vědí všechno. Je třeba těm ptáčkům zakroutit krkem. Umlčet je navěky.

Pohlédl do temné předsíně a spatřil, že z místnosti na jejím druhém konci prosvítá světlo. Pravděpodobně kuchyně. Zamířil tím směrem a dával si pozor, aby jeho kroky byly tak tiché, jak jen to bylo možné. Přelet anděla smrti.

Za okamžik si již Saviour prohlížel uklizenou kuchyni s řadou skleněných nádob úhledně srovnaných na lince. Mouka. Fazole. Těstoviny. Cukr. A na konci řady se v nabíječce dobíjel mobilní telefon.

Skvělé.

Aby ptáčkové mohli zavolat policii, budou muset přijít do kuchyně. Stačí mu, když si počká.

Když se chystal obout si znovu boty, zahlédl cosi koutkem oka – kovová dvířka uprostřed zdi. Skříňka s pojistkami. Ještě lepší.

Opatrně přešel přes kuchyň a šedivá kovová dvířka otevřel.

Do jeho plánu zapadl poslední chybějící kus.

17

„Já bych se přikláněla k tomu, že byl cvok,“ prohlásila Edie, která chovala podezření, že si Jason Lovett vystavěl vzdušný zámek. „Z pátrání po údajném templářském pokladu by byl senzační hollywoodský film, ale bohužel jde o pouhou legendu.“

„Mnohé legendy jsou ovšem postaveny na faktech,“ připomněl jí rychle Caedmon a vzápětí stiskl na diktafonu PLAY.

A teď přichází na scénu Sarah Sandersonová. Kdysi, ještě na Brownově univerzitě, jsem s ní chodil a jen pár dní po mém setkání s Tontem Sinclairem jsem od ní dostal textovou zprávu. Sarah mi navrhovala, abych si prohlédl několik set let starou kulatou pevnost, která v Newportu na Rhode Islandu stojí na pahorku nad zálivem. Je to místní zvláštnost a nikdo nemá tušení, kdo ji postavil. Ale – a zde začíná být příběh zajímavý – zmiňuje se o ní už italský cestovatel Giovanni Verrazano, který v roce 1524 Rhode Island prozkoumal O Verrazanovi se tvrdí, že byl prvním Evropanem, který vstoupil v Nové Anglii na pevninu.

S nesmírnou zvědavostí jsem se na to tedy jel podívat. Pečlivý průzkum místa mě posléze přesvědčil, že tuhle, nepříliš vysoké věži podobnou válcovitou stavbu, postavili ve čtrnáctém století templáři.

Jakmile jsem nabyl jistoty, že existuje spojení mezi Yawgoogem, pevností v Newportu a templáři, zeptal jsem se Tonta Sinclaira, jestli ví, kde přesně Yawgoog a jeho početná rodina žili. Kde se ona jeskyně nachází, Tonto nevěděl, ale dokázal mi ukázat, kde stála osada jeho rodiny. Bylo to ve stejné oblasti jako balvan s vytesaným nápisem. Protože už jsem se nemohl dočkat, až provedu terénní průzkum, pronajal jsem si výhodně umístěnou chatu hned před vchodem do národního parku. Protože to bylo mimo sezónu, mel jsem celé místo jen pro sebe. Umožnilo mi to nerušený výzkum, aniž bych se musel obávat slídivých lesníků či zvědavých pěších turistů.

Hned při první vycházce po lokalitě jsem objevil místa s mírně vyvýšeným terénem. Po chvíli kopání jsem zjistil, že pod zemí je bytelné zdivo z lomového kamene, pravděpodobně hradební zeď, postavená v severozápadním koutě naleziště. Předpokládám, že v dobách největšího rozkvětu se v Arcadii rozkládala osada zabírající plochu čtyř hektarů. Z nějakého neznámého důvodu však vše, co s ní jakkoli souviselo, později upadlo v zapomnění.

Protože jsem potřeboval dokázat, že to byla templářská osada a nikoliv indiánská vesnice, použil jsem k pátrání v oblasti detektor kovů. Netrvalo dlouho a narazil jsem na zlato, a to na místě, kde jsem se chystal, s prominutím, vykonat velkou potřebu. Vykopal jsem půl tuctu zlatých mincí vyražených ke konci třináctého století. Odkryl jsem rovněž fragmenty zbraní z počátku šestnáctého století, jílec meče, na kterém byl vyrytý maltézský kříž, část růžence s medailonkem Svatého srdce Ježíšova a stříbrný prsten. Na medailonku byl vyrytý letopočet 1523. Pak jsem z historických záznamů zjistil, ze na palubě Verazzanovy lodi Dauphine byli maltézští rytíři.

Protože šest zlatých mincí a jeden poškozený prsten nepředstavují žádný poklad, rozhodl jsem se nasadit těžkou artilerii a použít georadar, abych zjistil, co je hlouběji pod povrchem. Představte si můj úžas, když jsem na okraji osady objevil hromadný hrob, ve kterém bylo nejméně dvě stě koster!

Edie přístroj vypnula. „No tohle! To jsem opravdu nečekala!“ vykřikla, když se příběh takto nečekaně zdramatizoval.

Caedmon svraštil obočí. „Hromadný hrob může znamenat jen jedno – po dvou stech padesáti letech inkvizice konečně templáře vypátrala i v jejich úkrytu v Novém světě.“

„Protože ale nemáme ověřené, jestli ten hromadný hrob skutečně existuje, neměli bychom dělat předčasné závěry. Ani se dopouštět nějakého zevšeobecňování.“

„Když začal v patnáctém století věk objevů, církevní otcové v Římě si zřejmě uvědomili, že templáři v roce 1307 utekli do Nového světa,“ domýšlel si Caedmon a Ediin návrh, že by měl šlápnout na brzdu, zcela ignoroval.

„Třeba na tu osadu zaútočili ti Indiáni, Narragansettové.“

„Pohřbívání do hlíny ale nebylo indiánským zvykem. Indiáni by se s žádným hrobem nekopali ani by nesrovnali osadu se zemí. A maltézské a jezuitské artefakty, které tam doktor Lovett vykopal, poukazují na zcela jiné padouchy. Na začátku šestnáctého století převzali inkvizici jezuité. Jako vysvěcení kněží však nesměli prolévat krev.“

„Dovol mi hádat… Najali si na špinavou práci maltézské rytíře.“

„Maltézští rytíři dali nový smysl větě, pokoř se, nebo zemři.

Edie zavrtěla hlavou, důvod stovky let starého masakru jí pořád nešel do hlavy. Jedné věci vůbec nerozumím: Proč zabíjet potomky templářů? Ti přece nic špatného nespáchali.“

„Jedním ze závazných nařízení inkvizice bylo vyhladit nejen kacíře, ale i jejich potomky, aby po nich nic nezůstalo.“

Edie se otřásla a pustila znovu Lovettovu nahrávku.

Podle Tonta Sinclaira Yazvgoog zmizel, když připluli bílí kolonisté. Zásadně důležitý je však fakt, že těsně před odchodem ze scény učinil z Narragansettů opatrovníky svého obrovského pokladu. Brzy poté však zabírání půdy kolonisty a válka krále Filipa způsobily málem zánik kmene, a teprve v poslední době se kmen opět začal zotavovat. Což znamená, že Tonto Sinclair může být jediným Narragansettem, který o Yawgoogově pokladu slyšel.

A má intuice mi říká, že poklad je ukrytý v Yawgoogově podzemní skrýši. Jenže park Arcadia se rozkládá na téměř sedmdesáti čtverečních kilometrech. Jeskyně může být kdekoli. Jedinou stopou, kterou mám, je templářský balvan s vytesaným nápisem, o kterém se domnívám, že je zašifrovaným ukazatelem směru. Našel jsem rovněž jakési zvláštní primitivní písmo, a to na jednom ze základních kamenů, které jsem vykopal. Tenhle nápis však zřejmě s pokladem nesouvisí. Je těžké se řídit vodítky, která jsou pod zemí.

Přestože jsem našel jenom šest zlatých mincí, nemám sebemenší pochybnosti, že to, co hledám, je největší poklad na světě. Jsem mu tak blízko. Nevyplatil jsem dokonce studentům půjčky, abych měl hotovost na financování výzkumu. Narazil jsem však na překážku. Potřebuji někoho, kdo dokáže rozluštit ten proklatý templářský nápis vytesaný do kamene. Jedu do Washingtonu, abych zjistil, zda dokážu přesvědčit Caedmona Aisquitha, aby se toho úkolu ujal. Ten člověk je opravdový akademický renegát. Čtu jeho knihu Odhalená Isis a podle jeho životopisu nejenže právě teď pracuje na knize o templářích, ale zajímá se i o Archu úmluvy.

Protože templáři nezanechali žádný soupis pokladu, je možné, že v úkrytu je jako jeho součást i tahle nejvzácnější relikvie. Protože potřebuji muže se schopnostmi Caedmona Aisquitha, použiji jako největší lákadlo právě Archu. Bože, doufám, že mi pomůže. Jestliže ano, dám mu slušný podíl.

Je mi jasné, že existuje spousta lidí, kteří by mě z toho chtěli vyšachovat. Vždyť se všichni neustále bavíme jen o penězích. Nemohu se cítit v bezpečí. O mém útulku, kde přespávám v divočině, nikdo neví. Nebo jsem si to aspoň mohl myslet, dokud jsem nechytil jednoho slídila. Tvrdil sice, že je turista, který zabloudil, ale… ten chlap prostě na výletníka nevypadal. Spíš bych si ho uměl představit v Las Vegas. Něco jako Rico Suave v přiléhavých módních kalhotách. Proto jsem všechny písemnosti ohledně výzkumu v chatě ukryl.

Až si někdo poslechne tenhle záznam, bude to znamenat, že mě ten parchant nakonec dostal. Aby bylo jasno, nejsem žádný paranoik. Doopravdy mě sledují. Ale v sázce je příliš mnoho, než abych stáhl ocas mezi nohy a dal se na útěk. V žádném případě nenechám – toho mladého grázla s hezkou tvářičkou, aby si vzal, co mi patří. Pokud chce poklad, bude muset –

Náhle, uprostřed věty nahrávka skončila.

Caedmon hleděl na diktafon a zadumaně si poklepával ukazováčkem na bradu. „Lovett věděl, že ho ten enfant terrible sledoval na každém kroku.“

„Zřejmě si myslel, že ho Lovett zavede k velikému jmění. Ale proč ho zabil ještě dřív, než ten legendární poklad mohl najít?“

„To netuším. Ale bylo by zajímavé prohlédnout si ten kámen s vytesaným templářským křížem.“ Caedmon si položil laptop na kolena a rychle našel jednu internetovou cestovní kancelář.

„Poletíme na Rhode Island, že ano?“

„Aha! Výborně. Hotel Hope Valley Inn je jen pár kilometrů od Arcadie.“ Vzhlédl od počítače. „Ano, poletím na Rhode Island. Součástí pokladu opravdu může být Archa úmluvy.“

„Poslyš! Poslouchal jsi pozorně tu nahrávku?“ vyjela popuzeně Edie a hned si sama odpověděla. „Ne, neposlouchal. Protože kdybys to byl udělal, věděl bys, že Lovett ti chtěl Archou jenom zamávat před nosem. Neposkytl sebemenší důkaz, že k tomu domnělému pokladu vážně patří, takže…“

„I kdyby tam Archa nebyla,“ přerušil ji Caedmon, „nemohu ignorovat fakt, že si templáři založili v Novém světě tajnou kolonii. Už jen to si zasluhuje další výzkum.“

Edie si založila paže na prsou a pečlivě zvažovala další tah. Caedmon byl nejen posedlý templáři, ale měl rovněž nevyrovnaný účet s fakultou historie na Královnině koleji. A přestože o dávném incidentu hovořil jen zřídka, nesnášel oxfordské profesory, kteří rozcupovali jeho neortodoxní dizertační práci, a dosud jim to nepřestal zazlívat. Nebylo tudíž ničím překvapivým, že chtěl ohledné templářů přijít s něčím dosud nezjištěným. Kdyby uspěl, ukázal by jim. Na oplátku. A ona jako placená asistentka výzkumu koneckonců taky měla své vlastní zájmy. Zvlášť když to teď moc nevypadalo, že by se uživila, kdyby se věnovala samostatné kariéře.

Zadívala se zarámované fotografie etiopských žen, které si rozvěsila po pokoji. Některé byly momentky, jiné naaranžované. S volbou tématu mělo nepochybně mnoho společného její studium ženské otázky. Soubor byl jejím prvním vpádem do oblasti sociální dokumentární fotografie. Své snímky ukázala několika místním obchodníkům a podařilo se jí sjednat týdenní výstavu v galerii Dupont, která se specializovala na africké umění. Několik fotografií si rovněž koupilo etiopské velvyslanectví, které je hodlalo trvale vystavit v přijímacím sále. Byl to však jen skromný začátek. Dalo by se říci dětsky krůček.

„Souhlasím, že ztracená templářská kolonie by byla v tvé další knize vzrušující kapitolou.“ poznamenala a v tomto ohledu s ní Caedmon mohl jen souhlasit. „Ale Jason Lovett byl dnes zavražděn kvůli něčemu, co našel na Rhode Islandu. Nemáme sebemenší představu, kdo se postaví do cesty nám. Podle nyní mrtvého Jasona Lovetta templářskou kolonii v Novém světě tajně přepadla katolická církev a všechny obyvatele povraždila. Šlapeme po velmi nebezpečné půdě.“

„Nezapomeň, že k masakru došlo už téměř před pěti sty lety. Církev už dávno pátrání po templářských pokladech vzdala. A co se vraždy Jasona Lovetta týče, nemáme se čeho obávat, protože vrah přece neví, že máme jeho nahrávku.“ Caedmon mluvil úsečně, čímž budil dojem poklidné suché britské argumentace.

Edie se na okamžik odmlčela, aby strávila jeho pokus o vyvrácení všech svých námitek. Přesvědčivý jako vždy.

„Termín aqua sanctus snad poukazuje na ukryté poznámky o výzkumu doktora Lovetta,“ pokračoval nevzrušeně Caedmon. „To se však dozvím, až se tam dosta…“

„Budeš potřebovat asistentku. Jdu se nahoru sbalit,“ prohlásila, již rozhodnutá.

„Po tom, k čemu dnes došlo v Domě chrámu, se bojím, že…“

„Nemusíš pokračovat.“ Zvedla ruku, aby umlčela jeho námitky. „Vím, že se o mě bojíš, ale jak už jsi řekl, Lovettův vrah nemůže vědět, že ty namluvené poznámky máme. Kromě toho mě platíš za to, abych odváděla nějakou práci. Proto se pokládám za tvoji skutečnou pracovní partnerku, a nikoli jen za placenou sílu, kterou si můžeš odečíst z daní.“

Caedmon se musel jejímu rýpnutí usmát. „V tom případě si nezapomeň přibalit pořádné boty.“

„Přibalím si taky krém na opalování a… Co to?“ vykřikla uprostřed věty, když všechna světla v domě náhle zhasla. „Asi vypadly pojistky.“

„K zemi! Hned!“

„Cože?“

18

Edie spíš slyšela, než viděla, jak Caedmon vyskakuje z pohovky a vrhá se proti ní. Hned nato jí hrudí prudce narazil do ramene a srazil ji k zemi. V šoku otevřela ústa a zalapala po dechu.

„Co se děje?“ O zlomek vteřiny později jí to došlo. „Můj Bože… zase on, že ano?“ Vrah Jasona Lovetta.

Caedmon jí přiložil ústa k uchu. „Kde máš mobil?“ zašeptal.

„V… kuchyni… nabíječka… na lince,“ zachrčela přerývaně, neschopna pronést souvislou větu.

„Dobře.“

Caedmon se nad ní přikrčil a vzal ji za ruku. Zvedl ji z podlahy a táhl ji ke schodišti v hale.

„Co mám udělat?“

„Chci po tobě tohle: Půjdeš nahoru a zamkneš se v koupelně. Za žádných okolností, ať se děje co děje, se nevracej dolů.“

V šoku, který se rychle měnil v děs, Edie poslechla a brala schody po dvou. V horní části schodiště zakopla a na poslední chvíli se chytla zábradlí. I tak si ale o jeden schod ošklivě narazila koleno. Vystřelovala z něj taková bolest, že nahoru doskákala po jedné noze.

O chvíli později, jakmile za sebou otočila klíčem, se začala rozhlížet po prostoru plném dlaždiček a porcelánu.

Potřebuje nějakou zbraň!

Vrhla se ke skříňce nad umyvadlem, trhnutím ji otevřela a rychle prohlédla: lahvičky s léky, holítka, taštička s kosmetikou, kartáč na vlasy, obinadla. Nic, co by bylo aspoň trošinku nebezpečné. V panice si otřela vlhkou dlaň o sukni. Kdesi ve tmě jejího domu číhá vrah, s úmyslem…

Zvon! Tlustý gumový zvon na čištění odpadu s masivní dřevěnou rukojetí. V případě nutnosti by ho mohla použít jako obušek.

S touto myšlenkou spěšně přešla k záchodové míse a vytáhla zvon z jeho úkrytu za splachovací nádržkou. Zastrčila si ho do podpaží a šla k oknu. Opřela se dlaněmi o parapet a zabrala.

Okno však odmítalo povolit.

„No tak!“ Pěstí uhodila do dolní části rámu.

Se zaťatými zuby to zkusila znovu. Úspěch! Vysunula okno aspoň do poloviny a vyhlédla do uličky. Zářivka v pouliční lampě bzučela a blikala a vrhala nadpozemsky oranžovou záři na řadu zaparkovaných aut a kontejnerů na odpadky, které uličku lemovaly.

O několik ulic dál vytrvale štěkal pes. Přímo naproti, na druhé straně pusté uličky, se za oknem svítilo.

Edie si přiložila dlaně k ústům. „Haló? Vy tam! Otevřete okno!“

Nikdo nereagoval.

Sbíječka v hrudi se jí rozbušila rychleji. Co když se Caedmon nedostal k jejímu mobilu, aby zavolal policii‘? Tenhle Rico Suave je tu pak povraždí stejně snadno, jako zabil Jasona Lovetta.

K čertu! Popadla zvon a hodila ho přes uličku do rozsvíceného okna.

Gumový konec bouchl do skla, odrazil se a zvon přistál dole v uličce. Edie zatajila dech a doufala, že se někdo pokusí zjistit, co se stalo.

Uběhlo téměř dvacet vteřin, než malý kluk, nejspíš Mexičan, odtáhl závěs a vyhlédl z okna.

„Potřebuju zavolat policii!“ vykřikla Edie.

Dítě zavrtělo hlavou, zřejmě nerozumělo.

Dala si tedy palec k uchu a malíček k ústům v mezinárodně srozumitelném gestu pro telefonování. „Policía! Urgente!“

Chlapeček vyvalil oči. A odběhl od okna. Edie měla ošklivý pocit, že její plán nevyšel. Nepomůže to, jen dítě vyděsila.

Žaludek se jí zkroutil křečí. Doklopýtala k zamčeným dveřím a přiložila ucho k malé skulině mezi rámem a dřevem. Caedmon je tam dole, ve tmě a bezbranný.

„Prosím, prosím, prosím,“ zakňourala ke všem nadpřirozeným silám.

A v tom úděsném okamžiku jí náhle došlo… že už nemá žádnou zbraň. Vyhodila ji oknem.

19

Caedmon ztuhl, když zaslechl zavrzání prkna pod těžkou váhou.

Vrah je v domě.

Protože neviděl skoro nic, jen stínové siluety a temné obrysy, zůstal nehybně stát. Zatajil dech a čekal na další kroky. Zašustění látky. Místo, kde se útočník nachází, však podle toho určit nedokázal.

V celém domě bylo ticho jako v hrobě.

Vypnout elektřinu, to byl od toho mizery chytrý nápad, pomyslel si zdráhavé, když došel po špičkách do kuchyně. Vrah má zřejmě nadpřirozeně ostré smysly. Nebo brýle pro noční vidění.

Caedmon se znovu zastavil a chvíli se pokoušel vybavit si rozvržení místnosti – lednička vpravo, sporák vlevo, Ediin mobil na lince u zadních dveří. A co je ze všeho nejdůležitější, porcovací nůž ve třetí zásuvce. Otočil se tím směrem. Kdesi nedaleko se ozval ječivý zvuk policejní sirény.

Náhle se mu zachvěly nosní dírky. Zachytil známou vůni. Santálové dřevo. Parfém, který používal vrah Jasona Lovetta. Ten bastard je vážně tady, někde v Ediině kuchyni. Jakmile zaslechl ostré nadechnutí, intuitivně vycítil, že smrtící pero se záhy vymrští.

K čertu!

Jako granát vystřeleny z děla se Caedmon vrhl k zásuvkám v lince a trhnutím tu třetí otevřel. Různé kuchyňské náčiní hlasitě zařinčelo. Nedostávalo se mu času, a tak popadl první věc, která mu přišla pod ruku – ocelový brousek. Ozbrojeny se otočil na patě a zvedl zbraň.

Vtom ho jako šíp vystřelený přímo do očního nervu zasáhl paprsek nazlátlého světla. Oslepen tím neočekávaným vyšlehnutím, si levou rukou zaclonil oči, zatímco pravačkou se v očekávání útoku zuřivě rozháněl kolem sebe.

„Caedmone! To jsem já!“

Jakmile zase dokázal aspoň trochu zaostřit, zjistil, že ve dveřích stojí Edie. S baterkou v ruce.

„Koukej odsud vypadnout,“ nebo „Už je pryč.“ Mávla rukou k opačnému konci kuchyně.

Caedmon se podíval, kam ukazuje, a uviděl dokořán otevřené dveře.

„Sousedi zavolali policii. Myslím, že Rico Suave se odporoučel, jakmile zaslechl policejní sirénu.“

Hned nato pronikavé ječení houkačky zesílilo. „Díky Bohu.“ Caedmon trhaně vydechl, došel ke dveřím, zavřel je a zajistil řetízkem.

„Naštěstí pro nás je pud sebezáchovy našeho hezounka silnější než jeho vražedný instinkt.“ prohodila Edie.

Odvaha, kterou měl tenhle žertík demonstrovat, ale byla jen hraná a vrásky mezi obočím to prozradily.

„Můžeš mi věřit, že tenhle instinkt má náš hoch hodně silný.“

Její vrásky se ještě prohloubily. „Snad bychom měli tu cestu na Rhode Island zrušit.“

Caedmon otevřel kovová dvířka, za nimiž se skrývaly pojistky, zapnul hlavní spínač a kuchyň zaplavilo světlo zářivek. „Naopak,“ namítl. „Čím dřív vypadneme z Washingtonu, tím lépe.“

S číhajícím vrahem Jasona Lovetta za zády by byla naprostá ztřeštěnost tady zůstat.

20

„Musíš za nimi do Arcadie.“

Merkurius zneklidněn zavěsil. Situace nebyla ještě zoufalá, ale v každém případě znepokojující. Dnes už jeden problém vyřešil, a vzápětí se objevil další. Jason Lovett se historikovi Caedmonu Aisquithovi svěřil. Brit nyní nejen ví o templářské kolonii, ale je dokonce rozhodnuty posvátnou relikvii najít.

Naštěstí netuší, co má hledat.

Merkurius, s obavou, co přinese další den, se vydal chodbou do své pracovny, v níž hodlal probdít noc. Jak bylo jeho zvykem, zastavil se před zarámovanými fotografiemi, které visely na stěně. Pohledem klouzal od jednoho srdcervoucího obrazu ke druhému. Masakr arménských křesťanů. Vyhlazení evropských Židů. Zabíjení bosenských muslimů.

Těla… krev… kosti.

„Všechno, co bylo v městě, vyhubili ostřím meče jako klaté\ muže i ženy, mladíky i starce, též skot a brav i osly“ šeptal si tiše Merkurius ironicky příhodné verše z knihy Jozue. Ironicky proto, že před třemi tisíci lety bylo zplozeno strašné zlo, ohavnost, jež budila nenávist, podněcovala slepý fanatismus a vyvolávala nesnášenlivost. Za ní následovalo temno. Zlo žilo v kultu jednoho Boha. V monoteismu. Judaismus, křesťanství, islám – všechna tahle náboženství chovají ve svém lůně temnotu.

Křížové výpravy… Svaté války… Džihád.

Může být něco ještě hanebnějšího?

Tolik nenávisti a násilí. Jedno krvavé století za druhým. Snad se dalo sladce snít o mírumilovné planetě, ale se svítáním nového dne se ta hrůza navrátila. Není divu, že lidstvo hledí na svět s podezřením. Podezřením klíčícím z nepříjemných obav, že naši bohové s námi hrají falešnou hru a že jsme byli podvedeni pohádkou, jež je nám předkládána k uvěření – že Bůh, jenž stvořil svět, je dobrotivý a milosrdný.

Co když je to všechno jenom klam?

Tady byla každá znepokojující fotografie nenapadnutelným důkazem. Tisíc slov by k vyjádření té neúprosné mučivé úzkosti nestačilo.

„…a tma byla nad propastí“

Kdo by si při střetu s touto vše prostupující temnotou nepřál osvobodit se od soužení? Drogy, sex, jídlo, nakupování, hazard, to je jen pár uklidňujících prostředků, které lidstvo používá k otupení své bolesti.

Jako vždy se jeho pohled vrátil k zarámované černobílé fotografii na kost vyhublých mrtvol naházených nazdařbůh do jámy v zemi. Uctivě se dotkl skla na šestašedesát let staré fotografii. Osvětim.

„Abychom nezapomněli…“

Jestliže nás tato zvěrstva dosud pronásledují, kdo by truchlil nad pobitými templáři vhozenými do hromadného hrobu v Arcadii? Merkurius nepotřeboval žádnou fotografii, aby si dokázal tuto surovou epizodu představit. Potomci templářů byli pronásledováni pro své kacířské názory. A zmasakrováni kvůli posvátné relikvii, kterou střežili. Přes veškerou na odiv stavěnou odvahu se však nedokázali odhodlat k jejímu použití, k vykořenění zla, přestože zřejmě chovali naději, že by svět mohl být spasen.

Naději, kterou sdílelo tolik lidí.

Spasit svět. Spasit lidstvo. Spasit planetu.

Zoufalý křik trýzněných duší, které odmítaly uznat, že Stvoření mělo své vady. Vždycky je mělo.

Bylo nedokonalé. Stačilo pustit si televizní zprávy a ujistit se, že světovou politiku ovládají šiřitelé nenávisti, diktátoři a ničemní zločinci.

Neustále připravení stisknout spoušť. Začít válku. Shodit bombu. Teď jako na počátku.

Merkurius odtrhl zrak od zarámovaných fotografií.

Takový svět odmítal schvalovat. Jako pragmatik ale mohl dojít jen k jedinému závěru: Tento svět nestojí za záchranu.

21

„Templáři říkali Svaté zemi Outremer, Země za mořem. Což je rovněž přiléhavý název pro vzdálený výběžek Rhode Islandu.“ Při těch slovech se Caedmon díval na dvoupatrovou kulatou stavbu za plotem z tepaného železa. Ohromilo ho, jak nepatřičným dojmem tady tahle válcovitá středověká stavba působí; nehodila se do tohoto místa ani času.

„Není divu, že když tohle Jason Lovett uviděl, došel k přesvědčení, že se v Novém světě zabydleli templáři.“ Edie, stojící vedle něho s kudrnatými vlasy vlnícími v chladném větru ze zálivu, pořídila několik digitálních fotografií. „Škoda, že strop a podlahy už vzaly zasvé. Věřím, že ve své době působila impozantně.“

„To určitě.“

Stavba se tyčila uprostřed malého parku v Newportu a obklopená dnes velkými rezidencemi z devatenáctého století. Zdivo z lomového kamene zde vzbuzovalo neskutečný dojem. Kulatá stavba měla v průměru asi osm metrů, stejnou výšku a podpíralo jí osm románských oblouků spočívajících na osmi kamenných sloupech. Kdyby se o ní nezmínil italský objevitel Giovanni Verrazano ve svém lodním deníku z roku 1524, Caedmon by neobvyklou stavbu pokládal za letohrádek z viktoriánských dob. Pokus nějakého boháče pořídit si idealizovanou napodobeninu středověké architektury.

„Přestože žádný přesvědčivý důkaz o tom, že by to postavili templáři, neexistuje, konstrukce tomu nasvědčuje. Jak nepochybně víš, kruh nádherně symbolizuje nekonečno.“

„Určitě je to středověky stavební styl, ale…“ Edie nakrčila obočí. „Lovett tvrdil, že templáři nezaložili kolonii na pobřeží, ale dál ve vnitrozemí Arcadie.“

„Tohle s největší pravděpodobností sloužilo jen jako strážní věž, ze které se vysílaly signály lodím v zálivu.“

„Což vede k zajímavé otázce… Podnikali templáři plavby mezi Novým a Starým světem?“

„Je docela možné, že se plavili mezi Rhode Islandem a dejme tomu Skotskem. Po autodafé utekli někteří templáři na Skotskou vysočinu, protože Skotové měli pro jejich věc pochopení. Jak kdysi zavtipkoval Oscar Wilde: ‚Mnoho lidí objevilo Ameriku před Kolumbem, ale většina z nich měla dost zdravého rozumu, aby o tom pomlčela.‘“

„Budu se opakovat, ale z toho určitě vznikne skvělá kapitola do tvé nové knihy.“ Edie si na displeji fotoaparátu prohlížela, co nafotila. „Ráda bych udělala ještě pár snímků při západu slunce.“

„Na to nebudeme mít čas.“ Caedmon pohlédl na hodinky. „Za pár minut budou tři, nejvyšší čas, abychom vyjeli k chatě Jasona Lovetta v Arcadii.“

„Tak dobře, bratře skautsky vůdce, vždy připravena!“ Laškovně na něho mrkla a uložila fotoaparát do pouzdra.

Na cestě k pronajatému autu zaparkovanému u chodníku ji Caedmon objal paží kolem ramen. Nedokázal si odpustit ještě jedno ohlédnutí na nízkou kamennou věž, která tak přesvědčivě zesměšňovala spisy o historii.

„Předpokládám, že velké neznámo ve své nejnebezpečnější podobě bylo bezpečnější než tehdejší inkvizice.“ poznamenala Edie, jako kdyby mu četla myšlenky. „A kde by se templáři se svým pokladem mohli lépe ukrýt, než na neobjeveném kontinentě, o kterém ve čtrnáctém století nikdo nevěděl, že vůbec existuje.“

S klíčky v ruce došel Caedmon k vypůjčenému vozu a odemkl ho. „Dokud je tam nenašel Verazzano a po něm maltézští rytíři,“ upřesnil. „V šestnáctém století byl už věk zámořských objevů v plném proudu a všechna království Starého světa hledala nová území. Bylo jen otázkou času, kdy na tajný úkryt templářů někdo přijde.“

„A oni budou odsouzeni k záhubě.“ Edie odsunula stranou dlouhou vlněnou sukni a usadila se na předním sedadle.

O několik okamžiků později, pod temnými mraky na bezvýrazně šedé obloze, už odjížděli od nejzvláštnější lidskou rukou vybudované pozoruhodnosti v Americe. Ačkoli neexistovalo nic, co by nesporně dokazovalo, že templáři vskutku nalezli útočiště v Novém světě, tahle budova dodávala fantastickým tvrzením Jasona Lovetta jistou věrohodnost.

„Vzhůru do Yawgoogovy země,“ prohlásila vesele Edie. „Kde, jak doufám, najdeme poklad nedozírné ceny.“

Caedmon, který netušil, co mohou v chatě mrtvého archeologa najít, neodpověděl. Sen Jasona Lovetta skončil v krvi teprve včera. Oni však nejsou v takovém nebezpečí, protože vrah nemá zdání, že opustili Washington. Po jeho neočekávaném násilném vpádu si rychle sbalili zavazadla a přespali v jednom hotelu v centru.

Když se blížili k mostu, který se klenul mezi Newportem a Conanicut Islandem, na němž se platilo mýtné, ukázal Caedmon na blízký záliv. „Stejný pohled se naskytl templářům, když poprvé vpluli do těchto vod.“

„Bez ropných tankerů.“ Edie se nespokojeně zavrtěla na sedadle. Malá Toyota Yaris neskýtala příliš veliké pohodlí. „Je tady ale něco, co mi nejde na rozum… Podle legend měl Yawgoog nesčetné množství dětí, ale já myslela, že templáři žili v celibátu.“

Caedmon se držel za špinavým nákladním autem s promáčknutou karosérií, naloženým zabalenými matracemi, které na korbě lehce poskakovaly. „Jakmile byli exkomunikováni, vyloučeni z církve, už žádným slibem čistoty vázáni nebyli.“

„Mohli smilnit po libosti,“ glosovala to Edie s úšklebkem. Do prudérní osoby měla daleko. „I když jediné dostupné ženy na Rhode Islandu byly Indiánky.“

„Je možné, že si templáři brali indiánské manželky. Nebo jim snad zahřívaly postele skotské služky.“

„Starých známých sedm nevěst pro sedm bratrů.“

„Bez partnerek by jejich kolonie dlouho nepřežila…“ Pohlédl do zpětného zrcátka. Byl to starý návyk, který si osvojil v letech, kdy ještě pracoval pro MI5. Nepřítel většinou přicházel zezadu. „Zapni si pás.“

„Proč? Co se děje?“

„Pokud se nemýlím, máme někoho v patách.“ Už pár minut totiž sledoval černé audi, které se drželo za nimi, stále ve stejné vzdálenosti. Ani příliš blízko, aby vzbudilo pozornost, ale ani příliš daleko, aby je neztratilo z dohledu.

Edie otočila hlavu a podívala se ze zadního okénka.

„To černé audi s tónovanými skly,“ vysvětlil Caedmon. „Nedívej se tam. Nechceme, aby řidič věděl, že o něm víme.“

„Myslíš si taky, že za volantem sedí náš Rico Suave?“ Přestože se navenek zdála klidná, zachytil v jejím hlase náznak paniky.

„Ano, jsem téhož názoru.“ Zamířil do levého pruhu a rychle předjel náklaďák. Pak ještě další čtyři vozidla a zařadil se za hořčicově žluté SUV. Jak očekával, audi jeho příkladu nenásledovalo, protože řidič nechtěl byt nápadný. Na dopravou zahlceném mostě je mohl sledovat zdálky, protože dobře věděl, že z něj není kam odbočit.

„Jakmile přejedeme most, tak se ho budeš chtít zbavit, že jo?“

Caedmon ale věděl, že by to na silnici, se kterou není obeznámený, mohlo byt riskantní, a tak raději neodpověděl. Místo toho držel volant jednou rukou, zatímco druhou se hrabal v kapsách prošívané bundy, aby nakonec vytáhl dvě zmačkané bankovky na zaplacení mýtného. Před nimi se na obzoru zhmotnila pravidelná řada budek a ze dvou pruhů silnice se náhle stalo šest. Přestal sledovat nápadně barevné SUV a zamířil k budce na levém kraji.

Edie vedle něho si povzdechla, protože ve zpětném zrcátku na své straně spatřila pronásledovatele.

„Hádej, kdo je za námi.“

„Zůstaň v klidu.“

Zpomalil téměř na rychlost chůze, a když dojel k uniformované zřízenkyni, zastavil docela. Prostrčil otevřeným okénkem ruku a podal otylé ženě dva dolary. Místo aby pak šlápl na plyn, vystrčil z okna ještě hlavu.

„Můžete mi, prosím, dát stvrzenku?“

„Zešílels?“ zasyčela Edie. „Vždyť je přímo za námi!“

„Vím o tom.“ Odvrátil se od rozčilené spolucestující a věnoval pozornost zřízenkyni s obličejem jako měsíček. „Moc děkuji.“

Pomalu, beze spěchu se začal rozjíždět a zůstal v nejkrajnějším levém pruhu. Dál vpředu se šest pruhů znovu slévalo do dvou. Tady měl na vybranou: buď pokračovat rovně na dálnici, nebo odbočit vpravo.

„Ach tak, už to chápu… nechceš, aby Rico poznal, že o něm víme.“

Caedmon mrkl do zpětného zrcátka a viděl, že řidič audi právě podává zřízenkyni peníze. „Doufejme, že ten bastard na náš trik skočí, než…“ Nedořekl a šlápl na plyn, profičel kolem jedné dodávky, pak předjel červeny sporťák a nakonec i nákladní auto s matracemi. „…než na příští odbočce sjedeme ze silnice,“ dopověděl potom.

Náhlý příliv paliva katapultoval jejich vozítko na sto třicet kilometrů v hodině. Se skřípěním pneumatik strhl Caedmon volant doprava a v ostré zatáčce sjezdu ze silnice měl co dělat, aby se vůbec udržel na vozovce. Podle zelené značky, kolem níž právě projeli, mířili do Jamestownu, vesnice u moře na jižním konci ostrova. Na stopce před vjezdem na silnici nezastavil.

Edie se otočila na sedadle, aby se podívala zadním oknem. „Šlápni na to! Až k podlaze! Jede za námi!“

„Zatraceně! Ten lotr má rychlé reflexy,“ zamumlal Caedmon spíš pro sebe, když si připomněl, jak mu ten kluk utekl z budovy, kde zavraždil Lovetta. Jeho automobil měl mnohem silnější motor, takže se teď bez potíží držel na nimi.

Caedmon pohlédl na tachometr. Sto dvacet. Bezpečná rychlost na dálnici. Na úzké dvouproudové pobřežní silnici dost riskantní. „Máš nějakou představu, jaká je maximální rychlost téhle naší staré dámy?“ Edie upřeně zírala na kmitající ručičku tachometru, jako kdyby tím telepaticky dokázala vůz popohnat. „Moc pomalu. To nestačí,“ vyhrkla.

Ušetřil si další pohled do zpětného zrcátka a v duchu se ptal, jak dlouho mohou tuhle vysokorychlostní štvanici vydržet. „Sakra!“ vykřikl o půl vteřiny později, když z postranní cesty před nimi náhle vjel na silnici náklaďák. S dalším zaklením šlápl na brzdu a zadek toyoty se začal smýkat ze strany na stranu. Krátké tunové koště zametalo silnici.

Edie vedle něho docela slušně napodobila figurínu, která se používá při zkušebních srážkách. Horní polovina těla vyletěla kupředu, aby ji nylonový pás vzápětí strhl zpátky do sedadla.

Na dotazy, zda se jí něco nestalo, nebyl čas, a tak dupl na plyn a otočil se do protisměru s prosbou všem vesmírným silám, aby jim umožnily bezpečný průjezd. Ve sto dvaceti kilometrech v hodině by čelní srážku rozhodně nepřežili.

Edie svírala pravou rukou držadlo na dveřích a levou loketní opěrku.

Bezpečně předjeli nákladní auto, a když Caedmon pohlédl do zpětného zrcátka, ověřil si jen to, co předpokládal: že také audi pomalu se šinoucí překážku úspěšně předjelo.

„Vypadá to, že budeme mít nečekanou návštěvu,“ informoval pak Edie, protože audi, jedoucí dosud v levém pruhu, se k nim rychle blížilo. Stáhl na své straně okénko. „Rychle! Podej mi svůj mobil!“

„Než se sem dostane policie, budeme už oběťmi silniční nehody. Pro případ, že by sis toho nevšiml, má větší auto. Což znamená, že nás může snadno vytlačit ze silnice.“

„Podej mi už ten zatracený mobil!“ houkl na ni nezdvořile s myšlenkou, že Ediin vzdor nebývá vždycky namístě.

Podala mu telefon právě v okamžiku, kdy už se audi řítilo vedle nich. Caedmon popadl mobil pravou rukou tak, jako by držel pistoli. Pak natáhl levou paži v pravém úhlu od těla a namířil na auto ženoucí se souběžně s nimi v naději, že řidič nepozná mobilní telefon, ale bude ho považovat za nabitou zbraň. Finta zabrala, řidič audi přišlápl brzdu a zařadil se za ně.

Se zjevnou úlevou vrátil Caedmon mobil Edie.

Ta ukázala prstem z okna. „Podívej! Vpravo před námi! Je tam golfové hřiště!“

„Skvělé.“ Caedmon prudce odbočil doprava, přičemž zadek auta ustřelil nejprve vlevo a pak vpravo. Potom koukl do zpětného zrcátka a zjistil, že audi mají v patách.

Minul klubovnu a zamířil přímo na posekaný trávník.

Hřiště naštěstí nebylo v provozu, protože už bylo po sezóně. Nad ním kroužili dva mořští orli a vrhali stíny na trávník, dva dravci pátrající po kořisti.

„Proboha! Už nás má!“ vykřikla znepokojená Edie, když se řítili po posekaném greenu.

Caedmon opět pohlédl do zrcátka. Znovu namířil na pronásledovatele mobilem a on se zase zařadil za ně. Tentokrát však použil své robustnější vozidlo jako beranidlo.

Drobná toyota se na svém slabém podvozku otřásla a mohutnější vůz ji nezadržitelně tlačil k vysokým borovicím kolem trávníku.

Caedmon dupl na brzdu. Pneumatiky se zaryly do husté trávy a zanechávaly za sebou měkké brázdy.

Přesně jak očekával, je audi předjelo, protože ho neočekávaný manévr setřásl a odhodil stranou. Caedmon znovu sešlápl plyn. Pětatřicet centimetrů široké pneumatiky se na stržených drnech chvíli protáčely, než trhavě zabraly a toyota se pohnula.

Znovu se rozjeli po trávníku.

Vzápětí spatřili na jeho konci nehybnou hladinu jezírka.

„To snad není pravda!“ S myšlenkou, že golfové hřiště nebyl právě nejlepší nápad, se na poslední chvíli vyhnul vodní pasti.

„Jede hned za námi,“ informovala ho Edie.

„Těch devět jamek může byt naše zhouba. Připrav se na náraz,“ přikázal jí, když spatřil zlověstný žulový balvan vyčnívající ze země na okraji zelené plochy.

Ke Caedmonově překvapení udělala jeho spolujezdkyně pravý opak a pás si rozepnula. Sehnula se a zpod nohou si vytáhla malé příruční zavazadlo.

Zaslechl kovové zadrnčení otevíraného zipu.

„Kde to může být?“ hučela si pro sebe, zatímco se zuřivě hrabala v tašce. „Musí tam být něco, co bych… Jo!“ Rozložila poskládaný ručník. Pak na své straně stáhla okénko a vysunula z něj horní polovinu těla.

„Co to, proboha, děláš?“ vykřikl.

Neodpověděla. O půl vteřiny později pustila velikou froté osušku z rukou.

Plachtila vzduchem jako orli nad jejich hlavami a přistála přímo na čelním skle pronásledovatele. Úplně mu zakryla výhled.

Audi začalo zběsile kličkovat. O okamžik později přejel luxusní sedan okraj travnatého svahu, proletěl vzduchem a s temným řachnutím, jako když se zlomí kost, dopadl zase na zem. Přímo do písečné pasti.

Caedmon zastavil a zůstal stát. Sledovali s Edie, jak se řidič audi, kterému bílý airbag bránil v pohybu, snaží vyprostit z jámy. Silný motor vyl, ale pneumatiky se bezmocně protáčely v písku.

„A je to!“ zajásala Edie.

Caedmonovi se sice ulevilo, ale k jásotu měl přece jen daleko. Nehodlal mařit čas a rozjel se zpátky ke klubovně. „Tím bychom měli získat trochu času.“

Moc ho však jistě nebude.

22

Caedmon otevřel dveře u spolujezdce. „Nemůžeme se tady dlouho zdržovat.“

„Já vím. Jen se rychle rozhlédneme a pokusíme se najít Lovettovy poznámky z výzkumu. K tomu bychom asi měli vědět, co znamená ta aqua sanctus.“ Když vystoupila, přitáhla si přední díly džínové bundy k sobě. Začalo už jaro, ale vzduch byl dosud studený. „Z golfového hřiště jsme odjeli asi před hodinou a myslím, že hezounu Rikovi bude trvat stejně dlouho, než ho někdo z té písečné jámy vytáhne.“

„To znamená, že moc času opravdu nemáme.“

„A s těmi promáčknutými dveřmi u řidiče si nedělej starosti. Auto je pojištěné. V Avisu řekneme, že do nás někdo vrazil a ujel.“ Edie si během řeči prohlížela přízemní chatu z padesátých let, kousek od hlavní silnice. Stála uprostřed vysokého borového lesíku a vypadala směšně malá. Jedna hrozivě se naklánějící borovice plná smůly, jako by chtěla popírat gravitaci, se větvemi otírala o střechu z asfaltových šindelů. Kromě chaty byl po lesíku roztroušený ještě asi tucet zjevně nepoužívaných obytných přívěsů.

„Podle toho chlápka z místní benzinové pumpy je tohle Lovettova pronajatá chata.“ poznamenal Caedmon.

Když se blížili po rozblácené příjezdové cestě, pohlédla Edie na nejbližší obytný přívěs. K tyrkysové modré spodní části bylo přidáno vratké dřevěné patro. Nahoře visela vybledlá černobíle pruhovaná plátěná střecha. Aniž by jí to někdo musel říkat, věděla, že uvnitř je prošlapaný koberec od stěny ke stěně, opotřebovaná umakartová kuchyňská linka a v oknech žaluzie, už dávno zrezavělé, takže nejdou otevřít. Znala to, protože když jí bylo šest, s matkou v takovém obytném přívěsu, zaparkovaném za Orlandem na Floridě, žily. Její matka Melissa prodávala v budce vstupenky do Disneyworldu a často nechávala Edie bez dohledu; chůvu si nemohla dovolit. Protože jejím jediným společníkem byl televizor s úhlopříčkou dvaatřicet centimetrů, znala Edie všechny zápletky a postavy z denních seriálů. Vzhledem k rozkolísaným extrémům jejího života ji Sezamová ulice k pláči nudila.

Hlavou se jí míhaly nezvané staré vzpomínky. Její matka, ležící na podlaze přívěsu, mrtvá po předávkování heroinem, s jehlou dosud zapíchnutou v paži. Z magnetofonu zněla píseň „Sweet Melissa“.

Neopouštěj mě, mami. Prosím, neopouštěj mě.

Autopilot v Ediině mozku jako ve hře nebe, peklo, ráj přešel k další kapitole. Dva a půl roku v kolotoči pěstounské péče. Strach. Osamělost. Nepředstavitelné zneužívání.

Edie, znervózněná záblesky minulosti, zavrtěla hlavou a odhodila bolestivé vzpomínky, jako když se otřepe mokry pes.

„Vypadá to tu strašidelně.“ Caedmonův postřeh ji ujistil, že není jediná, kdo má ten pocit.

„Je to jenom můj dojem, nebo nás někdo pozoruje?“ Zadívala se na tyrkysový přívěs.

„Instinktivní nedůvěra k cizím osobám je pro uzavřená společenství typická.“

Přitočila se blíž ke Caedmonovi, protože si dobře uvědomovala, že nedůvěřiví lidé mají sklon mít po ruce nabitou loveckou pušku. „Co když se ukáže policie? Vždyť od Lovettovy vraždy uplynul už cely den.“

Caedmon ji vzal za loket a pomáhal jí vystoupat po cihlových schodech vedoucích na krytou terásku. Podle nahrávky doktor Lovett nikomu ze svých známých o téhle pronajaté chatě neřekl. Nepochybně tedy bude nějakou dobu trvat, než se policie dozví o její existenci. Jakmile byli na terase, vsunul ruku do kapsy u bundy a vytáhl tenké kožené pouzdro. „Napadlo mě, že souprava na otvírání zámků by se mohla hodit.“

„Kdo u sebe takové soupravy nosí?“ Vykřikla, ale hned zvedla ruku. „Nemusíš odpovídat. Myslím, že správná odpověď zní: bývalí špioni.“ Před několika měsíci se jí Caedmon přiznal, že kdysi pracoval pro MI5. Až na tuto jedinou stručnou zmínku, o tomto svém předchozím zaměstnání nikdy nemluvil.

„Ještě mi poděkuješ za moji prozíravost, až…“ Odmlčel se uprostřed věty.

„Co se děje? Tváříš se stylem něco shnilého ve státě dánském.“

„Dveře jsou otevřené.“

Edie se na ně podívala a viděla, že skutečně jsou asi na tři centimetry pootevřené. Okamžitě se jí sevřel žaludek. Třeba Lovett odjížděl ve spěchu, zapomněl zamknout a do dveří se opřel vítr. „Ještě než to ale dořekla, věděla, že je to až příliš nepravděpodobné.“

Caedmon otevřel dveře dokořán. Zamračeně přejel dlaní po zárubni. „Dřevo u zámku je rozštípnuté. Někdo se do chaty vlámal silou.“

„Chceš se vsadit, že to byl někdo, kdo jezdí v drahém audi?“ Edie se ohlédla přes rameno, náhle zneklidněná, že špatně spočítala, jak dlouho může trvat, než se vyhrabe z písečné jámy. „Nevíme, zdaje Lovettův vrah o krok za námi, nebo před námi.“

Caedmon jí nataženou paží zahradil cestu, a zabránil jí tak vstoupit. „Já se tam porozhlédnu a ty zůstaneš venku.“

Tentokrát mu nechtěla odporovat, a tak jen beze slova přikývla.

Caedmon, muž odvážnějšího ducha, než většina lidí, vešel dovnitř. Když zmizel v hluboké tmě, Edie, zimomřivě se objímajíc pažemi křížem přes prsa, si dokola opakovala, že je úplně vyloučené, aby se sem Lovettův vrah dostal dříve než oni.

Když Caedmon po chvíli vyšel ven, Edie si mocně vydechla, přestože si až doteď neuvědomovala, jak zadržovala dech. „Předpokládám správně, že tady někdo byl už před námi?“

„Vypadá to tak. Všude jsem rozsvítil a prohlédl skříně. Ale někdo už to tady prohledal přede mnou a zanechal po sobě hroznou spoušť.“

Edie, připravená na nejhorší, překročila práh. Ať už byl v Lovettově chatě kdokoli, nechal v ní převržené židle, lampy a stolky a nazdařbůh rozházené knihy a časopisy. Když v obývacím pokoji na stěně spatřila namalovanou červenou osmicípou hvězdu, zalapala po dechu.

Člověk nemusel být kriminální psycholog, aby z barevných cákanců usoudil, že to je čin bezuzdného zběsilce.

„Jason Lovett měl smůlu,“ poznamenal tiše Caedmon. „Jistě si vzpomeneš, že stejným symbolem byl ozdobený i nůž, kterým byl zavražděný. Krev a zlato. Po celé dějiny kráčely bok po boku.“

Edie hleděla na děsivou malbu a její pohled upoutaly rudé stružky barvy, které stekly z hrotů hvězdy. „Prosím tě, jen mi neříkej, že to je…“

„Krev? Ne, to ne. Omlouvám se. Nic takového jsem nehodlal naznačovat. V kuchyni je otevřená plechovka s červenou barvou.“ Došel ke stěně a přejel rukou přes obrazec. „Už je to úplně suché. Z toho lze usoudit, že to bylo namalováno před smrtí doktora Lovetta.“

„Ať to bylo kdykoli, znamená to, že nejsme jediní, kdo pátrá po Lovettových poznámkách.“ Edie odvrátila hlavu, zhnusená obrazcem na stěně. Podobal se krví nasáklé košili Jasona Lovetta.

Pak zaslechla hlasitý skřípot a rychle se otočila. „Proboha! Už nás…“

„To jen zaskřípala na střeše větev borovice,“ přerušil ji Caedmon.

„Jasně. Myslela jsem si to.“ Nervózně se zasmála.

Nebyla ani zdaleka tak klidná, jak by si přála, ale vydala se za Caedmonem do kuchyně. Pokrčila nos, protože zde byly výpary z barvy mnohem silnější. Na první pohled viděla, že plechovka stojí v dřezu a štětec leží na kuchyňské lince.

Ukázala na kapky zaschlé červené barvy na pracovní desce. „Pokud je to dílo krasavce Rika, je pravděpodobné, že Lovettovy poznámky z výzkumu našel.“

„To si nemyslím.“ Caedmon otevřel několik kuchyňských zásuvek, rychle je prohlédl a zase zavřel. „Fakt, že nás sledoval na Rhode Island, tomu nenasvědčuje. Z toho spíš vyplývá, že se za každou cenu chce zmocnit ukrytých papírů doktora Lovetta.“

„Tomu ráda věřím,“ poznamenala Edie, dosud vylekaná z předchozí honičky. A vděčná za to, že v písku neskončili i oni. „Není divu, že Lovett bral prášky proti úzkosti.“

Caedmon narovnal převrácený odpadkový koš. „Ten mizera se hrabal dokonce i v odpadcích.“

„Nenechal na pokoji ani plechovky od coca-coly.“ Prohlížela si podivnou směs prázdných obalů od potravin, rozházených po podlaze. Zmačkané hliníkové plechovky od limonád. Tuňák ve vlastní šťávě. Míchané ovoce v hustém sirupu. Sladem ochucená Ovaltina. „Zvláštní strava.“

„A zvláštní člověk.“ Caedmon otevřel ledničku a zkoumal její obsah. Po chvíli ji zavřel a zavrtěl hlavou. „Aqua sanctus… aqua sanctus. Co tím, proboha, myslel?“

„Řekls, že to znamená svátá voda.“

„To je doslovný překlad. Ale co to může znamenat obrazně?“

Pokrčila rameny a bezradně se dívala na svého partnera. „Slova umírajících často postrádají smysl.“

„Pro všechny kromě těch, kteří umírají.“

„Pravděpodobně si vzal své tajemství do hrobu,“ podotkla tiše Edie. Zdálo se jí, že rozhovor začíná byt poněkud morbidní.

„Pokračujme. Čas běží. Pospěšme si s prohlídkou téhle pekelné díry.“

Prošli chodbou a zastavili se u otevřených dveří do koupelny. Byl v ní stejný nepořádek jako v kuchyni a po dlaždičkách na podlaze byly poházené láhve, tuby a krabičky.

Edie zvedla ze země pornografický časopis. „Pěkná trojka hadích lidí,“ poznamenala, když se s hlavou nakloněnou na stranu pokoušela na jedné fotografii odhalit, která naolejovaná část těla patří ke které nahé osobě. „Lidský preclík. Myslím, že Jason Lovett je, tedy chci říct byl, jako většina mužů jeho věku posedlý sexem.“ Odhodila časopis do odpadkového koše, jehož obsah byl vysypaný v umyvadle. „Ten krucifix na stěně nad záchodovou mísou vypadá tak trochu… nepatřičně.“

Když to Caedmon zaslechl, okamžitě obrátil ryšavou hlavu k toaletě. Sledovala, jak přejel pohledem od bílé porcelánové mísy k mírně nakřivo zavěšenému dřevěnému kříži.

„Tak je to tedy,“ hvízdla si tiše pro sebe Edie, když jí ta souvislost opožděně došla.

Caedmon se na ni s úsměvem otočil.

A ve stejném okamžiku, oba najednou vykřikli: „Aqua sanctus!“

23

„…jestli chcete, abych vás odtud vytáh, a ještě o tom mlčel, bude vás to stát pěkný prachy.“

Saviour Panoš hleděl na toho tlustého blba v modré bundě s baseballovou čapkou na hlavě. „Nagamoti mana su stomai su,“ zamumlal si vztekle pro sebe. A když už jsme u toho, tak i máma tvojí mámy. Bylo mu jasné, že ho oškube. Řidič odtahového vozidla si řekl pět set dolarů za to, že vytáhne audi z pisku a nebude to hlásit místní policii.

Saviour nakrčil nos, protože zachytil pach kysaného zelí. Nenáviděl ten smrad. Už jen za to by byl schopen toho chlapa vykuchat jako tuňáka.

Vazoun pokrčil rameny. Zřejmě vůbec nepostřehl, že byl právě nařčen z hanebného aktu souvisejícího s ústy jeho matky. „Do toho písku jste si vjel sám. A jestli chcete taky odjet, tak zaplaťte. Mně nenadávejte, takový průsery se prostě stávaj…“

Vzteklý Saviour nemohl řidičovo jasnozřivé tvrzení popřít. Průsery se dokonce už staly. A to vždy, když to nejméně očekával. Ten Anglán ho přelstil už několikrát. Teď znovu. A to přesto, že on sám měl silnější vůz než ten britský bastard. Věděl však, kde ten páreček najde. Protože včera vyslechl jejich rozhovor, znal jejich cestovní plán. Dokonce i jméno hotelu, ve kterém si rezervovali pokoj. Vsak už si Hope Valley Inn zanesl do své přenosné GPS navigace.

S pažemi založenými na prsou netrpělivě rázoval po trávníku golfového hřiště a nervózně čekal, až řidič odtahového vozu vytáhne audi z jámy. I přes tohle zdržení má před těmi dvěma náskok dvou kroků. Dvou, protože ví, kde je najde, a navíc má moc nad jejich životem a smrtí. Moc, kterou mu udělil jeho milovaný Ari kdysi dávno, když se vrátil do jejich společného bytu…

… po noci strávené v diskotéce Enola Gay. Dařilo se mu a kapsy měl nacpané eury. Teď může Arimu koupit modry kašmírový svetr, který viděl za výkladem jednoho butiku. Ari míval záchvaty, při nichž se třásl v zimnici. Saviour ho někdy kolébal jako malé dítě a hřál vlastním tělem. Žárem srdce. Protože sám se nakazit nemohl, byl dokonalým ošetřovatelem. Jak se ukázalo, matka ho v dětství dala proti tuberkulóze očkovat. Podle lékaře v nemocnici ho ta vakcína chránila před smrtelnou chorobou. Jaká ironie. Ifigenia mu dala život, ačkoli o to nestála. A pak mu ho zachránila.

Navzdory časné ranní hodině skvěle naladěn vyprávěl Arimu, co zaslechl na diskotéce. Prázdné tlachy hezkých hochů. Ari, kterého to zjevně nezajímalo, ho gestem přivolal k lůžku. Saviour mu vyhověl a posadil se na kraj matrace. Ari ho na kost vyhublou rukou popadl za paži, strhl ho k sobě a začal mu horečně šeptat do ucha. Zděšený Saviour se odtáhl. „Ne! To není možné! Už mě o nic takového nežádej!“ Prudce vstal a odešel na opačnou stranu ložnice. Zoufale si potřeboval zakouřit. Otevřel okno a vytáhl krabičku dunhillek, kterou ukradl jednomu z těch hezkých hošíků, co se na diskotéce předváděli. Ari na něho stále ještě hleděl s němou prosbou v očích. Saviour se přinutil mu pohled vrátit. Byl rozhodnutý tento boj dvou vůlí vyhrát.

Nebylo to poprvé, co ho jeho milovaný přítel prosil, aby použil svoji sílu, které se jemu už nedostávalo. Spáchal konečný, nezvratný čin. A on pokaždé neoblomně odmítl. Léky snad ještě mohou zabrat.

Onoho rána se však v uplývajících vteřinách patové situace cosi stalo. Poprvé se přinutil pohlédnout na zakrvácené hadry poházené po podlaze. Nechutnou nádobu na hleny. Na hromadu lahviček s pilulkami. A pak to ucítil – odporný zápach rozkládajícího se masa. V tom okamžiku to věděl… Ari umírá zevnitř. Spící bakterie v těle způsobily nekrózu tuberkulózou napadených míst v jeho plicích a ty v něm zaživa hnily…

Teď už to nedokázal přehlížet, nalhávat si, že je ještě nějaká naděje. Slitoval se nad ním. Došel k lůžku a posadil se vedle svého milovaného. Anděl smrti v pruhovaném roláku. Objal Ariho žalostně vyhublá ramena a volnou rukou zvedl krví potřísněný polštář. Ari se usmál. První úsměv po mnoha dnech. Saviour mu přitlačil polštář na obličej.

Kdyby býval věděl, že ho to strhne do černé prázdnoty, neudělal by to, protože následné pocity viny byly nesnesitelné. Vždycky byl prchlivý a nikdy nebyl tím, kdo by couvl před bojem, ale po Ariho smrti stačila sebemenší provokace, aby v něm vzplanul vražedný vztek.

Poprvé se to stalo, když byl s obtloustlým Němcem, který pak odmítal zaplatit předem dohodnutou částku. Téměř dvacet minut strávil na všech čtyřech, zatímco tlusťoch si užíval a dusil ho oblakem odporného zápachu kyselého zelí a klobás. Po blitzkriegu měl bankéř z Dusseldorfu tu drzost prohlásit: „Doufal jsem v něco lepšího.“ Rozzuřený Saviour to ale nehodlal nechat bez odpovědi. V náhlém popudu vzal prázdnou láhev od ryzlinku, rozbil ji o hotelový prádelník a podřízl tlusťochovi hrdlo. Následující týden rozmařile hýřil za balík eur, které ukradl mrtvému skopčákovi z peněženky. Koupil si novou koženou bundu. Boty. Kašmírový rolák.

Němce následoval do hrobu jeden izraelský turista. Museli zaplatit za Ariho smrt.

Právě tak, jako ten Anglán zaplatí za to, že ho obelstil.

24

„Drž mi palce,“ prohlásil Caedmon, když zvedal víko splachovací nádržky.

Edie zatajila dech a podívala se dovnitř.

Zatraceně.

„Jen zatuchlá voda, plovák a co tu tak bývá.“ Bezradně pohlédla na krucifix visící nad záchodovou mísou. „Jason Lovett tady ten kříž nepověsil kvůli tomu, aby se mohl při sezení na záchodě modlit.“

„Musíme předpokládat, že to je falešná stopa.“ Caedmon nádržku zase zavřel.

Edie o tom ale přesvědčená nebyla. Zavrtěla hlavou. „Já si to nemyslím. Jen jsme po té stopě aqua sanctus nešli až k jejímu logickému konci. Jen tak pro začátek: Kam jde voda z toho záchodu?“

Caedmon svraštil obočí. „Nejspíš do veřejné kanalizace.“

„Ne. Nemáš pravdu. Protože jsme na venkově, žádná veřejná kanalizace tady není. Po každém spláchnutí jde aqua sanctus do septiku, který…“ Odmlčela se a stoupla si na vanu, aby se mohla podívat z jediného okna v koupelně. „Který je téměř vždycky vzadu, protože, řekněme si to po pravdě, kdo by chtěl mít žumpu před domem?“ Oknem plným šmouh vyhlížela na neudržovaný zadní dvůr.

„Ty myslíš, že Lovett ukryl poznámky z výzkumu v žumpě? Nebo někde u septiku?“

Ohlédla se přes rameno. „Máš snad lepší nápad?“

„Ložnici pro hosty Lovett očividně používal jako sklad nářadí k vykopávkám. Vezmu tam lopatu a sejdeme se v zahradě za chatou.“

O několik minut později se s lopatou a krumpáčem vydali hledat septik.

„Moc se v tom nevyznám, ale myslím, že tyhle věci mají na úrovni země poklop, takže bychom to měli vidět,“ prohlásila Edie. Zastínila si oči dlaní a pohledem propátrávala překvapivě rozlehlý trávník. „Tráva je tady hustá a vysoká po kolena. Lovett zřejmě neměl sekačku.“

„Spíš mám pocit, že skutečným důvodem přerostlého trávníku je jeho posedlost templářským pokladem,“ mínil Caedmon. Bradou ukázal na pravou stranu zahrady. „Ty prohledej tady tuhle polovinu trávníku a já si vezmu…“

„Už ho mám!“ vykřikla Edie dřív, než stačil dopovědět. Ukázala asi sto metrů od místa, kde právě stáli. „Vidíš ten plácek zarostlý tím velikým plevelem? O co se vsadíš, že ten Lovettův ohromný plevel dostával výživné hnojivo ze septiku?“

Caedmon si hodil krumpáč s lopatou přes rameno. „Tvé pozorovací schopnosti jsou chvályhodné. Jestli doktor Lovett opravdu takto ukryl své poznámky z výzkumu, měli bychom se dívat po náznacích narušené vegetace.“

„Jak si můžeš byt jistý, že Lovett poznámky zakopal.“

„Tak bych to udělal já.“ Caedmon se zastavil na kraji plevelové houštiny. „Podívej! Tamhle je trs bodláčí ohnutý k zemi. Někdo tudy nedávno procházel.“

„Mohla to být srna nebo nějaké jiné divoké zvíře.“

„To by ale musela mít na spárcích nazuté šněrovací boty,“ odpověděl se zlomyslným úsměvem a ukázal na několik viditelných otisků podrážek. „Tady někdo kopal a nahoře je čerstvá hlína. Vypadá to, že když doktor Lovett tu jámu zaházel, přešel přes nakypřenou zeminu.“

Na blízkém stromě zakřičela sojka, pronikavě, jako když zaskřípou rezavá vrátka. Vystrašená Edie pohlédla na hodinky. Od jejich příjezdu k chatě uplynulo čtrnáct minut.

„Ano, vím. Čas se nám krátí,“ poznamenal Caedmon, který jí dokonale četl myšlenky. Shodil nářadí z ramene a krumpáč jí podal. Pak se botou opřel do listu lopaty a zatlačil ji do země. „Doufejme, že to nezakopal hluboko.“

Za dvě minuty narazila lopata na kov.

„Heuréka!“ vykřikla Edie a předklonila se, aby si lépe prohlédla, co našli. „Vypadá to jako kovová skříňka na nářadí. Oh! A hodně těžká.“

Caedmon vzal skříňku za rukojeť. „Navrhuju, abychom svou kořist odnesli do chaty.“

„Dobry nápad.“ Edie se narovnala a pokradmu pohlédla na tyrkysové modry přívěs. „Nejspíš jsem paranoidní, ale nemůžu se zbavit zvláštního pocitu, že nás někdo špehuje.“

25

Jeníček a Mařenka. Ještě pořád se poflakují kolem Lovettovy chaloupky.

Tonto Sinclair sklonil dalekohled a odložil ho na palubní desku. Svůj Ford F100 zaparkoval za opuštěným přívěsem. Mimo dohled. Domníval se, že ten cizí hezoun, který prohrabával veteš v chatě před nimi, hledá zakopaný poklad. Bílí ptáci s hrabavými pařáty. Podle jeho kamaráda Medvěda Mathiesona, který dělal na pumpě Gas’N’Go, byl tenhle Jeníček Angličan.

Co je to za zatracenou ironii?

Každý, kdo byl obeznámen s historií kmene, totiž věděl, že to byli právě Angličani, kteří zavinili odchod Narragansettů ze scény. Přišli. Viděli. Zvítězili.

Tonto dostal chuť na cigaretu a sáhl do kapsičky u košile pro krabičku marlborek. Netrpělivě zatřepal zápěstím, aby jednu z balíčku uvolnil, sevřel filtr mezi rty a vytáhl ji ven. Další z malých životních ironií, pomyslel si, když cvakl zapalovačem. Nebýt krabičky cigaret, nikdy by se nedozvěděl o Yawgoogovi. Ani o pokladu. Nebo jak to bylo, když tady přistál Verazzano s rytíři.

Onoho červencového rána roku 2003, kdy zašel do trafiky v Charlestownu koupit si krabičku cigaret, bylo hrozné vedro. Předchozí noc strávil v okresním vězení pro opilství a výtržnost. Začalo to slovní výměnou názorů s jedním nádeníkem, který se dopustil té chyby a řekl mu, že je ožralá a líná rudá kůže. Na té ožralosti něco bylo, protože měl v sobě dvanáct piv, ale líny tedy rozhodně nebyl, protože makal padesát hodin týdně na pile. Jenže byl vznětlivý, a tak se za křivé nařčení pomstil jedním rychlým a nečekaným úderem pěstí.

Následujícího rána, když se vpotácel do trafiky v rezervaci, otrávený z nehorázné kocoviny a z noci strávené na tenké zprohýbané matraci v jedné cele s odporným chlapem, který jen pouštěl větry, měl všeho právě tak plné zuby.

Podával právě zmuchlanou pětku holce za pultem, když dovnitř vpadla trojice policistů státu Rhode Island. Dva z těch uniformovaných mizerů měli vytažené zbraně. Třetí držel na vodítku vrčícího německého ovčáka. Jejich velitel se škodolibým úsměškem zařval: „Ruce tak, abychom na ně viděli! Všichni!“

Tonto, obdařeny vrozenou nedůvěrou k autoritám, si dal zatraceně záležet, aby policajt, který ho chtěl sebrat – za to, ze si chtěl koupit podělaný cigára! – mu na obě ruce opravdu dobře uviděl. Těsně předtím je však sbalil v pěst a zasadil tomu bastardovi pravý hák. V trafice vypuklo peklo, jako kdyby se ta rána rozlehla po celém světě.

Nakonec všichni skončili v želízkách, včetně patnáctiletého kluka, který se staral o sklad.

Přestože Tonto věděl, za co sebrali jeho – za zvlášť nebezpečné napadení úředního činitele – neměl potuchy, proč policajti provedli razii v trafice rezervace. Teprve když mu bylo sděleno, z čeho bude obžalován, ho veřejný obhájce informoval, že stát Rhode Island nerad vidí, když Indiáni v rezervaci prodávají nezdaněné cigarety. Stát tím ročně přichází o sto milionů dolarů.

Bylo to k neuvěření. Dostal dva roky v nápravném zařízení Johnaj. Morana za nezaplacenou daň! Jako kdyby jeho život nestál za starou belu už předtím, než soudce uhodil kladívkem. Jeho žena ho totiž opustila se šoférem kamionu, se kterým se seznámila na odpočívadle u silnice.

Tonto rychle zjistil, že vězení s člověkem provede jednu ze dvou věcí: Buď se z něj stane lepší zločinec, nebo lepší člověk. On se stal lepším Narragansettem. A nejspíš byste neřekli, že cesta k nápravě může začít krabičkou kuřiva.

Byl v base asi tři týdny, když ho jeden domorodec jménem Annawon Tucker chtěl pumpnout o cigaretu. Zdráhavé mu vyhověl, přestože už měl jenom půl balíčku.

„Už tě někdy napadlo, že by sis změnil jméno?“ zeptal se ho ten drzý hajzlík.

Tonto dostal indiánské jméno už jako dítě, znělo Ze všech nejšťastnější. Jenže ho odjakživa nesnášel a Tonto mu připadalo jako menší ze dvou zel. Jak se asi jmenuje tenhle chytrák? Běžící želva? Nebo mu dali nějaké jiné hloupé indiánské jméno?

„Až budeš připravený se vzmužit a vydat se Červenou cestou, dej mi vědět,“ pravil pak Annawon a s tímto záhadným výrokem odešel.

Červená cesta.

Něco jako Cesta žluté cihly, až na to, že ta vedla k tradičnímu píspunku. K indiánské sauně, kde si očišťovali ducha i tělo. Nebál se toho, přestože žil v rezervaci a nikdy nebyl na válečné stezce. Nikdy se taky nezajímal o historii kmene ani o jeho tradice. K čemu by to bylo dobré? Bílý muž dávno rozhodl, že domorodé kmeny jsou trpěnou menšinou, nikoli národem. A nošení náhrdelníku wampum na tom nemohlo nic změnit.

Z nějakého důvodu však to „pozvání“ nedokázal dostat z hlavy.

Snad to bylo těmi řečmi, že se má vzmužit, které byly jen špatně skrytou urážkou. Nebo vězeňskou nudou. Ať už to ale bylo čímkoli, poprvé v životě byl náhle na něco zvědavý.

Začalo to docela prostě. Několikrát si společně zakouřili a Annawon mu vyprávěl o historii kmene. Tyto první lekce byly vesměs o slavných dnech, kdy byli Narragansettové mocným kmenem, jemuž vládli velcí náčelníci, kteří od menších kmenů, jako byli Wampanoagové a Niantikové, vybírali poplatky.

S příchodem prvních bílých kolonistů v sedmnáctém století se ale vše změnilo. Od té chvíle už se národu Narragansettů nedařilo. Všechno bylo špatně.

Nejprve v roce 1633 vypukla epidemie neštovic. Za deset let přepadli Narragansettové území Moheganů a dostali výprask. Pak utrpěli velké ztráty roku 1676, když se pustili do války proti těm anglickým sviním. Aby je potrestali za jejich vzdor, nahnali je Angličané na lodě a poslali na třtinové plantáže v Karibiku. Než skončilo devatenácté století, stalo se několik zbývajících Narragansettů nechtěnými oběťmi politiky „zlomení organizace kmene“ a rezervaci jim prodávali přímo pod nohama. V roce 1978, po letech soudních tahanic s federální a státní vládou, dostali Narragansettové o něco víc než sedm čtverečních kilometrů. Malé odškodné po staletích porušování dohod a prázdných slibů.

Po jedné z těchto depresivních historických lekcí Tonto jen tak mimochodem řekl Annawonovi: „Vypadá to, že jsme prokletý národ.“

„V tom, cos řekl, je víc pravdy, než si myslíš. Den, ve kterém bílý muž ukradl Yawgoogův kámen, byl dnem, kdy národ Narragansettů opustilo Světlo. Od té doby bloudíme ve tmě.“

„Kdo to jako měl být, ten Yawgoog?“

Trvalo chvíli, než Annawon odpověděl.

„Yawgoog byl běloch jako žádný jiný. Po staletí žil se svojí početnou rodinou ve vesnici uprostřed území Narragansettů. Pak přišel Verrazano se svými rytíři a všechny lidi ze vsi pobili. Kromě Yawgoogova syna. Narragansettové tomu chlapci poskytli útočiště a ten jako nejstarší syn v každé generaci převzal otcovo jméno: Yawgoog. Náš kmen pak s Yawgoogem vykouřil obřadní dýmku. A on se s nimi na oplátku podělil o tajemství posvátného kamene. Před smrtí svěřil kámen nám, Narragansettům. Netrvalo však dlouho a ty anglické svině ho ukradly. A to je skutečný důvod, proč náš lid téměř upadl v zapomnění. Porušili jsme Yawgoogovu důvěru. Nemůžeme znovu získat to, co nám patří, dokud nezískáme zpět Yawgoogův kámen.“ Tenkrát to ještě Tonto nevěděl, ale jeho neuctivá otázka a Annawonova překvapivá odpověď měly změnit dráhu jeho života. Protože ho napadlo, a Annawon s ním naprosto souhlasil, že Yawgoogův kámen lze najít, a prokletí, které na jejich kmeni leží posledních čtyři sta let, by tak mohlo byt zlomeno.

Ale jako u většiny věcí tady byl problém. Cosi jako neslavně proslulá Hlava 22. K nalezení toho zatraceného kamene potřeboval odborné znalosti bílého muže. Nebyl archeolog. Ani historik. Ale díky Annawonovi znal výtečně kmenové tradice a příběhy o Yawgoogovi.

Annawon už ale naneštěstí nebyl na tomto světě, protože v roce 2008 podlehl rakovině plic. O to víc byl však Tonto odhodlán Yawgoogův kámen nalézt.

Vycvrnkl nedopalek cigarety z okénka dodávky, posunul se na dlouhém předním sedadle a odjistil winchestrovku, kterou měl položenou přes stehna.

Když už se jednou po Červené cestě vydal a stal se bojovníkem, musí mít svůj „tomahawk“ připraveny.

26

„Jako všechny ostatní místnosti vypadá i Lovettova pracovna jako po zásahu cyklonem.“ prohlásila Edie. Překročila práh, otočila se kolem dokola a obhlížela škody. Nástroje mrtvého archeologa – ryče, kartáče, lopatky a síto s velkými oky – byly nazdařbůh rozházené po místnosti. Dílem náhody – nebo překvapivého projevu zdravého rozumu – fax, monitor počítače a kopírka přežily řádění bez úhony. „A co dál?“

„Teď otevřeme Pandořinu skříňku.“ Caedmon položil vykopanou kovovou schránku na zjizvený stůl.

Rozrušeny tím nálezem doufal, že obsah je posune o krok blíž k unikajícímu pokladu templářů. Galantně pokynul Edie. „Protože jsi tak chytře záhadu vyřešila, myslím, že ti přenechám tu čest skříňku otevřít.“

„Když myslíš… Co je to?“ vyjekla, jakmile zvedla víko. Ukazováčkem mířila na uťatou ruku, či spíš jen její kosti, spočívající na polystyrénovém podkladu, jako by z toho chtěla někoho obvinit.

„Oběť bojů, zřejmě kosti ruky useknuté v zápěstí.“ Cisty řez svědčil o dobře nabroušeném ostří. Zbytek, jak aspoň Caedmon předpokládal, se nalézal v hromadném hrobě, který Lovett odkryl.

Opatrně vytáhl polystyrénový podnos ze skříňky a položil ho na stůl. Pod ním se, úhledně urovnané, vrstvily průhledné uzavíratelné sáčky. Vytáhl největší z nich a zvedl ho. „Pokud se nemýlím, tento jílec pochází z lehkého meče s rovnou čepelí a s kulatou hruškou ze šestnáctého století.“

„Myslíš, že za to něco dostaneme na eBay?… To byl jen vtip“ dodala rychle, když ji stihl káravým pohledem. Vytáhla z kovové skříňky malý plastový sáček a zahoupala mu jím před očima. „Ten stříbrný prsten vypadá dost staře. O co se chceš vsadit, že patří na tu uťatou ruku?“

Caedmon reagoval zpomaleně. Uchopil Edie za zápěstí a zastavil pohupování sáčku.

„Můze mít pravdu.“

„Smím?“ zeptal se, a když přikývla, sáček si od ní vzal. Zhluboka se nadechl, sáhl dovnitř a obřadně vyňal zašlý stříbrný prsten. Sklonil se nad ním a prohlížel si rytinu dvou rytířů ve zbroji a přilbách na kruhovém podkladu.

Naprosto neuvěřitelné.

S roztřesenými koleny přešel k jediné židli v místnosti, která nebyla roztřískaná na kusy. Volnou rukou se zachytil opěradla a pomalu se na ni spustil.

Edie, zjevně pobavená jeho reakcí, šla za ním. „Z tvého ohromení usuzuji, že to nebude prstýnek ztracený na zahradní party. Je dost cenný, co?“

„Je to pečetní prsten. Otištěním do rozehřátého vosku vznikla pečeť,“ informoval ji a konečně začínal být znovu při smyslech. „Věřím, že by za něj byly slušné peníze. Ale jeho historická cena je nezměrná.“ Pak se konečně dostal k důvodu svého ohromení: „Každý velmistr měl vlastní jedinečný pečetní prsten, kterým pečetil dopisy a dokumenty, čímž potvrzoval jejich platnost –“

„Zadrž!“ zastavila ho Edie. „Chceš říct, že to je templářský pečetní prsten, který patřil velmistrovi řádu?“

Pohlédl na prsten, který dosud držel v dlani. „Ano, přesně to jsem řekl. Nesporný důkaz, že templáři přistáli na tomto pobřeží a založili v Arcadii tajnou kolonii. O tom už nyní nelze pochybovat.“

„Na to se budu muset podívat.“

Po tomto prohlášení se Edie odebrala na protější stranu místnosti. Trhnutím otevřela prostřední zásuvku v Lovettově psacím stole a hrabala se v jejím, už předtím zpřeházeném obsahu. Když nenašla, co hledala, vytáhla další, obsah vyhlížel podobně.

„No konečně,“ zabručela, když z té změti vylovila lupu. „Nedovedu si představit archeologa, který by ji neměl po ruce. A teď mi dovol se na ten prsten podívat.“ Vzala ho mezi palec a ukazováček a zkoumala jej pod lupou. „Poslyš, já tyhle chlápky znám. Je to ten slavný obraz dvou templářů na jednom koni.“

„Symbol templářského slibu chudoby.“

„Doufejme, že ten slib nebrali zas tak příliš vážně, protože bych byla hrozně zklamaná, kdybychom nenašli truhlu nacpanou zlaťáky.“ Rozpustile zamrkala a znovu se pustila do zkoumání prstenu. „Na obrubě je vyryto něco latinsky… Testis sum agniti –“

„Agni,“ opravil ji. „Tahle věta, která je běžně k vidění na templářských pečetidlech, znamená – Jsem svědek Beránkův. Míněno samozřejmě Krista, Beránka Božího.“

„Jasně, rozumím, ale tady je vážně napsáno Testis sum agnition.“

Poklesla mu čelist. „Opravdu?… Jseš si tím jistá?“

„Tady to máš. Podívej se sám.“ Podala mu pečetní prsten a zvětšovací sklo. „Něco významného, nebo jen chyba středověkého rytce?“

Když si ověřil, že tam skutečně stojí agnition, opřel se na dřevěné židli dozadu. „Velmi nebezpečná hra se slovy,“ prohlásil. „Takhle to znamená – Jsem svědek poznání. Poznání neboli gnosis v řečtině se vztahuje k intuitivnímu pochopení Stvoření a existence Boží. Mystikové to popisují jako okamžitý záblesk vnitřního zření. Letmý pohled do Boží mysli. Testis sum agnition… krédo heretiků.“

„Protože od obyčejných lidí se čekalo, že budou padat na kolena a na nic se neptat?“

Přikývl. „Středověká církev si dávala záležet na tom, aby byla jediným majitelem vědomostí a rychle odsuzovala každého, kdo hlásal duchovní poznání, jež se od jejich pečlivě vypracované ortodoxie lišilo. Takže je nasnadě otázka… co to templáři vlastně věděli?“

„Ať už to bylo cokoliv, inkvizici to rozhněvalo. S templáři skoncovala. Právě proto naložili náklaďák a přestěhovali se do Beverly.“ Poslední část svého prohlášení zazpívala. Pak se s úsměvem omluvila. „Promiň. Neudržela jsem se. A z tvého nechápavého výrazu jsem pochopila, žes nikdy neviděl Burany z Beverly Hills.“

„Ale abychom se vrátili k věci, jak z věže v Newportu, tak z pečetního prstenu je jasné, že templáři měli pro případ zásahu proti nim připraveny plán, jehož součástí byl Novy svět.“ Byli by bláhoví, kdyby takový nouzový plán neměli, protože jejich nepřátelé byli nejen početní, ale i mocní a nebezpeční. „Musím se podívat, co ještě v té skříňce je.“

Caedmon vstal a podal Edie prsten a lupu. Edie výmluvně pohlédla na hodinky.

„Od chvíle, kdy jsme vešli do chaty, neuplynulo ještě dvacet minut. Máme čas,“ ujistil ji, protože se mu nechtělo s prohlídkou kovové skříňky čekat až do hotelu. Strávil léta studiem templářů, a proto věděl, že snaha o pochopení tohohle všemu se vymykajícího řádu bojovných rytířů se podobá hledání obláčku kouře v husté mlze. Mlha se však rozptýlila aspoň na okamžik, protože Jason Lovett jim nevědomky odkázal mimořádný artefakt. Testis sum agnitio.

Když zvedal ze skříňky další sáček, sevřel se mu žaludek očekáváním. „Zde máme další důkaz. Pár černých kuliček z růžence s velmi poškozeným medailonkem Svatého srdce Ježíšova. Spolu s vyrytým letopočtem 1523 představují přesvědčivý důkaz, že do zmasakrování templářů v Arcadii byli přímo zapleteni jezuité. Nepříjemný zápach, puch fanatismu.“

„Proč ta hysterie?“

„To řekni těm ubohým duším, které zabil maltézský meč. Protože dobří jezuité měli zakázáno prolévat krev, povolávali na takové záležitosti maltézské rytíře.“ Položil nález na stůl vedle polystyrénového tácku. „Podívej! Tohle tě bude zajímat!“ Vytáhl další sáček, tentokrát se šesti zlatými mincemi.

Edie mu ho s širokým úsměvem vytrhla z ruky. „Podle Lovetta byly vyraženy před rokem 1307. Ještě několik tisíc takových zlatoušků a budu za vodou.“

„Vzhledem k tomu, že hrob, který doktor Lovett odkryl, byl hromadný, se zdá, že převozník mrtvých Charon si přišel na pěkné peníze.“

Edie se hořce pousmála koutkem úst a sjela pohledem ke kostlivé ruce. „Vybírá mrzký peníz.“

„To ano,“ souhlasil Caedmon. Sáhl na dno kovové skříňky a vytáhl na světlo terénní zápisníček. Uvnitř byla složená mapa spravované oblasti Arcadie. Rozkládáním neztrácel čas. „Předávám ti Yawgoogovo panství. Chvála Lovettovi, že přestupoval hranice akademického myšlení,“ prohlásil.

„Označil na mapě čtyři oddělené oblasti: Yawgoogovu osadu, hromadný hrob, Yawgoogův most a Templářský kámen,“ vyhlásila Edie, která ji rozložila okamžitě, a poklepala ukazováčkem na každý orientační bod. „Kde začneme?“

Caedmon hleděl na mapu, přemýšlel a snažil se rozhodnout, co dál. „Postrádalo by logiku, kdyby templáři ukryli svůj nejcennější majetek na území osady. Navíc to tam už Lovett prozkoumal a nenašel nic, co by stálo za řeč, nepočítám-li ten hrob.“

„Takže nám zbývá kámen a most.“

„Podle mapy nejsou daleko od sebe.“ Caedmon zvedl přenosnou GPS navigaci, kterou našel na dně kovové schránky. „Tohle by nám mělo naše pátrání usnadnit.“ Hned nato mapu složil. „První věc, kterou ráno uděláme, bude, že zajdeme k templářskému kameni. A vezmeme s sebou všechny Lovettovy archeologické pomůcky, které bychom mohli potřebovat.“

„V obývací místnosti jsem viděla prázdný batoh. Můžeme do něj naskládat menší věci – lopatky, lupu, dlouhý bič. Prostě normální, běžné potřeby, které si na cesty balil Indiana Jones.“

Caedmon se zasmál, protože naprostá nepředvídatelnost byla jednou z věcí, která mu na jeho americké milence připadala neodolatelná. To a její nezkrotný duch.

Jakmile Edie odběhla pro batoh, začal shromažďovat větší předměty, které by mohli potřebovat. Sklonil se, aby zvedl ze země krumpáč, když vtom si všiml několika listů papíru vyčnívajících z faxu. Vzbudily jeho zvědavost, a tak místo po krumpáči sáhl po nich.

Edie se mezitím vrátila do pracovny. „Cos to našel?“

„No… vlastně ani nevím.“ Bezradněji ukázal dva listy papíru.

Vzala si do každé ruky jeden a postupně je zkoumala. „Na tomhle není nic složitého,“ potřásla mírně papírem v jedné ruce. „Je to faxovaná žádost doktoru Lyonovi z Katolické univerzity. Ten druhý list je ale vážně divný. Vypadá to jako vytesaná zpráva v nějaké záhadné abecedě. Nikdy jsem neviděla písmena, která by se tady těm aspoň vzdáleně podobala.“

„Lovett se zmínil, že našel nějaké primitivní písmo vytesané na vykopaném základním kameni. Je možné, že ho nafaxoval tomu doktoru Lyonovi v naději, že adresát dokáže rozluštit jeho smysl.“

Zahleděl se na zvláštní nápis.

„Mohlo by to být nějaké indiánské písmo.“ Edie mu oba listy papíru vrátila.

Nemyslím, že by Narragansettové nějaké písmo měli. Složil papíry a vsunul je do Lovettova polního zápisníčku. „Pokud to ale skutečně pochází ze základního kamene, je význam toho sdělení zanedbatelný. Jako součást základů nejsou tyhle kameny nikdy viditelné. Jsou tudíž už svou povahou podsvětní, symbolem hrobu, a právě proto se do nich často tesaly výroky, které nebyly určeny pro oči živých.“

„A teď, po tvém veselém závěru, už bychom měli vyjet,“ usoudila Edie a podala mu templářský pečetní prsten.

Caedmon už se jej chystal vrátit do sáčku, když tu náhle dostal jiný nápad. Navlékl si ho na prst. Dokonale mu padnul.

Když si všiml, že Ediina tvář je jeden otazník, pokrčil rameny.

„Takhle si ho líp ohlídám.“

27

„Ale já se domníval, žes to tam důkladně prohledal,“ vyjel Merkurius, překvapen sdělením, že všetečný Brit v Lovettově chatě něco našel.

„Však taky prohledal!“ vykřikl podrážděně Saviour. „Ale jak už jsem vám řekl, viděl jsem, že Aisquith a ta jeho děvka táhnou do hotelového pokoje nějakou kovovou krabici. Jsem tak vlaskas! Ne! Blbý je slabé slovo. Jak jen mi mohlo ujít…“

„Pst! Uklidni se, amoretto. Lovettovy zápisky ti dva zřejmě nenašli.“ Merkurius, který právě zaléval pokojový citronovník, odložil pozinkovanou konvičku na stolek a přehodil si bezdrátový telefon k druhému uchu. Jako všechny problémy má i tenhle nějaké řešení. Přestože právě teď ho žádné nenapadalo.

„Mohl bych ty dva vyřídit stejně, jako jsem vyřídil Jasona Lovetta.“

Merkurius váhal. „Jsem teď na rozpacích, a než učiním nějaké rozhodnutí, musím zvážit novy vývoj situace,“ prohlásil a potlačil své ego, aby to neskončilo zbrklou a špatnou volbou.

„Anglán teď bude s tou svou štětkou určitě šukat.“ Saviour se jako dítě ulice nestoudně zachechtal. „Nějakou dobu zůstanou zalezlí v hotelu. Ale pokud půjde všechno podle plánu, nebude to trvat dlouho a vylezou.“

Merkurius jeho hrubé výrazivo nekomentoval. „Ozvu se brzy, amoretto.“

Povzdychl si, protože netušil, co dál. Vypnul telefon a položil ho vedle konvičky. Pak z jedné slabé větvičky uštípl zažloudý list. Když ho mnul mezi palcem a ukazováčkem, utržený lístek vydával delikátní citronovou vůni. Koule z mletého jehněčího zabalené v citronovníkových listech byly jedním z nejoblíbenějších Saviourových jídel, které vždy vyvolalo přehnané chvalozpěvy. Pro své silné emoce měl jeho eromenos sklon k afektovanému přehánění. Roztomilá vlastnost, ale Merkurius už se naučil jej pevnou rukou trochu mírnit.

Byl Hadrianus nucen mírnit bujného Antinoa? zeptal se v duchu.

Zajímavá otázka, hra protikladů bušícího srdce pederastie.

Ve starověkém Řecku byl vztah mezi zralým mužem, erastem, a dospívajícím chlapcem, eromenem, idealizován. A ritualizován, s dvořením jako nedílnou součástí vztahu. Ve starověku se zkušený rádce pokládal za klíčovou složku chlapcovy výchovy a vzdělání.

Jak jinak by se mladík mohl naučit, jak se stát moudrým a rozumným mužem? Když se setkali poprvé, byl Saviour Panoš namyšlený a krásný osmnáctiletý mladíček, bezmála ještě dítě. Po sedmi letech byl dosud krásný, ale už ne tak ztřeštěný.

Merkurius sebral bezdrátový telefon a odešel ze skleníku. Oknem zahlédl, že na příjezdovou cestu právě sjíždí jeho soused. Sousedé by byli nepochybně šokováni, kdyby se dozvěděli o skutečné povaze jeho vztahu se „synovcem“. Už téměř dvě desetiletí bydlel v téhle luxusní čtvrti právníků, lékařů a tolik pomlouvaných finančníků. Dobrých lidí, kteří se ve dne prezentovali jinak, než jak žili večer a v noci. Stejně jako všichni „dobří“ Soluňané.

Když byli Židé na jaře roku 1943 vyhnáni z města, Řekové jako žravé kobylky vydrancovali prázdné židovské domy a skladiště v přesvědčení, že „strýček Ezra“ ukryl pod prkny podlahy zlatý a stříbrný poklad. Nebo ho zakopal ve sklepě. Mohl ho skrýt dokonce i v rakvi, takže vlna rabování zasáhla i židovské hřbitovy na okraji Soluně. Nacisté pak přispěli k všeobecné hysterii ještě tím, že vyhodili do vzduchu městské synagogy.

K všeobecnému zklamání však žádné ukryté zlato nebylo nalezeno. Byly zde ale jiné cennosti – nábytek, klavíry, obrazy, starožitnosti, šatstvo – a to vše bylo pečlivě zabaleno a odesláno do Německa.

Řecká kultura byla prosycena představou božské spravedlnosti, a občané Soluně za své ostudné chování tvrdě zaplatili, protože v dalších dvou letech krůtě strádali nedostatkem jídla, topiva a dalších základních potřeb. Stovky lidí zemřely hlady. Jeho matka si musela sama prát a naučila se vařit, protože všechny služky byla nucena propustit. Merkurius a jeho dvě sestry sbírali do malého červeného vozíku troud, aby měla matka čím rozdělat ubohý ohýnek v kuchyni. Jednoho dne, už ke konci okupace, viděl z matčiny ložnice vycházet německého důstojníka. Onoho večera se v hrnci zázračně objevilo kuře.

Brzy po skončení války emigrovala rodina de Léonova do Chicaga, kde pro ně měl zarostlý strýc Nikos dva volné pokoje. A podobně jako tomu bylo s německým důstojníkem, přistihl jednou Merkurius strýce, jak odchází z matčiny ložnice a cestou si zapíná poklopec. V té době to pokládal za nevěru mrtvému otci. Teprve o mnoho let později si uvědomil, že Melina de Léon byla nucena prodávat svoje tělo, jediný majetek, který měla, aby uživila své děti. Strýc Nikos, řezník, jí tak nejen denně dodával čerstvé maso, ale dal Merkuriovi i něco, co se nakonec ukázalo jako neocenitelné: univerzitní vzdělání.

V deseti letech bylo pro něho poznání únikem – od úmorného a nechutného čištění vnitřností v strýcově řeznictví, od pocitů viny z toho, že mu Rock Hudson připadá svůdnější než Elizabeth Taylorová. Po dvacítce, kdy studoval na Chicagské univerzitě, se pro něho poznání stalo branou. Průchodem na druhou stranu, jenž rozšiřoval mysl a proměňoval vědomí.

A pak se poznání, jako přepadení v tmavé uličce, náhle stalo nebezpečnou záležitostí.

Psal se rok 1966. O dvacet let dříve našel jeden arabský venkovan v jeskyních u Kumránu prastaré spisy, později nazvané svitky od Mrtvého moře. Svitky, sestávající zhruba z devíti set samostatných dokumentů, ukryla uzavřená židovská sekta esejců. Byli to současníci křesťanského Mesiáše a ve svém tajném příbytku spravovali impozantní knihovnu.

Tento úžasný objev, jak se posléze ukázalo, byl tím největším souborem biblických textů, jaký byl kdy nalezen. Kromě toho měl navíc nesmírnou cenu pro všechna tři „náboženství knihy“. Obsahoval starozákonní texty, nekanonická apokryfní evangelia a různé jiné rukopisy. Všechny necenzurované a neupravované. A právě tohle náboženské vůdce, kteří se obávali, že texty mohou byt „rouhavé“, trápilo. Mohly by se stát přímým ohrožením zavedených dogmat.

Merkurius byl svitky od počátku nadšen, zejména slavným Měděným svitkem. Právě dokončil doktorskou dizertaci o starověkých a zaniklých jazycích a podařilo se mu získat prestižní místo v Archeologickém muzeu v jordánském Ammánu, kde mohl jedinečný Měděný svitek studovat. Jedinečný, protože jedině tento, na rozdíl od stovek dalších svitků, nebyl napsán na pergamenu nebo papyru.

Po jeho nalezení v roce 1952 byl pořízen prozatímní překlad a Měděný svitek opět prokázal svoji jedinečnost, protože neobsahoval žádný biblický text ani komentář. Místo toho na něm byl detailní seznam šedesáti čtyř lokalit, na nichž se údajně skrývají obrovské zlaté a stříbrné poklady.

Mohl se mu někdo divit, ze byl nadšen vyhlídkou na cestu do Jordánská, kde by mohl oněch třiadvacet plátů mědi prostudovat?

Merkuriovi se od počátku zdálo podivné, že je text zapsán na měděné pláty – ze všech materiálů, co jich je, právě měď!– ranou kvadrátní neboli čtvercovou formou hebrejského písma s občasným použitím řeckých písmen. Protože byl horlivým obdivovatelem sira Arthura Conana Doylea, přistupoval k Měděnému svitku spíš jako detektiv než jako akademik.

Jakmile vyloučíte nemožné, to co zůstane, byť by to bylo jakkoli nepravděpodobné, musí být pravda.

A tato pravda byla ohromující.

Brzy po příjezdu do Ammánu objevil vloženy tajný kód z řeckých písmen, jimiž bylo hebrejské písmo prokládáno. Ještě překvapivější však byl fakt, že chytře vymyšlená šifra dávala jméno „Achnaton“. Ze svých studií starověkého Egypta věděl, že faraón Achnaton za své vlády zavedl monoteistické náboženství, uctívání jediného boha, slunečního božstva jménem Aton. Zápletka se ještě zkomplikovala, když zjistil, že Achnaton a Mojžíš byli současníky.

Biblické tvrzení, že „Mojžíš byl obeznámen s veškerou moudrostí Egypťanů“, náhle pro Merkuria dostalo nový smysl. Mohlo být nějaké spojení mezi starověkými Izraelity a faraónem, jenž hlásal víru v jednoho boha? Kdyby mohl dokázat, že takové spojení vskutku existovalo, jistě by to vrhlo úplně nové světlo na počátky judaismu.

V nadšení z tohoto objevu se podělil o svá zjištění s několika kolegy. A nedokázal říct, kdo z těchto slovutných akademiků byl odpovědný za pohromu, která následovala. V té době se o to příliš nezajímal. Na to byl příliš zoufalý z té katastrofy. Veškeré materiály k jeho výzkumu, na kterém pracoval celý rok, mu z jeho malé kanceláře bez okna v Archeologickém muzeu ukradli. Navíc bylo na zdi nad jeho převrženým psacím stolem napsáno jediné slovo s tučným vykřičníkem. Kacíř! Velmi se to podobalo zastrašovací taktice nacistů, kteří před transporty do Osvětimi psali na domy nebo výkladní skříně Juden!

Protože se bál, že by mohlo jít o stejný druh slepé nenávisti, podřídil se Merkurius výstraze a o tajném kódu vloženém do Měděného svitku se již nikdy nezmínil. Vypleněná kancelář vypovídala o nesporné pravdě, že lidské instituce jsou v základě zkažené a že vzdělání, náboženství a vlády klamou lidstvo, aby věřilo, že nad svými životy máme jistou míru kontroly. Získáváme tituly, modlíme se, odevzdáváme hlasy ve volbách. Přitom je to jen dokonalá kamufláž, umění zamaskovat zlo, které se skrývá v našem středu. Zvěčňování tři tisíce let starého klamu. Klamu, který se ze současnosti táhne až k Achnatonovi a Mojžíši.

Onoho dne před dávnou dobou, kdy stál v malé kanceláři bez oken, mu stačilo, že objevil dosud neznámou souvislost mezi těmito nesourodými postavami. Později, o mnoho let později, pochopil význam tohoto spojení. Byl to kořen všeho zla.

Jak tomu prozřetelnost chtěla, událost v Ammánu byla významná ještě z jiného důvodu – bylo to Druhé znamení, že byl zrodem určen k velkému a slavnému záměru. První znamení mu bylo zjeveno o třiadvacet let dříve – onoho osudného večera, kdy jeho otce Osmana de Léona a kabalistu Mošeho Benaroyu násilím odvlekli do transportu.

Nesmíš, chlapče, nikdy zapomenout, ze tvé jméno znamená Nositel světla.

Neboj se světla, Merkure, protože tě dovede ke smyslu života.

Mělo uběhnout třicet sedm let, než se mu projevilo další znamení. Třicet sedm let, než se dozvěděl, že jeho stanoveným úkolem je uhasit temný oheň, který plane již nesčetná staletí. Přivoláním ohnivé bouře, která udusí plameny.

Ale aby tak mohl učinit, musí najít posvátnou relikvii.

Merkurius vstoupil do své pracovny a došel k oknu, aby zatáhl závěsy. Ve skle se odráželo slunce zapadající na obzoru. Zatáhl těžké látkové závěsy a přitom zahlédl spící růžovou zahradu, nádherně křižovanou krvavými pruhy.

Začal znovu přemýšlet o kovové skříňce, kterou podle Savioura nesl Caedmon Aisquith do hotelového pokoje. Čím je nějaká věc skrytější, tím je posvátnější. Usmál se, protože dobře věděl, co templáři ve své kolonii v Novém světě ukryli. Věděl to, protože Moše Benaroya, nejlepší přítel jeho otce, mu původ relikvie vysvětlil do všech detailů.

A Merkurius teď nechá toho Angličana, aby ji pro něho našel.

Telefon dosud držel v ruce, a tak jen zmáčkl poslední volané číslo. Saviour to zvedl už při prvním zazvonění.

„Dospěl jsem k rozhodnutí, amoretto.“

28

„Dávám ti Arcadii. Nebe na zemi.“ Když vešli na mýtinu kropenatou od slunce, Caedmon pozdvihl ruce k zelenému lesu, který se táhl až k obzoru. „Kdyby něco takového neexistovalo, museli bychom si to vymyslet.“

Už celou hodinu, vedeni kapesní navigací Jasona Lovetta, Edie s Caedmonem procházeli přírodním parkem Arcadia, překvapivě odlehlou a členitou zalesněnou krajinou posetou křišťálově průzračnými jezírky s vodou jen z dešťů, s živými potoky a jehličnatými lesy. Tato na pohled krásná, nenarušená krajina byla pravým opakem větrného pobřeží, které viděli předchozího dne. Přesto východní břehy a západní zalesněny kraj sdílely něco společného. Spoustu kamenů. Velkých i malých. Všemožných tvarů a velikostí, až si Edie začala dělat starosti, zda se jim takzvaný Templářský kámen, první ze dvou důležitých bodů, na Lovettově mapě, které chtěli prozkoumat, vůbec podaří najít. Druhým bodem byl kamenný most, jehož stavitelem měl být mytický polobůh Narragansettů Yawgoog, podle Jasona Lovetta ovšem rytíř z řádu templářů.

„Arcadia byla pro ty chrabré rytíře nemilosrdně pronásledované inkvizicí oázou,“ pokračoval Caedmon. „Oázou, která uprchlým templářům poskytovala v hojné míře potravu, vodu a suroviny ke stavbě jejich Nového Jeruzaléma.“

Zatímco mluvil, představovala si ho Edie jako středověkého rytíře v parádní kroužkové zbroji. Minulou noc ho ve spánku pozorovala a viděla, jak má ruce sevřené v pěst položené na prsou. Jako by v nich třímal imaginární meč se širokou čepelí.

„To zní dobře,“ odpověděla a upravila si popruh na batohu. „Pořád ale musím myslet na ten ukryty poklad, jehož peněžní hodnota má tolik číslic jako mezinárodní telefonní číslo.“ Počítala na prstech a přeříkávala svoje vlastní. Když skončila, potřásla hlavou: „To je neuvěřitelné. Nemá dost čísel.“

Caedmon pohlédl na GPS. „K Templářskému kameni to máme už jen šest set metrů.“

Edie se ohlédla přes rameno, aby si ověřila, zda jsou v lese sami. Přestože ji Caedmon opakovaně ujišťoval, že hezoun Rico ztratil jejich stopu, nepřesvědčil ji o tom. Psychiatr by u ní nejspíš diagnostikoval hluboko zakořeněnou nedůvěru. Ale psychiatrovi pravděpodobně před očima nezavraždili muže velmi ostrým stilettem.

„Zajímalo by mě, jak se mohl cestovatel Verrazano dozvědět, že má templáře hledat v Arcadii. Rytíři jistě udělali, co bylo v jejich silách, aby své nové útočiště utajili.“

Caedmon přidržel smrkovou větev a pokynul Edie, aby prošla před ním. „Pokud si vzpomínám, Indiáni prodali ostrov Manhattan holandským průzkumníkům za korálky a další tretky v hodnotě zhruba šedesáti holandských zlatých. Což je asi tak pětadvacet dolarů.“

„Tím chceš říct, že templáře někdo lacino prodal?“

„Nemuseli to být nutně Narragansettové, ale třeba nějaký znepřátelený kmen, který o templářích taky věděl. Myslím, že podrobnosti o jejich zániku už se nikdy nedozvíme.“

Když se prodírali hustými, přerostlými křovinami, Edie si popudlivě pomyslela, že místo motyčky, kterou si Caedmon přivázal na batoh, měli raději vzít mačetu. Byla typické dítě velkoměsta a plahočení lesem nikdy nepatřilo k jejím představám o dobré zábavě.

„Podle mapy na GPS už jsme skoro tam,“ informoval ji Caedmon a modré oči se mu leskly rozrušením.

„Ten kámen tady jistě někde bude, ale dobře schovaný,“ zamumlala si Edie pro sebe, když vešli do borového lesa a dorazili na mýtinu pokrytou desítkami mohutných balvanů. Uprostřed se vršila hromada kamení, snad pozůstatky nějaké mohyly. Na okraji mýtiny zlověstně čněla asi do patnáctimetrové výše strmá žulová stěna.

„Z nahrávky doktora Lovetta víme, že templářský symbol byl vytesaný do velkého balvanu stojícího o samotě.“ Caedmon zaujal klasický postoj bukanýrů, s nohama rozkročenýma a rukama zapřenýma v bok, a zkoumal změť velkých balvanů.

„Tady je ale těch šutrů nejméně třicet a pak ještě stovky menších kamenů,“ brblala Edie.

„To je pravda. Pročež nastal čas na, rozděl a panuj. Tu hromadu kamení uprostřed můžeme vyloučit a menší kameny jsou příliš malé, než aby se do nich dalo něco většího vyrýt. Já si beru ty balvany na západní straně mýtiny.“

„Rozkaz, jdeme na to.“ Edie Caedmonovi zasalutovala, po vojensku se otočila na patě a odkráčela.

Po několika minutách se naděje změnila ve zklamání. Nenašla nic, co by se aspoň vzdáleně podobalo práci s dlátem. Vrátila se k hromadě uprostřed mýtiny. „Na své straně ulice jsem nic nenašla. Jseš si jistý, že jsme na správných souřadnicích?“

Caedmon se podíval na GPS. „Naprosto. Ve svém polním zápisníku se však Lovett o Templářském kameni bohužel nezmiňuje. Zřejmě se obával, že by o něj mohl přijít.“

„V té hlasové nahrávce ale řekl, že ho sem přivedl Indián, který se jmenuje Tonto Sinclair. Možná bychom ho měli vyhledat.“

Její návrh zůstal bez odpovědi.

Caedmon, ztracený v myšlenkách, obcházel hromadu kamení. „Tahle mohyla byla navršena záměrně. A ty volně ležící kameny byly pravděpodobně součástí původní hromady.“ Ukázal na stovky kamenů nahodile roztroušených po zemi.

„Možná to bylo pro Indiány posvátné místo. Něco jako obřadní pohřebiště.“

„Musím přiznat, že mé znalosti místních domorodých kmenů jsou mizivé. To ale neznamená, že mi to nepřipadá možné. Jestli si vzpomínáš, mnoho příběhů o Yawgoogovi se točí okolo pilné práce tohoto poloboha s kameny. Což je věc, která Narragansettům připadá mimořádná.“

„Takže chceš říct, že ty kameny tady navršil Yawgoog? A pokud ano, tak za jakým účelem?“

„Na to, abych ti odpověděl, bych si musel umět představit, jak ta halda kamení vypadala před mnoha staletími.“

Edie naklonila hlavu k rameni a prohlížela si rozvalenou mohylu. Pak vyhrkla to první, co jí přišlo na mysl: „Měla tvar pyramidy.“

Caedmon, s rukama založenýma na prsou, rozvaliny ještě jednou obešel. Pak s úsměvem prohlásil: „Ano, pyramida. Skvělé.“

„Je to skvělé, protože…“

„Jistě,“ skočil jí do řeči, „protože pyramida symbolizuje vzestup slunce do nebeské sféry.“ Zvedl paži a namířil prst na vrchol žulové stěny, vysoké asi jako čtyřpatrový dům. „Matka, která porodila všechny ty rozházené kameny. Odtud je vylámali.“ Pak ukázal na hromadu kamení před nimi. „Mohyla mohla sloužit jako ukazatel pro zasvěcené a vybízet je, aby obrátili zrak vzhůru. Tím míním k vrcholu žulové stěny, v jejímž stínu teď stojíme.“

Edie pohlédla nahoru a to, co uviděla, se jí ani trochu nelíbilo. „Nemáme ale horolezeckou výbavu,“ namítla, čímž poukázala na to, co bylo zcela zřejmé.

Caedmon se však nedal zastrašit a vykročil ke skále. „Jsem přesvědčená, že templáři ve čtrnáctém století nahoru lezli,“ hodil přes rameno. „Určitě je tedy možné se tam dostat, aniž bychom si polámali kosti.“

Edie zůstala stát a sledovala, jak mizí za masivním žulovou stěnou. Na kanálu Discovery viděla dost naučných dokumentárních filmů, aby věděla, že skalní stěna pravděpodobně vznikla před nesmírně dlouhou dobou, kdy srážející se zemské masy způsobily něco jako obrovské geologické krknutí.

„Přesně jak jsem si myslel, je vzadu skoro něco jako schodiště,“ prohlásil Caedmon po návratu. „Budeme – li opatrní, dostaneme se po něm nahoru.“

„Tak dobře,“ zahučela bez nadšení. Obávala se, že kdyby jeden z nich uklouzl, tak ten sportovní výkon nepřežijí.

„Jak jistě vidíš, je tady spousta trhlin a výčnělků, takže dostat se na vrchol by neměl být problém,“ tvrdil zapáleně Caedmon, který byl kvůli templářům ochoten učinit téměř cokoli.

„O mě se neboj, jsem skoro trénovaný horolezec,“ odpověděla s velkým, falešně veselým úsměvem. „Loni jsem zlezla umělou stěnu v jednom obchodě se sportovními potřebami.“

Zapomněla se však zmínit, že měla instruktora, který jí radil při každém kroku, byla upoutaná v bezpečnostním postroji a na podlaze ležela ještě nafukovací matrace pro případ, že by selhal. Lezení ve vzduchoprázdnu, to tedy bude něco.

„Abychom si odlehčili, navrhuju nechat batoh a nářadí dole.“

Edie, která se odmítala hnout bez digitálního fotoaparátu, ho vylovila z batohu. Pak si ho pověsila křížem přes prsa jako nábojový pás.

Navzdory faktu, že ke zdolání žulové stěny mohli použít jen vlastní ruce a nohy, byl výstup snadnější, než si představovala. Jakmile se dostali nahoru, ulevilo se jí, když zjistila, že se nachází na relativně ploché římse asi deset metrů dlouhé a sedm metrů široké. Prudký závan větru ji zvedl vlasy z ramen. Stála nad korunami stromů s rozhledem po obrovském prostoru divočiny. „To je ale výhled!“

„Ano, je to inspirující,“ souhlasil Caedmon s pohledem upřeným na osamělý balvan na vzdáleném okraji žulové římsy. „Pokud se nemýlím, právě jsme objevili náš kouzelný proutek. Jdeme?“

Edie nedočkavě vykročila za ním. „Doufejme, že tam bude vytesaná mapa a veliká lebka se zkříženými hnáty –“

„Je zvláštní, že se zmiňuješ o lebce a hnátech, protože zrovna tenhle slavný pirátský symbol je výtvorem templářů. Často ho užívali k označení svých hrobů.“

Obešli balvan a zastavili se před hrubou rytinou. „No, lebka s hnáty to není.“ Edie přivřela oči, aby na zvětralý obrazec lépe viděla. „Říká ti to něco?“

„To si piš, že ano.“ Caedmon poklekl najedno koleno a prsty ohmatával vytesaný mělký reliéf. „Je to templářská bojová korouhev. Známá též jako beauséant“

„Beauséant…“ Edie pátrala v paměti a dostala se až ke své středoškolské učitelce francouzštiny madame Girardové. „Pochází to od slova beau, což znamená krásny, že?“

Caedmon přikývl. „Ve středověké francouzštině to však přesněji znamenalo slavný. Je známo, že s výkřikem Beauséant se templáři vrhali do bitev.“

„Středověká verze bojových pokřiků, co? Myslím, že bychom si to měli vyfotit. Do rodinného alba,“ prohlásila s hravým mrknutím. O chvíli později pořídila snímek a ukázala mu ho na displeji.

„Na co se tedy díváme?“

Caedmon se zvedl z pokleku. „Je třeba si uvědomit, že tento beauséant neboli bojová korouhev je sice vytesaný do kamene, ale jinak to byl velký látkový praporec na dřevěné žerdi, který během bitvy sloužil jako orientační bod a označení shromaždiště. Co se beauséantu týče, měli templáři jednoduchou zásadu: Dokud vlaje, je nutné bojovat.“

„Myslím si, že korouhev musela být v jasných barvách, aby byla snadno viditelná i z dálky.“

„Máš pravdu, beauséant sestával ze tří erbovních barev: červené, bílé a černé.“

„Prosté, ale výrazné.“

Caedmon položil ruku na vrchol balvanu. „Tohle je jasná stopa. Tím jsem si jistý. Nikdo by se nedrápal na tuhle žulovou stěnu, aby tady vytesal ten obrazec, kdyby k tomu neměl dobrý důvod.“

„To je asi pravda, ale přesto něčemu nerozumím – jestliže templáři ukryli svůj poklad v tady Arcadii, proč zanechali tajné stopy, které k němu mohly někoho dovést? Oni sami přece věděli, kam ho ukryli.“

„Omyl. Ne každý v templářské kolonii věděl, kde přesně je poklad ukryty. To místo znalo jen pár vyvolených.“ Pohlédl na pečetní prsten na pravé ruce. „Velmistr a jeho nejužší kruh. A je tu rovněž možnost, že stopy zanechali pro své skotské bratry. Pro případ, že by došlo k nějaké pohromě.“

„Což je přesně to, k čemu taky došlo… Kolonii v Arcadii postihla tragédie.“ I když se jí nezamlouvalo hrát ďáblova advokáta, Edie věděla, že pokud jde o templáře, Caedmon někdy trpí jistým druhem slepoty. „Mohlo se ale taky stát, že se někdo ze skotské větve templářů o masakru dozvěděl, doplul do Nového světa, rozluštil stopy, poklad našel a odvezl.“

„Až dojdeme k tomu mostu, přejdeme ho,“ řekl Caedmon, jako by nic neslyšel. „Beauséant ukazuje na západ.“ Vytáhl z kapsy GPS. „Stejným směrem nás navádí i tahle hračka. Yawgoogův kamenný most by měl být západním směrem. Možná mezi ním a beauséantem existuje nějaká spojitost.“

Edie rezignovala a pochopila, že se Caedmon nehodlá vzdát, dokud beauséant – aspoň obrazně – dosud vlaje, a vydala se na druhý konec žulové římsy jako první. Bylo něco po jedné hodině, takže měli dostatek času na to, aby našli Yawgoogův most a odjeli z přírodního parku ještě před soumrakem.

Po několika minutách, když už měli sestup bezpečně za sebou, zamířili na západ.

29

Saviour zvedl hlavu k obloze, nadechl se a vychutnával si posilující vůni cedrů a borovic. S vyčištěnou hlavu si upravil sluchátka. Sledoval Aisquitha a Millerovou už od chvíle, kdy opustili Hope Valley Inn. Bylo to dost snadné. Jednoduše zamířil parabolickou anténu na své odposlouchávací zařízení a slyšel každé slovo, které si ti dva řekli. Stopování kořisti nebylo nikdy snadnější.

A co na tom bylo zábavné?

Ani jeden si zjevně neuvědomoval, že ho irayí v patách jako tichy stín. Nicméně se poučil, a tentokrát si hodlal vést opatrněji. Předchozího večera Edie Millerovou podcenil. Pokládal ji jen za hloupou děvku. Mýlil se v ní. Nejenže byla neústupná, ale i mazaná. Bránila by se? Doufal, že ano. A ten Anglán byl nesporně schopný protivník.

Saviour se usmál v netrpělivém očekávání dalšího kola zápasu.

Tesil se na zábavnou hru.

Pak zaslechl zvuk trhající se látky. Bunda se mu zachytila o větev. Pokrčil rameny a trhnutím nylon uvolnil. Byla to nešťastná náhoda, která by ho za jiných okolností rozzuřila, protože na své ošacení byl vždycky opatrný. Dnes ale ne. Dnes byly všechny jeho myšlenky a emoce naladěny na vzrušení z lovu.

Z lovu lidí.

Bylo to mnohem lepší než lov na zvířata. Srna nedokázala ječet. Liška neuměla prosit o milost. Králík nežebral, aby už ukončil jeho utrpení. Jen jeden druh kořisti uměl ječet, prosit a žebronit.

Při lovu lidí však musel predátor projevit trpělivost.

Soluni trávil hodně času zkoumáním každého potenciálního zákazníka a pozorně sledoval výraz v jeho obličeji či pohyby očí. Jak byl oblečený. Aperitiv, který si objednal k předstírané četbě novin. Někdy strávil celé hodiny sledováním nějakého muže a trpělivě čekal, až zabere.

Se zabíjením to bylo stejné.

Jeho úsměv se rozšířil… Nastal čas zahájit hru.

30

Edie odhadovala, že ušli asi čtyři sta metrů, než dorazili k rychle tekoucí řece.

V obavách, že se dostali do příslovečné slepé uličky, zírali na kamenný most, sestávající z gigantických pravoúhlých žulových desek od jednoho břehu ke druhému.

Caedmon s pohledem přilepeným na prudký vodní proud s bílými čepičkami, který se valil přes prostřední část nízkého mostu, se tvářil zamyšleně.

„Indiáni se zapomněli zmínit, že doprostřed Yawgoogova mostu dopadá pět metrů vysoký vodopád, takže se po něm na druhou stranu nedostaneme,“ podotkla ponuře Edie. „To je mi tedy most!“

„Je zajímavé, že doktor Lovett se ve svém zápisníku o vodopádu taky nezmiňuje. Zřejmě to nepokládal za důležité.“

„Doktor Lovett zamlčel ve svém deníku spoustu věcí. Na to byl příliš paranoidní a moc se bál, že mu jeho poznámky někdo ukradne a dostane se tak k pokladu dřív než on. No dobře, skautský vůdce, ale co teď? Jak to vidím já, tak ten most nikam nevede.“

„Lidskou rukou opracovaný kámen, ze kterého byl postaven most… ale k jakému účelu? Na druhou stranu se po něm opravdu nedostaneme.“

„Jseš si opravdu jistý, že je to lidské dílo?“

„O tom vůbec nepochybuji. Jen se podívej na tu kamenickou práci.“ Ukázal na hranu nejbližšího kamenného bloku. „Je to vytesané z místní žuly, které je tady všude hojnost.“

„Za použití nástrojů, jaké měli k dispozici kameníci ve čtrnáctém století.“

Caedmon přikývl. „Podle indiánských pověstí měl Yawgoog při práci na tomto legendárním mostě na sobě koženou zástěru. Ty nosili i evropští kameníci.“

„Tak dobře. Víme tedy, jak most vznikl. Ale máš nějakou představu proč?“

„Můj instinkt mi napovídá, že nějak souvisí s vytesaným beauséantem, ale…“ Pokrčil bezradně rameny.

„Vezměme to od začátku,“ navrhla Edie v naději, že odstartuje brainstorming, který je k něčemu dovede. „Co víme o beauséantu? Víme, že to slovo znamená slavný a že korouhev byla červená, bílá a černá. Víme rovněž, že templáři…“

„Červená, bílá a černá… jasně,“ skočil jí do řeči Caedmon a v úvahách o Yawgoogově mostě si zadumaně přejížděl po rtech. Po chvíli dodal: „Protože beauséant byl vytesaný do kamene, barvy se prostě mlčky předpokládaly.“

Přestože Edie neměla sebemenší tušení, proč by to mělo být podstatné, povzbudivě přikývla. „Sleduju tě. Pokračuj.“

„Ber v úvahu, že jen nahlas uvažuju, ale není vyloučeno, že stopou jsou duby po obou stranách mostu. Možná sis toho nevšimla, ale skupina stromů na této straně řeky jsou bílé duby, zatímco na protější červené.“

Edie pohlédla na mohutná stará dubiska. „Jak to poznáš? Mně připadají všechny stejné.“

Neodpověděl. Místo toho zvedl suchý list, který mu ležel u špičky boty, pak popošel pár kroků a zvedl další hnědý, na slunci uschlý list. „Poznáš to podle listů,“ prohlásil a ukázal ji dva podobné, ale přesto rozdílné dubové listy. „Laloky listu bílého dubu jsou zakulacené,“ vyložil.

„Zatímco u červeného zašpičatělé,“ viděla teď už i Edie. „Tenhle list sem loni na podzim pravděpodobně zanesl přes řeku vítr. Jak ale víš, že ty dvě skupiny odlišných dubů sem někdo vysadil záměrně?“

„Kdyby v tom byla Boží ruka, dalo by se očekávat, že na obou březích budou smíšené – z bílých i červených dubů. Místo toho je na každé straně jen jeden druh. Na jedné straně červené duby, na druhé bílé. Je zřejmé, že mají souvislost s beauséantem.“

„Dobře, ale kde máš potom černou barvu? Nezapomeň, že beauséant se neskládá ze dvou barev, ale ze tří.“

„To máš pravdu.“ Několik dlouhých vteřin hleděl na dva dubové listy, které dosud držel v ruce. „Středověké bitevní korouhve můžeš pokládat za jakýsi těsnopis. Každá erbovní barva má svůj specifický význam.

V heraldice symbolizuje černá ctnost moudrosti.“

„Což je jen jiné slovo pro poznání. A latinská věta Jsem svědkem poznání4 je vyryta na templářském pečetním prstenu.“ Pohlédla významně na Caedmonův prsteníček.

„Navíc k černé barvě přísluší číslo osm.“ S úsměvem se k ní obrátil. „A každý, kdo je jen trochu obeznámen s templáři, ví, že templářský kříž má osm hrotů.“

„Takže černá barva má s templáři velkou souvislost.“

„Kromě toho symbolizuje hrob, podzemní jeskyně a prvotní prázdnotu.“ Odhodil oba listy na zem. „Záhada je vyřešena.“

Aniž by se obtěžoval vysvětlit, co hodlá udělat, vykročil Caedmon k Yawgoogovu mostu, přímo k místu, kde se kámen stýkal s vodou. Shodil batoh z ramen na jednu žulovou desku, pak vytáhl z kapsy GPS navigaci a položil ji nahoru na zavazadlo.

„Caedmone, co to děláš?“

„Připravuji se ke skoku do prvotní prázdnoty.“

Beze slova na rozloučenou se vzápětí rovnou ze žulového mostu vnořil do vodopádu a zmizel jí z očí.

31

„Uhodil jsem hřebík na hlavičku!“ vykřikl vítězoslavně Caedmon, když se jeho bota dotkla žulové římsy.

Při pohledu na skrytou jeskyni, jejíž vchod se nacházel přímo za vodopádem, jen stěží dokázal ovládnout své vzrušení.

Stěna střemhlav se řítící vody spolu se strategicky umístěnými kamennými deskami jeskyni zcela zakrývaly. Shora se pak vchod v jiskřící vodě nedal zahlédnout už vůbec. A tak vkročil do vodopádu, protože i kdyby se jeho teorie ukázala falešná, v nejhorším případě by to odnesl jen návratem k autu v mokrém oblečení. Jak se však ukázalo, měl všechno jen lehce navlhlé.

Jakmile se jeho naděje na podzemní klenutou prostoru potvrdila, měl chuť skákat radostí.

„Caedmone!“

Zaklonil hlavu a pohlédl vzhůru. Ediin hlas zněl, jako kdyby přicházel z veliké dálky, protože byl tlumen hukotem vody dopadající na žulovou desku. Přivřel oči ve snaze zaostřit její rozmazaný obraz.

Přiložil si dlaně k ústům. „Edie, jsem v naprostém pořádku!“ zavolal improvizovaným megafonem. „Za vodopádem je jeskyně!“

„Cože? Nic neslyším. Zeje tam dole jeskyně?“

Přesně tak.

Pohlédl za sebe na vchod, který se trvale leskl kapkami vody.

Náhle pocítil závrať. Zbystřené smysly. Podivnost tohoto místa jí osvěžující vodní sprška, kropenatá hra světla probleskujícího prudce letící vodou. Všechny jeho smysly byly zaměstnány na nejvyšší míru. Podobny pocit měl před lety, kdy se připravoval na zkoušky na univerzitě a léta studií se zredukovala na skupinu utajených otázek obsažených v oficiálním seznamu zkoušejících. Záhada, kterou bylo třeba vyřešit. Zdolat.

Testis sum agnitio. Jsem svědkem poznání.

„Potřebuju, abys z mých věcí donesla nylonové lano a krumpáč!“ zavolal na Edie a už se nemohl dočkat, až začne s průzkumem jeskyně.

„A co s tím mám udělat?“ křikla na něho shora o chvíli později.

„Buď tak hodná a hoď mi to.“

Obě vyžádané věci, jedna s hlasitým zařinčením, druhá s tupým žuchnutím, přistály na žulové dlažbě.

„Díky.“ Caedmon se rychle pustil do práce. Uvázal konec lana kolem kovové části krumpáče. Když se ujistil, že uzel vydrží, zakřičel na Edie: „Dávej pozor, hodím ti teď krumpáč nazpátek.“

A hned to taky udělal.

„Mám ho! Co teď?“

„Tím ostrým koncem ho pevně zaraž za nejbližší žulovou desku. Tak, aby tam pořádně držel.“

Neměl ani potuchy, jak se z tajné skrýše dostávali templáři, ale sám měl v úmyslu vyšplhat nahoru po laně.

„Mám to! Mělo by mě to udržet!“ vykřikla Edie, která si jeho úmysl vyložila úplně špatně.

„Proboha, ty zůstaň nahoře!“

„Poslyš, čas rychle utíká.“

Zatraceně!

A tak si Caedmon, protože netušil, jak ji v sestupu zabránit, jen stoupl na kraj žulové desky, připraven Edie zachytit, kdyby sletěla.

K jeho úlevě se však po narovnaných kamenných deskách dostala dolů rychle a bezpečně.

Přistála na kolenou, ale rychle vstala. Pak mu věnovala zářivý úsměv, zjevně potěšená svým akrobatickým kouskem.

„Těbůh, lásko,“ prohodila přehnaným akcentem lidových vrstev.

Caedmon se na ni díval, na tu zvláštní hru světla na její tváři, stříbřitě pronikající závojem padající vody. Nevěděl, jestli víc touží ji vášnivě obejmout, nebo jí hrubě zacloumat.

„Vždycky jsem se domnívala, že onen příslovečný skok do neznáma je jen takový slovní obrat,“ prohlásila vesele. Zběsilý svár jeho pocitů evidentně vůbec nezaznamenala. „Teď vidím, že jsem se mýlila. Co se děje? Proč se na mě tak divně koukáš?“

„Nejradši bych tě uškrtil,“ zasyčel mezi zaťatými zuby. „Tohle není žádný letní výlet. Může se z toho vyvinout parádně nebezpečná akce.“

„Pravil hlas zkázy a beznaděje.“ Smekla si ze zápěstí igelitovou tašku zavázanou na uzel. „Koukej na mě být hodný, nebo nedostaneš žádná cukrátka. Pro všechny případy jsem vzala dvě baterky a svůj fotoaparát. Všechno ostatní jsem tam nechala.“ Vesele mu tašku podala, aniž by projevila sebemenší výčitky svědomí. „Jak se ti to povedlo, ty velikáne? Jak jsi vůbec přišel na to, že za tím vodopádem je jeskyně?“

Caedmon, ze kterého hněv už vyprchal, odpověděl: „Z narragansettských legend jsem věděl, že Yawgoog vyhloubil nějakou jeskyni, a náhle jsem si vzpomněl, jak Vizigóti ve starověku dočasně odkláněli vodní toky.

Dělali to proto, aby mohli v odkrytém říčním dně stát a kopat. Jakmile byla jeskyně vyhloubená, vrátili řeku do původního koryta. Předtím ovšem do jeskyně ukryli svoji nečestně nabytou kořist.“

„No ano, už si vzpomínám. Jason Lovett byl přesvědčený, že templáři našli v jižní Francii vizigótskou jeskyni s pokladem. Pravděpodobně ukrytou vodní stěnou. Z toho lze usuzovat, že si tehdy uvědomili, jak dobrý nápad to je. Ale teď už si pojďme posvítit na tu Yawgoogovu jeskyni.“

Každý si vzal jednu svítilnu a bok po boku se vnořili pod zem. Už asi metr za vchodem se Edie prudce zastavila. Trhla sebou a ukázala na blízkou stěnu. „Co to, proboha, je?“ zaječela.

Caedmon zvedl pohled k velikému reliéfu rohaté okřídlené postavy s pařáty vytesanému do skály. „Mohu tě ujistit, že to žádná nebeská bytost není. Je to Asmodeus.“

„Ten je ale šeredný!“

„Musím tě opravit. Může sice vypadat groteskně, ale je to král démonů, který je obvykle přivoláván, aby chránil ukryté poklady.“

„Ukryté poklady?“ vyhrkla jeho společnice nadšeně a vzápětí ho úplně ohromila. Naklonila se k rohatému tvoru a vtiskla mu polibek. „To miluju.“

„Nebudeme pokračovat v prohlídce?“ Caedmon posvítil baterkou do chodby se stropem ve výšce asi sto osmdesáti centimetrů.

„Nezapomeň se sehnout,“ připomněla mu přes rameno Edie, která šla první. „Musím přiznat, že se cítím jako jedno z těch dětí z té vánoční povídky, které se těší na zlatý švestkový pudink.“

Caedmon, nepohodlně shrbený, namítl: „Myslím, že byl jen z ovoce a ořechů.“

„Ne, ne, já to vidím ve zlaté barvě. Ten templářský poklad už máme na dosah! Kde si ho míníš užívat? Na nějakém karibském ostrově, nebo raději v jižní Francii?“

„Nepatřím k těm, kteří si dělí prase, dřív než ho zabijí,“ odbroukl Caedmon a po chvíli se mu ulevilo, když chodba vyústila v jakési předsíni, kam se jeho téměř sto devadesát centimetrů přece jen vešlo lépe.

Smetl nízko visící pavučinu. „Vidím hrubě vytesané schodiště na protější straně. Co kdybys počkala tady a já sešel dolů a podíval se, co tam je?“

„Za nic na světě! Zapomněl si snad, že jsme rovnocenní partneři?“

„Jak bych na to mohl zapomenout? Jen jsem si myslel, že ti nebude vadit, když se ujmu vedení. Mé křehké ego utrpí, když nepůjdu první, abych chránil princeznu před drakem.“

Edie ho tedy mávnutím ruky poslala ke schodům a pak se vydala za ním.

Stejně jako v celé jeskyni měl Caedmon i na schodišti pocit, že se ocitli v zatuchle vlhké hrobce, a byl rád, že ani jeden z nich netrpí klaustrofobií. Jakmile se dostal na nejspodnější schod, začal svítit kolem sebe a prohlížet si níže položenou prostoru.

Dech mu uvázl v hrdle.

Nedokázal vůbec promluvit a jen šokované zíral, když zjistil, že se nachází v osmiúhlé místnosti. Každý z osmi rohů zdobila postava středověkého templářského rytíře v životní velikosti se širokým mečem a s přilbou, vytesaná jako basreliéf na hladkém skalním povrchu. Přímo naproti vchodu se na nízkém stupínku tyčil kamenný oltář. Kruhová architektura mívala v souladu s posvátnou geometrií často podobu osmiúhelníku.

Osm.

Symbol znovunalezeného ráje. Protože právě osmého dne dosáhl člověk, jenž byl stvořen k obrazu Božímu, stavu božského požehnání. Není proto žádnou náhodou, že templářský kříž měl osm hrotů.

Caedmon, ohromeny tím objevem, namířil svítilnu na strop. Do něho byla vytesána nebeská klenba – Slunce, Měsíc, hvězdy a sedm planet známých ve čtrnáctém století. Připomnělo mu to chvalozpěv posvátnou bázní jatého krále Davida v Knize žalmů, „Nebesa vypravují slávu Boha silného a dílo rukou jeho obloha zvěstuje.“

„Jak nahoře, tak i dole… jak případné,“ zamumlal se zatajeným dechem. Tak dlouho se templáři skrývali ve tmě, ale díky němu se znovu ocitnou na světle.

Kdybych jen o tomhle jejich útočišti v Novém světě věděl, když jsem psal tu svou dizertaci…

S jistotou, že templáři kdysi byli na místě, na kterém se nyní ocitl on sám, zavřel oči a představil si skupinu zasvěcených rytířů, slavnostně stojících se skloněnými hlavami v kruhu… třepotající se plameny svíček vrhají nazlátlé odlesky na jejich zarostlé obličeje během posvátného rituálu.

Ale jaké víry?

V okamžiku, kdy mu tahle otázka vyskočila v hlavě, se sugestivní obraz rozplynul.

Jen stěží dokázal skrýt své vzrušení. Obrátil se k Edie a s úžasem zjistil, že jeho společnice se tváří schlíple.

„Kde jsou zlaté pruty? Hromady mincí? Zlato, kadidlo a myrha?“ postěžovala si. Nebylo pochyb, že je zklamaná. „Někdo nás předběhl. Nebo žádný poklad nikdy neexistoval.“

„Tahle svatyně je sama o sobě pokladem. V mystériích, jaká se praktikovala zde, v tomto symbolickém hrobě, se člověk osvobozoval od své pozemské omezenosti tím, že v sobě nahromadil božské poznání.“

„Ano, jistě, orgiemi a tak dále. Testis sum agnitio.“

Caedmon, ignoruje její ironii, začal znovu obdivovat nádherně provedená umělecká díla a jeho pohled se zastavil na výtečně vytesaném rytíři. Kolik staletí zde již mlčky prostál na stráži?

A kolik temných tajemství musel ochránit?

„Vůbec si neumím představit, jak dlouho jim trvalo tohle všechno vybudovat. Kolik hodin bušení kladivem do dláta, tahání kamenů a odklízení odpadu. Nepochybně dílo, na kterém se lopotili dlouhá léta.“

„Podívejme se na to ale z té lepší stránky…“ Edie zakoulela očima, čímž dala najevo, že byla nucena změnit názor. „Fakt, že tahle svatyně existuje, dokazuje, že uprchlí templáři opravdu dopluli do Nového světa.“

„A přivezli s sebou tak cenný a posvátný poklad, že pro něj postavili tuto podzemní kapli.“

„Hele,“ zacvrlikala zpěvně Edie. „Vzpamatuj se, Caedmone. Kaple je prázdná.“

Zavrtěl hlavou. „Kdyby templáři žádný poklad neměli, nevytesali by tu Asmodea. Kdepak. Bylo zde střeženo něco, co mělo nesmírnou cenu. A možná to tady dosud je,“ dodal vášnivě s náhle probuzenou nadějí. „Ukryté.“

„Proč jsi to neřekl hned? Tak se do toho pusťme.“ Pochmurná nálada se jí okamžitě vylepšila a Edie začala zběsile svítit po celé svatyni.

Caedmon ji v tom následoval, až na to, že svou baterkou opisoval pomalé, rozvážné kroužky.

„Sviť tam, kam svítíš teď‘!“ vykřikla najednou Edie. „Něco jsem viděla. Za oltářem.“ Rozběhla se ke stupínku.

Caedmon se vyřítil za ní a svítil na mělký výklenek, čtverec o straně asi pětačtyřiceti centimetrů, vytesaný do stěny půl druhého metru nad zemí.

„Vzhledem k umístění ve svatyni mohl v tom výklenku stát nějaký relikviář s čímsi posvátným nebo jiný předmět uctívání.“ Už když to říkal, napadlo ho, že v křesťanském kostele bývá tento prostor obvykle vyhrazen krucifixu. Templáře ovšem inkvizice obvinila z toho, že svátý kříž znesvěcují a dokonce na něj plivou. A přestože on sám to vždycky pokládal za nesmysl a lživé obvinění, bylo jistou ironií, že ve svatyni nebyl kříž vůbec žádný.

„Teď mě něco napadlo!“ Ediiny oči se prudce rozšířily, jako když se trhnutím roztáhne závěs. „Co když tam templáři přechovávali Svatý grál?“

Caedmon však ten nápad s rázným zavrtěním hlavou odmítl. „Ten výklenek není dost hluboký, aby se do něj vešel kalich.“ Pohlédl na pečetní prsten na své pravé ruce.

Testis sum agnitio.

A vtom ho něco napadlo.

„Mohli tam vystavovat nějakou posvátnou knihu. Říkalo se, že před tím hromadným zatýkáním v roce 1307 měli templáři neuvěřitelnou knihovnu, která mimo jiné obsahovala díla gnostiků, egyptských zasvěcenců a židovských kabalistů.“ Pokrčil rameny s přáním, aby o tom věděl víc.

„Nevědět je frustrující, co?“

„Nejsem frustrovaný, nýbrž zaujatý. Je to záhada, co? Budeš mít od baterky dost světla, abys mohla udělat pár fotek?“

„Myslím, že to zvládnu. Nemám sice stativ, ale můžu si foťák postavit na oltář.“ Podala mu svítilnu. „Podrž ji –“

„Kam si s ní mám stoupnout?“

Rozhlédla se a pak ukázala na místo po své levici. „Tady to bude dobré.“ Přesmykla si popruh fotoaparátu přes hlavu, přístroj postavila na oltář a sama se horní polovinou těla položila na žulovou desku, aby našla nejvýhodnější místo pro záběr. „Nejdřív to vezmu s bleskem. Když se bude od pozadí odrážet moc světla, udělám něco s clonou. Tak dobře, jdeme na to… jo, a málem jsem zapomněla, nesmíš se ani hnout. Jen se dívej, pak to můžeš naučit doma děti.“ Mrkla na něho. Bylo zjevné, že nálada jí opět podstatně stoupla.

Caedmon tedy poslušně bez hnutí stál a svítil. Vzápětí z fotoaparátu vyšlehl oslnivý záblesk.

Edie sebrala přístroj z oltáře a šla k němu. „A teď se podíváme, jak to dopadlo.“

Caedmon se jí naklonil přes rameno, aby viděl na displej, a byl spokojen.

„Myslím, že templářské album dopadne dobře.“ Edie si znovu hodila popruh kolem krku. S fotoaparátem v ruce pak pomalu vykročila pozpátku a s pohledem upřeným do hledáčku.

Udělala několik snímků, všechny s bleskem.

„Říká se, že v Rosslynské kapli ve Skotsku dvacet rytířů, pohřbených v podzemních hrobkách, vyzařuje nadpozemské světlo,“ prohodil Caedmon, aby řeč nestála.

„Díky za strašidelnou vložku.“ S fotoaparátem dosud před obličejem učinila další krok dozadu. Jako bych už nebyla tak dost vystrašená, musíš ještě přijít s nějakými mrtvými chlápky, kteří světélkují a –

V té chvíli se pod ní, náhle a bez varování, propadla zem a ona zmizela.

32

Saviour se celý nervózní podíval přes okraj kamenné desky. Do zpěněné řeky s bílými hřebínky pod sebou.

Když spatřil krumpáč zaháknuty za rozeklaný kámen, svraštil čelo. Byl zmatený.

„Den katalaveno,“ zahučel si tiše pro sebe. „Kam mohli jít?“

Nedávalo mu to smysl Vůbec žádný. Jak se mohli jen tak rozplynout ve vzduchu?

Pak si všiml opuštěných batohů kousek dál a přešel k nim. Zavazadla byla neklamnou známkou, že mají v plánu se vrátit.

Ale znovu: Odkud?

Sklonil se a zběžně batohy prohledal. V prvním byl malý notebook, mobilní telefon, zápisník, láhev s vodou a sáček oříšků. Ve druhém pak různé archeologické nástroje, další voda a signální pistole. Pro případ, že by jehňátka zabloudila v lese.

Když zaslechl, že mu někdo volá na mobil, hovor přijal. Naposledy hovořil s Merkuriem před třiceti minutami a nebylo divu, že byl jeho učitel zvědavy. Snad mu dokáže k tomuto podivnému vývoji událostí něco říct.

„Zmizeli,“ prohlásil bez úvodu Saviour.

„Z dohledu, nebo…“

„Z povrchu země,“ přerušil ho Saviour s obavou, že bude ze zmizení oveček obviněn. Z toho, že je nepozorný pastýř. „Stojím na břehu řeky, kde si nechali bágly. Ta ženská vykřikla něco o nějaké jeskyni a pak…“

„Jeskyni?“ V Merkuriově hlase bylo slyšitelné vzrušení. „Víš jistě, že ses nepřeslechl?“

„S parabolickou anténou uslyším, když se tři sta metrů ode mě uprdne králík. Ano, jsem si tím úplně jistý. Jsou nejspíš zavěšení na laně, které je přivázané na krumpáči zaháknutém za okraj kamenné desky. Vstup do jeskyně bude nejspíš ukrytý pod říčními skalisky, ale… pouhým okem není vidět.“

Na druhém konci linky bylo ticho. Saviour nemusel Merkuria vidět, aby věděl, že si pravou rukou podepřel bradu a pomalu si v zamyšlení poklepává ukazováčkem na rty.

„Chcete, abych šel do té jeskyně pod vodou za nimi?“ Saviour se v duchu modlil, aby řekl, že ne.

„Buď trpělivý, drahý. Oni se vrátí. Najdi si nějaké vhodné místo, kde by ses ukryl. Ale chci, abys mi zavolal, hned jak se objeví. Chci vědět, jestli z té jeskyně něco vynesou.“

Když to Saviour uslyšel, prudce vydechl úlevou. Přestože si to nerad přiznával, z podzemních prostor měl děsný strach. Připomínaly mu hrob. Nebo temný, strašidelný dům. A o tom, jaké to je žít v temném domě, toho věděl až dost.

Když poprvé přijel na ostrov Panoš, bylo mu osmnáct let a nedokázal uvěřit, že se mu dostalo takového požehnání… upoutal totiž pozornost jednoho řeckého rejdařského magnáta. Vybral si ho Evangelos Danielides. Doslova jej vyrval z ulic Soluně, aby ho začal rozmazlovat na idylickém a sluncem líbaném soukromém ostrově v Egejském moři.

Saviourovi se splnil sen.

Snažil se zachovat klid, ale ostrovem o rozloze dva a půl čtverečního kilometru s tyrkysovou lagunou lemovanou cedry a divokými olivovníky byl naprosto oslněný. Stejně jako přepychovou vilou s nespočtem všudypřítomného personálu, sloužících, kteří mu připravovali koupel, stříhali nehty, masírovali ho nasládle vonícími olejíčky. Připadal si jako princ. A především byl oslněn majitelem, Evangelem Danielidesem.

Na počátku jedenadvacátého století prosperující ekonomiky Cíny a Indie daly vzniknout celé nové generaci řeckých magnátů, kteří získali obrovské jmění na přepravě zboží po celém světě. Ale na rozdíl od slavnějších mladých fešáků se Evangelos Danielides choval nenápadně a společenskou smetánkou pohrdal. K Saviourově překvapení žil neformálním a poklidným životním stylem. Když nebyl v županu, měl na sobě volné lněné kalhoty a bílé tričko. Pil raději ouzo než šampaňské. Měl však jeden zvláštní zvyk – kouřil černé ruské cigarety Sobranje, které dodávaly jeho hlubokému hlasu sexy chraptivý tón.

První týdny na Panu byly opojným zážitkem, příliš silným, než aby ho Saviour dokázal vstřebat. Z toho důvodu se vždy těšil na závěr dne, kdy se s Evangelem posadili k obrovskému bazénu a dívali se, jak zapadající slunce mění modrou barvu Egejského moře v ohnivou červeň.

Pak se vše velmi rychle a ošklivě změnilo.

Začalo to při nácviku střelby z luku, kdy ho Evangelos, hrdý na to, že se v roce 2004 dostal do řeckého národního lukostřeleckého týmu, začal poučovat, jak má s tímhle sportovním náčiním zacházet. Stál přímo za ním, s rozkrokem natlačeným na jeho zadek, a zašeptal mu do ucha: „Natáhni tětivu až k rameni.“ Přitom mu vsunul ruku mezi stehna. Saviour, který náhle ztratil o lukostřelbu zájem, otočil hlavu, aby milence políbil. „Řekl jsem ti, abys táhl k rameni!“ zasyčel mu Evangelos do ucha a hrubě mu stiskl varlata. Saviour vykřikl bolestí a oči se mu zaplavily slzami. Netušil, co provedl, že si zasloužil takový výbuch zlosti.

V následujících dnech ho Evangelos fackoval. Kopal do něho a cloumal jím. A jednoho rána daroval Saviourovi obojek s cvočky a kožený suspenzor. Jeho novou uniformu. Ze života v lenivém přepychu se stal život v hanbě. V bolesti a ponižování. Nebyl tam nikdo, kdo by mu pomohl, a personál se tvářil, že jeho křik neslyší. Uvězněn na soukromém ostrově byl Saviour Danielidesovým otrokem. Rejdařovým osobním majetkem. Jeho vlastnictvím. Tak jako jeho jachta. Nebo cenná argentinská doga. Mohl si s ním dělat, co ho napadlo.

Nebo si to aspoň myslel. Neuměl si představit, že jeho mírné jehňátko by se mohlo proměnit v zlého, vrčícího vlka.

A stejně jako si Saviour tenkrát poradil s Evangelem Danielidesem, poradí si dneska s Anglánem, jakmile vyleze z jeskyně.

Upravil si popruhy na batohu a vydal se ke skupině přerostlých, stálezelených keřů asi padesát metrů od břehu. Bude to vynikající místo k číhané na kořist.

33

„Edie!“

Ona však byla příliš vyděšená, aby dokázala odpovědět, a navíc se strašně bála, že se neudrží; visela na kusu převislé skály, který čněl ze stěny temné šachty. Zoufale kopala nohama do prázdna v naději…

Ano!

Jednou botou se jí podařilo najít oporu na nepatrném skaním výčnělku.

„Jsem tady dole!“ vykřikla chraptivě. „Spadla jsem do nějaké šachty.“ Neodvažovala se pohlédnout vzhůru ze strachu, že by ztratila rovnováhu. Právě tak se nepodívala ani dolů, protože tušila, že pod ní že je černá propast.

Šachtu náhle ozářil paprsek světla.

„Proboha, jsi v pořádku?“ odrazil se ozvěnou od kamenných stěn Caedmonův podivně zkreslený hlas.

„Nejsem. Visím tady z posledních sil,“ zakňourala. S bolestivě zaťatými prsty, křečovitě napjatýma rukama, nepohodlně zapřenou pravou nohou a levou klátící se nad hlubinou si položila otázku, jak dlouho dokáže takhle riskantně zavěšená vydržet.

„Hlavně nepropadej panice.“

„Ještě si ze mě utahuj.“ Cítila, že jí po tváři stéká pramínek krve. Při neočekávaném propadu se zřejmě o něco poranila. Nejspíš bude mít oděrky i jinde po těle.

„Teď mě pozorně poslouchej.“ Caedmon mluvil pomalu a s pečlivou výslovností, jako kdyby hovořil k vyděšenému dítěti. „Jsi necelé dva metry pod povrchem. Příliš daleko, než abych tě dokázal vytáhnout rukama.“

„Ach Bože, to snad ne!“

„Nemáš se čeho bát. Dostanu tě z té šachty, ale bude to minutku či dvě trvat, než ti budu moct hodit lano.“ Caedmon přestal tam dolů svítit a šachta se okamžitě ponořila do tmy.

„Pospěš si, prosím tě,“ vydechla Edie s tváří přitisknutou k drsné skále. „Máš nějakou představu, co se vlastně stalo?“

„Spadlas do chytře vymyšlené smrtící pasti,“ ozval se Caedmonův odtělesněný hlas. „Podle mě byl otvor zakrytý vrstvou ztvrdlé hlíny.“

„Která se probořila, jakmile jsem na ni stoupla.“

„Přesně tak. Templáři si zřejmě nepřáli, aby jim někdo ukradl ze svatyně to, co v ní skrývali, ať už to bylo cokoli. Udělali to důmyslně.“

Edie tu pochvalu nekomentovala a místo toho zaťala zuby. Pevně. Snažila se zarazit jejich drkotání a současně se bála, že sebemenší pohyb poruší její už tak dost vratkou rovnováhu. Věděla, že to tlachání byl Caedmonův pokus udržet ji v klidu. I když ho za to milovala, její strach se tím nezmírnil.

Pak se znovu objevil nazlátlý paprsek světla.

„Teď poslouchej pozorně, Edie. Chystám se ti spustit jisté záchranné lano. Budeš ho mít po pravém boku. Jasné?“

„Jo, jasné,“ odpověděla, i když dost dobře nevěděla, co tím „jistým záchranným lanem“ vlastně míní.

Odpovědi se jí dostalo o chviličku později, když se její pravé ruky letmo dotkla měkká tkanina. Okamžitě modrou látku poznala – byl to rukáv Caedmonovy košile.

„Svázal jsem dohromady bundu a košili, aby ses měla čeho chytit. Teď natáhni pravou ruku a opatrně se chyť.“

Edie si v duchu představila, co se stane, když splní instrukce, které právě dostala. A velmi rychleji došlo, že když se bude chtít chytit rukávu, bude se muset jednou rukou pustit skály, na které visela.

„Já nemůžu!“

„Můžeš,“ pobídl ji Caedmon. „Chytnout ten rukáv ti bude trvat jen vteřinu. Popadni ho a omotej si ho pevně kolem ruky. Než to uděláš, budeš se skály držet levačkou.“

„Mohla bych ale ztratit rovnováhu.“ Její hlas byl jen vyděšeným skřehotáním.

„Důležité je nedělat žádné prudké pohyby. Udržovat rovnováhu i pomalým, rovnoměrným dýcháním. Rozumíš?“

Neodpověděla, zděšená vyhlídkou na to, že od pádu, při němž se jistě zabije, ji dělí už jen vteřiny.

„Edie, tohle je jediný způsob, jak tě můžu z té pasti vytáhnout. Prosím tě, lásko… Vím, že to dokážeš.“

Hlas se mu zadrhával. Poznala z toho, že klid jen předstírá. Že je stejně vyděšený jako ona. Z nějakého nepochopitelného důvodu jí to však dodalo odvahu.

Nedopřála si času, aby mohla změnit rozhodnutí, pustila se pravou rukou skály a chvatně zašátrala prsty po visícím rukávu. Jakmile ho nahmátla, ovinula si látku kolem zápěstí.

A ze všech sil sevřela.

„Dobře, právě jsem přeskočila první překážku. Co teď?“ Stále ještě nenašla odvahu zaklonit hlavu a pohlédnout vzhůru.

„Teď se musíš toho rukávu chytnout i levou rukou. Pak se podrážkami pevně zapřeš do stěny. Zatímco tě potáhnu nahoru, budeš se vzpírat nohama a opatrně mi pomáhat. Podobně jako jsi slaňovala stěnu z Yawgoogova mostu,“ instruoval ji Caedmon zase tak nepřirozeně klidným hlasem. „Bude to jenom opačným směrem.“

„Zbláznil ses? Vždyť je to něco úplně jiného. Jestli se neudržím, je po mně.“ Kdyby se jí to stalo na mostě, jenom by slítla do studené vody.

„Mohu tě ujistit, že já tě budu držet pevně. Věř mi, Edie, že kdybych mohl slézt do té díry a vynést tě na zádech, tak bych to udělal. Jenže to nejde.“

„Já vím, Caedmone. Vím to.“ Bránila se slzám. Byl to jediný boj, při němž se za vítězství modlila.

Měj to pod kontrolou.

Soustřeď se.

Je to jediný způsob, jak se z té zatracené díry dostat.

Pustila se skály a popadla rukáv i levičkou. A udělala všechno, co jí Caedmon řekl. K jejímu překvapení se v nové pozici s nohama zapřenýma a tělem vychýleným od stěny cítila bezpečněji, než předtím. Náhle měla dokonce pocit takové stability, že se odvážila podívat vzhůru. A uviděla, že Caedmon stojí se svýma dlouhýma nohama rozkročenýma nad okrajem otvoru a je zapřený dost pevně na to, aby ji vytáhl nahoru.

„Jsi připravená? Můžu tě začít vytahovat?“

„Můžeš!“ křikla na něho.

S Caedmonovou pomocí byl výstup mnohem snadnější, než si představovala. Mezi jeho hekáním a svými vzdechy se vzpírala chodidly na skále a pomalu stoupala. Když ji Caedmon uchopil za zápěstí a vytáhl ze šachty, bezvládně se na něho zhroutila.

Vzal ji do náručí, odnesl ji dál od smrtící pasti a skulili se spolu na zem.

„Teď máš na sobě jen tílko,“ zašeptala mu nemoudře do hrudi.

„Kdyby to muselo být, svlékl bych se třeba donaha.“

„Já jsem měla hrozný strach…“

„Já taky.“ Caedmon ji jemně uchopil za rameno. „Musíme pryč. Než se na nás třeba zhroutí strop. Nemusela to být jediná smrtící past, kterou tu nastražili.“ Naléhavost v jeho hlase hovořila jasně.

„Ty myslíš, že tady bude spousta nástrah?“

„Možné by to bylo.“ Napřímil se a natáhl k ní ruku. „Pojď. Už tady není co hledat. Svatyně je sice důkazem, že templáři založili v Novém světě kolonii, ale je zřejmé, že pokud tady nějaký poklad byl, zmizel už dávno.“

Edie také vstala. Teprve si uvědomila, že jí na krku visí fotoaparát. „Doufejme, že funguje. Mohl se při pádu rozbít.“

Caedmon, který právě strkal paži do rukávu záchranné modré košile, se na ni podíval. A místo aby si košili oblékl, použil rukáv opět k jinému účelu: něžně jí jeho koncem otřel tvář. „Zdá se, že sis docela natloukla.“

Odstrčila mu ruku stranou.

„Do pořádku se můžu dát později. Pojď, vypadneme. V každém případě ti ale musím říct, že tihle templáři byli pěkní mizerové.“

„To je tajemství jejich úspěchu,“ odpověděl a při řeči si oblékal košili. Podal ji druhou baterku. „Půjdu první, ty jdi za mnou. A dávej pozor na cestu.“

Opatrně vykročili přes svatyni. Edie svítila na zem a pátrala po čemkoli neobvyklém, co by mohlo skrývat další templářskou smrtící past. Ještě než vešli do úzké chodby vedoucí k východu z jeskyně, spatřila cosi podivného.

„Stůj!“ vykřikla a volnou rukou chytla Caedmona za bundu. „Vidím na zemi něco podezřelého. Vlevo od chodby.“

Caedmon se pomalu otočil a namířil svítilnu dolů.

„Zůstaň stát,“ nařídil jí. „Nejsem si tím jisty, ale… Ano! Je to nějaký nápis.“ Poklekl na jedno koleno. „Zdá se, že je to napsáno dřevěným uhlím. Podej mi foťák. Chci to mít zdokumentované.“

Edie natáhla ruku a podala mu fotoaparát. Ze strachu, aby nespadla do další šachty, se nepohnula ani o centimetr. Z místa, na kterém stála, viděla, že nápis má několik řádků.

„Co se tam píše?“ zeptala se právě v okamžiku, kdy Caedmon stiskl spoušť.

Se svraštělým obočím zavrtěl hlavou. „Nevím. Pokud si vzpomínám, brala jsi malý laptop.“

„Je v mém batohu.“

„Výborně. Doufám, že na mostě budeme mít signál, abychom se mohli podívat na internet. Nejsem si zcela jistý, ale mám pocit, že je to napsané henochiánskou abecedou.“

„Henochiánskou? O ničem takovém jsem v životě neslyšela.“

„Je to okultní písmo, které koncem šestnáctého století údajně magickým způsobem získal, ale daleko spíš vymyslel doktor John Dee.“

„Další otázka: Kdo byl doktor John Dee?“

Caedmon s fotoaparátem v ruce vykročil k ní. „Je to hodně podivné… Doktor Dee, který byl rovněž alchymistou, byl osobním rádcem královny Alžběty.“

34

„Tak se tedy pusťme do toho henochiánského nápisu,“ prohlásila Edie a zapnula laptop. Protože nevážil ani kilo, přibalila ho na cestu. Použití iPhone jako bezdrátového modemu jí umožňovalo připojit se na internet kdekoli, kde byl k dispozici mobilní signál. A bylo to laciné.

Seděli vedle sebe na sluncem vyhřáté žulové desce, aby uschli. Při výstupu z ukryté jeskyně se umáčeli, a teď měli veškeré oblečení i boty promočené. Přesto – a přes všecko, co se stalo – měli dojem, že to byl skvělý den.

Caedmon dokončil Ediino ošetření, vyčištění všech odřenin a drobných řezných ran a vrátil lékárničku do svého batohu.

Zatímco Edie čekala, až jí počítač naběhne, propojila ho s fotoaparátem. Doufala, že pád do šachty přežil bez úhony. „Říkals, že henochiánskou abecedu získal či vynalezl jakýsi doktor Dee.“

„Nejen abecedu, ale i celý jazyk. Jestli si správně vzpomínám, doktor Dee tvrdil, že mu henochiánštinu předal nebeský posel a že touhle řečí mluvil Adam v ráji.“

„Nebeský posel? Chceš říct, že doktor Dee komunikoval s anděly?“

„To byla v alžbětinské době oblíbená zábava,“ odpověděl Caedmon a začal si svlékat mokrou bundu. Jakmile se z ní vysoukal, opřel se o lokty a nastavil tvář odpolednímu slunci. „Osobně pochybuji, že by henochiánsky jazyk byl nebeského původu. Odmyslíme-li si mystické sklony doktora Dee, byl první, kdo aplikoval euklidovskou geometrii na navigaci. Jako skvěly matematik konstruoval navigační přístroje, které umožnily celé generaci anglických mořeplavců plavbu po všech mořích a průzkum nových zemí.“

„Správná renesanční osobnost. V té anglické vodě musí něco být.“ Vzhlédla od laptopu a mrkla na Caedmona.

„Myslím, že přesněji by ho vystihoval termín neposedný mág. Dee se stal modelem pro takové literární postavy, jako byl Prospero nebo doktor Faust. A to ani nemluvím o agentovi 007 lana Fleminga.“

„I když nevíme, jak přeložit slova napsaná henochiánským písmem, víme, že beauséant znamená ‚slavný.‘“

„Kromě toho všeho byl tedy doktor Dee i špion?“ Caedmon přikývl. „Hlavní špeh panenské královny.“ Edie uložila fotografie na USB a pak je otevřela, aby si je mohli prohlédnout. Navzdory špatnému světlu v jeskyni se jí podařilo udělat jasné a ostré snímky. „Tady je ta fotografie henochiánského nápisu.“ Caedmon se narovnal a pozorně se zahleděl na monitor počítače. Edie se domnívala, že zaměřuje na stejnou věc, která zaujala i ji – na templářský beauséant mezi řádky.

Edie se pokoušela vydedukovat něco ze zprávy napsané v andělské řeči, přestože tušila, že to možná bude nesplnitelný úkol.

„Poslyš…“ Caedmon si poklepával ukazováčkem na bradu. Buď tak hodná a zadej do Google slova „henochiánská abeceda“.

Edie to provedla.

„Tohle,“ ukázal pak Caedmon najedno z výsledných hesel. „Tabulka s henochiánskou abecedou a protějšky v latince. Domnívám se, že naše zpráva, napsaná kusem dřevěného uhlí, může být prostou transliterací.“

„Myslíš tím, že ten, kdo to psal, prostě jen nahradil latinku henochiánskými literami?“

„Je to pracovní teorie. Zápisník doktora Lovetta mám v batohu.“

Edie se převalila na bok, otevřela jeho batoh a začala se v něm přehrabovat. Když se dotkla předmětu, který se podobal střelné zbrani, prohlásila: „Nechce se mi věřit, žes vzal i signální pistoli.“

„Pro případ, že bychom zabloudili.“ Vzal si od ní dotykové pero a laptop a otevřel si v něm nový soubor. „Tak se tedy do toho pustíme.“

„Nápad jsi měl dobrý.“ poznamenala Edie po chvíli, zatímco mu nahlížela přes rameno, jak přepisuje písmena. „Škoda, že to nevyšlo.“

„Musíš začít odzadu.“ V Caedmonových modrých očích to zajiskřilo a bylo zřejmé, že ví víc, než zatím prozradil. „Tím myslím, že musíš číst zprava doleva.“

„Aha, jako v hebrejštině.“ Hned se do toho pustila. „Vychází mi z toho Ralegh beauséant svini dvůr Sviní dvůr? To mi ale vůbec nic neříká.“

„Sir Walter Ralegh,“ informoval ji se širokým úsměvem, „byl námořní kapitán a proslulý průzkumník a cestovatel z alžbětinské doby.“

„Počkej chvíli… ty tvrdíš, že tady tohle napsal Walter Ralegh?“

„Je to možné,“ připustil Caedmon. Několik vteřin se na rozluštěný text díval a pak řekl: „Třeba tady tu zprávu nechal, aby každému, kdo se sem dostane, dal na vědomí, že templářskou svatyni objevil on a že se vydává na plavbu domů. V těch dobách nebylo bezpečné přeplutí Atlantského oceánu nikdy zaručeno. Ozbrojená španělská galeona nebo rozbouřené moře mohly poslat sira Waltera i s jeho dřevěným korábem na mořské dno.“

„Takže si myslíš, že zanechal zprávu pro případ, že by se nedostal zpátky do Anglie?“

„Přesně tak. Ale to teď nechrne na chvíli stranou.“ Poklepal špičkou tužky na templářskou bitevní korouhev. „Začínám si myslet, že beauséant je piktogram, který se vztahuje k oné slavné relikvii templářů.“

„O níž můžeme předpokládat, že se nacházela ve výklenku uvnitř svatyně.“

„Pouze pracovně.“ Pak poklepal na poslední řádek zprávy. „Pokud se týče toho sviního dvora… přiznávám, že jsem zmatený.“

Edie na tu nesmyslnou větu zírala. „Řekla bych, že to má něco společného s prasaty.“

Caedmon náhle uhodil dlaní do žulové desky. „Už to mám! Slovo sviní odkazuje na slaninu.“

„Ale až po zpracování.“

„Já ale myslím sira Francise Bacona, anglického filosofa ze šestnáctého století. Bacon, anglicky slanina. Dějiny alžbětinského období nikdy nebyly mojí silnou stránkou, ale vzpomněl jsem si, že Bacon, Ralegh a Dee běhali ve stejném kruhu a sdíleli zájem o hermetickou filosofii a okultní vědy.“

„Okultní vědy jsou něco jako oxymoron, že?“

„Pro učené a osvícené muže alžbětinského dvora byla okultní věda neboli alchymie první ze všech věd. A je zajímavé, že templáři měli rovněž zájem o alchymii, se kterou se seznámili při svých jednáních se sefardskými Židy.“ Zjevně si uvědomil, že mluví nesouvisle, a omluvně se usmál. „Ale to odbočuji.“ Tužkou, kterou dosud držel v ruce, podtrhl poslední řádek přeložené zprávy. „Pokud to tedy má byt Baconův dvůr, může to znamenat jen jediné místo, a to Gray’s Inn.“

„Promiň, ale vůbec nevím, o čem mluvíš.“

Caedmon zkřížil nohy v kotnících a opřený o lokty se zaklonil. „Gray’s Inn je v Londýně a jde o slavné právnické koleje.“ začal vykládat. „Tyhle budovy jsou celkem čtyři: kromě již zmíněné ještě takzvaný Inner Temple, Middle Temple a Lincohťs Inn. V alžbětinské době to byly ubytovny, koleje a jakési společenské kluby v jednom. Sir Francis bydlel v Gray’s Inn.“

„Pak je tedy možné, že Walter Ralegh odvezl to, co našel v templářské svatyni, do Gray’s Inn, kde to předal Francisi Baconovi.“

„Podle té zprávy henochiánským písmem to Ralegh chtěl udělat. Nemáme však žádnou možnost zjistit, jestli to taky skutečně udělal.“ Natáhl se pro láhev vody, odšrouboval uzávěr a nejdřív nabídl Edie.

Ta ale odmítavě mávla rukou. „V tomto bodě bych měla poukázat na skutečnost, že toho nevíme spoustu. Hlavně nemáme nejmenší tušení, co vůbec je tou slavnou relikvií. A i kdybychom věděli, co hledáme, nemáme sebemenší představu, kde to hledat. Navíc sir Walter i sir Francis zemřeli už před staletími.“

„A v té době slavná templářská relikvie někomu připadla. Nepochybně někomu z toho kroužku.“ Caedmon, zdánlivě klidný, si dal hlt vody.

„Zjistit, kdo byl tím neznámým, bude úplná hračka.“ Edie sarkasticky potřásla hlavou a zakoulela očima.

„Proč ta ironie?“

„Poslyš, ironie jednoho člověka je pro druhého zkrátka konstatováním skutečnosti,“ odvětila. „Podle mého skromného názoru jsme právě čelně narazili do betonové zdi.“

35

Merkurius si zhluboka povzdychl. „Je třeba to udělat.“

„Máte mé slovo.“

Telefonní hovor skončil a Saviour obrátil pozornost znovu ke dvojici, usazené na kamenné desce u řeky. Jeho učitel byl zklamaný, že se ti dva vrátili z jeskyně s prázdnýma rukama. Znamenalo to, že tam nebylo nic, co by stálo za odnesení. Jestli v téhle podzemní skrýši někdy nějaký poklad byl, už ho dávno odnesl někdo jiný. A v tom případě se Saviour musí postarat, aby se o existenci jeskyně už nikdo další nedozvěděl.

Rozepnul příruční pouzdro z plachtoviny a nejprve z něho vytáhl kožený toulec se dvěma tucty dřevěných šípů. Na rozdíl od šípů z hliníku nebo sklolaminátu měly cedrové šípy jedinečnou osobnost. Struktura dřeva dávala každému vlastní omak. Vlastní vůni.

Ohmatal několik šípů, vyzkoušel prstem ostrost hrotu a jejich tvrdost s ohledem na délku letu. Nakonec se rozhodl pro dřeveny šíp s modrým opeřením. Barvou Egejského moře ve světle časného rána.

Na ostrově Panoš předstíral zájem, když Evangelos neustále mluvil o odporu vzduchu, kinetické energii a fyzikálních zákonech. Pokud šlo o lukostřelbu, Saviour však pokládal za důležitou pouze jedinou věc – zásah do terče.

A v tom byl skutečně dobry.

S úsměvem se lehce dotkl kovového hrotu vybraného šípu. „Tenhle ti šeredně ublíží, Angličane,“ řekl si pro sebe.

A nakonec tě zabije.

36

„Auto je sice pomačkané, ale motor stále běží,“ informoval Caedmon Edie. Tím dal najevo, že žádný náraz do betonové zdi neuznává. Po letech studií byl nyní nejblíže k tomu, aby rozluštil tajemství templářů.

Mnichů. Válečníků. Mystiků. Kolonistů v Novém světě. Rychle se z toho stával opojný nápoj.

Jedna věc byla jistá: Sir Walter Ralegh nejenže objevil podzemní svatyni, ale něco z ní taky odnesl. To znamenalo, že se mu podařilo něco, čeho Verazzano nedosáhl. Tenhle italský námořní kapitán pravděpodobně jen bezděčně zavedl hrubiánského anglického dobrodruha ke kořisti, když se v lodním deníku zmínil o kamenné věži v Newportu. Pro Ralegha. Bacona a Deea to byla dostatečná stopa, aby složili templářskou skládačku dohromady. Koneckonců bylo po staletí známo, že značnému počtu rytířů se podařilo uniknout inkvizici a odplout po moři. Až do šestnáctého století však nikdo nevěděl kam.

Caedmon, který to nyní věděl, byl odhodlán zjistit, co pŤesně Ralegh v templářské svatyni našel. Jakmile bude vědět, co má hledat, bude se moci pustit do opravdového pátrání.

„Smím si půjčit tvůj laptop?“

„Jistěže.“ Edie nejprve vytáhla flash disk a pak mu ani ne kilový počítač podala. Sáhla do svého batohu a vyndala umělohmotný uzavíratelný sáček. „Chceš se na něco podívat?“

„Chci zjistit první volny let do Londýna. Myslím, že v Providence je letiště. I když jsem Raleghovu zprávu přeložil, ještě pořád trčím v startovních blocích.“

„A v čem ti odlet do Londýna pomůže?“ Právě ukládala flešku do sáčku, ale uprostřed pohybu se zastavila a pohlédla zamračeně na Caedmona, jako by se domnívala, že zešílel.

„V Londýně žije jeden chlapík, nějaký Rubin Woolf. Kromě toho, že je starožitník, je rovněž uznávaným znalcem Bacona.“

„A ty si myslíš, že tenhle Rubin může vrhnout nějaké světlo na Bacona a jeho esoterické kamarády?“ Edie stiskla palcem a ukazováčkem uzávěr na sáčku a zavřela tak flash disk uvnitř.

„Pokud se Bacon k té slavné relikvii templářů opravdu dostal, mohl by o tom Rubin něco vědět. Je těmihle věcmi doslova posedlý.“

Edie se zasmála. „Dva hrášky v jednom lusku. Tak dobře, udělejme to. Poleťme do Londýna.“

„Myslím, že v Londýně může být v březnu dost hnusně. Studený vítr a liják.“

„Proto byl vynalezen deštník.“ S tázavým výrazem v obličeji naklonila hlavu ke straně. „Vyslal jsi ale nejasnou zprávu. Chceš, abych letěla s tebou, nebo ne?“

Caedmon váhal. Přede dvěma dny byl zavražděn Lovett a vražedná zbraň byla ozdobená osmicípou hvězdou. Navíc někdo Lovettovu chatu důkladně prohledal a vetřelec v ní před odchodem rovněž zanechal namalovanou hvězdu. Caedmon sice zatím nevěděl, co má tento symbol s oběma násilnými událostmi společného, ale musel předpokládat, že ten mizera jde i po nich.

„Trvá ti dost dlouho, než odpovíš na takhle jednoduchou otázku.“

Beze slova na ni hleděl, netuše co jí odpovědět. Moje statečná, krásná Edie. Přestože si přál, aby na to mohl zapomenout, nedokázal jen obraz z mysli vymazat – jak visí v šachtě a jen o vlásek uniká smrti.

„Zjistil jsem, že to letí z Providence na Rhode Islandu dnes večer v sedm dvacet. Dvě místa mají ještě volná,“ řekl nakonec a rozhodl, že nejlepší způsob, jak ji udržet v bezpečí, bude mít ji u sebe a na očích. „A deštník vynalezli starověcí Egypťané.“

„Chválabohu, rébus je konečně vyřešen.“

Caedmon, nevšímaje si jejího zlomyslného úsměvu, vyťukával na klávesnici jména, data narození a číslo své kreditní karty.

Edie pohlédla na hodinky. „Máme dost času na to, abychom se odsud dostali, vrátili se do našeho hotelu, něco pojedli a pak odjeli do Providence. Máš štěstí, že jsem si s sebou vzala pas.“

„Největší štěstí, jaké můžeme my dva mít,“ souhlasil se svým suchým humorem Caedmon a natáhl se pro batoh. Ve chvíli, kdy se naklonil, jím projel zášleh mučivé bolesti.

Pohlédl dolů a vyjeveně zíral na šíp, který mu trčel z paže pod ramenem.

37

Skata!

Jak mohl minout terč? K zabití člověka je třeba ho zasáhnout do hlavy nebo do srdce. To byla lekce, které se na ostrově Panoš naučil.

Rozzuřený Saviour se zhluboka nadechl a naplnil si nosní dírky vůní cedrů. Vzpomněl si…

Jak šokovaný Evangelos varovně pozvedl prst na svého otroka, když obrátil luk proti němu. „Co to děláš?“

„Bráním svoji čest,“ odpověděl klidně Saviour.

„Vždyť mi patříš. Žádnou čest nemáš.“

„As to thialoí, když peklo je pro tebe až příliš dobrým místem,“ zasyčel Saviour, vypustil šíp a zasáhl Evangela do stehna. Rejdař klesl na kolena a zajíkl se překvapením.

Saviour pomalu vykročil k němu, tětivu s druhým šípem nataženou. „Pros.“

„Ano… milost, prosím.“

Zklamaný Saviour zamlaskal jazykem. „To není ono. Pros za odpuštění.“

„Odpusť. Zbožňuji tě… jako boha, kterým jsi.“

„Lháři.“ Saviour pomalu uvolnil prsty a šíp zasáhl Evangela Danielidese do levého očního důlku. Dokonalá trefa.

„Jen klid. Musím zachovat klid,“ řekl si teď tiše pro sebe a ta vzpomínka mu dodala novou sílu. Když se pořádně soustředí, zasáhne cokoli, na co se zaměří očima. Přesně tak mu to řekl Merkurius.

Ano, soustředit se.

Musím toho Anglána zabít.

„Zabiju ho.“

38

Všemohoucí Bože!

Caedmon drapl Edie nezraněnou pravou rukou a stáhl ji pod sebe právě v okamžiku, kdy kolem nich prolétlo několik dalších šípů.

„Caedmone, co se to děje?“

„Sprška zatracených šípů!“ zavrčel, zatímco se střely odrážely od žuly a padaly do hučící řeky. „Musíme se někde schovat!“

S Edie přitisknutou k hrudi se Caedmon rychle přesunul zpět na žulovou římsu, která vyčnívala zpod jejich improvizované pracovny. Yawgoogův most sestával z navrstvených a rovnoměrně rozmístěných žulových desek. Tímto manévrem se dostali z otevřeného prostoru a získali asi šedesát centimetrů vysoký val, za kterým se mohli skrčit.

„Jsi v pořádku?“

Eddie s vytřeštěným výrazem kývla hlavou. „Kdyby… ses byl zrovna neshýbal… ten šíp by tě… zasáhl…“

Přímo do srdce.

Místo toho se kovový hrot zaryl do jeho dvojhlavého svalu. Jen do masa, ale přesto bylo zranění bolestivé.

Caedmon se podíval přes kamenný val právě včas, aby spatřil, jak lučištník vystupuje z úkrytu a vypouští další střelu. Přikrčil se. Šíp ho přeletěl a zabodl se do protějšího břehu.

„Zůstaň přitisknutá k zemi,“ zasyčel na Edie. „Já vylezu na římsu a přinesu si batoh.“

„To snad nemyslíš vážně!“

„Myslím to smrtelně vážně.“

Edie významně pohlédla na šíp zaražený kolmo v jeho ruce a na zakrvácený kruh, který ho obklopoval. „Vzhledem k tomu, že ti trčí šíp z těla, odmítám o takové odpovědi uvažovat.“

„Lékárnička a GPS jsou…“

„V tvém batohu,“ dořekla za něho. „Dojdu pro něj já.“ Začala se zvedat.

Caedmon jí položil pravou ruku na rameno a zatlačil ji zase dolů. „Ne! O tomhle s tebou nebudu debatovat.“

Vyhlídka na to, že se stane lidským jehelníčkem, ho ani v nejmenším nevzrušovala. Rozběhl se k okraji skály. K batohu to měl půldruhého metru. Právě v okamžiku, kdy se jeho prsty sevřely kolem nylonového popruhu, přilétlo další opeřené nebezpečí. Caedmon však stačil zvednout batoh a šíp jím odrazit.

S tímto improvizovaným štítem před sebou popadl ještě jednu věc – uzavírací plastový sáček s Ediinou fleškou – a rychle se vydal na zpáteční cestu.

Edie mu vytrhla batoh z ruky. Její většinou bledé tváře se pokryly červenými skvrnami. Vytáhla lékárničku a GPS.

Caedmon se zhluboka nadechl a chopil se šípu.

„Počkej!“ Chytla ho za zápěstí. „Nemůžeš ho jen tak vytrhnout. Co když se zlomí a ta špička zůstane ve svalu? Co když pak poraní tepnu?“

„Hrot není v blízkosti pažní tepny. A přestože je to dost bolestivé zranění, přežiju, abych o tom mohl vyprávět.“ Zaťal zuby a pomalu vytáhl šíp z masa. Za ním vytryskl menší gejzír světle červené krve. Sykl bolestí. Bolelo to opravdu strašně. S uslzenýma očima odhodil šíp stranou.

„Netušila jsem, že poteče tolik krve,“ hlesla Edie.

„Gázu! Rychle!“ zasykl, neschopen vyřknout celou větu.

Zasvištěl další šíp a dopadl poblíž laptopu. Caedmon videi, jak se odrazil a letí k nim. Zlověstné znamení.

Edie, které se viditelně třásly ruce, pevně přitiskla gázu na ránu. „Jseš si jisty, že ten lukostřelec je Lovettův vrah?“

„Naprosto.“ Ten člověk měl tvář jako z Botticelliho plátna. Takový obličej se nedá zapomenout.

Jakmile mu Edie ránu obvázala, odtrhla obvaz z ruličky a upevnila ho uzlem. „Hotovo. A co dál?“

„Potopíme se.“

Obočí jí okamžitě vystřelilo vzhůru. S očima jako talíře se otočila k řece. Prudce tekoucí proud pěnil a zuřivě narážel na žulové desky.

„Řeka je bohužel naší jedinou únikovou cestou.“ Caedmon spěšně uložil navigaci do uzavíratelného sáčku k flash disku a přidal do něho ještě ruličku zbývajícího obvazu a tubu antibiotické masti. Když se pak přesvědčil, že má košili zastrčenou do džínsů, vsunul si vodotěsný balíček pod ni na prsa a zapnul všechny knoflíčky až pod bradu. Jakmile s tím byl hotov, utáhl si opasek o jednu dírku.

„Jak ale zabráníme krasavci Rikovi, aby se za námi pustil po proudu? Stačí mu běžet po břehu a počkat si, až se vynoříme.“

„Budeme se mu muset postarat o nějaké rozptýlení.“ Caedmon se sehnul a vytáhl z batohu signální pistoli. Jakmile si ten plán srovnal v hlavě, ověřil si, že je nabitá ráží 12.

„Potřebujeme ještě něco jiného,“ namítla Edie a pochybovačně pohlédla na umělohmotnou pistolku na jeden výstřel. „Nejlépe tank Sherman.“

„Odpoutání pozornosti dokáže zázraky.“ Koutkem oka zahlédl náznak pohybu. „Už jde! Připrav se!“

Se srdcem bolestně narážejícím do hrudní kosti pak sledoval, jak se k nim útočník pomalu blíží, luk s nataženou tětivou připraveny k výstřelu.

Tak pojď, ty krvežíznivý prevíte, popojdi ještě pár kroků.

Vrah mírně sklonil luk a spatřil svoji kořist.

Edie po Caedmonově boku ostře vydechla.

Jemu se napjaly všechny svaly v těle. Pak vyskočil jako čertík z krabičky, namířil a vypálil z pistole.

Vystřeleny náboj vydával vysoký hvízdavý zvuk. To bylo pro lučištníka jediným varováním, než ho světlice zasáhla do podpaží. Rukáv jeho nylonové větrovky okamžitě vzplanul. Krasavec pustil luk, začal se divoce rozhánět paží a točit se dokola. Vypadal jako rozzuřeny kohout, který se zoufale snaží uhasit na sobě plameny.

„Pospěš si! Nemáme času nazbyt!“

Caedmon se krátce pomodlil, aby se nepotloukli o balvany, popadl Edie za ruku a pak společně skočili.

Voda byla studená a hluboká.

To byla první Caedmonova myšlenka, jakmile jeho tělo vletělo nohama napřed do vln. Řeka byla mnohem ledovější a daleko hlubší, než očekával. S rukama přitištěnýma k bokům zuřivě kopal, aby ho prudký proud vystřelil zpátky na hladinu jako bójku.

„Edie!“

Otočil hlavu právě včas, aby viděl, jak se s mávajícími pažemi vynořila a začala se převalovat v říčním proudu. Otevřela ústa a s pokašláváním lapala po vzduchu.

„Caedmone!“

„Jsem tady! Vlevo od tebe!“ vykřikl, aby ho v crescendu hřmící a pěnící vody vůbec uslyšela. Pokusil se k ní doplavat, ale proud byl příliš silný a vlekl ho korytem řeky dolů, jako vystřeleného do modrých peřejí.

„Plav s proudem! Nech se nést. Nervi se s ním!“ vyrazil ze sebe Caedmon a sám se řídil podle své vlastní rady. Nohy používal jako lodní šroub a dělal, co mohl, aby udržel hlavu nad vodou. Ohlédl se a viděl, že Edie teď plave energičtějšími tempy, zjevně s větší sebedůvěrou. Díky Bohu!

Asi padesát metrů před nimi se řeka stáčela, proud tu byl klidnější, takže plavání by mělo byt snazší. Přímo v ohybu byl padly strom, jehož část přečnívala do řeky. Dokonalé místo k přistání.

„Vidím to!“ vykřikla Edie, jako by mu četla myšlenky. „Mířím k němu!“

„Správně!“ Zrychlil tempa. S pohekáváním zuřivě zabíral rukama a nohama a vyvíjel nesmírné úsilí, aby…

Ano! Už. Chytil se hrubé odřené kůry. Strom naštěstí padl na veliký balvan. Caedmon ho tedy využil jako odrazový můstek, vytáhl se na něj z vody a vylezl na orvaný kmen. Z rány od šípu se šířilo palčivé pulsování. Potlačil chuť zařvat bolestí.

„Jsem za tebou!“ zavolala Edie.

Caedmon se naklonil přes kmen, ovinul jí nezraněnou paži kolem těla a vytáhl jí z řeky. Oba se obkročmo posadili na kmen. Edie, těžce oddechující po té dřině, svěsila hlavu na prsa.

„Vím, že jsi vyčerpaná, Edie, ale je důležité, abychom se odsud dostali co nejrychleji. Dokážeš po tom kmeni přejít?“

Edie zvedla hlavu a statečně přikývla. „Jo, dokážu udržet rovnováhu a ten kmen je dost tlustý.“

„Tak dobře,“ přikývl. Nejdřív chtěl ale zjistit, zda se na něm udrží on sám. Postavil se.

Z rozpaženýma rukama nemotorně vykročil ke břehu. Připomínal u toho poněkud podnapilého provazochodce. Na druhé straně seskočil na zem, otočil se a s nataženými pažemi zachytil při seskoku z kmene Edie. Chvíli se k sobě tiskli, dokud se Edie zničehonic prudce neroztřásla. Znepokojeně se od ní odtáhl.

„Musíme se dostat k autu, protože jsi podchlazená a –“

„Caedmone, podívej se na zem!“

S vyděšeným výrazem ukázala Edie asi půl metru od špičky jeho boty. V hromadě hnijícího listí tam ležel svinuty skvrnitě hnědý had. Skvěle maskovaný. Jak tomu příroda chtěla. Caedmon odhadl jeho délku na metr dvacet, možná i půl druhého metru. Žádný mrňousek.

„Myslím, že je to ploskolebec,“ zašeptala Edie. „Žádné unáhlené pohyby. Jsou velmi citliví na vibrace.“

Caedmon tiše vyslovil otázku, přestože odpověď byla víc než zřejmá. „Je jedovatý?“

„No ovšem. A umí hezky rychle zaútočit.“

Jako by jim to had chtěl dokázat, vztyčil hlavu.

Zatraceně!

Právě když se Caedmon chystal odstrčit Edie z jeho dosahu, ztuhl v šoku, protože v tu chvíli se rozlehl výstřel a hadí hlava od svinutého těla odletěla.

Caedmon se prudce otočil a spatřil, že asi sedm metrů od nich stojí nějaký muž s tmavou kůží. Mračil se tak, že jeho tvář připomínala sevřenou pěst. U ramene měl pušku… a mířil přímo na ně.

39

„Chcete žít?“ zeptal se střelec.

Edie poklesla čelist. S nevírou na něj zírala a pokoušela se potlačit strach. „To je řečnická otázka, že?“

„Ano, chceme žít,“ odpověděl jasně Caedmon. S napřaženou pravicí postoupil kupředu. „Předpokládám, že jste Tonto Sinclair, mám pravdu?“

„Vím naprosto jistě, že nejsem doktor Livingstone,“ zahučel Indián s vlasy spletenými do copů, jemuž podle Edie mohlo byt tak přes šedesát, a sklonil pušku. K její úlevě ji i zajistil. Stále ještě si zamračeným pohledem měřil Caedmonovu nataženou ruku. Místo aby mu ji stiskl, se ale vysoukal ze své flanelové bundy a hodil ji Caedmonovi na prsa. „Tu lidskou pijavici máte za zadkem. Brzo už bude tady.“

Edie předpokládala, že jejich zachránce mluví o hezounu Rikovi.

„Už ten oheň uhasil, co?“ Caedmon podal bundu Edie a neslyšněji rty naznačil: Oblékni si to.

Indián pokrčil rameny. „Teď po vás půjde o to víc. Přežil.“

„Škoda.“ Caedmon rezignovaně mávl rukou, přičemž mu z ní odletěla sprška vody. „Buďte tak laskav a odveďte nás odsud.“

Edie si vděčně oblékla bundu, dosud vyhřátou tělesným teplem Tonta Sinclaira. Pohlédla na něj a všimla si zašlého tetování na kloubech obou rukou – červeného jako krev. To podle něj Caedmon nejspíš uhodl, koho má před sebou, protože Jason Lovett se o tetování zmínil ve své nahrávce.

Všichni tři se Sinclairem v čele nasadili ostré tempo východním směrem. Edie nespouštěla zrak z pušky.

Nedošli daleko, když Sinclair odbočil vpravo a vedl je ke stezce lemované vysokými stromy. Edie si uvědomila, že jdou po zpustlé dřevařské cestě, kde byly v přerostlé vegetaci dosud patrné vyježděné koleje. Odpolední slunce, prosvítající skrze listnaté stromy bez listí, vrhalo filigránské stíny.

„Co ruka? Bolí?“ zeptala se starostlivě. Caedmon si dosud nepostěžoval.

„Nic příjemného, ale snést se to dá.“

„Chci slyšet, jak se opravdu cítíš.“

„Bolí to pekelně,“ přiznal Caedmon. Pohlédl na provizorní obvaz a ušklíbl se. „Království za hrst aspirinů.“

„Možná bychom nějaký mohli…“ Nejistě pohlédla na záda jejich průvodce a chvíli nevěděla, jak ho oslovit. „Myslím, kdyby nás pan Sinclair vzal někam na ambulanci. Tu ruku by měl prohlédnout doktor.“

„Dost vážné zranění na to, abych ho dokázal uspokojivě vysvětlit.“

„Řeknete, že vás nešťastnou náhodou postřelil nějaký lovec, co tady střílel mimo sezónu,“ prohodil Tonto Sinclair s pohledem upřeným před sebe, jako by neexistovali.

„Vynalézavé a věrohodné,“ souhlasila Edie a pomyslela si, že je to dost dobrá lež. „Ale když už jsme u toho, možná bychom naopak měli uvědomit policii. Informovat je, že tady volně pobíhá nějaký šílenec ozbrojený lukem a šípy.“

„To není dobrý nápad.“ Tentokrát Sinclair pootočil hlavu a téměř se na ně podíval.

„Víte, že přede dvěma dny ten magor zabil Jasona Lovetta?“

„Potom, co Lovett objevil ten hromadný hrob, věděl, co riskuje,“ odsekl Sinclair tvrdě a ještě svůj nelítostný výrok zdůraznil lhostejným pokrčením ramen. „Co na to mám říct? Blázen, co se honil za zlatem.“

Brzy se kvůli tomu rozešli.

Caedmon prodloužil krok a dostihl jejich průvodce. „Podle doktora Lovetta sestával poklad z velkého množství zlatých prutů. Snad byl chamtivý, ale v žádném případě nebyl blázen.“

Tonto Sinclair se tentokrát otočil úplně, aby na ně viděl. Chvíli, která jim připadala jako věčnost, si je pozorně prohlížel. Přestože Edie věděla, že to není možné, měla pocit, že se jí dívá přímo do duše.

„Žádné zlaté pruty neexistují.“

Když to slyšela, pootevřela úžasem ústa. „Proč jste tedy Jasona Lovetta úmyslně klamal, aby si myslel, že v Arcadii je zlatý poklad?“

Ta otázka Sinclaira zaujala tak, že se zastavil.

„Běloši klamali můj národ pět set let!“ zahřměl a stejně burácivým hlasem doplnil: „Potřeboval jsem, aby ten vychrtlý cvok našel Yawgoogův poklad. Říká se tomu splacení dluhu.“

Takže to tedy není zlato, ale Yawgoogův poklad přece jen existuje. Edie se udiveně obrátila na Caedmona. „Nepřeslechla jsem něco?“

„Pane Sinclaire, váš výrok si žádá otázku: Co tedy je oním Yawgoogovým pokladem?“

Otázka vyvolala delší mlčení.

„Yawgoog svěřil mému lidu svůj posvátný kámen.“ odvětil nakonec Sinclair. „To je ten poklad.“

Cože? Edie vrtěla hlavou.

„Kámen… To je zvláštní.“ Nezdálo se, že by to Caedmona kdovíjak překvapilo. Nebo zklamalo.

„Právě dnes jsme našli kámen, do kterého byla vytesaná templářská korouhev beauséant“ prohlásila Edie, která se dosud nedokázala vyrovnat s představou, že riskovali život kvůli nějakému kameni. „Myslela jsem, že to je ten Yawgoogův kámen.“

Sinclair zavrtěl hlavou. „To jsem namluvil Lovettovi, ale tohle Yawgoogův posvátný kámen není. Než Yawgoog zemřel, svěřil ten pravý Narragansettům. A my ho pozorně střežili… dokud nepřišel bílý muž a neukradl nám ho.“

Vzhledem k tomu, s jakou zlobou je Tonto spaloval pohledem, měla Edie nepříjemný pocit, že je za tuto staletí starou krádež činí osobně odpovědné.

„Bylo by od vás hezké, kdybyste nám ten kámen popsal,“ řekla mu naštvaně. „Mluvíme o nějakém kameni, jaké máte doma na zahradě? Nebo o vyleštěném oblázku?“

„Podle legend mého lidu měl posvátny kámen velikost ploché třecí misky.“ Tonto gestem naznačil jeho rozměry.

Což znamenalo, že by se Yawgoogův kámen pohodlně vešel do prázdného výklenku, který s Caedmonem objevili v templářské svatyni.

„Protože jsme nedodrželi náš slib daný Yawgoogovi, zaplatili za to Narragansettové vlastní krví. A budou jí platit dál, dokud se k nám posvátny kámen nevrátí.“ Sinclair učinil výhrůžný krok k nim a jeho zachmuřeny výraz ještě potemněl. „Takže se vás ptám… našli jste ten kámen?“

Vzduch doslova jiskřil nepřátelstvím. Edie vrhla bojácný pohled na Caedmona a v duchu si položila otázku, zda si uvědomuje, že se prst ozdobeny vytetovaným „O“ dotýká spouště.

„Posvátný kámen jsme nenašli, ale mohlo by vás zajímat, že jsme objevili Yawgoogovu jeskyni, jejíž vchod se nachází za vodopádem, který přepadá přes kamenný most. Jeskyně ale byla prázdná,“ vysvětlil mu rychle Caedmon. „Musím vás ovšem varovat, že pokud to tam budete chtít prozkoumat, bude to chtít velikou opatrnost. Jsou tam skryté smrtící pasti.“

„Díky za novinky. Pokud máte správné tušení, nehodlám vás střelit do hlavy a pohřbít v mělkém hrobě.“ Sinclair zkřivil koutek úst v náznaku velice morbidního úsměvu. Obrátil se k nim zády a vykročil dál.

„Zklamání je naprosto nedostatečné slovo pro to, co právě teď cítím,“ zasyčela tiše Edie. „V posledních dvou minutách jsme od pokladu v hodnotě sto miliard dolarů spadli k obyčejnému šutru.“

„Posvátnému kameni,“ opravil ji tiše Caedmon. „A pochybuji, že jde o obyčejný kámen. Kvůli němu zmasakrovali několik set potomků templářů. Navíc mohl ten kámen byt i důvodem, proč je likvidovala inkvizice.“

„Myslíš si, že náš Rico Suave ví, že ten slavný templářský poklad je jen nějaký starý kámen?“

„Posvátný kámen,“ zopakoval znovu důrazně Caedmon. „O tom, co ví nebo neví ten chlap, co se nás pokusil zabít, ale nemám nejmenší tušení.“

„Pořád používáš slovo posvátný. Myslíš tím něco jako Desatero přikázání?“ zeptala se hlasitě, zatímco v duchu se ptala, proč tak lpí právě na tomto atributu.

„Dost možná,“ odpověděl, ale hned nato zavrtěl hlavou. „I když Desatero bylo vytesáno do kamenných desek, zatímco Sinclair je skálopevně přesvědčený, že Yawgoog měl jen jediný kámen.“

„A ty pořád ještě věříš, že sir Walter Ralegh odvezl Yawgoogův kámen do Londýna?“

„To věřím,“ odpověděl tiše a v modrých očích mu zajiskřilo.

„Všimla jsem si, že tuhle lahůdku jsi našemu průvodci s flintou zatím nesdělil.“

„I když je účel Yawgoogova kamene dosud záhadou, dost lidí, kteří se ho chtěli zmocnit, už přišlo o život.“

Hrozná myšlenka. Raději se jí nezabývat. Ve Velké Británii jsou ohledně střelných zbraní naštěstí přísné zákony.

Edie, která kráčela před Caedmonem, zahlédla otlučený malý náklaďák. Modrá rachotina brázdila silnice už nejméně třicet let. A nijak ji neudivilo, když za zadním oknem zahlédla držák na pušky.

Caedmon dostihl jejich průvodce. „Naše auto je zaparkované u východní hranice přírodní rezervace,“ prohodil a diplomaticky tak nepřímo požádal, aby je k němu zavezl.

„Na tom vašem japonským křápu někdo prořízl pneumatiky.“

Edie zaúpěla. Měla dost dobrou představu, kdo ten nůž držel.

„To se dalo čekat,“ podotkl klidně Caedmon a zahrnul tuto novinku do svých plánů. „Potřebuji si vzít z kufru pár věcí.“ Odkašlal si a poskytl tak Sinclairovi dost času, aby jim nabídl odvoz. Když žádná taková nabídka nepřicházela, požádal Caedmon s upjatým úsměvem na rtech: „Prokázal byste nám laskavost a svezl slečnu Millerovou a mě na letiště v Providence?“

Sinclair vytáhl z kapsy klíčky od auta. „Dáte mi na benzin?“

40

Kologameio! Do prdele!

Saviour, který zaboha nemohl dostat vzduch do plic, se vzlykaje zhroutil na zem a rozdrtil pod sebou jako troud suché listy.

Hluboce pokořený si objal kolena a kolébal se dopředu dozadu. Dosud cítil doutnající nylonovou bundu, kterou ze sebe před chvílí serval a odhodil. Nepochopitelné. Už měl kořist na dosah, když se raněné zvíře náhle vzepjalo a… ten boutso gliftie kokot ho málem upálil! Zatímco poskakoval a třepal rukama jako pták křídly, Anglán s tou ženskou skočili do řeky a zmizeli.

Slzy vzteku ho pálily na tvářích a Saviour znovu zlostně zanadával. Kologameio! Pěstí bušil do země pokryté spadaným listím. Po chvíli se zhluboka nadechl. Pak ještě jednou.

Koncentrovat se.

Bylo třeba udržet emoce za dveřmi a soustředit se.

Christos! Tady žádné dveře nejsou! Nachází se v temném lese. Lese, který je cítit cedry a planými olivami. Ne! To byl jiný les. Na ostrově Panoš. Tehdy se bál. Byl si jisty, že personál už objevili šípy prošpikovanou mrtvolu Evangela Danielidese a poštve na něho argentinské dogy. Byl vystrašený, vyběhl ze střelnice pro lukostřelbu a skryl se v lese za palácem. Mezi cedry a planými olivami došel k servisnímu přístavišti, ke kterému se motorovou lodí jednou týdně dovážely zásoby z pevniny. Černé ruské cigarety pro Evangela. Basy ouza. Feta. Rajčata. Čerstvé chobotnice a plátky tuňáka. Dar z nebes! Proklouzl na palubu. Bylo mu lhostejné, kam loď pluje. Nezáleželo mu na tom. Nějak už si cestu do Soluně najde.

Týden pak musel v přístavu v Pireu kouřit chlapy a provozovat kapesní zlodějnu, než měl na jízdenku na vlak.

Protože se bál, že za vraždu Evangela Danielidese po něm bude vyhlášeno pátrání, moc se mezi lidmi neukazoval. Stal se tak plachým, že sebou trhl pokaždé, když zaslechl policejní sirénu nebo píšťalku. Stačilo k tomu i psí zaštěkání. K jeho překvapení se v řeckých novinách neobjevila jediná zmínka o vraždě. Četl sice, že se v Athénách konal nákladný pohřeb, ale příčinou smrti oficiálně byla „srdeční příhoda“. Ututlali to. On toho ksindla do srdce nestřelil. Bylo zřejmé, že si mocná Danielidesova rodina nepřála, aby záliby jejich syna pronikly na veřejnost. Nicméně se bál, že tatáž mocná rodina si naopak bude přát, aby vražda jediného syna byla pomstěna.

Trávil tedy noci jako psanec na útěku na Leoforos Nikis, kde se snažil, aby ho někdo co nejrychleji naložil k sobě do auta, a dny v soluňských kostelech. To bylo to poslední místo, kde by ho Evangelovou rodinou najatí zabijáci hledali. A osud tomu chtěl, aby právě v kostele Svaté moudrosti, potkal svého zachránce, muže, který měl hlubokým a podivuhodným způsobem změnit chod jeho života.

Krásná vzpomínka.

Poněkud ožil a rukávem svetru si osušil obličej. Musí se vzchopit. Vstal a došel ke kamenné desce, na které před útokem seděl ten anglický boutso gliftie a jeho děvka. Ve spěchu tam nechali jeden z batohů. A také malý laptop.

Co tu dělali s počítačem? divil se v duchu. Bylo zvláštní vidět tento moderní vynález uprostřed tmavého lesa. Zvedl notebook a poklepáním prstem ho probudil ze spánkového režimu.

Christos!

Na obrazovce vyskočilo potvrzení rezervace: dvě letenky do Londýna a tři noci v hotelu St. Martin’s Lané.

Radostí pohodil hlavou a hlasitě se rozesmál.

Tomu se tedy říká dar bohů!

41

„Když máte proti sobě nejlepší mozky Evropy a v zádech temné síly, pak existuje nekonečný počet možností.“

„Nejlepší mozek! Ten Angličan je vlakas, věř mi! Archimalakas!“

I když Merkurius neřekl, zda si Caedmon Aisquith zasluhuje takovou chválu, jakou vršil Sherlock Holmes na svého nepřítele, profesora Moriartyho, bylo zřejmé, že ten muž není žádný idiot. Právě naopak.

„Chcete, abych odletěl do Londýna?“

„A střetl se tam s temnými silami?“ zeptal se Merkurius nádechem humoru v hlase.

„Často mi říkáte, abych se díval do Světla.“

„To je pravda,“ připustil tiše.

Nesmíš, chlapče, nikdy zapomenout, ze tvé jméno znamená Nositel světla.

Neboj se světla, Merkure, protože tě dovede ke smyslu života.

Merkurius, postaven před problém, požádal: „Nech mě o tom chvíli přemyslet, amoretto. Zavolám ti zpátky za pár minut.“

Pak zavěsil a vydal se do kuchyně.

Už šedesát let ho pronásledovaly výroky, které pronesli na rozloučenou jeho otec Osman de Léon a jeho nejlepší kamarád od kojeneckého věku Moše Benaroya. A právě kvůli nim se ve věku pětašedesáti let konečně vrátil do města svého zrodu, do Soluně. Aby se vyrovnal s hrůzou onoho jarního večera, kdy je nacisté naložili do vlaku mířícího do Osvětimi.

Ze špinavého okna letištního taxíku se znovu díval na město a byl zklamán tím, jak velmi se za ta léta změnilo. Tam, kde kdysi rostly krásné cypřiše, byly nyní křiklavé billboardy s reklamou na všechno možné od jogurtů až po motocykly. A bloky šeredných obytných domů. Pro někoho, kdo vyrostl ve městě s marnotratnou architekturou fin-de-siěcle, to bylo neúprosně bezútěšné.

Jakmile však dojel do města, setkal se znovu s důvěrně známými pohledy a zvuky. Tržiště Modiano se stoly s navršenými hromadami pomerančů, fíků, rajčat a čerstvě nařezaných květin. Zvuky buzuki, linoucí se z taveren. Skupiny mužů s novinami a šňůrky korálků komboloi.

První dvě noci strávil v jednom hotelu v centru, kde musel snášet neustálé burácení motorů pod okny. Protože se potřeboval vyspat, odhlásil se z drahého hotelu a vydal se do staré turecké čtvrti u byzantských hradeb. Tam si pronajal prostý byt v jednom obíleném domě. Té noci se vyspal dorůžova a následujícího rána posnídal sýr feta, olivy a křupavý chléb. S ověženou myslí i tělem se vydal hledat dům, ve kterém prožil prvních sedm let svého života.

Nasel ho snadno, ale zůstal zaraženě stát, když spatřil stařenu myjící mramorovou podlahu malé terasy. Černý šátek Černé punčochy. Černé boty. Bílé vlasy. Tolik mu připomínala jejich starou hospodyni, že na ni málem zavolal jménem. Místo toho jen uctivě smekl baret, což byla poklona, kterou se naučil již jako mladík, představil se a vysvětlil, že tento dům kdysi patřil jeho rodině.

Stařena si ho chvíli podezřívavě prohlížela a pak úsečně vybafla: „Znal jste Žida, který se jmenoval Moše Benaroya?“

Kdyby se ho zeptala, zda se přátelil s Kemalem Ataturkem, nebyl by více překvapen. Nyní byl s podezřívavostí na řadě on, a tak jen obezřele přikývl.

„Perimenete!“ přikázala mu a gestem naznačila, aby čekal venku, zatímco se odšourala do domu. Po několika minutách vyšla s čímsi, co vypadalo jako rukopis z několika set volných listů převázaných šňůrkou. „Tohle jsme našli pod prkny podlahy v jedné z ložnic.“ Hodila mu stoh papírů a netrpělivě naznačila, aby zmizel.

Její příkré chování ho neurazilo – na to byl příliš šokovaný.

Jako by přijal svátost… Právě mu předala poklad.

Po týdnu šel do Agia Sofia, kostela Svaté moudrosti, nádherného chrámu z osmého století, aby si vyfotil nástropní mozaiku. Právě skončil s fotografováním Nanebevstoupení v centrální části kupole. Protože dosud nepřivykl zdejšímu podnebí a bylo mu horko, posadil se na dřevěnou lavici.

Netrvalo dlouho a dopadl na něj stín.

Rozhlédl se a viděl, že vedle stojí jakýsi mladík. Jeho tmavou hlavu obklopovala světelná aura. Merkurius několikrát zamrkal. Všímal si sebemenších detailů. Hoch měl na sobě přiléhavé džínsy a příliš mnoho parfému. Ale ta tvář!

Náhle si ostře uvědomil, že on sám je starý muž ve vlněném obleku šitém na míru.

Mladík bez dovolení usedl vedle něho.

Merkurius si přitiskl diplomaticky kufřík z měkké kůže na prsa. Bál se, aby mu ten neuvěřitelný rukopis, který v něm už týden přechovával, neukradl. Dostatečně se poučil už před lety v Archeologickém muzeu v Ammánu.

Bez ohledu na posvátné prostředí chrámu, nebo jako by si ho vůbec nebyl vědom, mládenec nonšalantně prohodil: „Chtěl byste mě šoustat do zadku? Vám bych dal slevu.“

Merkurius nevěděl, zda se má smát nebo plakat. Uvolnil své sevření kufříku. „Nechtěl, ale rád bych tě vzal do cukrárny na protější straně náměstí.“ Popravdě se obával, že by zdejší kněz mohl toho ordinérního hříšníka zaslechnout.

Krásný mladík přijal pozvání s unuděným pokrčením ramen. Pak společně přešli náměstí Agia Sofia.

„Křesťané zde dali sloužit děkovnou mši, když spojenci osvobodili město od Němců,“ poznamenal Merkurius. Ten výrok ale vyvolal jen další znuděné pokrčení rameny.

Přestože byl horký den, seděli u venkovního stolku pod pestrobarevným slunečníkem.

Saviour, posedly žravostí, spořádal dva kusy mandlového dortu s čokoládovými hoblinkami. Merkurius se na radu lékaře konzumace dortu zdržel a místo toho upíjel z malého šálku hořkou kávu. Jakmile Saviour dojedl do posledního drobečku, navrhl Merkurius odchod. Zaujaty tímhle mládětem, vedl ho do staré části města.

Když došli k vysoko se tyčícím byzantským hradbám, ulice se zúžily a byly strmější, protože stará čtvrť se rozkládala na kopci s výhledem na přístav. Merkurius, jenž nepochopitelně ožil, ukázal na fontánu bez vody. „Když jsem byl malý chlapec, viděl jsem v té fontáně ducha vířícího derviše s pažemi vztaženými k nebesům, kterému z úst tryskala voda.“ O chvíli později ukázal na řadu obchodů. „Před válkou zde býval olivový háj. Dokud si ho Italové nespletli s vojenským terčem a nesvrhli na něj bomby.“

„Talijáni se při čurání nestrefí ani do záchodu,“ prohlásil posměšně mladík.

Merkurius stál ve stínu vrhaném starobylými hradbami kdysi opevněného byzantského města a ukazoval Saviourovi několik míst ve zdi, opravených mramorovými náhrobky ze znesvěcených sefardských hrobů, které odstranili z městských hřbitovů, když Řekové zuřivě hledali ukryté židovské peníze.

Ať už to bylo náhlým projevem melancholie vyvolané pochmurnou připomínkou minulosti nebo faktem, že s kondičním běháním skoncoval už před lety, Merkurius se náhle zastavil. Byl zadýchaný a jeho pětašedesátileté srdce divoce bušilo.

„Musíme si odpočinout,“ prohlásil náhle jeho společník. Vzal jej za loket a vedl k mramorovému schodišti před blízkými dveřmi.

Seděli pak vedle sebe na schodech a vzduch byl prosycen vůní zimolezu a mimózy.

„Povězte mi, proč jste odešel ze Soluně? Já taky nedávno odjel, a nemohl jsem se dočkat, až se vrátím.“ Saviour se při řeči sehnul, aby pohladil toulavou kočku, která se mu drze otírala o lýtko. Když mu začala olizovat prsty, které si on sám předtím olizoval v cukrárně, usmál se a bylo zřejmé, že se mu to líbí.

Merkurius znovu zjistil, že trochu těžce dýchá. Tentokrát však ze zcela jiného důvodu.

V náhlé touze proniknout k tomu mladíkovi mu začal vyprávět o pozoruhodném přátelství mezi muslimským ma minem a židovským kabalistou. K jeho překvapení zaujatě naslouchal.

„Jakmile válka skončila, přestěhovala se má rodina do Ameriky. Nikdo z nás o tom ukrytém rukopisu nevěděl.“

„Máte ho teď tady v tom kufříku?“ zeptal se jasnozřivě mládenec.

Merkurius zaváhal jen na okamžik, než kožený kufřík otevřel a vytáhl rukopis, který před nedávnem získal. Všiml si uctivého výrazu v mladíkově obličeji, když spatřil obálku s nádhernou zlatou hvězdou.

„Rukopis s názvem Luminarium je věnován mému otci.“ Špičkou ukazováčku Merkurius podtrhl rukou napsané věnování. „Mému drahému bratru Osmanovi. Odvaha lva, mírnost beránka.“

„Já čtu rád kovbojky. O čem je tohle Luminarium?“

Merkurius přemýšlel, zda odpovědět obšírně, nebo stručně. Rozhodl se pro krátkou odpověď, protože nechtěl svého společníka nudit historií židovské mystiky.

„Je to kniha o Stvoření a jak vznikl svět ex nihilo.“ Hoch svraštil obočí. „Z ničeho,“ přeložil Merkurius.

Přesto mladému muži neřekl, nebo aspoň tehdy ne, že když mu ta stařena neuctivě strčila do ruky Mošeho rukopis, bylo to Třetí znamení. Potvrzení, že on je tím vyvoleným a jeho osud je propleten s ohromujícími odhaleními, o nichž se píše v Luminariu.

Přešlo dalších sedm let, než se mu dostalo čtvrtého a posledního Znamení.

„Proč to schovával? Kdyby to byl vydal, mohl za to ten váš Moše třeba dostat nějaké peníze.“

„Moše Benaroya musel Luminariumu krýt, aby zajistil, že zůstane uchováno. Nacisté poslali za války do Soluně Sonderkommando Rosenborg, aby uloupilo posvátné židovské texty. Přestože nacisté Židy nenáviděli a pohrdali jimi, jejich mystické písemnosti je fascinovaly.“

„Jako ti nácci, co se ve filmu o Indiánu Jonesovi pokoušeli najít Archu úmluvy?“

Merkurius potlačil pobavený úsměv. „Přesně tak. Moše měl strach, že Němci tuhle knihu starobylých nauk zkonfiskují, a tak Luminarium pečlivě ukryl.“

Saviour pokrčil rameny. „Moc staře to teda nevypadá,“ prohlásil přezíravě.

Tentokrát se Merkurius usmál nepokrytě, protože mladík nebyl hloupý. „Luminarium je prvním psaným záznamem prastarých nauk, které byly pokládány za příliš posvátné, než aby se mohly přepisovat. Po tisíciletí přecházely tyto tajné nauky od jednoho kabalisty ke druhému jen ústně. Moše Benaroya se však bál, že žádný z židovských kabalistů válku nepřežije, a tak učinil nemyslitelné… přiložil pero na papír a Luminarium zapsal. Rukopis obsahuje mnohá tajemství…“ Naklonil se k mladému muži a šeptem dodal: „A popisuje svátou relikvii, kterou španělští Židé dali templářům.“ Když to Saviour uslyšel, jeho hnědé oči se rozšířily. „Ta relikvie je zlatá a stříbrná?“

„Je to něco mnohem cennějšího, než zlato a stříbro. Když inkvizice templáře ve čtrnáctém století pozatýkala, posvátná relikvie záhadně zmizela.“ Když Merkurius mluvil, uvědomil si, že slunce na západní obloze už téměř kleslo za obzor a zanechalo po sobě jen narůžovělou záři. Povídali si už několik hodin.

„Jste tedy jediným člověkem na světě, který to tajemství zná?“

„Ne, Savioure… teď už jsme dva.“

To bylo před sedmi lety.

A Merkurius se obával, že nyní by mohl byt do tajemství zasvěcen ještě někdo jiný.

Když zvedal z vidlice telefon, uvážlivě si povzdychl: „Londýn, ta veliká žumpa.“

To o něm prohlásil doktor Watson.

42

„…a já si myslím, že náš hotel je úžasný,“ prohlásila Edie, když se chystala projít před Caedmonem prosklenými otočnými dveřmi. Se zlomyslným úsměvem si dobře uvědomovala, že on moderní design nesnáší, zejména pomíchaný s jinými styly. Strčila do otočných dveří a vyšla z haly. „Je to tu jako velké divadlo.“ dodala po chvilce, když se k ní Caedmon na chodníku před hotelem St. Martin’s Lane připojil. „Spousta energie. Jako tenhle rudý nepromokavý plášť, co?“ Natáhla před sebe ruce a střídavě si prohlížela oba křiklavě barevné rukávy. Jak se její partner vyjádřil už dříve, nehrozí, že by se mu ztratila v davu.

„Jsi nepřehlédnutelná.“ podotkl galantně. „Na druhé straně ten hotel je…“ pokrčil rameny. Otočil hlavu a pohlédl na fasádu samé sklo.

Vzhledem k prostému, téměř jednotvárnému exteriéru se dalo jen těžko čekat, že se v interiéru skrývá něco, z čeho by lezly oči z důlků. Pozlacené sedačky ve tvaru zubařských křesel, africké umění a čalouněná křesla v rádoby barokním stylu. Když o kus dál spatřil dvě tradiční červené telefonní budky, začalo mu to všechno připadat dost neskutečné. Neskutečné, nicméně neuvěřitelně bezpečné, což byl hlavní důvod, proč si zamluvil bydlení právě v tomhle „energetickém“ hotelu. Hotel, který poskytoval služby celebritám a zazobaným turistům, dokázal zajistit hostům bezpečné útočiště.

A otázka bezpečnosti byla důležitá vidy, když zavítal do své vlasti. Před pěti roky zabil vedoucího buňky RIRA, Skutečné irské republikánské armády, který nesl odpovědnost za teroristický čin, při němž, kromě dalších lidí, zahynula i jeho láska. Brzy poté vypsala RIRA na jeho hlavu odměnu. Jeho nadřízení v MI5 ho v obavách o jeho bezpečnost odsunuli z Velké Británie. Takže až doteď měl bydliště v Paříži, nikoli v Londýně.

Potlačil špatné vzpomínky. Byla to nechutná kapitola, na kterou raději nemyslel. Bůhví, jak by zareagovala Edie, kdyby poznala jeho temné tajemství.

„Nezajdeme si přes ulici na kávu? Schůzku s Rubinem Woolfem máme až ve tři.“ Pohlédl na své náramkové hodinky. „Zbývá nám tedy ještě dvacet minut.“

„Jak daleko je to Rubinovo knihkupectví?“

Caedmon jen vystrčil bradu směrem k nedalekému přechodu pro chodce. „Má obchod tady, na konci Cecil Courtu. Jen pár metrů odtud.“ Tohle byl další důvod, proč chtěl bydlet v hotelu St. Martin’s Lane. Čím méně času stráví na veřejnosti, tím lépe.

„Protože hrozí, že podlehnu ošklivému případu pásmové nemoci, byl by určitě namístě šálek kávy.“

Edie se ho chytla za paži nad loktem a důvěrně mu položila hlavu na rameno.

„Tak dobře. Je tady Starbucks.“

Caedmon s ní došel po ulici do americké kavárny, v Londýně téměř stejně všudypřítomné jako patrové autobusy a staré černé taxíky.

„Jestli ti to nevadí, tak zatímco se budeš uvnitř rvát o kafe v nesmyslně obrovském kelímku, počkám na tebe venku na lavičce.“ Edie ukázala na dřevěnou zahradní lavičku pod známým zeleno-bílým nápisem.

„Bude lepší, když tam půjdeš se mnou,“ řekl však Caedmon a podržel jí otevřené vstupní dveře. „Protože je jasné, že máme co činit s lotrem, který je ve hře vždycky o krok napřed, měli bychom si dávat pozor,“ dodal tiše. Neměl v úmyslu ji krmit falešnou útěchou.

„Nevím jak ty, ale já toho hezouna prostě nechápu.“ Edie se zařadila do fronty. „Nechrne stranou, co udělal náš Teď Bundy nebo váš Jack Rozparovač, ale i tenhle chlapík vzbuzuje hrůzu. Krásný zabiják. S důrazem na toho zabijáka…“

„Pohledná tvář nemusí znamenat laskavé srdce. Tím chci říct, že ve světě po jedenáctém září není možné propašovat na mezinárodním letišti pilníček na nehty, natož dýku.“

„Každý jde sice na palubu s holýma rukama.“ namítla Edie, „ale pro některé muže je to dostatečná zbraň.“

„Nepředbíhejme. Capuccino?“

„Raději grande. A je těžké nepředbíhat. Chci říct, že ani neznáme vraho –“ Zarazila se v půli slova, když si uvědomila, že jsou na veřejném místě, a rychle se opravila: „Jeho jméno.“

„Ani jeho modus operandi.“ Caedmon se naklonil Edie přes rameno a u baristy s pochmurným výrazem a piercingem ve rtu učinil objednávku.

Načež se poslušně přesunuli na konec pultu, aby si počkali na kýžené nápoje.

„Známe ovšem jeho motiv: Ten pacholek chce templářský poklad, což znamená Yawgoogův kámen.“

„Nepochybně v tom bude ještě něco jiného.“

„Tím máš na mysli fakt, že náš hezký hoch rád označuje svoji ruční práci osmicípou hvězdou.“

Caedmon beze slova přikývl, dosud neschopen složit bizarní skládačku dohromady.

„Co tvá ruka?“

Usmál se. „Pořád drží na rameni.“

Včera je Tonto Sinclair zdráhavé odvezl na ambulanci v blízkosti letiště v Providence, kde Caedmonovi ránu vyčistili a řádně obvázali.

Přepracovaný lékař mu rovněž předepsal dávku antibiotik, dvakrát denně, aby nedošlo k infekci. Napsal mu rovněž recept na léky proti bolesti, které ovšem odmítl brát. Tupá bolest vedla k bystrému myšlení. A vzhledem k tomu, k čemu došlo v posledních čtyřech dnech, potřeboval mít všechny smysly v pohotovosti.

Jiný prodavač, který neměl cvoček ve rtu, ale zato byl potetovaný, před ně postavil na pult dva papírové kelímky s víčkem. Přešli s nimi k dalšímu pultu, kde Caedmon bez říkání podal své společnici tyčinku k zamíchání a sáčky s cukrem.

S kávou v ruce zamířili ke dveřím.

Když Caedmon po chvíli, poprvé po dlouhé době, zahlédl Cecil Court, místními přezdívaný Knihkupecká ulice, prudce se zastavil. K vlastnímu údivu se mu srdce rozběhlo rychleji. Ohromený tou reakcí se zhluboka nadechl. Tady kdysi býval vedoucím antikvariátu. Byla to součást legendy pečlivě vytvořené MI5. Téměř rok vystupoval v roli skromného bibliofila. Až do onoho vonného letního večera, kdy celá operace doslova vybuchla.

„Děje se něco? Nevím proč, ale připadáš mi rozrušený.“

„Jsem v pořádku.“ zalhal přesvědčivě a přinutil se klást znovu jednu nohu před druhou.

Edie zamířila k dřevené káře před obchodem, plné antikvárních knih. „Tohle je báječné místo k nakupování. Takový malý svět sám pro sebe, co?“

To jí mohl jen potvrdit. Cecil Court takovým „malým světem pro sebe“, zdánlivě imunním proti londýnskému ruchu a chvatu, opravdu byl.

Připojil se k ní a prohlížel si viktoriánské výkladní skříně v důvěrně známé řadě antikvariátů, mezi nimiž se občas objevila filatelistická prodejna nebo krámek se starožitnostmi. Přestože každý obchod prodával úplně jiné zboží, honosily se všechny interiérem vyvedeným v tlumené zeleni a vkusným, ručně psaným visícím vývěsním štítem. Před mnoha lety na jednom z nich stálo Peter Wiloughby-Jones. Vzácné knihy a tisky.

„Poslyš…“ Caedmon si přiložil pěst k ústům a odkašlal si. „Než vstoupíme do Rubinova knihkupectví, musím tě před něčím varovat.“

Edie vrátila zatuchlý svazek do káry. Nebylo divu, že se jí po tom nepříjemném úvodu obočí srazilo uprostřed čela.

„S Rubinem Woolfem jsem se seznámil při jedné tajné operaci.“ prohlásil věcně.

„Chceš říct, že je špion?“

„Ne, to ne. Spíš chci říct, že mě Rubin zná pod jménem Peter Willoughby-Jones.“ Do tváří se mu vehnala krev. „V té době jsem vystupoval jako prodavač starých tisků.“

Ramena se jí začala otřásat jen stěží potlačovaným veselím. „To na Jamese Bonda moc nevypadá.“

„Agenti v pětce jsou usedlejší než chlapi z šestky. S mojí akademickou průpravou to bylo věrohodné utajení. A ještě jedna věc, než přijdeme dovnitř…“ Převedl ji na protější stranu ulice. „Rubin dokáže být občas nepříjemný. Trochu náladový génius.“

„Anglický antikvář s výstražnou cedulkou.“ Edie ho konejšivě pohladila po hrudi. „Neboj se, Velký zrzku. Teď, když jsem správně nabuzená kofeinem, jsem připravená na každou výzvu.“ Na důkaz svých slov poslala kelímek od kávy půldruhého metru vzduchem, aby bezpečně přistál v nedalekém odpadkovém koši.

Caedmon, který se v takové formě rozhodně necítil, se svého poloprázdného kelímku zbavil běžnějším způsobem a z menší vzdálenosti. „Jakmile začnou padat bomby, vzpomeň si laskavě, že varování zaznělo ve správný čas.“ S těmito slovy ji předešel a otevřel prosklené dveře.

Maličký zvoneček ohlásil jejich vstup do obchůdku lemovaného od podlahy až ke stropu knižními regály z tmavého dřeva. Uprostřed stály prosklené skříňky s cennými tisky a mapami.

„No ne! Peter Willoughby-Jones!“ zvolal kultivovaný ženský hlas. „To ti to ale trvalo, než ses přišel podívat na staré přátele z Cecil Courtu.“

Elegantně oblečená blondýnka vstala od edvardiánského psacího stolu a šla je přivítat.

Caedmon uchopil nataženou ruku Marnie Pritchardové, naklonil se a políbil ji na tvář. Kdysi bývali dobří kamarádi. Lidé z Cecil Courtu často zašli společně popít a navzájem se přátelili. Když nyní stáli proti sobě a vrtěli hlavami, jak to dělají známí, kteří se nějakou dobu neviděli, uvědomil si, že uplynulá léta nejsou na sebevědomé a noblesní Marnie nijak znát.

„Tady se to ani v nejmenším nezměnilo. A ty ses také vůbec nezměnila,“ prohlásil.

„Díkybohu! Cecil Court zůstává Cecil Courtem,“ odpověděla citátem z Grahama Greena, oblíbeným refrénem úzkého kruhu knihkupců.

„Marnie Pritchardová, dovol, abych ti představil Edie Millerovou.“

„Ráda vás poznávám,“ prohlásila Marnie vřele a podala Edie pravici.

„Nápodobně.“ Koutky Ediiných čokoládových očí lehce vyjely vzhůru, což značilo, že se chystá k nějaké nezbednosti. „Rozumím tomu dobře, že se s Peterem znáte už dlouho?“

„Víc než dokážu spočítat“ Marnie mávla rukou a světlo dopadlo na velmi drahé hodinky Baume & Mercier.

Caedmon věděl, že Marnie pochází z bohaté rodiny. Proč pořád pracuje pro nedůtklivého Rubina Woolfa pro něho bylo záhadou.

„Rubin se na tebe, Petere, ještě zlobí, že jsi nám dal tak nezdvořilé sbohem,“ poznamenala Marnie, jako by věděla, nač myslí. „Neuplyne jediný den, aby si nepostěžoval na toho prohnaného přivandrovalce z Moskvy, který převzal obchod po tobě. Oleg Rostov se specializuje na ruskou literaturu. Tomu bych ještě rozuměla, ale rád vám ukáže i staré ikony, které má schované vzadu. Černý trh, samozřejmě,“ vyložila spikleneckým šeptem.

„To vypadá na případ pro MI5,“ podotkla Edie.

Když to Caedmon uslyšel, v duchu zasténal, Tušil, že se chce pobavit na jeho účet.

„Možná byste si mohla zahrát na agentku a ten pašerácký gang rozbít,“ prohlásila vzápětí.

„To by bylo vzrušující,“ zatrylkovala Marnie s hrdelním zachichotáním. „Vždycky jsem chtěla být femme fatale.“ S dalším zasmáním ukázala na schodiště v zadní části obchodu. „Rubin je nahoře ve svém budoáru a čeká na vás. Ráda jsem se s vámi seznámila, slečno Millerová.“

„Byla bych ráda, kdybyste mi říkala Edie.“

Caedmon počkal, až se svou společnicí dospěje do poloviny schodiště, a tam, mimo doslech, se do ní pustil. „Budu mít mnoha lidem hodně co vysvětlovat, jestli budeš pokračovat v tomto duchu. Takže se, prosím, laskavě zklidni,“ zasyčel. Hned si ale uvědomil, že na ni uhodil jako kladivo na motýlka, a zmírnil tón i výrazivo. „Pro mě je to nepříjemná situace,“ vyložil smířlivěji. „Nikdy bych si nepomyslel, že ty lidi ještě kdy uvidím.“

„A cítíš se provinile, protože jsi jim lhal,“ prohlásila Edie jasnozřivě.

„Ano, to cítím.“

„Tak promiň, Petere.“ Vytáhla se na špičky a vtiskla mu rychlý polibek na rty. „Už to neudělám.“

Náhle na ně padl stín. Když Caedmon vzhlédl, spatřil obtloustlého muže s brýlemi na očích, oblečeného v trojdílném tvídovém obleku Nevis, konzervativním oděvu, který naprosto neladil s trčícími nagelovanými vlasy gelem a puntíkovaným motýlkem v pruské modři.

„Nejsi už na milkování v temných koutech trochu starý?“

„Na ukradené požitky není člověk dost starý nikdy,“ zavolal na něho Caedmon. Vzal Edie za ruku a vedl ji vzhůru po schodech.

Než tam ale došli, zaplul už Rubin zase do svého „budoáru“.

„Kam zmizel ten tvídový pták?“ zašeptala mu Edie do ucha.

„Pssst.“

Po tom napomenutí s ní Caedmon prošel otevřenými dveřmi. Rubin stál v předsíňce s vyřezávanou prosklenou skříní. Za jeho osvětlovaným ramenem zahlédl Caedmon pýchu a radost jejich hostitele – pravou vykládanou ložnici ze šestnáctého století, která byla pečlivě rozebrána a na místě znovu sestavena. Patřila k ní masivní tudorovská postel se čtyřmi sloupky, která Rubinovi sloužila rovněž jako pracovní stůl, takže se na ní vršila spousta knih. Jediné dva předměty, které do tohoto věrného historického prostředí nezapadaly, byly zarámované fotografie nahoře na skleníku a německé kukačkové hodiny z devatenáctého století, které visely nad nimi.

„Rubine Woolfe, rád bych ti představil slečnu Edie Millerovou.“

„Ráda vás poznávám.“ Edie mu podala ruku.

Rubin ji s lhostejným výrazem stiskl. „Američanka? Ještě jsem nepotkal nikoho z Ameriky, kdo by si nemyslel, že jedinou knihou, která stojí za čtení, je bible. Jdi do kláštera!“ ocitoval pasáž z Hamleta a ukázal na otevřené dveře za nimi.

Edie, aby ukázala, že Rubinovy dobře cílené údery dokáže přijímat, přistoupila k prosklené skříni. „Mám správný pocit, že vím, co je to za lidi?“ Ukázala na zarámovanou skupinovou fotografii. Kůže, řetězy a obecně neupravený vzhled všech čtyř zobrazených zrnitý snímek okamžitě datovaly. Původní punk rock. Rubin, hubený až k vychrtlosti, měl stejný účes jako dnes; jediný rozdíl byl v tom, že před třemi desetiletími měl vlasy platinově blonďaté.

Rubin se znuděným výrazem přikývl. „Sid Vicious, Nancy Spungenová a Johnny Rotten.“ Ukázal bradou na uličníka bez košile, který vzdorovitě zíral do fotoaparátu. „A samozřejmě já. Tehdy v sedmasedmdesátém jsme všichni soupeřili o to, který z nás se dostane Nancy do kalhotek.“ Nestoudně se zachechtal. „Jak jistě víte, byla to Američanka, takže se nenechala prosit. Bože, to byl ale děsný večer.“ Otřásl se a vyvrátil oči k nebi. „Nikdy jsem nepotkal nikoho, komu by tak hrozně smrděly nohy.“

„Jedli jste v těch sedmdesátých letech vůbec někdy něco?“ Edie se otočila od fotografie a pohlédla přes rameno na Rubina.

„‚Dokonalá krása bez neobvyklých proporcí neexistuje.‘“

Caedmon položil Edie ruku na rameno. „Náš hostitel spíš než Bacona nadšeně uctívá Shakespeara. Jak se má Regina?“ zeptal se ze zdvořilosti.

„Ta kráva ode mě utekla s mladším chlapem.“ Rubin se otočil k Edie. S naučeným pankáčským úsměškem se dal slyšet: „Mé ženskosti mě zbavte, ženo bez víry.“

„Promiňte, že vám skáču do výkladu. Neopětovaná láska vysává.“

Když to Caedmon uslyšel, musel se usmát, jak byl ten nadutý starý punker odražen upřímností mladé generace.

„Myslím, že těch vtípků už bylo dost. Přišli jsme, abychom se něco dozvěděli o ctihodném siru Francisi Baconovi. Ty jsi, Rubine, nesporně největší odborník na Bacona v Londýně.“

„Lichotíš mi, Petere.“

„Je to pravda a ty to dobře víš.“

„A co tě přivedlo k tomuto náhlému zájmu o –“

V tom okamžiku vyletěla z dvojitých dřevěných dvířek ručně vyřezávaná kukačka hnízdící v německých hodinách, aby jim zvěstovala novou hodinu.

„Podívejme! Jsou tři.“ ohlásil teatrálně Rubin. „Nejpozoruhodnější hodina dne. Právě ve tři hodiny odpoledne zemřel váš Spasitel za vaše hříchy. A jak jste se mu, vy nevděčná chásko, za jeho oběť odvděčili? Zabíjením bezbranných Židů a kacířů v jeho jménu.“

43

„Poněkud nezvladatelný.“

Edie se osobně domnívala, že Caedmonův dřívější popis jejich temperamentního hostitele nebyl dostatečně přesný. Rubin Woolf byl nepochybně otravný vysloužilý pankáč.

Nechala si však své hodnocení pro sebe a s nic neříkajícím výrazem v obličeji si prohlížela „budoár“ Tvídového ptáka, jak si ho překřtila. Podlaha, stěny a dokonce i strop byly pokryté tmavým dřevem, z větší části vyřezávaným. Postel s nebesy, která v pokoji zaujímala ústřední místo, se nepodobala žádnému lůžku, které kdy viděla. Byla masivní. V čele měla zvýšenou poličku. A stejně jako na matraci se na ní tyčily stohy knih. Na zdech visely olejomalby v pozlacených rámech. Chyběl jen Jindřich VIIL držící velké a mastné pečené stehno.

„Myslím, že na obložení a zařízení tohohle pokoje museli dřevorubci vykácet celý les.“ Sotva to Edie dořekla, uvědomila si příliš pozdě, že to vyslovila nahlas.

V obavách, že tím mohla nedůtklivého hostitele neúmyslně urazit, se omluvně usmála.

„Dub má tvrdé dřevo, které je odolné vůči červotočům.“ Rubin ukázal na složitě vyřezávané výplně čela postele. „Nádherné řezby na těchto velkolepých deskách jsou pravým a přesným odrazem Anglie konce šestnáctého století, zlaté alžbětinské doby, která vedla k době objevitelských výprav. Posaďte se.“

Jakmile Rubin vyřkl tento příkaz, uvelebil svoji tvídem zakrytou zadnici v honosném dubovém křesle s dekorativním motivem namalovaným vzadu na opěradle. Caedmon se posadil do tudorovského křesla, které bylo celé, včetně dřevěných noh čalouněné světle fialovým sametem. Pro Edie zbylo dřevěné sedátko bez opěradla pokryté poduškou se střapci. Z nějakého důvodu se proto cítila jako nadbytečná osoba na stoličce ke klavíru.

„Dosud jste mi neobjasnili důvod vašeho náhlého zájmu o sira Francise Bacona.“

Edie, která dobře věděla, že tato slova nejsou určena jí, mlčky seděla a byla zvědavá, kolik toho Caedmon prozradí. Když se ho na to předtím zeptala, vyhýbavě odpověděl, že to bude záležet na Rubinovi.

Teď si tedy několik vteřin hleděl na ruce, elegantně složené v klíně. Pak zvedl hlavu a pohlédl hostiteli přímo do očí. „Nejdřív ale potřebuju slyšet, že všechno, co si tady dnes řekneme, bude naprosto důvěrné.“ Rubin slavnostně vztyčil ukazováček ke stropu, čímž obrátil jejich pozornost k vyřezávané tudorovské růži nad nimi. „Jak nepochybně víte, starobylý symbol růže odvozuje svůj původ od Erota, boha lásky, který stvořil první růži, aby ji daroval Harpokrastovi, bohu mlčení. Sub rosa čili pod růži, kamaráde, což znamená, že budu jako hrob. Máš mé slovo.“

„Tak dobře. Přesto bych vysvětlení rád ještě o chvíli odložil. Pravděpodobně bude lepší, když se rozhovořím trochu obšírněji, abych vytvořil vhodný rámec, v němž vznesu svůj dotaz.“

„Vzbudil jsi moji zvědavost. Jestli ji neukojíte, vyhodím vás oba z okna.“ Rubin zdůraznil výhrůžku vysunutím dvojité brady k dvojitému oknu na protější straně místnosti. „Můj zájem o sira Francise pramení především z faktu, že to byla záhadná postava.“

„Nehledě na to, že to byl muž všech řemesel,“ doplnil ho Caedmon. „Pokud si vzpomínám, byl právník, filosof, autor divadelních her, dvořan a vysoce postavený státník, který sloužil Jakubovi I. v úřadu lorda kancléře.“

Rubin si hodil nohu v tvídových kalhotách přes koleno, přičemž vykoukl kousek holého lýtka. „Sir Francis věnoval celý život pátrání po skrytých tajemstvích vesmíru a jejich zkoumání.“

Když to Edie uslyšela, pohled jí bezděčně padl na stříbrný prsten na Caedmonově pravé ruce.

Testis sum agnition. Jsem svědkem poznání.

Vyměnili si s Caedmonem rychlé kradmé pohledy. Existovalo nějaké spojení mezi Francisem Baconem a templáři?

„Sir Francis navíc založil několik spolků,“ pokračoval Rubin, aniž by si granátu, jenž právě dopadl, všiml, „které sloužily jako referenčního střediska rozvoje skrytého toku poznání. Daleko nejzajímavější byl tajný spolek známý jako Rytíři přilbice. Skupina se scházela v Gray’s Inn v Londýně.“

Graf s Inn. Místo, kam Walter Ralegh pravděpodobně odvezl templářskou relikvii neboli Yawgoogův kámen.

Skládal se ze spisovatelů, básníků a filosofů a bylo to geniální společenství inteligence a literátů alžbětinské Anglie pokračoval Rubin. Aby napomohli šíření skrytého poznání, vlastnili Rytíři přilbice tiskařský lis, který jim umožňoval anonymně vydávat některé ze svých provokativnějších myšlenek.

„Co je to za divný název, Rytíři přilbice?“ zajímala se Edie.

„Poťouchlý odkaz na bohyni moudrosti,“ vysvětlil jí Caedmon. „Pallas Athéna byla obvykle znázorňována v helmici a s kopím. Přilba symbolizovala mlčenlivost, zatímco kopí představovalo paprsek světla, který symbolizoval moudrost.“

„A vržením paprsku božské moudrosti zabila Pallas Athéna draka,“ dodal Rubin. Zvedl pravou ruku a rozehnal se jí vysoko nad hlavou. Jakmile takto názorně demonstroval útok bohyně, spustil paži zas k boku a při tom pohybu si stáhl dolů rukáv saka. Moudrá Pallas Athéna tedy v antice mávala kopím. Vtěleny intelekt a moudrost. Sídlila na Parnassu, Hoře inspirace, a byla božskou múzou.

„Protože se stala desátou múzou, byla cennější než těch původních devět,“ citoval Caedmon, jak Edie předpokládala, z díla samotného velkého muže, sira Francise Bacona.

„Bacon samozřejmě nebyl mezi Rytíři přilbice jedinou významnou osobností.“ Rubin si založil paže na prsou a bylo zřejmé, že ho toto téma začíná rozpalovat. „Je třeba jmenovat další dva členy, kteří si zasluhují chválu. Hovořím samozřejmě o siru Walteru Raleghovi, který kromě toho, že byl námořníkem, byl rovněž talentovaným básníkem a prvotřídním historikem, a o slavném matematikovi a mágovi jménem John Dee.“

Sir Francis Bacon, sir Walter Ralegh a doktor John Dee. Filosof, objevitel a mág. Tri muži, kteří měli co do činění, ať už přímo či nepřímo, s Yawgoogovým kamenem. Alžbětinská trojice.

„Zmiňoval jste intelekt a moudrost, ale co ten skrytý tok poznání?“ chtěla vědět Edie. „Dosud nemám ani tušení, co tím míníte.“

V Rubinově obličeji se pomalu objevoval úsměv kočky Šklíby z Alenky v říši divů. „Ach ano, nastal čas, abychom se ponořili do kalných vod alchymie, kabaly a magie.“

„Jinak známé jako Magical mystery tour“ zašprýmovala Edie. Když spatřila, jak se Rubin okamžitě zamračil, zasmála se. „Tak dobře. Promiňte. Zapomněla jsem, že jako bývalý punkrockový roadie jste Beatles nesnášel.“

Odvrátil se od ní znatelně rozhněvaný a stáhl si sako přes břicho. „Okultní praktiky alchymie, kabaly a magie jsou tři větve skrytého toku poznání.“

„Vy tedy tvrdíte, že Bacon a další členové Rytířů přilbice praktikovali okultní vědy?“

Když Rubin přikývl, ozval se Caedmon: „Pokud tomu tak bylo, museli to být heretici těžkého kalibru.“

„A na počátku sedmnáctého století se obvinění z kacířství brala s nesmírnou vážností a hloubkovým, skoro bych řekl proktologickým vyšetřováním. Král Jakub měl z takzvaných temných umění tak velkou hrůzu, že nechal nejednoho kacíře odsoudit k smrti.“

Edie se otřásla a tiše pronesla děsivá slova: „Hoř, čarodějníku.“

„A málem tak dopadli i tihle. John Dee měl na svém venkovském panství v Mortlake skvělou knihovnu. Tuhle sbírku, vášeň jeho života, naneštěstí nejen vydrancoval podezřívavý dav, ale nescházelo mnoho, aby všechny spisy skončily v plamenech.“ Rubin zavrtěl hlavou a zpěvavě pronesl: „Bůh nás chraň před nevědomými v našem středu. Jejich nenávist nezná hranic.“

„Každé století má bohužel svoji Křišťálovou noc,“ prohodil tiše Caedmon a nálada v místnosti se očividně zhoršila.

Rubin náhle vyskočil jako rozčepýřený křeček. „Myslím, že nastal správný čas na občerstvení.“ Učinil několik kroků ke dveřím, ale pak se prudce zastavil. Obrátil se na Caedmona. „Vím, že už mám pár let zpoždění, Petere, ale nedostal jsem příležitost projevit ti soustrast. Julianina smrt však byla bolestná i pro mě.“

„Věřím. Díky. Je to od tebe laskavé,“ zamumlal Caedmon.

„Hned budu zpátky,“ zadrmolil Rubin a s těmito slovy zamířil ke dveřím.

Edie, která netušila, co se právě mezi „Peterem“ a Rubinem odehrálo, si prohlížela muže, který seděl vedle ní. Muže, o němž se domnívala, že ho zná.

Kdo byla, k sakru, ta Juliana?

Caedmon, náhle do temna zrudlý, si odkašláním pročistil krk. „Vzhledem k trapnému tichu bych řekl, že tady právě proletěla olověná koule.“

„Měls říct plutoniová, ta váží víc.“

44

„Ta Juliana byla tvoje žena?“

„Dobrý Bože! Ne!“

Jen co to ale Caedmon vykřikl, uvědomil si, že zareagoval nepatřičně, a odkašlal si. Začal znovu, tentokrát klidněji. „Ne, Juliana nebyla moje manželka.“

„Dobře, tuhle překážku jsme přeskočili. Kdo tedy byla?“

Caedmon, který se náhle ocitl pod soustředěnou palbou, vstal z křesla a přešel k posteli. Jeho vzpomínky byly hrůznější a surovější než u většiny jiných lidí. Pokoušel se zahnat děsivé obrazy spáleného, znetvořeného masa. Zkoušel to, ale neuspěl. Objal paží složitě vyřezaný sloupek a držel se ho, jako by mu šlo o život.

Pečlivě odměřeným hlasem pak odpověděl: „Juliana Howeová byla žena, kterou jsem miloval.“

„Aha. Jasně, chápu,“ odpověděla Edie stejně odměřeně.

„Ne, nechápeš. Protože pravda je taková, že Juliana zemřela strašlivou smrtí, které jsem mohl zabránit, kdybych jen…“ Náhle se odmlčel. I když už nebyl zaměstnancem MI5, bylo jeho povinností dodržovat mlčenlivost.

Lži a klamání. Už to začínalo znovu.

Ticho mezi nimi se prodlužovalo a Edie na něho jen beze slova hleděla svýma smutnýma, krásnýma hnědýma očima.

K čertu se všemi závazky! Edie má právo to vědět. Mohlo by se stát, že kdyby se jednou o jeho špinavé minulosti dozvěděla odjinud, nechtěla by s ním už mít nic společného.

Protože ale nevěděl, jak začít, zvedl z postele v kůži vázaný svazek. Slovník jazyka anglického od Samuela Johnsona, vydaný v osmnáctém století. Nepřítomně v něm palcem listoval. Pak si uvědomil, že čas běží, a tak knihu položil zpátky na postel.

„Už jsem ti řekl, že mě po odchodu z Oxfordu naverbovaly tajné služby. Juliana Howeová byla stoupající hvězda v BBC. MI5 zjistila, že má rozsáhlé kontakty v londýnské severoafrické komunitě a rozhodla se nasadit na ni agenta. Stal se ze mě tedy Peter Willoughby Jones s úkolem seznámit se s Jules… tak jsem jí říkal až později… navázat s ní vztah, a jakmile si získám její důvěru, zjistit všechno, co půjde, o jednom alžírském gangu, který pašoval zbraně.“

„Navázat vztah… to ve špionské hantýrce znamená spát s nepřítelem?“

„Ona nebyla nepřítel,“ vyjel rychle na její obranu. „Byla to skvělá investigativní reportérka s velmi nelichotivým názorem na tajnou službu Jejího Veličenstva. Ano, spal jsem s ní. Udělal jsem vážnou chybu, že jsem se do ní zamiloval. Vážnou, protože jsem byl nucen zachovávat špinavé malé tajnosti Pětky. Šaráda musela pokračovat. Závisela na ní národní bezpečnost.“ Sarkasticky se zasmál.

Edie vstala ze stoličky a šla k němu. „Když tě to tolik trápilo, proč jsi jí neřekl pravdu?“

„Nemohl jsem… Pětka ji nezprostila podezření. A i kdyby ano, ztratil bych ji, kdyby zjistila, že roztržitý chlapík, který má antikvariát v Cecil Courtu, je ve skutečnosti agent nenáviděné tajné služby Jejího Veličenstva. A přestože se to nakonec stalo jinak… tak jsem o ni stejně přišel. Kvůli své zatracené práci agenta.“

Svraštila obočí. „Tomu nerozumím.“

„Měl jsem v Thames House krátkou poradu svolanou na poslední chvíli, a pro Julianu jsem tak jel s hodinovým zpožděním.“ Když to říkal, začaly se mu bolestivě stahovat břišní svaly.

„A v těch šedesáti minutách se Juliana Howeová stala náhodnou obětí dobře naplánovaného bombového útoku. Kdybych byl dal přednost jí před tou prokletou prací, tak by…“ Odmlčel se uprostřed věty, protože /jistil, že pomyšlení na to nyní nedokáže snášet o nic lépe než před pěti lety.

„Nebyla to tvoje vina, Caedmone,“ pronesla tiše Edie. A protože ho zřejmě pokládala za dost nechápavou osobu, zopakovala ještě jednou a hlasitěji: „Za ten výbuch přece nemůžeš.“

„Tady,“ Caedmon si ukázal na čelo, „to vím. Ale tady…“ položil si ruku na srdce, „…v nitru, které se neřídí zákony rozumu, si připadám vinen. A protože jsem věděl, že jsem se provinil, použil jsem zdroje britské rozvědky a vyslídil vůdce buňky, který měl tu explozi na svědomí. A pak jsem toho irského bastarda zabil. Chladnokrevně. Starozákonní msta.“

„A co bylo dál?“

Caedmon zaslechl v jejím hlase zaváhání. Viděl v jejích očích slzy. A dostal strach, že by to mohl byt začátek konce.

„Topil jsem se v novozákonních pocitech viny a hledal jsem útěchu v láhvi ginu. Propadl jsem tomu a zůstal jsem v tom až po krk, dokud mě z toho kluci z Pětky nevytáhli. Vykopli mě a přidělili do MI6. Byla to značná degradace. Dalších několik let jsem strávil v bezpečném bytě v Paříži, než mě Pětka konečně vyřadila z evidence. Doslova mě vykopli ze dveří.“ Byl jsem volný, abych se rval se svými démony.

„A jizva ti zůstala?“

Byla to divná otázka, ale věděl, co tím Edie myslí.

„Nějakou dobu to trvalo, ale podařilo se mi žal zapudit Dokonce i slepou zuřivost. Ještě se ale musím zbavit vzpomínek. I teď, po všech těch letech, se mě drží jako provinilé svědomí.“ Vyrazil se sebe sebe shazující zachechtání. „Ano, vím, že je nudný tragický příběh.“

„Ne, není. I když to vysvětluje, proč si nikdy nedáš víc než dvě skleničky. A proč jsi tak tajnůstkářský. Proč si dáváš takový pozor, abys náhodou neprojevil nějaké emoce.“

A proč mu tak vyhovuje jejich vztah na dlouhou vzdálenost. Klid a pohodlí pařížského bytu mu poskytovalo emocionální záchrannou síť

„I když jsem se po smrti své lásky naučil žít, ten přerod nebyl snadný.“ Natáhl ruku a shrnul Edie z tváře uvolněny pramen kudrnatých vlasů. „Hrozí mi nebezpečí, že tě kvůli tomu ztratím?“

„Já se tak snadno nevyděsím.“

Uvolněně se usmál. Přestože si liboval v osamělém životě, Ediina veselá společnost a její neuctivý humor mu často chyběly. Bývaly chvíle, kdy vroucně toužil po požitku z její společnosti. Potřeboval jen více času.

„Pojď ke mně.“ Vzal ji za ruku a přitáhl si ji do náručí. Sklonil hlavu, políbil ji a neuspěchaně zkoumal její měkce naběhlý spodní ret, než vklouzl jazykem do jejích teplých, sladce chutnajících úst.

Jako dva sáčky cukru.

Edie jemně zasténala a přitiskla se k němu.

„No tohle!“ zařval Rubin z otevřených dveří, kde stanul s podnosem v rukou. „Už zase!“

Bleskurychle se od sebe odtrhli, jen Ediina ramena se otřásala stěží potlačovaným smíchem. Caedmon pohlédl na karafu martini a tři koktejlové sklenice s ledem na Rubínově tácu. „Na to je ještě příliš brzy, nemyslíš?“

„Nesmysl. Na oslavu obnoveného přátelství není nikdy moc brzy,“ namítl jejich hostitel. Po tomto kategorickém prohlášení se chopil štíhlé skleněné karafy – na první pohled křišťál Waterford – a začal plnit sklenice.

Edie volba občerstvení taky poněkud překvapila. „Jsem bláhová. Očekávala jsem čaj a lívance.“

„To je pochopitelné. Servírované slečnou Moppetovou.“ Rubin jí podal sklenku ozdobenou plátkem citronu. „Žádné třešně maraschino, žádné směšné papírové deštníčky. Suché martini je civilizovaný nápoj – jediný americký vynález, který je stejně dokonalý jako sonet.“

45

„Tohle měl tedy Shakespeare na mysli, když psal o skrývání věcí před zraky veřejnosti,“ postěžovala si nahlas znechuceně Marnie Pritchardová. S přimhouřenýma očima se pokoušela zaostřit tabulkový procesor na počítači.

Pořád rozmazané.

Účelnost však převážila nad ješitností, a tak otevřela horní zásuvku vykládaného mahagonového psacího stolu a vytáhla brýle na čtení, které dostala na předpis. Přestože botoxové injekce, každoměsíční návštěvy u Daniela Galvina, po nichž mizely šediny, a každodenní námaha v posilovně běh času trochu zpomalovaly, se zhoršujícím se zrakem se moc udělat nedalo.

Ach, ty neduhy středního věku.

Protože Rubin byl ve věci čísel beznadějný případ, starala se mu o účetnictví. Nedávno změnila jejich zastaralou metodu a začala všechno dělat na počítači, takže Woolfův antikvariát oficiálně postoupil do nové éry. Už žádné katalogové skříně plné kartiček se zohýbanými rohy a žloutnoucí listy papíru. To všechno bylo nyní, naskládáno v krabicích, uloženo ve skladu nahoře a čekalo, až si to vyzvedne jedna ze společností, které takové věci uschovávaly a archivovaly.

Znovu prokázala ukázkovou profesionální zdatnost.

Přestože za celou dobu, co Rubina Woolfa znala – a že to bylo už téměř čtyřicet let – mu nikdy nemusela nic dokazovat. Vždycky ji bral takovou, jaká je. Žádná nemožná očekávání. Žádné výčitky.

Byl úplně jiný než rodiče, kteří ji adoptovali, Rex a Lynda Pritchardovi.

Když nákladná léčba na jedné švédské klinice nevedla k žádanému výsledku, vrátil se tento neplodný pár do rodné Anglie. Tam se rozhodli pro druhé nejlepší řešení: adoptovali blonďatého modrookého čtyřletého sirotka, holčičku jménem Marnie. Prefabrikovanou dceru. Byla už dost stará, aby se Lynda nemusela zatěžovat špinavými plenkami, ale pořád ještě dost malá, aby si ji mohli zformovat podle svých představ. Nebo si to aspoň mysleli.

Představte si ale jejich překvapení a hořké zklamání, když se ukázalo, že Marnie je uzavřené dítě, které se bojí tmy, je náchylné k záchvatům ječení a dokáže mluvit jen v jednoslabičných, téměř nesrozumitelných výrazech. Nebylo to dítě, nad jakým by se někdo mohl rozplývat nadšením. „A co jsi, milá Lyndo očekávala? Nedostalo snad dítě jméno po postavě z Hitchcockova filmu?“ Naštěstí pro Pritchardovy se však ukázalo, že se lékaři ohledně jejich neplodnosti zmýlili, takže dva roky po nevydařené adopci Lynda porodila vlastní holčičku s pomačkaným obličejíčkem. Netrvalo dlouho a začali o Marnie hovořit jako o své „adoptivní dceři“. Zřejmě proto, aby ji odlišili od své biologické pychy a radosti, kterou příhodně pojmenovali Felicity čili štěstí, půvab, elegance a úspěch.

Marnie, odsunutá do postavení druhé v pořadí, se stáhla do sebe ještě víc. Dokud nepotkala sousedovic syna z vedlejšího domu, Rubina Woolfa. Byl o pět let starší, vlasy mu z lebky trčely v podivných úhlech a nosil brýle tlusté jako dna od jogurtu, které jeho velké hnědé oči ještě zvětšovaly. Vypadal s těma velikánskýma očima, jako by nad něčím bez ustání žasl. Rubinův rodinný život se stejně jako ten její dal označit za méně než dokonalý. Nikdo jim to nemusel říkat, aby okamžitě poznali, že jsou spřízněné duše. Rubin, který měl předčasnou zálibu v knihách, ji naučil číst. Na zahradě, v kostýmech a s namalovanými kulisami, si brzy přehrávali role ze Shakespearových her.

Její rodiče měli radost, že se „tomu malému židovskému chlapci“ podařilo nemožné, i když Marniině pozornosti samozřejmě neuniklo, že pro otce s matkou je nadále „naše adoptovaná dcera“

V dalších pěti letech, vedle Rubina, se kterým si mohla hrát, se Marnie vyvíjela. Pak si její rodiče uvědomili, že se z toho „malého židovského chlapce“ stal vyspělý mladík, kterého, jak se zdá, jejich jedenáctiletá „adoptivní dcera“ nepřirozeně přitahuje. Netrvalo dlouho a po několika telefonátech jí sbalili věci, a než si Marnie stačila uvědomit, co se děje, byla v dívčí škole v Cheltenhamu. Tam strávila následujících sedm let, uvězněná v jedné z nejlepších anglických internátních škol.

Za tu dobu si osvojila vznešené způsoby a kousavý humor, což jsou nejlepší zbraně, jaké jen dívka může mít. Zvláště pak dívka, která si razí cestu v Londýně. Měřila sto pětasedmdesát centimetrů, navíc byla požehnána módní hubenou postavou, a tak se brzy stala modelkou avantgardní návrhářky Vivienne Westwoodové. Nestřídmost bez zábran vládnoucí v osmdesátých letech v Londýně – výstřední módní kreace, kluby a kokain – zasáhla i ji, takže se Marnie velmi rychle zařadila. Jasná světla kolem ní však začínala pohasínat – anorektická kamarádka, rovněž modelka, zemřela na selhání srdce, spolubydlící brzy objevil, co se stane špatným chlapcům, kteří se dělí o jehly – a Marnie byla životem, který si do té doby idealizovala, rozčarovaná.

A tak toho všeho nechala.

Začala nový život a podfukem získala místo plánovačky dobročinných akcí. Právě když vybírala peníze pro Fond sv. Štěpána na postižené AIDS, narazila na dávno ztraceného kamaráda Rubina Woolfa. Okamžitě se k sobě zase mocně přimkli. Jako kdyby uplynulé desetiletí bylo jen mžiknutím oka. Vlasy mu pořád trčely na všechny strany, ale „jogurtová“ skla vyměnil za elegantní brýle ve stylu I. M. Peie. Zmínil se, že zdědil rodinný dům v Stanmoru, okamžitě ho prodal a za utržené peníze si koupil antikvariát v Cecil Courtu. Nechtěla by pro něho pracovat? Potřeboval vzdělanou asistentku, která si umí popovídat s mužskou klientelou. Některé hodnotnější knihy mohou vynést až 30 000 liber.

Měla pocit, jako by jí nabídl plavbu na lodi Bounty, a tak ihned ochotně souhlasila.

Rubínová milenka Regina na jejich vztah vždycky trochu žárlila, protože se mylně domnívala, že mezi nimi vládne sexuální přitažlivost. Přestože – stručně řečeno – tam žádná nebyla. Pouto to samozřejmě bylo, ale byli příliš odlišní. A to byl důvod, proč se spolu ani jednou nevyspali.

Během let přestáli s Rubinem mnoho životních bouří – jeho rakovinu prostaty, její dlouholetý vztah s jedním ženatým pánem. Přibývání na váze. Ztracené kamarády. Finanční krizi. Ztracenou víru. Když byla na potratu, držel ji za ruku. Ona bývala po jeho boku při každoročním onkologickém vyšetření. Plakali jeden kvůli druhému a společně oslavovali.

Nyní už byli s Rubinem spolu déle, než většina lidí setrvá v manželství.

Marnie přiznávala, že občas zalituje, že se nevydala jinou cestou. Obvykle když viděla páry, jako byl Peter Willoughby Jones a Edie Millerová, které, i kdyby jejich vztah neměl trvat věčně, před sebou mají přinejmenším několik šťastných let. Nikdy se nevdala. Neměla děti. Neměla dokonce ani psa.

Od fanynky Blitz Kids k dámě… jistého věku. Během příslovečného mrknutí oka.

Budeš bez rodiny. Není ti to dáno, připomínala si.

Když zaslechla veselé zacinkání zvonku na dveřích, strhla si z očí brýle na čtení a strčila je do zásuvky psacího stolu. S dobře nacvičenými pohyby vstala a dlaní si uhladila chlapecky ostříhané blonďaté vlasy. Pak si zkontrolovala plášť od Jil Sander, dárek od Rubina, a byla připravena k nástupu na jeviště.

Zákazník stál u jedné police s knihami, zády k ní. Rychle ho ohodnotila. Bunda Hugo Boss. Přes rameno černá kožená taška. Boty z telecí kůže, John Varvatos. Takhle jejich zákazníci obvykle nevypadali.

„Dobry den. Jen se díváte, nebo hledáte něco určitého?“

Pomalu se k ní obrátil. „Rád bych nějakou sbírku milostných básní.“

Můj Bože, ten je krásný. Jako mladý Johnny Depp. A ten akcent. Kvůli němu by stálo za to umřít.

„Asi byste měl zkusit spíš veřejnou knihovnu,“ odvětila. Netypicky úsečná odpověď. Měla pocit, že to má něco společného s faktem, že je dost stará na to, aby mohla být tomuhle krásnému mladíkovi matkou.

Toto vědomí v ní vyvolalo zmatek, jaký nezakusila od dětství, protože ji náhle zasáhl pocit nejistoty, ze kterého se jí svíraly vnitřnosti. Před dvaceti lety by jí bylo velkým potěšením, kdyby tento překrásný mládenec škemral o číslo jejího telefonu. Padni na kolena, hochu. A přitom to je tak nedávno.

Krasavec učinil několik kroků k ní a zastavil se tak blízko, že by se jí nataženou paží mohl dotknout. Nestydatě vpadl do jejího osobního prostoru.

Uštědřil jí okouzlující úsměv. „Obávám se, že jsem příliš průhledný.“

„Skrz naskrz.“ Sotva to ale dořekla, podivila se, co to s ní hraje za hru. Vysílá vibrace v síle sonaru zabalené ve vyzývavém úsměvu. Ale proč? Patří snad k mužům, kteří dávají přednost starším ženám?

Při tom pomyšlení pocítila o trochu více sebedůvěry.

„Víte, že jste anděl?“

Aha, to jistě. „Coelesti luce crescat“ odpověděla Marnie uštěpačně.

Jeho úsměv se rozšířil. „Vzala jste mi ta slova z úst.“

„Tak o tom dost pochybuji.“ Zejména proto, že citovala heslo své internátní školy.

„Pojďte se mnou dnes na večeři.“ Přistoupil ještě blíž. „Prosím.“

Marnie se konečně uráčila mu úsměv vrátit. Její sebedůvěra byla plně obnovena.

„Možná ano, možná ne.“

46

„Když jsem vás teď napojil silným alkoholem, snad mi odhalíte pravý důvod této báječné, ale neočekávané návštěvy.“

„Jistěže.“ Caedmon s koktejlovou sklenicí v ruce přešel k oknu. Pohlédl dolů na Cecil Court a viděl pozdně odpolední potenciální zákazníky, jak si listující v knihách vystavených před obchody. Na západní frontě klid. „Nemáš tady po ruce laptop?“ zeptal se přes rameno.

Pokud ta prosba Rubina překvapila, nedal to najevo a beze slova se vydal k prosklenému sekretáři. O chvíli později se vrátil s počítačem. Odhodil stranou několik svazků a udělal pro něj místo na posteli.

„Předpokládám, že chceš, abych ho zapnul.“

„Jestli budeš tak laskav,“ požádal Caedmon. Pak, rozhodnutý nechodit už dál kolem horké kaše, na rovinu vypálil: „V roce 1307 odpluli templáři, kteří se vyhnuli upálení, do Nového světa, kde v Arcadii na Rhode Islandu založili kolonii.“

Rubin si posměšně odfrkl. „Naprostá fantasmagorie.“

„Nullius in verba.“ Caedmon při tomto výroku otočil stříbrným pečetním prstenem, který nosil na pravém prsteníčku.

Edie, která se právě chystala napít martini, odtáhla sklenku od úst. „Prosím o překlad. Mé znalosti latiny jsou mizivé.“

„Nevěř žádným slovům,“ ochotně přeložil Caedmon. „Jinak řečeno: Vidět znamená uvěřit.“ Pak přešel k místu, kde ve svém pompézně vyřezávaném tudorovském křesle seděl jejich hostitel. V dětinském popudu vhodil pečetní prsten do Rubinovy sklenice. „Tohlese našlo ve vykopávkách templářské kolonie na Rhode Islandu.“

Rubinovo obočí se roztrpčeně stáhlo. Vylovil tu věcičku ze sklenice. Zvedl si prsten k obličeji a pozorně si ho prohlížel. O chvíli později se jeho zamračenost změnila ve výraz úcty. „Je na něm nápis, který nedokážu rozluštit.“ Zkoumal šperk, který si teď ještě přiblížil k očím, přes kulaté brýle s obroučkami ze želvoviny.

„Testis sum agnition,“ informoval ho Caedmon. „Kromě pečetního prstenu se tam našly i jiné artefakty, včetně několika zlatých mincí, vyražených před hromadnými popravami.“

Když to Rubin slyšel, zajíkl se překvapením a málem upustil prsten zpátky do sklenice. „A kde jsou ty zlaté mince a další…“

„Bezpečně uschované,“ přerušil ho Caedmon. Před odletem ze Spojených států si dlouhodobě pronajal skříňku na letišti, protože nechtěl riskovat, že mu předměty nedozírné ceny vyfoukne nějaký londýnský kapsář. „Archeologické důkazy věrohodně dokládají, že někdy na počátku šestnáctého století tam došlo k masakru a maltézští rytíři templářskou kolonii nadobro vyvraždili. Po pečlivém zvážení všech okolností jsme dospěli k závěru… pravil a ukázal na Edie, aby naznačil, že v této dobrodružné záležitosti je jeho rovnocennou partnerkou,… že templáři několik kilometrů od osady zbudovali podzemní úkryt.“

„To je úžasné! A opravdu jste tu skrýš našli?“

„Našli. Musím ti ale říct, že archeolog, který prováděl výzkum a poskytl nám cenné informace, byl zavražděn.“

Rubin povytáhl obočí. „To opravdu není zpráva pro lidi slabé v kolenou. Naštěstí k nim nepatřím. Varování jsi vyřkl, Petere, takže můžeš pokračovat.“

„Dobře.“ Caedmon vsunul ruku do kapsy a vytáhl Ediin flash disk. Podal svoji sklenici, pořád ještě plnou martini, Rubinovi a zamířil k laptopu na posteli. „Asi bych měl hned na začátku vysvětlit, že jsme templářskou jeskyni sice našli, ale byla prázdná,“ oznámil, aby nevzbuzoval falešné naděje. A pak pustil na monitor první digitální fotografii z těch, které Edie pořídila v templářské svatyni.

Edie s Rubin přišli za ním.

Rubin, v každé ruce jednu sklenici martini, se naklonil nad lože, aby na fotografie dobře viděl. „To je senzace! Vskutku grandiózní. Začíná se to zamotávat.“ Zvedl sklenku, kterou třímal v pravé ruce, a vypil ji do dna. „Ty fotky jsou absolutně…“ Odmlčel se uprostřed věty. Uběhla dlouhá chvíle, během níž si pozorně prohlížel zprávu v henochiánštině, dílo Waltera Ralegha. „To, co tam bylo napsáno na zdi…“

„Bylo to na podlaze,“ přerušila ho Edie. „Rozluštili jsme to. Ta zpráva znamená: Ralegh vzal templářskou relikvii do Sviního dvora.“

„Nejsme si tím zcela jistí, ale domníváme se, že onou relikvií je nějaký posvátny kámen,“ doplnil Caedmon.

Rubin teď zvedl levou ruku a třemi doušky vyprázdnil i druhou sklenici. Chvíli trvalo, než řekl: „Ten bastard Ralegh templářskou jeskyni opravdu našel.“

„Hledali jsme na internetu, ale o plavbě Waltera Ralegha na Rhode Island se nám nic najít nepodařilo. Což mě vede k závěru, že tu plavbu podnikl tajně. Jako velmi utajenou operaci.“

„Jistě! Tak v tom vám pomoci můžu.“ vykřikl Rubin a odložil obě prázdné sklenky na podnos. „V roce 1584 odplul Ralegh do Ameriky, aby pátral po vhodných místech ke kolonizaci. A máte naprostou pravdu v tom, že k plavbě měl ještě další důvod. Motiv, o kterém dějiny nic nevědí. Lze předpokládat, že pravým účelem expedice byla lokalizace sedmasedmdesátého poledníku. Právě tohle dělal Walter Ralegh na Rhode Islandu.“

„Dobře, věřím, že je to skutečně důležité, ale nějak to nechápu,“ přiznala se Edie, která se nikdy neostýchala klást otázky. „Co je to sedmasedmdesátý poledník? A proč bylo jeho hledání tak velkým tajemstvím?“

„Sedmdesátý sedmý poledník je pomyslná čára zeměpisné délky. A zeměpisná délka, jak asi víte, je systém měření od východu na západ, které začíná v bodu, jenž je znám jako nultý poledník. A mystikové dlouhou dobu věřili, že sedmdesátý sedmý poledník se nachází na vrcholu nejsilnější energetické linie,“ vysvětlil jí Caedmon.

„Energetické linie jsou vodiče energie, které rezonují s magnetickou energií, že ano?“

Caedmon přikývl. „Pyramidy v Egyptě, Stonehenge v Anglii, mayské chrámy ve Střední Americe a dokonce i Rosslynská kaple ve Skotsku, tohle všechno je postaveno na vrcholu energetických linií.“

„Ty byly pokládány za posvátné a Rytíři přilbice hovořili o sedmdesátém sedmém poledníku jako o Boží linii,“ dodal Rubin, který měl z konverzace zjevné potěšení.

„A proč sir Walter Ralegh ten posvátný poledník vlastně hledal?“

Caedmon pokynul hlavou k Rubinovi a zdvořile přenechal odpověď hostiteli.

„Chcete-li realizovat nějakou společenskou utopii, nenajdete k tomu samozřejmě lepší místo než na posvátném území. A Rytíři přilbice měli v úmyslu založit Novou Atlantidu daleko od tyranského panství anglické monarchie. Sir Francis Bacon jako politik s dobrými konexemi neúnavně pracoval na tom, aby sehnal povolení ke kolonizaci. Matematický genius doktor Dee vytvořil detailní námořní mapy. A smělý dobrodruh sir Walter Ralegh připravoval své koráby. Naneštěstí se proti nim postavil čas a tyranie a jejich snahy nikdy nepřekročily fázi plánování.“

„V tomto ohledu měli stejný cíl jako templáři, kteří se pokoušeli založit daleko od brutálního režimu Nový Jeruzalém.“ Caedmon se otočil a došel ke globusu, stojícímu na podlaze na druhém konci místnosti. S přivřenýma očima jím prstem pootočil. „Můj Bože, templářská kolonie se nacházela přibližně na dvaasedmdesátém stupni zeměpisné délky. Blízko k číslu sedmdesát sedm. Vzhledem k faktu, že jejich jedinými navigačními přístroji byl primitivní kompas a portolánová mapa na ovčí kůži, neměli templáři k nalezení sedmasedmdesátého poledníku příliš daleko.“

„Navigační přístroje odvážného Ralegha byly bohužel pro tento úkol rovněž nedostatečné.“ Rubin se lstivě usmál. „Přesto bych vám snad dokázal říci něco k tomu, co mohl Ralegh v templářské jeskyni najít.“ Caedmon se na něj podezřívavě podíval. Nebere ho snad antikvář vážně? „Tak se do toho pusť,“ vyzval ho, protože ztrácel trpělivost. „Hned.“

„Protože jsi mi ochotně ukázal, co máš, ukážu ti, co mám zase já.“ Vydal se do předsíně. Jakmile došel ke dveřím, obrátil se k nim. „Tak už konečně vstaňte. Chci vás vzít do sousední místnosti. Sklenice nechte tady. Vedle je pití zakázané.“

Edie poslušně postavila svou sklenku na podnos. S volnýma rukama se zavěsila do Caedmona. Naklonila se k němu a zašeptala: „Rozumíš tomu?“

„Ani trochu,“ odpověděl stejně tichým hlasem. Následovali Rubina chodbou k zavřeným dveřím. Tam hostitel vytáhl z kapsy klíč a zasunul ho do staromódního zámku. Chvíli trvalo, než se mu podařilo starožitný mechanismus odemknout.

Zachechtal se. „Marnie tomu říká mužská jeskyně, ale já to pokládám za terapeutickou místnost.“ Vešel dovnitř a rozsvítil.

„Terapie, to jistě,“ zamumlal Caedmon, když vstoupil do místnosti bez oken a s klimatizací udržovanou teplotou, která byla osvětlená doběla rozžhavenými svítidly s ultrafialovými filtry. To vše bylo nezbytné k ochraně toho, co vyhlíželo jako neuvěřitelná sbírka vzácných knih, olejomaleb, starých map a různých dalších choulostivých artefaktů.

„Asi byste měl investovat peníze do lepšího zámku,“ podotkla Edie, která si právě prohlížela malbu Madony s dítětem v bohatě zdobeném rámu.

„I když bych vám moc rád ukázal některé ze svých cennějších kousků, vím, že už jste netrpěliví, abyste viděli piéce de résistance.“ Rubin přistoupil k veliké skříni s mapami. Ukazováčkem odpočítal pět zásuvek. Pomalými pohyby tu pátou otevřel a vytáhl list nažloutlého papíru zabalený v průhledné mylarové fólii.

S uctivou opatrností donesl list v ochranném obalu k pracovnímu stolu uprostřed místnosti a položil ho na něj, aby si ho mohli prohlédnout.

„Můj Bože,“ zašeptal ohromený Caedmon. Jak se Rubín k něčemu takovému dostal?

Edie pokrčila rameny; zjevně ji to nijak nezaujalo. „Uniklo mi něco? Žádná znalkyně sice nejsem, ale pořád ještě poznám, že tohle žádný templářský poklad není.“

„V tom máte pravdu.“ Rubin lehce sklonil hlavu. „Mám jí to říct, nebo se toho raději ujmeš sám?“

Caedmon ukázal na list v ochranném obalu. „To, co nám tady Rubin předvádí, podle obecně přijímaného názoru vůbec neexistuje.“

47

Edie byla první, kdo prolomil mlčení.

„To je titulní stránka nějaké staré knihy, že ano?“

„Co je v těch amerických školách učí? Tohle je frontispis Baconovy opus magnum Nová Atlantida,“ vyložil podrážděně Rubin.

V okamžiku, kdy se odvrátil, Edie popuzeně vyplázla jazyk. Dětinská reakce. Nepochybně k ní přispěl fakt, že byla uzavřená v klaustrofobické kobce bez oken.

Caedmon jí položil ruku na rameno, aby ji uklidnil. „V tištěné knize je frontispis protějšek titulní strany, často s nějakou s ilustrací. Pochází z latinského slova irontispicium, které znamená průčelí, a dnes najdeme v moderních slovnících toto slovo jen vzácně. Jeho bohatě zdobené rytiny bývají skutečnými mistrovskými díly.“

„Což podněcuje lakomé sběratele umění, aby brali na drahocenné antikvární knihy žiletky.“ Rubinův nelaskavý tón jasně ukázal, co si o těchto praktikách myslí.

Edie, dosud zmatená, se obrátila na Caedmona: „Proč jsi řekl, že tenhle… frontispis vlastně neexistuje? Vždyť se na něj díváme, takže zcela nepochybně existuje.“ Příliš pozdě si uvědomila, jak hloupě to vyznělo. Okamžitě se připravila na nějakou Rubinovu ironickou poznámku.

Jejich hostitel však poklepal pěstěným prstem na vzácný tisk v ochranném obalu. „Tvůj skon je smrt a zmar i věrnosti a krásy?“

Edie, pořád bezradná, jen omluvně pokrčila rameny.

„Letopočet, ženo! Podívejte se na rok vydání!“

Udělala to, ale rok 1614jí absolutně nic neříkal. „Je mi líto, ale pořád mi to nedochází.“

„Francis Bacon zemřel v roce 1626,“ uvolil se konečně Rubin. „Mezi jeho papíry byl nalezen nedokončený a nevydány rukopis s názvem Nová Atlantida. Baconův dlouholetý tajemník, muž, který se jmenoval William Rawley, knihu vydal v roce 1627 po Baconově smrti. Se zcela jiným frontispisem, než je ten na stole před vámi. Vydání Nové Atlantidy, podobenství nastiňující jeho plán na ideální společnost, vyvolalo vzrušenou veřejnou debatu, která pokračuje dodnes.“

Caedmon zvedl list. Přimhouřil oči a pozorně ho zkoumal. „Tenhle frontispis z roku 1614 poukazuje na dvě věci: Za prvé na to, že Bacon rukopis Nové Atlantidy dokončil, a za druhé, že měl v úmyslu ho v tomtéž roce také vydat. Pak ale sir Francis došel k jinému rozhodnutí, ať už z jakéhokoli důvodu. Jelikož žádné jiné kopie frontispisu z roku 1614 než ta, která leží před námi, nejsou známy, musíme předpokládat, že je Bacon zničil. Až na tuhle.“ Zatímco mluvil, vytáhl zpod robustního pracovního stolu, u kterého stáli, stoličku a nabídl ji Edie. „Rád bych, Rubine, věděl, jak ses k tomu dostal.“

„Protože jsi členem Sdružení prodejců antikvárních knih, asi bych ti to neměl říkat.“

„Z toho bych usoudila, že to někde koupil hodně lacino,“ utrousila posměšně Edie.

„To je nestoudné tvrzení!“ Rubin se obrátil ke Caedmonovi s dojemným úsměvem na rtech. „Věř mi, že jsem za to zaplatil poctivou cenu.“

„Předpokládám ovšem, že koupě proběhla bez patřičných úředních dokladů,“ prohlásil Caedmon s vědoucím pohledem.

„No… jinak to nešlo.“ Hostitel vylovil zpod stolu druhou stoličku.

„Ukázal jsi ten frontispis ještě někomu jinému?“ Rubin vytřeštil oči. „To měl být vtip? Kromě Marnie jsi ty a tvá americká milenka jediní, kdo o tom tajemství vědí. A kdybychom neměli společný zájem, rozhodně bych tak laskavý nebyl.“

„Co tedy má tvůj vzácný frontispis společného s templářskou relikvii objevenou Walterem Raleghem?“ Caedmon si přitáhl poslední prázdnou stoličku a posadil se tak, aby se s Edie dotýkali rameny.

„Než odpovím, musím se zeptat: Jak dobře znáte Novou Atlantidu?“ Rubin pohlédl nejprve na Caedmona, pak na Edie.

„Naposledy jsem ji četl před více než pětadvaceti lety.“

„U mě dosud zůstává na seznamu knih, které si před smrtí rozhodně musím přečíst,“ zalhala bezostyšně Edie.

„Pak je tedy nutné, abych vás s ní aspoň v rychlosti seznámil. Nová Atlantida začíná lodí ztracenou na širém moři,“ začal Rubin vyprávět pronikavým hlasem, jaký si lidé osvojí při veřejném předčítání. „Jednoho dne za svítání, po vroucích modlitbách posádka konečně zahlédne zemi. Smůlou pronásledovaní Evropané však brzy zjistí, že ostrov Bensalem, který není na žádné mapě, je velmi zvláštní země. Její obyvatelé jsou křesťané, ale praktikují ryzí formu křesťanství založenou na bratrské lásce. Kromě toho tenhle Bensalem připomíná legendární Atlantidu.“

„Jedinými starověkými zdroji, které se o Atlantidě zmiňují, jsou Platonovy dialogy Timaios a Kritias,“ převzal slovo Caedmon. „Technologicky vyspělý kontinent Atlantida, údajně velká námořní mocnost, se potopil do oceánu po neúspěšném pokusu dobýt Athény. Tak to aspoň tvrdil Platon. Ale Baconova nová, vylepšená Atlantida, kterou přejmenoval na Bensalem, je místem míru, nikoli války.“

„Na Evropany učinili obyvatelé Bensalemu hned zpočátku velký dojem,“ vystřídal Caedmona zase jejich hostitel. „Což nás přivádí ke klíčovému bodu příběhu, a to je hlavní institut ostrova, akademie vyššího vzdělání, která se nazývala Šalamounův dům.“

„Což je nesporná narážka na krále Šalamouna, který proslul svou moudrostí,“ vysvětlil Edie Caedmon.

„Ale v Baconově podání mají učenci v Nové Atlantidě k dispozici posvátné relikvie i starověké texty, které byly oné na odiv stavěné moudrosti krále Šalamouna inspirací. Tyto starověké texty evropští křesťané neznali a údajně obsahovaly i tajemství Stvoření.“

„Dovolte mi hádat… toto tajemství má něco společného se skrytým tokem poznání, neboli s alchymií, kabalou a magií,“ ozvala se Edie.

Rubin dal krátkým přikývnutím najevo souhlas s jejím výrokem. „Učenci, kterých si občané vážili, se neúnavně zabývali bádáním, a to vždy s ohledem na zlepšování a nápravu společnosti. Bacon naznačuje, že jejich bádání bylo magicky inspirováno nebeskými anděly.“

Edie, dosud zápolící s porozuměním Baconově utopii, prohlásila: „Pokud to dobře chápu, všichni obyvatelé Bensalemu rozprávěli s anděly a praktikovali alchymii a kabalu.“

„Proboha, to ne!“ vykřikl důrazně Rubin. „Francis Bacon byl natolik moudrý, aby věděl, že obyčejní lidé, ať již muži nebo… zeny významně na ni pohlédl přes své želvovinové obroučky – nejsou schopni pochopit esoterickou povahu bádání učenců. Profánní lidé se příliš zabývají materiálním světem, než aby dokázali plně pochopit duchovní sféru. Z tohoto důvodu se na Bensalemu praktikovala osvícená dělba práce, založená na schopnostech každého jedince.“

Edie, které to zavánělo elitářstvím, ukázala obviňujícím gestem na frontipis ve fólii. „Mír a spravedlnost na Bensalemu byly draze vykoupeny ztrátou individuální svobody.“

Rubin si položil pravou dlaň na srdce a zaujal teatrální pózu. Dejte mi svobodu, nebo smrt – zadeklamoval ironicky a nechal ruku zas klesnout k boku. „Já osobně bych se rád některých svobod vzdal, kdybych mohl žít ve ctnostné, mírumilovné a spravedlivé společnosti.“

Kdo ví? Třeba si i zestárlý punher nakonec rád nabere šálek z kádě bez příchuti anarchie, pomyslela si Edie neuctivě.

„Toto vše vysvětluje, proč Walter Ralegh pátral po sedmasedmdesátém poledníku.“

Domnívala se, že je to stejně dobrý přechod od jednoho tématu k jinému jako kterýkoli jiný.

„Rytíři přilbice chtěli umístit svoji utopickou kolonii na vrchol nejsilnější energetické linie světa.“

Rubin zapnul zvětšovací lampu, připevněnou na okraj stolu, a frontispis položil přímo pod ni. „Už jsem se zmínil, že král Jakub měl panickou hrůzu ze všeho okultního. Chovám podezření, že to byl jeden z důvodů, proč se sir Francis rozhodl své mistrovské dílo nevydat.“ Beze slova pokynul Edie, aby se šla podívat.

„Panebože!“ vykřikla o chvíli později, když spatřila velmi důvěrně známý okultní symbol. „Caedmone, pojď se na to kouknout!“

Caedmon se zahleděl přes lupu. „Vševidoucí oko,“ zamumlal. „Tenhle symbol představuje božské osvícení a jeho původ tkví ve starověkém Egyptě.“

„Najdeme ho rovněž na Velké pečeti Spojených států. Je na dolarové bankovce,“ informovala je Edie. Pak se obrátila k hostiteli. „Má vševidoucí oko něco společného s templářským pokladem?“

„Odpověď může být skryta v symbolice, která zdobí tohle nádherné umělecké ztvárnění.“

„Chceš říct, že je v něm zašifrované nějaké poselství?“ ujišťoval se Caedmon.

„Věřím tomu,“ odpověděl Rubin na jeho otázku. „Sir Francis byl amatérsky kryptolog, který do svých vydaných děl často ukrýval tajné zprávy. Ikonografie na frontispisu je plná symbolů skrytého toku poznání a sedmasedmdesátého poledníku. Vzhledem k tomu, cos mi dnes řekl, se lze domnívat, že posvátnou templářskou relikvii najdeme v téhle esoterické směsi.“

Caedmon si s pohledem upřeným na frontispis pomalu poklepával ukazováčkem na, bradu. „Podařilo se ti to zašifrované poselství rozluštit?“

„Jsem antikvář, žádný dešifrant.“

„Beru to jako ne. Smím se do toho pustit já?“

„Proč si myslíš, že jsem ti tu reprodukci ukázal?“ odpověděl nedůtklivě Rubin. „Protože ale nedovolím, aby se frontispis vzdálil z této místnosti, zavolám do hotelu St. Martúťs Lane a nechám vám sem poslat vaše věci. Můžeš tady se svou milovanou dámou zůstat nahoře v pokoji pro hosty.“

„A je po báječném večeru ve městě,“ postěžovala si Edie. Rubin otevřel jednu zásuvku psacího stolu. Vytáhl z ní kapesní lupu a podal ji Caedmonovi. „Možná ji budeš potřebovat. Ďábel sídlí v maličkostech, jak se říká.“

48

Zabít, či nezabít… to je vidy otázka.

Saviour stál vedle rozestlané postele, třel si rukou nahou hruď a díval se na spící ženu. Kostnatá záda. Jemně zakulacený zadek. Rozcuchané blond vlasy. Pro něho první. Tedy žena, nikoli světlovlasá bytost. Bylo to docela zábavné. Jak se zajíkla překvapením, když si ji vzal zezadu. Záhy následovalo vrnění a sténání. Pak křik při vyvrcholení. Anemostruvilos. Řecké slovo pro bouři. Hodně podobné řeckému výrazu pro sodomii.

Beze spěchu si užíval své ospalé Jokasty. I když Marnie Pritchardová tvrdila, že je jí pětatřicet, odhadoval, že jí moc neschází do padesátky. Dost stará na to, aby mohla být jeho matkou. Už tomu bylo dlouho, co si na tu děvku vůbec vzpomněl. Pět let poté, co utekl z bytu na náměstí Vardalis, zahlédl matku na karnevalu před masopustním pondělím. V té době už se jeho hněv změnil v lhostejnost. Otočil se a odkráčel od Ifigenie Argyrosové, aniž by jí jen zamával na pozdrav. Byl svobodný.

Nachýlil hlavu k rameni a všiml si, že Marnie má vlevo nahoře na zádech mateřské znaménko. A malé varhánky celulitidy těsně pod hýžděmi. I když nebyla právě zřídlem, poskytla mu pár cenných informací. Dozvěděl se především to, že Caedmon Aisquith vystupoval jako jakýsi Peter Willoughby Jones. Napadlo ho, že by se mohl skrývat před zákonem. Sám si poté, co zabil Evángela Danielidese, změnil jméno z Argyros na Panoš. Toto nové příjmení si zvolil proto, aby mu připomínalo ostrov toho jména. Aby nikdy nezapomněl na ponižování, jakého se mu tam dostávalo, a na to, jak přemohl draka.

Dozvěděl se rovněž, že Rubin Woolf je znalcem Francise Bacona. I když sám nikdy o žádném Francisi Baconovi neslyšel, Merkurius byl s tímto jménem dobře obeznámen a jevil o tohoto muže značný zájem. Po celý večer chytře vyzvídal, ale Marnie Pritchardová o pokladu nic nevěděla. Škoda.

Protože včera večer svou práci nedokončil, vstal z postele, tiše došel k prádelníku a zvedl Marniinu drahou koženou kabelku. S ní pak zamířil do koupelny hned vedle ložnice, přepychové místnosti s vanou na nohách s pařáty a plynovým krbem. Opatrně, aby nedělal hluk, za sebou zavřel dveře. Posadil se na víko toalety, prohrabal kabelku a sebral z ní třešňově červený mobil. Nastavil tlumené zvonění a pak si zastrčil telefon do kapsy u kalhot. Potom probral kroužek s klíči – pořádkumilovná Marnie je pro něho označila – a sejmul z něj stříbrný klíč označený „Prodejna“.

Už se chystal z koupelny odejít, ale pak si to rozmyslel a přistoupil k zrcadlu, které viselo nad umyvadlem. Zamračeně se naklonil blíž ke sklu, aby si prohlédl dva dlouhé škrábance vyryté do hladké kůže. Merkurius často obdivoval jeho svalnatý vzhled, což byl důvod, aby na sebe Saviour dbal, protože si přál být pro svého mecenáše fyzicky žádoucí.

Dohromady tvořili s Merkuriem dokonalý celek. Moudrost spjatá s mládím. Skutečnost, kterou si Saviour uvědomil nedlouho poté, co ho Merkurius objevil, jak se skrývá v kostele. Tehdy mu nabídl možnost znovuzrození. Jeho milovaný mu tak udělil dar, který nedokáže nikdy splatit. Přesto se o to Saviour rád pokoušel, protože Merkurius byl kromě Ariho jediný člověk, kterému kdy důvěřoval. Nedůvěra byla vlastnost, kterou si přinesl na svět už z dělohy.

Na odchodu z koupelny spatřil dlouhý kus látky pověšený na opěradle židle. Šátek z hedvábí a z kašmíru. Fendi. Stáhl ho z opěradla a vrátil se k posteli.

S pokrčeným nosem se díval na spící ženu. Pačuli. Jistý bankéř z Dússeldorfu rovněž používal tenhle hnus a smíšený závan pačuli a kyselého zelí v něm budil vražedný vztek.

Saviour si obtočil jeden konec šátku kolem dlaně. Právě když se chystal učinit totéž s druhou rukou, otevřela Marnie oči a mátožné se na něj usmála.

„Neodcházej… bude mi smutno.“

Saviour pomalu položil šátek na její nahá ňadra.

Zabít, či nezabít… to je vidy otázka.

49

„Bůh dlí v detailech… kdo to řekl, Flaubert, nebo Mies Van der Rohe?“ Edie, opřená o hromadu polštářů s volány uprostřed postele, vzhlédla přes horní okraj jakéhosi uměleckého časopisu.

„Nemám tušení.“ Caedmon seděl na druhé straně ložnice pro hosty na jednom z nesnesitelně nepohodlných Rubínových sedátek u velkého dubového stolu. Tahle gotická imitace by byla vhodná pro nějakého feudálního pána. „Ale když o tom tak přemýšlím, nepřišel s tím jako první Michelangelo?“

„Ať už to řekl kdokoli, souhlasím s Glorií Steinemovou,“ prohlásila Edie se zlomyslným úsměvem, „že to může platit i pro bohyni.“

„Proč ne.“ Caedmon natáhl krk a pohlédl na budík na nočním stolku. Deset hodin a pět minut, dost pozdě večer. Nejvyšší čas, aby začal s luštěním skoro čtyři sta let starého frontispisu.

„Ještě pořád jsi přesvědčený, že s tou Baconovou tajnou zprávou mají něco společného múzy?“

„Hmmm… ano, věřím tomu. V řecké mytologii bylo inspirací umělců devět múz, dcer vládce bohů Dia a Mnemosiné, bohyně paměti. Důležitější je však skutečnost, že před vynálezem knihtisku mělo devatero múz na starost i ústně předávané vědomosti.“

Edie odhodila časopis stranou a vstala z postele. Za ní se valila záplava hedvábných a saténových polštářků se střapci. Na rozdíl od Rubinova „budoáru“ byl pokoj pro hosty dokonalým výbuchem neskutečných viktoriánských napodobenin, jejichž jediným společným jmenovatelem byla zelená barva.

Edie stála za svojí židlí. S jednou rukou okolo trnitého sloupku opěradla se natáhla přes Caedmona a zvedla vzácný tisk v ochranném obalu. „Tak dobře, máme tady devět múz, s Pallas Athénou deset, rozmístěných v několika řadách pod sebou. Můžeme jen doufat, že obrázek nevydá za deset tisíc slov. Jinak by to bylo hodně dlouhé poselství.“

„A to je jen pouhá část mytologických objektů. Nesmíme přehlížet ani okultní symboly: dva sloupy, žebřík, strom, morušové plody a samozřejmě vševidoucí oko.“

Edie si nadzdvihla vlněnou sukni a přisedla bokem na stůl. „Jistě, toho žebříku, stromu a ovoce v rámečku každé múzy jsem si všimla, ale myslela jsem, že je to jen dekorativní prvek.“

„Věř mi, že na frontispisu není nic, co by mělo ryze dekorativní účel. Žebřík, strom a moruše reprezentují tři odvětví skrytého toku poznání.“

„Tedy alchymii, kabalu a magii, že ano?“ Přisedla k němu blíž a vnější stranou stehna se mu tiskla k předloktí.

„Správně. Žebřík představuje magii, zejména pak jistý způsob božského věštění, divinaci, jak ji praktikoval John Dee. Protože člověk může vystupovat a sestupovat po příčlích žebříku, znamená žebřík přímou oboustrannou komunikaci mezi nebem a zemí.“ Ukazováčkem obkroužil listnatý strom. „A tohle je kabalistický Strom života, který symbolizuje proces vzniku vesmíru. Častěji se kreslí jako schéma s deseti sefirami, které reprezentují deset Božích atributů.“

„Zdá se, že desítka je oblíbené číslo. Múz je na tom obrázku také deset.“

Unaveně přikývl. Na číselnou šifru už pomyslel, ale zdálo se, že to nebude ono.

„A pak tu máme moruši, jejíž plody během zrání mění barvu od bílé přes červenou k černé. Změny barev symbolizují tři stadia alchymistického procesu, známá latinskými názvy: albedo, rubedo a nigredo.“

„Bílá, červená a černá. Stejné tři barvy, ze kterých se skládá templářský beauséant.“

Edie se opřela o napjatou paži a zaklonila se. „Náhoda, nebo si myslíš, že se templáři ve své tajné svatyni zabývali alchymií?“

„Nebudu znát odpověď, dokud ten frontispis nerozluštím. V povaze apokalyptické šelmy je zavádět člověka do krvavého labyrintu,“ odpověděl. Sevřel si hlavu do dlaní a zíral na rytinu. „V tomhle frontispisu se může skrývat tajemství templářské relikvie, a já nepřestanu, dokud ho nerozluštím.“

„Víš, že tvůj zájem o templáře hraničí s idolatrií?“ vytkla mu Edie a demonstrativně ukázala na jeho stříbrný prsten.

Caedmon spustil ruku ze stolu. „První člověk, který přišel s tímhle obviněním, byla má teta Winifred, stará dáma s ostrým jazykem, u níž jsem v mládí trávil letní prázdniny. Až do smrti žila ve vesnici Garway, v kopcích ve vzdáleném Herefordshiru. Jedinou věcí, která ve vsi stála za povšimnutí, byl kulatý kostel sv. Michaela, který postavili ve dvanáctém století templáři.“

„A pořád ještě stojí?“

„Bohužel ne, ale jeho základy jsou dosud patrné.“

„Jistě zaujal tvoji mladistvou představivost.“

„Farář, který se amatérsky zabýval historií, měl o templářích poměrně značné znalosti.“ Usmál se nad tou příjemnou vzpomínkou. „První léto jsem probral místní knihovnu a přečetl všechno, co tam o templářích měli.“

A čím víc jsem se seznamoval s jejich hrdinskými činy ve Svaté zemi, tím víc jsem do nich byl zamilovaný. Teta Winnie mi to zatrhla, když mě nachytala, jak běhám po zahradě v bílém prostěradle, v jedné ruce deštník a ve druhé nůž na máslo. Hrál jsem si na obléhání Akkonu.

Rozesmátá Eddie si odhodila z obočí pramínek vlasů. „Když jsi pak dospěl, pořád sis představoval, že jsi templářem?“

„Ptáš se, jestli si dosud představuju, že se oháním mečem u Akkonu? Ne, nikdy,“ odpověděl a důrazně zavrtěl hlavou. „Fakt, že se templáři neholili, jen zřídkakdy se koupali a žili v celibátu není vhodný materiál pro mužské fantazie.“

„O těchto pikantních věcech bych se ráda dozvěděla víc.“ Edie při těchto slovech provokativně zavrtěla rameny.

„Svatý Bernard z Clairvaux měl dobrý důvod k tomu, aby napsal, že ‚společnost ženského pokolení jest věcí nebezpečnou, jelikož takto už Satan mnohé muže svedl z přímé cesty do ráje‘.“ Ukázal na hromadu knih na stole. „Protože jsem se ale pustil do práce, musím si tělesné rozkoše odpustit.“

Seskočila ze stolu… a přistála mu na klíně.

To už se Caedmon přes všechna svá bohulibá prohlášení nedokázal udržet a zajel jí rukou pod sukni.

Objala ho kolem krku, naklonila se k němu a zašeptala: „Když to svátému Bernardovi neřekneš ty, já mu to taky neprozradím.“

50

„Vaše noční košile, milostpaní.“

Edie se malátně převalila na záda a zírala na Caedmona a červené hedvábné kimono, které přidržoval v prstech ve vzduchu. Natažená na posteli s pomačkaným ložním prádlem si připadala jako ztroskotanec vyplaveny na teplou, příjemnou pláž. Obklopena mořem pestrobarevných polštářů.

„Děkuji vám, sire Petere.“ Vzala si od něho kimono. Jejich ruce se otřely o sebe. Milovala Caedmonovy ruce. Líbilo se jí, že jsou štíhlé a silné. Že má prsty porostlé od slunce vybělenými chloupky. Líbily se jí dokonce i rozeseté pihy barvy zázvoru. Nikdy ji neomrzelo pozorovat jeho ruce na svém těle.

Přehoupla nohy přes okraj matrace. „Teď se cítím osvěžená a připravená pustit se do práce.“

Caedmon jí s úsměvem odhrnul z tváře několik kadeří. „Kdybych věděl, jaký to na tebe bude mít posilující účinek, složil bych tě do postele už před několika hodinami.“

„Kouzelný elixír, nic jiného říci nemohu,“ usmála se. Vstala a oblékla si kimono.

„Alchymisté v sedmnáctém století si mysleli totéž a používali sperma jako ingredienci do některých magických směsí.“

„Už zase protlačuješ tu svoji esoteriku a to není dobré.“ Přepásala si kimono a ohlédla se přes rameno. „Tak dělej, Velký zrzku. Oblíkni se. Nastal čas zapálit půlnoční lampičku.“

„Jasně.“

Nahý přešel na druhý konec ložnice. Ediin pohled se zaměřil na hluboký žlábek, kudy probíhala páteř, a hru svalů na zádech, když bral šatstvo z háčku na koupelnových dveřích. Přehodil si modře kostkovaný župan a přitom se zašklebil, protože ho zabolelo v dosud obvázané paži. Posadil se na židli s vyřezávaným čtyřlístkem na opěradle. Edie zatleskala. „Dejme se tedy do toho.“ Caedmon jí podal čistý list papíru a ořezanou tužku s gumou. Mezi ně položil starý tisk ve fólii. „Jak už jsem řekl, Baconův frontispis je spletité bludiště.“

Edie se dívala na rytinu. Náhle dostala nápad a natáhla se přes stůl pro lupu. Přidržela si ji před očima a zkoumala obrázky. Když si všimla čehosi zvláštního, předala lupu Caedmonovi. „Prohlédni si ty žebříky, stromy a moruše.“

Caedmon si lupou zvědavě prohlížel ilustrace.

O zlomek vteřiny později zvedl hlavu a usmál se. Einstein, který objevil E, M a C.

„Přece jen je to číselná šifra! V rámečku s Athénou je třináct morušových plodů, ale hned vedle u Kalliopé je jich ve džbánu devatenáct.“

„A se stromy a žebříky je to stejné.“ Edie mu vytrhla lupu z ruky. V jednotlivých rámečcích se počet morušových plodů, listů a příčlí liší.

„Znázorníme si to a uvidíme, co nám z toho vyjde.“ Vzal čistý list papíru, rychle nakreslil prázdný frontispis – s deseti čtverci po obvodě a prázdným prostorem uprostřed. Do každého čtverce úhledně vepsal jméno múzy. „A teď doplníme ostatní,“ prohlásil se špičkou tužky nad prostředním rámečkem nahoře. „Ty počítej a já budu zapisovat. Začněme s Athénou.“

Za několik minut spočítali a zapsali všechny žebříky, stromy a morušové plody.

„A co teď?“ Přestože Edie jejich pokrok potěšil, neměla nejmenší představu, co dál.

Zatímco si mlčky prohlíželi výsledek své práce, třel si Caedmon rukou strniště na tváři. „Kdysi jsem v historických dokumentech narazil na zmínku, že Bacon používal k šifrování šestadvacet písmen. Navrhuji tedy začít tímhle.“ Rychle napsal na další prázdný papír řadu písmen abecedy

„Myslím, že teď bychom měli k jednotlivým číslům přiřadit písmena.“ Když přikývl, dala se do psaní. Caedmon si prohlédl výsledek její práce.

„Výtečně. Teď už zbývá jen najít správné pořadí, ve kterém číst písmena. Navrhuji, abychom šli po směru hodinových ručiček a začali s Pallas Athénou.“

Edie se stoupajícím vzrušením sledovala, jak Caedmon vypisuje dlouhou řadu písmen, celkem třicet. Všimla si, že se mu lehce třese ruka a také on je rozrušený.

„Teď musíme zjistit, kde se slova dělí.“ S přivřenýma očima si prohlížel spojitý řádek třiceti liter. Pak s našpulenými rty a hlavou nakloněnou k rameni udělal čtyři dělicí čáry. Poté odložil tužku na stůl. Student, který dokončil písemnou zkoušku.

„Vida… teď to všechno dává smysl. Upalování ve čtrnáctém století. Hon na čarodějnice ve století sedmnáctém.“ Rychle vstal, sebral ze stolu rozluštěnou zprávu a vydal se s ní na druhou stranu pokoje. S papírem v pravé ruce přecházel rychle sem a tam po drahém koberci. „Tohle je absolutně úžasný objev, který vysvětluje, proč církev a monarchové v minulosti zabili každého, kdo znal templářské tajemství. I v naší době by tohle dokázalo roznítit nábožensky požár.“

Zvědavá Edie odstrčila židli dozadu, přiskočila ke Caedmonovi a vytrhla mu papír z ruky.

MOJZIS/EGYPTSKY/VZAL/THOVTUV/KAMEN

„Jediná tři slova, o kterých můžu s jistotou prohlásit, že mi dávají jakýsi smysl, jsou Mojžíš, vzal a kámen“ přiznala a v duchu si kladla otázku, co tahle věta vlastně říká. „Má to něco společného s tím, že Mojžíš dostal kamenné desky s Desaterem? Jenže ty byly dvě, a ne jeden kámen. To ale každý ví z druhé knihy Mojžíšovy, takže nic šokujícího.“

„Ta další dvě slova ale význam téhle zašifrované zprávy radikálně mění. Poslouchej: Mojžíš Egyptský vzal Thovtův kámen. Stejný Mojžíš, ale úplně jiný kámen.“

„A proč je to důležité? Nebo dokonce úžasné, nebezpečné a šokující?“

„Proto, že Thovtův kámen je jen symbolickým vyjádřením, jiným jménem pro Smaragdovou desku. Francis Bacon tudíž na tomto zašifrovaném frontispisu odvážně tvrdí nejenom, že Mojžíš, starozákonní patriarcha, byl Egypťan, ale že dokonce vlastnil i proslulou Smaragdovou desku.“

Caedmon přešel ke stolu a zprudka dopadl na příšerné gotické sedátko. Naklonil se dopředu, opřel se lokty o stehna a sevřel si hlavu do dlaní.

„To je naprosto neuvěřitelné. Něco neskutečného, úchvatného. Můj Bože… Smaragdová deska… modus vivendi templářů,“ šeptal. „Nejenže ji u sebe přechovávali templáři, ale měl ji i Mojžíš… nejposvátnější relikvii celého starověkého Egypta.“

Edie se posadila ke stolu vedle něj. „Smaragdová deska. No… něco mi to říká. Jen mám problém to správně zařadit.“

„Stručně řečeno, tajemné náboženství starých Egypťanů předpokládalo, že naši fyzickou realitu stvořila Božská mysl. To, čemu ty a já říkáme Bůh. Cestou rozsáhlého procesu duchovní proměny tak může lidstvo dosáhnout přímého poznání Boha, a tím změnit nebo úplně přetvořit hmotný svět.“

„S důrazem na slovo poznání,“ přikývla Edie. Konečně se v tomto tisíciletém zmatku začínala orientovat.

„A poznání, o kterém tady mluvíme, se týká přímo tajemství Stvoření. Zajímalo by mě, jestli Tonto Sinclair ví, že Yawgoogův kámen je ve skutečnosti Smaragdová deska.“

Caedmon vzal ze stolu mobilní telefon.

„Komu chceš volat?“

„Rubinovi.“ Jejich hostitel měl soukromý byt dvě patra nad knihkupectvím. Ubytování pro hosty bylo ještě o poschodí výš.

Edie pohlédla na budík na nočním stolku. „Už je moc pozdě…“

„Vstávej!“ zařval do telefonu nepříjemně hlasitě Caedmon, přepnul mobil na handsfree a položil ho zpátky na stůl.

„Kdo sakra volá v tuhle hodinu?“ vyštěkl popudlivě Rubin.

„Někdo z města,“ odpověděl s úsměvem Caedmon. „Postav na čaj. Právě jsme rozluštili frontispis.“

51

Caedmon s Edie v nočním úboru a v trepkách sešli po schodech do Rubinova bytu ve druhém poschodí. Caedmon třímal v ruce frontispis v průhledném mylarovém obalu a papír s rozluštěnou šifrou. Když se přiblížili k Rubinovu bytu, dveře se rozletěly dokořán.

„Kamarádi! Vrhám se s vámi do bitvy. Nastal čas napojit vojáky pálenkou.“ Rubin, vzdor nekřesťanské hodině v černém sametovém saku s vyšitým monogramem na kapsičce a s formální hedvábnou kravatou „ascot“, jim podal po jedné sklence plné martini. Kdyby člověk ignoroval jeho pankáčský účes, vypadal by jako hlavní postava z nějaké hry Noela Cowarda. Jakmile spatřil Caedmonův podezíravý výraz, zahanbeně se usmál. „No co, nemohl jsem najít konvici na čaj.“

„Obvykle bývá na sporáku,“ podotkl Caedmon a provedl Edie dveřmi. V ultramoderním bytě významně upřel pohled do kuchyně, kde stála jasně viditelná pochromovaná čajová konvice.

Rubin však nezahanben došel k vestavěnému baru a vytáhl z něho třetí sklenici. Pozvedl ji směrem k nim a radostně prohlásil: „Jsem naprosto nadšený, že jste ten frontispis rozluštili. Dobrá práce, sire Petere. A provolávám slávu i půvabné lady Edie. Mazel tov!“

Edie vykulila údivem oči. „To je tedy něco! Má dobrou náladu!“ zamumlala tiše spíš pro sebe.

„Milý Petere, hořím nedočkavostí. Tak už mluv! Co zanechal sir Francis zašifrováno budoucím pokolením?“

Caedmon, který jen stěží zadržoval vítězoslavný úsměv, podal Rubinovi papír s rozluštěnou šifrou.

Mojžíš Egyptský vzal Thovtův kámen.

Rubin přimhouřil oči. „Jseš si jisty, že je tam napsáno tohle?“

Caedmon beze slova přikývl.

„Tak to je neuvěřitelné. Francis Bacon tedy vlastnil posvátnou Smaragdovou desku.“ Rubinovi se viditelně třásla ruka, až mu martini šplíchalo přes okraj sklenice. „Jsem z toho úplně v šoku.“

Ano, je to šokující, pomyslel si Caedmon, sám dosud ohromeny svým objevem. Pátrali po ní faraóni. A zmocnil se jí Mojžíš. Objevili ji templáři. A znovu ji našel Walter Ralegh. Ta neskutečná věc po staletích měnila majitele.

Smaragdová deska.

Téměř čtrnáct let po ostudě, kterou mu připravil Oxford, objevil skutečně existující „chybějící spoj“ mezi templáři a starověkým Egyptem. Chybějící článek, který by mohl potvrdit a rehabilitovat jeho posměchu vystavenou dizertační práci.

Teď už jen potřebuje tu vzácnost získat.

Viditelně pln očekávání ukázal hostitel k nízké bílé pohovce. Na stěně přímo za ní visel triptych od abstraktního malíře z dvacátého století jménem… Francis Bacon. Ďábelsky ironická pocta jmenovci slavného výtvarníka. Vedle v rohu stálo bílé koncertní křídlo.

Rubin pobíhal po kuchyni a nakonec donesl blankytně modrou servírovací mísu s hromadou kokosových makronek. „Oslava je namístě.“ Všichni se usmívali a Rubin galantně nabídl Edie.

„No ne! Díky.“ Pokud si pomyslela, že martini s kokoskami je poněkud divná kombinace, nedala to nijak znát. „A ještě jednu na cestu,“ zvolala vesele a vzala si hned druhou.

„Jediná příjemná vzpomínka na dětství.“ svěřil se Rubin, když stavěl mísu s cukrovím na japonsky koktejlový stolek se skleněnou deskou, „jsou kokosové makronky, které pekla teta Tova na paschu. Byla to elegantní dáma s nenasytnou chutí na sladké, a já z ní stačil vymámit recept dřív, než se odebrala užívat si sladkostí ráje.“ Když si sedal do křesla proti pohovce, zasmál se své netaktní slovní hříčce.

Edie, uvelebená na pohovce, si zastrčila jednu nohu pod zadek a barevné hedvábné kimono se jí rozprostřelo po bílé kůži. Zářivá červeň vlčích máků v skotačivém plném květu. „Pořád ještě mi není tak docela jasné, proč je ta Smaragdová deska pokládána za tak posvátnou relikvii. Kdyby to byl třeba ohromný smaragd, dokázala bych pochopit, proč je nedocenitelný. Ale to přece není totéž jako posvátný.“

„Podle legendy není tahle deska skutečně smaragdová, nýbrž z jakési zelené křišťálové hmoty. Název se tedy tyče spíš barvy než drahokamu.“ Caedmon si přehodil nohu přes nohu. Když si všiml, jak chlupaté má lýtko, zamračil se. Zatímco Edie s Rubinem byli zjevně v pohodě, dumal nad tím, že v pyžamu moc parády nenadělá.

„To ale není odpověď na slečninu otázku.“ prohlásil Rubin s plnými ústy, protože právě pořádal třetí kokošku. „Smaragdová deska není za posvátnou pokládána – ona posvátná Člověk nemusí věřit v Boha, aby respektoval svatost Stvoření. Ale už dost, zanedbáváme pití!“ Ukázal vystrčenou bradou na jejich nedotčené martini. „Chováte se jako pár kalvinistů při modlitebním shromáždění.“

Edie poslušně zvedla svoji sklenici. „Když jsme ještě byli nahoře, Caedmon říkal taky něco o tajemství Stvoření. Hádám správně, když si myslím, že vy dva hovoříte o Stvoření s velkým S?“

Rubin pozvedl ruce nad hlavu a s teatrálně zbožným výrazem pohlédl ke stropu. „Na počátku stvořil Bůh nebe a zemi,“ zadeklamoval. „Ano, má milá, 5 velkým S.“ Spustil paže zas dolů a usmál se. Vyzařovalo z něho stejné potěšení jako ze zlomyslného Punchinella ze starého filmu s Belou Lugosim, když spáchal nějakou ohavnost. „Smaragdová deska obsahuje jisté informace, kód, jímž lze dostat do pohybu celé Stvoření.“

„Spuštění tohoto kódu dokáže vytvořit prvotní atom, z něhož vznikne tkanivo času a prostoru,“ vysvětlil jí Caedmon.

Při těch slovech Edie trochu poklesla čelist. Jasně! Mluvíš o Velkém třesku, že? Přiznávám, že kvantová fyzika není mou silnou stránkou, ale podle téhle teorie vznikl vesmír výbuchem jednoho atomu s neuvěřitelnou hustotou. Ještě to nedořekla, a už se jí svraštilo obočí. „Teď jsem ale skutečně zmatená. Je snad Smaragdová deska nějaké takové zařízení?“

„Ne, není to žádné zařízení. Je to relikvie. A jak už tak výstižně vyložil Rubin, tato relikvie obsahuje kód pro Stvoření. Následné kroky, jak celý proces dostat do pohybu.“ Caedmon zvedl ke rtům sklenku martini. „Kód Genesis, chceš-li.“

„Z frontispisu víme, že Smaragdovou desku odněkud vzal či ji získal Mojžíš, ale kdo ji vyrobil?“ Edie jezdila očima od Caedmona k Rubinovi, čímž naznačovala, že od jednoho z nich čeká odpověď.

Rubin odpálil míček jako první. „Odkazy na Smaragdovou desku najdeme v několika egyptských pramenech, zejména v Knize mrtvých, která vznikla nějakých tisíc pět set let před Kristem. A přestože je autor této desky spíš neznámý, je tato pocta nejčastěji připisována egyptskému bohu Thovtovi, který je pokládán za původce všech forem poznání, skrytého i zjevného.“

Edie vyvalila oči údivem. „Thovt? Mohla by to byt pravda? Myslela jsem si, že to byl tvor s lidským tělem a hlavou ibise. Jak by takový ptako člověk dokázal vytvořit Smaragdovou desku?“

Rubin vstal, došel ke koncertnímu křídlu a posadil se ke klávesám, ale místo hraní se rozhovořil: „V již zmíněné Knize mrtvých se píše, že v čase zvaném Zep Tepi, což byla doba před Velkou potopou, před nějakými dvanácti tisíci lety, se v Egyptě objevili záhadní návštěvníci, jediní lidé, kteří přežili zkázu Atlantidy. Tito příchozí, které primitivnější Egypťané pokládali za bohy, uvedli do údolí Nilu tajný tok poznání. Thovt, který byl nejvýznačnějším z návštěvníků, proslul jako nositel veškerého vědění, vytvořil písmo a stal se zakladatelem vědy a lékařství. Proto povýšil mezi božstva s titulem Třikrát mocný.“

Jakmile Rubin domluvil, zavrtěl všemi deseti prsty… a vzápětí začal hrát Schuberta.

Pokud se Caedmon nemýlil, byla to „Winterreise“. Trochu se téhle volbě podivil, protože pro něj to byla jedna z oněch pochmurných skladeb o trýzni ze ztracené lásky.

Hudební recitál skončil stejně náhle, jako začal. „Četní starověcí autoři také tvrdí, že Thovt ukryl jistý počet posvátných symbolů a esoterických textů do dvou nádherně provedených sloupů,“ řekl Caedmon a rozmotal tak několik dalších vláken. „Skrýš, v níž měla být i Smaragdová deska, byla po staletí neznámá.“ Rubin, dosud na stoličce u koncertního křídla, se k nim otočil. „Což nás přivádí k velkému egyptskému kacíři, faraónu Achnatonovi, který vládl v době osmnácté dynastie.“

„Ta hereze spočívala v Achnatonově tvrzení, že neexistuje žádný hlavní bůh a mnoho menších bohů, ale jen jediný bůh Aton,“ vysvětlil Caedmon Edie, protože rozhovor se stáčel k tématu, které ho již dlouho fascinovalo. „Aton byl prohlášen za Nejvyšší bytost oslňující záře a jeho božskou esenci reprezentoval sluneční kotouč s paprsky, což symbolizovalo tvůrčí proces.“ Edie postavila prázdnou sklenku na koktejlový stolek. „Co se stalo s ptakočlověkem Thovtem, když byl za jediného boha prohlášen Aton?“

Rubin jí obdařil svým patentovaným úsměvem kočky Šklíby. „Vůbec nic. Stvořitel poznání Thovt předcházel celému egyptskému panteonu a přesahoval jej.

V době Achnatonovy vlády se z posvátného Thovtova oka stal zářící kotouč Atonův.“

Ediino obočí se uprostřed srazilo k sobě. „Promiňte, ale tomu nerozumím. Jaké oko?“

Rubin vstal ze stoličky u koncertního křídla, šel k vestavěné knihovně a vytáhl z ní papír a tužku. Znovu se posadil na stoličku, kopii Le Corbusierova slavného návrhu, a rychle načrtl tři obrázky. Jakmile skončil, podal list Edie.

„Obrázek vydá za tisíc slov, jak se říká. Thovtovo oko symbolizuje poznání.“ Rubin poklepal prstem na kresbu vlevo a pak na nákres uprostřed. „Atonův sluneční kotouč představuje božské Stvoření. A konečně tady máme vševidoucí oko, které spojuje atributy Thovta i Atona vjedno. Poznání spojené s tvořením. Obojí postavené na tom předchozím. V jádru každého symbolu však najdete Thovta, který vytvořil Smaragdovou desku. Ta obsahuje tajemství veškerého poznání a veškerého tvoření.“

„A právě z tohoto důvodu dal faraón Achnaton prohledat cely Egypt v zoufalé snaze najít Smaragdovou desku, kterou Thovt stovky let předtím ukryl.“ Caedmon se zaujatě naklonil kupředu, protože rozhovor nabýval na zajímavosti. „Úkol najít Smaragdovou desku připadl mágovi s trefným jménem Thutmose, jemuž Achnaton plně důvěřoval a který byl rovněž vyznavačem Atona.“

„Trefně pojmenovaném, protože Thut mose neboli starší mluvou Thovt mose neznamená nic jiného než Thovtův syn.“ Rubinovi se rozzářily oči radostí, protože mu začalo být jasné, kam rozhovor míří.

„A i když tenhle Thutmose Smaragdovou desku ve sloupě v Hermopoli opravdu našel, bylo už moc pozdě, aby to mohlo Achnatonovou říši zachránit.“ Caedmon se natáhl pro kokošku, svou první. „Když kacířský faraón zemřel, vpadla do Achnatonova hlavního města Achetatonu, dnes se jmenuje Amarna, armáda vzbouřenců, kterou vedli předtím vyhnaní chrámoví kněží. Thutmose měl zachránit faraónův dvůr před hrozícím masakrem. V noci tedy s mnoha lidmi odešel a jejich spolehliví židovští otroci jej následovali. Byl to masový exodus, jaký nemá v dějinách obdoby,“ prohlásil jejich hostitel a mávnutím pravice ta slova ještě zdůraznil. „A jediným důvodem, proč se útěk podařil, bylo to, že Thutmose měl Smaragdovou desku. Egyptská kniha magie a Smaragdová deska mu umožnily vyrobit Archu úmluvy, onu legendární zbraň hromadného ničení.“

„Dovolte mi hádat…“ Edie se pro větší dramatický účinek odmlčela. „Stalo se to právě v době, kdy si egyptský mág Thutmose změnil jméno a začal si říkat Mojžíš.“

„A když už byl v tom, vytvořil pro židovské otroky nové náboženství. Jak se dočteme ve Starém zákoně, byli Židé bojechtivá banda, která nutně potřebovala nějaký zklidňující opiát. Proto napsal Mojžíš prvních pět knih Bible, kterým Židé říkají Tóra. V nich Mojžíš vysvětluje krok za krokem systém nového náboženství. Aby udržel v zástupu Židů pořádek, odkázal jim deset pevných pravidel vytesaných do dvou kamenných desek. A tak se zrodil judaismus, víra mých předků.“ Tleskl rukama a vstal. „Další rundu martini?“

52

Saviour Panoš, ve tmě před jedněmi domovními dveřmi na Cecil Courtu, namířil parabolickou anténu na okno ve druhém poschodí protějšího domu. O několik vteřin později nakrčil nos, protože z restaurace ve vedlejším bloku, která nevařila nic jiného než kari, se linul pach kardamomu a kurkumy. Příliš mnoho hnusných puchů. Nejdřív pačuli, teď indické koření. Co přijde dál? Toulavý pes, který se před ním vykálí.

Po odchodu z bytu Marnie Pritchardové se vrátil do svého hotelu a vzal si kufřík se sledovacím vybavením. Odtamtud se vydal přímo na Cecil Court pro případ, že by ty dvě zamilované hrdličky ještě nespaly. A k jeho velké radosti se zdálo, že získá tři kusy za cenu dvou, protože ve sluchátkách uslyšel ještě nějaký třetí hlas. Zkontroloval, zda má zapnuté nahrávání, aby mohl rozhovor později přehrát Merkuriovi.

Proto ho vyslal do Londýna, aby zde vykonával funkci jeho očí a uší. Což byl úkol, kterého se ujal rád. Pro muže, který ho zachránil, staral se o něj a miloval ho, byl ochoten udělat cokoli. Pro muže, který k němu měl takovou důvěru, aby mu svěřil velké a skvělé tajemství. Takové, které povede ke „změně paradigmatu“, jak se Merkurius rád dával slyšet, a jehož detaily byly pro Savioura příliš tajemné, příliš nepolapitelné, než aby je pochopil. Chodil do školy pouhých sedm let, takže postrádal intelektuální šíři potřebnou k porozumění.

Saviour, znuděný konverzací, která v bytě na protější straně ulice probíhala, sáhl do vnitřní kapsy bundy a vytáhl krabičku cigaret. Thovt, Achnaton, Thutmose. Hloupé blábolení. Dával přednost odposlechu toho Anglána a jeho samičky, když souložili. Taky při tom byla spousta blábolení, ale bylo to rozhodně víc vzrušující.

Zvědavý, jak dlouho ještě bude ty tři tohle žvanění bavit, otevřel stříbrný zapalovač a pohled mu padl na osmicípou hvězdu vyrytou na jedné straně.

Hvězda Stvořitele.

Kolikrát viděl, jak Merkurius na tento symbol upřeně hledí? Víckrát, než by dokázal spočítat. Obvykle v změněném stavu vědomí, v hluboké meditaci, kdy k němu nedoléhaly obrazy ani zvuky tohoto světa.

Saviour měl Stvořitelovu hvězdu v úctě, protože ji uctíval Merkurius.

Vyfoukl kouř, pohlédl vzhůru a všiml si třpytícího se srpečku měsíce. Jako zahnutá čepel arabské šavle na noční obloze.

Podle Merkuria lidé zamyšleně sledují noční oblohu, aby odhalili věčná nebeská tajemství. Je to jistě lepší, než dumat o věčných mukách v pekle. Osobně si však myslel, že nebe a peklo zde na zemi existují současně. Věčnost je pouhým kratičkým vpádem nicoty, nelítostnou prázdnotou, známou pod jménem smrt.

A ten Brit i ta žena to brzy zjistí.

53

„Protože byl Mojžíš moudrý muž, věděl, že průměrný židovský otrok, náchylný k divokým rvačkám a ještě divočejšímu smilnění, není schopen nezbytné zbožnosti potřebné ve skutečně duchovní společnosti. A tak dal chytrý patriarcha Židům náboženství, které mohli pokládat za vlastní.“

Když to Edie slyšela, natáhla v trepce obutou nohu směrem k Rubinovi. „Proč o tom mluvíte tak jednoznačně? Pokud naznačujete, že židovští otroci praktikovali jedno náboženství, zatímco Thutmose a jeho egyptští krajané úplně jiné, pak tomu moc nerozumím. Já jsem Starý zákon četla.“

„Nepochopila jste, že sice šlo o dvě různá náboženství, ale byl zde jen jeden Bůh. Nově propagovaný jahve a paprsky vyzařující Aton jsou pouze dvě strany jedné mince,“ obořil se na ni popudlivě Rubin. „Stejné je to s Desaterem a Smaragdovou deskou. Jedno je exoterické, druhé esoterické. Každé náboženství má soubor exoterických předpisů pro obyčejné lidi a tajný soubor vědomostí, které zná jen privilegovaný vnitřní kruh. Zatímco křesťanští mystici, židovští kabalisté a muslimští súfisté se aktivně zabývají individuálním vztahem k božskému prostřednictvím duchovní proměny, my ostatní ubožáci vlečeme břímě nekonečných rituálů a spletité hierarchie.“ Edie chvíli trvalo, než strávila to, co právě slyšela. Esoterické a exoterické. Posvátné a světské. Jak se v tom má člověk vyznat?

„Archa úmluvy – je exoterická, nebo esoterická?“ vypálila dotaz na Caedmona.

K jejímu překvapení muž, který měl na všechno odpověď, pokrčil rameny. „Asi od obojího trochu. Protože náboženskou povinností dědičných levitských kněží bylo strážit jak Smaragdovou desku, tak soupis Desatera, lze předpokládat, že obě relikvie byly uložené v Arše.“

„Jak se tedy od Smaragdové desky, ukryté během čtyřiceti let putování pouští v Arše úmluvy, dostaneme k templářům, kteří ji vlastnili ve středověku?“

Jejich hostitel galantně pokynul Caedmonovi. „Tady je na místě historická lekce. Sire Petere, ujmete se toho?“

„Dobře.“ Caedmon se opřel lokty o kolena a bradu si podepřel palci. Jak vis, vedl Mojžíš davy do Zaslíbené země, ale zemřel ještě před definitivním dosažením Izraele. Po jeho smrti převzali odpovědnost za Archu úmluvy a její posvátné relikvie levitští kněží, vycvičení Mojžíšem a jeho bratrem Aaronem. Levité byli jedním z dvanácti izraelských kmenů.

A co je v našem příběhu ještě důležitější, levité byli jediným kmenem, který měl přístup ke kněžství. Jen oni se tedy mohli dostat ke Smaragdové desce.

Přeskočme nyní staletí židovského bratrovražedného soupeření do prvního století po Kristu, kdy jistý počet levitských kněží uprchl před postupující římskou armádou na Pyrenejský poloostrov. Caedmon se natáhl pro sklenku martini, ale náhle si to rozmyslel, ruku opět stáhl a pokračoval: „Levitské kněžstvo se zabývalo mystickým učením, jemuž se začalo říkat kabala, takže byli v celé Evropě vítaní jako praktikanti skrytého toku poznání. Byl to zlatý věk sefardských Židů. A právě v tomto období bylo zveřejněno osm pravidel.“

„A co to má být, ta pravidla?“

„Je to osm pravd vyrytých do Smaragdové desky,“ vysvětlil jí Caedmon. „Na její zadní straně je složitě propracovaný piktogram.“

Rubin si sundal brýle a vyčistil si je cípem županu.

„Máme-li věřit starým pověstem, právě do tohoto piktogramu bylo vyryto tajemství Stvoření.“

„Ona existuje nějaká reprodukce?“

„Ne, nikdo neví, jak ten obrazec vypadal. Proto se mu také říká tajemství Stvoření.“ houkl hostitel neomaleně. „Jak se však už zmínil Peter, osm pravidel se ve středověku šířilo po Evropě.“ Rubin vstal a došel ke knihovně. Ukazováčkem si poklepával na našpulené rty a po něčem pátral v přeplněných policích. „Aha! Tady to máme!“ Z horní police vytáhl tenký svazek. „Stručné znění osmi pravd k nahlédnutí pro Edie v kimonu.“

Jak nahoře, tak dole, a jak dole, tak nahoře.

A ježto všechny věci existují v Jediném a vyzařují z něho, z Jediného, který je nejzazší příčinou, zrodily se všechny věci podle svého druhu z Jediného.

Slunce je otcem a Měsíc matkou.

Země musí byt oddělena od Ohně, jemné od hutného, mírným teplem a dobrým rozhodováním.

Toto stoupá ze země na oblohu. Pak znovu klesá k zemi a přebírá sílu seshora a zdola.

Těmito prostředky dostanete Světlo celého světa a Tma od vás uprchne.

Toto je síla veškeré moci, která pronikne do všech záhad a rozptýlí veškerou neznalost. Byl jí stvořen svět.

Edie si to rychle přečetla. „Poslyšte, vždyť já to znám.“ Ukazováčkem podtrhla první řádku. „Jak nahoře, tak dole. To je přece slavné rčení. Nevěděla jsem jen, že pochází ze Smaragdové desky.“

„Ve středověku byl Thovt Třikrát mocny znám rovněž pod svým řeckým jménem Hermes Trismegistos a byl vždy znázorňován v oděvu egyptského velekněze, který drží sféricky astroláb. Coby symbolické znázornění oněch věčných pravd.“

„Co to znamená, že je sférický?“

„Vypadá jako takový skelet sfér z kovových pásků, které představují nebesa, rovník, dráhu Slunce, poledníky a rovnoběžky,“ odpověděl Caedmon. „Thovt drží sférický astroláb nahoře, aby zdůraznil ideu, že spojení s nebesy je předpokladem k tomu, aby na zemské rovině mohlo dojít k tvůrčímu procesu.“

„Tvůrčí proces… Zvláštní název pro Velký třesk. Je mi to jasné. Ale vraťme se k mé původní otázce…“ Položila dlaň na otevřenou knihu s osmerem výroků. „Jak se ke Smaragdové desce dostali templáři?“

Caedmon se zamračil a modře kostkovaným županem si zahalil kolena. Edie měla neodbytný dojem, že lituje, že se před cestou o patro níž nepřevlékl. „Během dvanáctého a třináctého století pomáhali templáři osvobozovat Španělsko zpod nadvlády Maurů. Různí křesťanští vládci jim z vděčnosti za vojenskou pomoc věnovali veliké majetky a spoustu půdy.“

„Takhle se tedy templáři dostali do kontaktu se španělskými kabalisty,“ dodala Edie, které už příběh začínal dávat smysl.

„Templáři, kteří byli zaslouženě proslulí náboženskou tolerancí, byli jediným křesťanským řádem, který udržoval silné vztahy s evropskými Židy, a je o nich známo, že jim v dobách ohrožení přišli na pomoc.“ Když to Caedmon říkal, natáhl se pro další kokošku.

„Pokud je v tom obrazci skutečně zašifrovaný kód Stvoření, proč to templáři nevyzkoušeli? Nebo proč se Francis Bacon nepokusil něco stvořit!“

„Z toho prostého důvodu, že ani templáři, ani sir Francis neměli k dispozici šifrovací klíč,“ odvětil Caedmon. A aby to rozvedl, ještě dodal: „Stejně jako u každého šifry je ke správnému rozluštění tajné zprávy nutný klíč. V kryptografii existuje slavný axiom, takzvaný Kerckhoffův princip, podle něhož dokonalé utajení zajistí jedině utajení klíče. A bez tohoto klíče nelze kód geneze rozluštit. I tak je ovšem Smaragdová deska jednou z nejžádoucnějších relikvií.“

Edie vrhla na oba významný pohled. „Tak dobře, hoši. Kdy se pustíme do hledání dalšího stupně?“

„Ale jsi, Edie Millerová, žena podle mého gusta.“ Caedmon ji objal paží kolem ramen a přitáhl si ji k sobě.

Rubin zarmouceně zavrtěl svojí ježatou bílou hlavou. „Zatím bych zátku ze šampusu nevytahoval, protože nemáme představu, kde s tím hledáním začít.“ Caedmon zvedl frontispis. „Ještě jsi mi, Rubine, neřekl, jak jsi k tomu vůbec přišel.“

„Protože k tomu mám dobrý důvod.“

Se zjevně provinilým výrazem se jejich hostitel vrátil ke klavíru a usedl na čalouněnou stoličku. O chvilku později Edie potlačila úsměv, když poznala žalozpěvu podobny začátek punkrockové hymny London Calling.

Jakmile Rubin skladbu dohrál, spustil ruce z kláves a obrátil se k pohovce. „Tak tedy dobře. Koupil jsem to od jedné mladé slečny, která neměla nejmenší tušení, jak je ta rytina vzácná. Poslala mi sama od sebe mail, ve kterém napsala, že má na prodej něco, o co bych mohl mít zájem.“ Nevesele zakdákal. „Vymyslela si neohrabaný příběh o tom, jak to našla za obložením zdi na svém pracovišti.“

„Smím se zeptat, proč to pokládáš za neohrabané tvrzení?“ Caedmon napjatě hleděl na antikváře.

„Kvůli tomu, kde je zaměstnaná.“ odpověděl Rubin. „Vždyť ta holka pracuje v Craven House!“

„To je právě tady, v Londýně,“ poznamenal Caedmon a s tázavě zvednutým obočím se obrátil k Edie. „Víš, co je to Craven House?“

„Nikdy jsem tam nebyla,“ vysvětlila mu rychle. „Ale před několika lety jsem četla Franklinův životopis. Většina lidí to neví, ale prožil v Londýně téměř třicet let. A pokud si vzpomínám, Craven House byl jeho posledním bydlištěm ve staré dobré Anglii.“

Caedmon, ohromen tímto sdělením, vykulil oči. „Máš na mysli Benjamina Franklina?“

„Právě toho.“

54

Merkurius zaklonil hlavu a zahleděl se na večerní oblohu, oslněn třpytivým seskupením. Hvězdy, planety a jiná nebeská tělesa vábily jako signální ohně. Ztracené nebe. Ono zářivé místo, kde se zrodila božská jiskra – duše –, kterou má každý živý tvor. A kam se každá duše toužebně přeje vrátit.

Přitáhl si župan k hrudi a vydal se na druhou stranu břidlicové terasy. Mezi větvemi do výše čnícího sousedova dubu snadno našel souhvězdí Orion. Toto nejlépe viditelné hvězdné seskupení bylo starověkým Egypťanům známo jako Unas. Dali mu jméno po faraonovi, který se pozvedl k vojenské velikosti tím, že pojídal maso svých zabitých nepřátel. Ďábelský zvyk, který spojoval fascinaci Egypťanů smrtí s válečným uměním. Barbarská záležitost, vyjádřil se o tom příhodně Napoleon.

Egyptská civilizace však nebyla první, která byla posedlá válčením.

Než Egypt pronikl do popředí starověkého světa, byla zde již mocná Atlantida. Legendární ostrov titána Atlanta. Kontinent, který se dopracoval významného postavení před dvanácti tisíci lety. A již tehdy byly jeho kultura, lékařské umění a vysoce pokročilá technologie legendární. A právě tato brilantní technologie umožnila Atlanťanům vládnout starověkému světu železnou pěstí.

Krutě. Krvežíznivě. Nemilosrdně.

Platon válkychtivé obyvatele Atlantidy detailně vylíčil ve svých dvou dialozích, Timaios a Kritias. Byli hotovi dobýt Athény, ale před rozhodující námořní bitvou je postihla nepředvídatelná pohroma a celý jejich kontinent byl zničen mohutným výbuchem. V jediném tragickém okamžiku přestala Atlantida existovat.

Antikvář Rubin Woolf měl pravdu. Zkázu Atlantidy však přežili lidé, kteří se dostali do Egypta, a jedním z nejvýznamnějších z nich byl Thovt, velekněz. Ten věnoval Egypťanům Smaragdovou desku a seznámil je s posvátnými vědomostmi o vesmíru. Učil Egypťany o posvátném Světle, onom neomezeném zdroji energie, ke kterému existoval přístup, z něhož bylo možné čerpat a využívat ho k většímu dobru. Ale stejně jako před nimi Atlanťané také Egypťané posvátné učení zneužili a zkazili, a využili k vytvoření rozlehlé militaristické říše. Se smutkem v srdci si moudrý Thovt uvědomil skryté zlo, které se z kouřícího popela Atlantidy přemístilo dál. V obavách, jak bude posvátné poznání zneužíváno po jeho smrti, Smaragdovou desku schoval.

Po tisíce let zůstávala ukrytá, dokud tuto posvátnou relikvii neobjevil v nitru chrámového sloupu v Hermopoli kariérista jménem Thutmose. Jako vysoce postavený dvořan faraóna Achnatona byl přívržencem monoteismu a zastával pevnou víru, že jediným bohem na nebesích je Aton. A právě tato horlivá víra vedla Thutmose k pobití chrámových kněží, kteří dosud věřili v cely panteon božstev. Stejná víra v jediného boha ho postavila do čela faraonovy armády, která měla rozdrtit všechny, kdo s tím nesouhlasili. Tatáž víra ho pak inspirovala k tomu, aby vyvedl dvůr egyptského faraóna a všechny jeho židovské otroky z Egypta.

K zabezpečení a upevnění moci pak ctižádostivý Thutmose, který si začal říkat Mojžíš, mával Smaragdovou deskou jako zbraní. Dále posílil svoji vládu vytvořením nového monoteistického náboženství, které zvěstovalo, že jediným bohem je Jahve. Jahve coby náladové božstvo vyžadoval slepou poslušnost, a kdykoli se někdo protivil jeho božské vůli, byl schopen nepředstavitelné krvežíznivosti.

Jahveho božská vůle se stala základem nesčetných Mojžíšových zákonů, jejichž porušení se trestalo smrtí. Aby mohl tato drakonická omezení zaznamenat, vynalezl Mojžíš hebrejskou abecedu. Pak na podporu všech těch přikázání sepsal Tóru, prvních pět knih Starého zákona, a zavedl dědičné kněžství v zájmu střežení mystických tajemství, která mu usnadňovala jeho totalitní vládu. Dary od patriarchy.

Mojžíš se s tím však nespokojil a šel ještě dál. Tento nemilosrdný vůdce začal učit Židy, jak ve jménu jediného boha zabíjet. Vést „svaté“ války. A protože měl ve svém arzenálu posvátnou relikvii, nikdo ho nedokázal zastavit.

Nikomu se to skutečně nepovedlo. Lze říci, že první zaznamenané genocidy jsou ty, které se ocitly na stránkách Starého zákona. To vše spácháno ve jménu jediného boha, nově vytvořeného Jahveho. Zvláště jeden surový příběh je dokladem Mojžíšovy hanebnosti.

Když se židovská armáda vracela po dobytí Midjánu, nestačilo, že nepřátelská armáda zahynula mečem a všichni dospělí muži byli povražděni. Mojžíš, rozzuřený touto „shovívavostí“, rozkázal vojákům, aby pobili ještě nejen všechny dospělé ženy, ale také každého nedorostlého chlapce a znásilnili každou dívku, která dosud nepoznala muže. A to bez ohledu na věk. Podle líčení ve Čtvrté knize Mojžíšově byly znásilněny tisíce dětí.

Jaká hrůza!

Zvěrstvo, jaké nemá obdoby. Navěky oslavované na stránkách Bible.

Ničema navěky. Mojžíš byl šílený vůdce, který využíval posvátného poznání ke svým temným ambicím. Ani ti, kteří mu byli nejblíže, se mu neodvážili oponovat. Když jeho sestra Miriam zapochybovala o jeho autoritě a divila se, že jedině on smí komunikovat s Jahvem, využil Mojžíš svých tajných znalostí a přivolal na ni malomocenství. Když vůdci Rúbenovců obvinili Mojžíše, že posvátného poznání využívá ve svůj prospěch a vyvyšuje se nad ostatní Židy, postihla je předčasná smrt. Když tím bylo značně množství Židů pobouřeno, použil opět svoji moc a seslal na ně mor, který zahubil čtrnáct tisíc lidí, Mojžíšových odpůrců, ale jistě i nevinných.

Lze se potom divit, že politik a vojenský teoretik Niccoló Machiavelli tohoto biblického patriarchu velmi obdivoval?

Ale Merkurius věděl, stejně jako to věděli Osman de Léon a Moše Benaroya, že muž zvěčněný jako patriarcha tří „náboženství knihy“ zdeformoval a znečistil Světlo, znevážil posvátnost života a zneužil posvátné poznání ke svým megalomanským ambicím. Tím uvolnil temnou energii, která dosud prostupuje svět.

A právě v Luminaňu Osman a Moše vysvětlují, jak se tato temná síla stala prastarým prokletím. Kletbou, kterou je třeba zvrátit.

Prochladlý Merkurius se vrátil z terasy ke dveřím. Navzdory chladnému počasí visela ve vzduchu hmatatelná tíha. Jako by každá molekula vzduchu byla nasáklá hustým sirupem. Vešel do domu a zamířil chodbou do své pracovny. Jak bylo jeho zvykem, zastavil se před řadou zarámovaných fotografií a v uctivém mlčení si každý děsivý obraz prohlížel.

S očima zalitýma slzami se lehce opřel čelem o fotografii uprostřed. Osvětim. Sadistický vyhlazovací tábor, ve kterém Osman a Moše vydechli naposledy.

Taková hrůza.

Věděl, že se to stane znovu. A pak zase…

Krizové výpravy. Náboženské války. Světové války.

Mojžíš nejen velebil válku, ale ještě k tomu tvrdil, že tato hrůzná zvěrstva jsou posvěcena samotným Bohem. To ale byla lež. Podvod. Krutý klam, který zvěčnil zlo tím, že je zahalil do svátého hávu. „Svaté války“ byly jen krvežíznivým projevem moci. Stejným, jako když Thovt, atlantský velekněz, zneužil posvátnou relikvii ke stvoření zla, k vyvolání katastrofické exploze energie, která zničila celou Atlantidu.

Pro větší dobro.

55

„To, co mě přivedlo k Baconovu frontispisu, bylo světlo.“ Když to mladá žena v krinolíně a čepci říkala, nervózně si Caedmona a Edie prohlížela.

Světlo? Kostýmovaná průvodkyně muzea jistě neměla na mysli Atona, boha vyzařujícího Světlo. Či snad ano?

Caedmon nevěděl, co si má o jejím záhadném výroku myslet.

Ohlédl se přes rameno, aby si ověřil, že salon v prvním patře mají stále pro sebe, protože další skupina návštěvníků tudy projde až za několik minut. Muzeum „živé historie“ v Craven Street 36 bylo oblíbeným cílem turistů. Benjamin Franklin bydlel v tomto skromném georgiánském domě v době těsně předcházející americké revoluci. Pokud to Caedmon správně pochopil, dům zchátral a úplnou renovací prošel teprve nedávno.

„Mladou slečnu“, která Rubinovi frontispis prodala, naštěstí našli bez potíží. Představili se jednoduše a přímočaře:

„Slečno Beatrice Stanleyová, jsem policejní komisař Peter Willoughby Jones z městské policie. A se mnou je zvláštní agentka Elizabeth Rossová z FBI. Máme na vás několik otázek tykajících se vašeho nedávného obchodu, který jste uzavřela s jistým Rubinem Woolfem.“

Když to průvodkyně v krinolíně uslyšela, otevřela pusu a okamžitě kapitulovala. Nepochybně se vyděsila, že bude na místě zatčena a v poutech odvlečena do vězení.

Po téhle palbě těžkého dělostřelectva už výslech pokračoval hladce. Právě se zabývali tím, jak slečna Stanleyová k frontispisu Francise Bacona vlastně přišla.

„Světlo?“ zopakovala Edie, které zjevně táhlo hlavou totéž, co Caedmonovi. „Myslíte něco jako božské osvícení…“

„Jste snad natvrdlá?!“ vyjela holčina s nečekanou bojovností. „Řekla jsem světlo!“ A ukázala na prosklenou stěnu sahající od podlahy ke stropu. Přestože šedivé bouřkové mraky vrhaly pochmurné stíny, byla prázdná místnost zaplavena světlem. „Prováděla jsem tudy jednu skupinu, když si nějaký nepříjemný Američan, který o sobě tvrdil, že je expert na renovace interiérů, stěžoval, že kvůli přemíře světla vidí, že se horní okraj obložení mírně odchlipuje od zdi. Pochválila jsem tomu mizerovi ostrý zrak a slíbila, že závadu nahlásím na příslušná místa.“

„A splnila jste slib?“

„Kdybych to bývala udělala, tak byste tady dnes nebyli.“

„Dávejte si pozor na jazyk,“ zavrčela Edie, která převzala roli „zlého poldy“, zatímco Caedmonovi přenechala úlohu hodného. „Buďte té lásky a držte se faktů.“

Caedmon si tím nebyl zcela jistý, ale měl dojem, že poslední výrok Edie odposlechla z nějakého starého kriminálního filmu.

„Protože jsem zvědavá mrcha…“ prohlásila kostýmovaná průvodkyně a vrhla na Edie zlostný vzdorovitý pohled, „zastrčila jsem za dřevěné obložení klíč od vchodu a zapáčila. Představte si mé překvapení, když jsem za ním objevila dutinu a v ní nějaké staré papíry.“

Papíry! A oni mysleli, že šlo jen o jeden rytý frontispis.

„Můj Bože!“ vykřikla Edie, rovněž překvapená tím zjištěním. „Chcete říct, že za obložením byly ukryté ještě jiné Baconovy dokumenty?“

Caedmon se na Edie přísně podíval, protože její náhlé vzplanutí s rolí komisní agentky FBI moc neladilo.

Oči slečny Stanleyové se také hned zúžily podezřením. „Předpokládala jsem, že o té skrýši už víte. A autorem těch textů není Francis Bacon, ale sám Benjamin Franklin.“

„O tom výklenku, který byl použit jako skrýš, jsme nevěděli“ informoval ji Caedmon, který došel k závěru, že bude lepší mluvit pravdu.

Kostýmovaná průvodkyně, už klidnější, ukázala do blízkého kouta. „Je to tamhle, za obložením mezi okny a krbem.“

Všichni tři se tam odebrali, aby si dutinu prohlédli. Salon s tmavošedými stěnami působil nejen jednotvárně, ale i nezařízené, protože jediným kusem nábytku v celé místnosti byl čajový stolek.

Caedmon sáhl na vroubkovaný horní okraj dřevěného obložení a mezi ním a stěnou opravdu nahmatal štěrbinu. Co Franklina přimělo, aby šel takhle daleko?

Doufal, že bojovná průvodkyně nebude mít námitky proti tomu, co se chystal udělat, a tak vytáhl z kapsy kalhot klíče. Edie, ve snaze zajistit si její spolupráci, zaujala výrazně konfrontační postoj. Nebylo pochyb, že i tohle odkoukala z televize.

Horní díl obložení o šířce necelého půl metru se od stěny odchlípl snadno. Po mírném tahu se odklonil celý díl, zajištěný starým kovovým závěsem. V mělkém výklenku ve stěně se ukázala kožená brašna přibližně třicet na pětadvacet centimetrů s přední chlopní zajištěnou dvěma řemínky. Caedmon ji vytáhl a podal své „kolegyni z FBI“.

„To si vzít nemůžete!“ zaječela průvodkyně.

„Slyšela jsem, jak jste právě řekla, že dva agenti s úřední pravomocí nesmějí zabavit cenný důkaz, který Scotland Yardu pomůže při vyšetřování?“ Už tak dost zamračená Edie se zatvářila ještě zlověstněji.

Dívka rychle zařadila zpátečku. „Nic takového jsem neřekla. Jen se bojím, že… budu zatčena a obžalována z…“

„Jak jsem vám už, slečno Stanleyová, řekl hned na začátku, původní krádež přehlédneme za předpokladu, že s námi budete při vyšetřování spolupracovat,“ ujistil Caedmon lehkomyslnou průvodkyni.

„Věděla jsem, že tomu potrhlýmu teploušovi, který tu rytinu koupil, nemůžu důvěřovat. Ale aby bylo jasno, peníze nevrátím, protože jsem je už utratila.“

„Nemáme v úmyslu vyžadovat náhradu.“ Caedmon, v obavách z nevhodného vyrušení, rychle vrátil díl obložení na původní místo a údery pěsti ho zarazil do drážky v podlaze.

„Když už mluvíme o penězích, ráda bych věděla… proč jste prodala jen ten frontispis? Proč ne všechno?“ Caedmon si pomyslel, že jeho partnerka si zřejmě neuvědomuje, že zkušená vyšetřovatelka by otázku formulovala jinak.

„Myslela jsem si, že bude lepší, když s dalším prodejem nějakou dobu počkám. A situace na trhu s Franklinovými dopisy není právě nejlepší.“ V blazeovaném dívčině chování nebylo ani stopy po výraznějších výčitkách svědomí.

„Zvláštní agentka Rossová a já už máme vše, co potřebujeme k dalšímu vyšetřování. Děkujeme za vaši pomoc.“ S nadějí, že zlodějka v krinolíně nepodlehne pozdní lítosti – a nespustí poplašné zařízení – dal Edie pokyn k odchodu.

Když spěšně sbíhal dolů po schodech, pokradmu zasunul brašnu hluboko pod bundu.

O chvíli později jim usměvavý pracovník muzea, tentokrát v civilním oděvu, s pozdravem „Přeji vám pěkný den“ otevřel dveře na ulici.

Ano, bude to pěkný den, pomyslel si Caedmon, potěšen hmatatelným výsledkem návštěvy. I když se může ukázat, že obsah brašny nemá žádnou cenu, snadnost, s jakou se jí zmocnili, byla překvapivá. Jako herci si vedli dobře, oba dva.

Prošli dveřmi se skleněnou výplní a vrátili se do světa jedenadvacátého století s rychle se řítícími auty a všudypřítomnými mobilními telefony. Hustě pršelo. Edie stiskem otevřela vystřelovací deštník s výrazným leopardím vzorem. Caedmon okamžitě zatoužil, aby si byla vybrala střízlivější dekor. Přesto ho od ní galantně převzal a zvedl do výše.

Edie se do něj zavěsila a naklonila se k němu. „Nevím jak ty, ale já jsem ráda, že s námi Rubin nešel.

V tom trojdílném tvídovém obleku by na agresivního poldu nevypadal.“

„A ty s tím parapletem s levhartími skvrnami ano?“ Faktem bylo, že „třetího mušketýra“ zdržela na poslední chvíli obchodní schůzka v knihkupectví. Potenciální klient, který právě zdědil vzácnou sbírku, ji chtěl ocenit. Jakmile Rubin zvětří pach zdroje vzácných knih, nic ho nezadrží. Vždycky tvrdil, že výhodnější

„Což znamená výnosnější.“

„Zkrátka, že výhodnější je sejít se s dědici, dokud ještě truchlí.“

„Jako ten prosťáček, který si vydělal třicet stříbrných,“ podotkla Edie.

„Rubin je obchodník. Na druhé straně dědicové…“ Protože Caedmon kdysi pracoval ve stejné branži, zavrtěl znalecky hlavou. „Myslím, že špína na hrobech drahých zesnulých je dosud čerstvá.“

„Přes dvě stě let již starý Ben v hrobě tlí,“ zanotovala Edie. „Už se ale nemůžu dočkat, až se vrátíme do Scotland Yardu. Pojďme nahlídnout do té brašny.“

„Nebyl to Chaucer, kdo přišel s výrokem – Největší ctností je trpělivost?“

„Na to ti řeknu, že ctnost už není tím, čím bývala. Stačí, když se zeptáš kterékoli padlé ženy.“ Edie nachýlila hlavu na stranu a svůdně se na něho usmála.

Kudrnatá svůdnice. „Tak dělej! Jen jedno kraťoučké nakouknutí.“

„Vzhledem k tomu, že jsem tak zamilovaný…“

Odmlčel se, protože do něj hulvátsky vrazil uspěchaný chodec s ohromným černým deštníkem.

„Uhni, dědku,“ zavrčel nezdvořák a hnal se dál opačným směrem.

Caedmon, v těžkém pokušení mu stejně hrubě odpovědět, se za ním zlostně ohlédl. „Sprosťák,“ zamumlal si pro sebe, protože ten chlap už ho slyšet nemohl.

„Máš štěstí, že jsem na starší pány,“ zacukrovala Ediie, a jen co to dořekla, zatáhla Caedmona do úzkého průchodu, který půlil Craven Street, či spíš do dlážděné uličky mezi dvěma domy.

Obrátili se k pouličnímu provozu zády a přitiskli se blíž k sobě. Zkrátka milenci v intimní chvilce.

Caedmon hmátl pod bundu a vytáhl brašnu. Edie, která jen stěží ovládala své vzrušení, zatáhla za kožené řemínky, kterými byla převázaná, a rozvázala uzly. Caedmon zatajil dech, protože to rozrušení bylo nakažlivé. Zvedl chlopeň a nahlédl se dovnitř. Uviděl asi tucet listů nažloutlého papíru. S vědomím, jak nezodpovědně zacházejí se vzácnou a pomíjivou památkou – už jen to, že si rukopis prohlížejí v dešti! – povytáhl stránky asi o decimetr z brašny. Jen tolik, aby si přečetl elegantně napsaný název v horní části první stránky.

Edie byla první, kdo porušil mlčení. „Náhoda? Já si to tedy nemyslím.“

„Ani já,“ odpověděl tiše.

Stejně jako jeho společnici jej ohromilo, že Franklin nazval své dílo Kniha Mojžíšova.

56

S tichým pobrukováním zahnul Saviour Panoš na St. Martin’s Lane. Liják pokryl vše mokrou patinou. Pobaven tím, jak snadné bylo do toho Angličana vrazit, vesele zatočil černým deštníkem. Všechno šlo podle plánu.

Když procházel kolem obchodu s obuví, dívka, která právě aranžovala boty ve výkladní skříni, na něm mlčky utkvěla obdivným pohledem. Saviour lehce škubl bradou, aby dal najevo, že si toho všiml.

Poté, co si Merkurius vyslechl nahrávku z jeho včerejšího odposlechu, vyjádřil nejprve potěšení nad tím, že Smaragdová deska byla přivezena do Anglie. Radost se však rychle změnila v obavy. Ačkoli Saviour neoplýval dostatečnými intelektuálními schopnostmi, aby plně pochopil souvislosti, věděl, že Stvořitelova hvězda je symbolickým vyjádřením Smaragdové desky. Merkurius měl strach z toho, co by se mohlo stát, kdyby ti tři posvátnou relikvii skutečně našli. Tvrdil, že by to byla nemyslitelná svatokrádež.

Můžete si být jistý, ze se nic takového nestane, ohnivě ujistil svého učitele.

„Můžeš mi věřit, že tě opravdu miluji, Savioure.“

V okamžiku, kdy se chystal zabočit na Cecil Court, pohlédl na sebe do výkladní skříně… a usmál se. Cítil se jako vítězný hrdina.

O chvíli později, když si připomněl vzteklý výraz v Aisquithově obličeji, se zachechtal.

„Už brzy, Angličane, bude tvá husička důkladně propečená.“

Dokřupava.

57

„Řek Mojžíš jednou lidu svému: Přišel čas…“

Rubin Woolf byl v bytě sám a dunivým hlasem si prozpěvoval šlágry. Další jeho tajnou posedlostí byly staré hollywoodské muzikály a tím nejoblíbenějším Zpívání v dešti.

Byl dosud roztrpčený, že nemohl doprovodit Petera Willougby Jonese do Craven Street a plahočil se po schodech nahoru. Rozhodl se, že na schůzku, kterou má mít v jedenáct hodin, počká v pohodlí svého budoáru. Na vrcholu schodiště otevřel dveře a vešel do předsíně. Téměř okamžitě mu pohled padl na jednu z fotografií, postavených na prosklené skříni. Zasažen nevysvětlitelnou vlnou nostalgie šel přímo k zarámovanému obrázku a vzal jej do ruky. Dlouho si pak prohlížel zamračeného, do půl těla vysvlečeného punkrockera, který onoho památného večera hleděl do objektivu. 1977. The Pegasus. Vzpomínal si, že bylo nutné se mračit, aby se člověk vůbec dostal přes vyhazovače.

Opatrně postavil fotografii na původní místo. Pak, ztracený v myšlenkách, nečinně sledoval pomalu se vlekoucí minutovou ručičku na kukačkách a odpočítával vteřiny, dokud… se dvířka prudce nerozletěla a dřevěný ptáček pronikavými zvuky neohlásil celou hodinu.

Měl se těch nevkusných staromódních hodin zbavit už před lety. To tedy měl. Ale nedokázal najít odvahu, aby je vyhodil na smetiště. Nenasytně se jimi nechával trestat, protože tyhle otravné kukačky byly jedinou památkou, která mu po dávno mrtvém otci zbyla.

A osud tomu chtěl, aby tyhle hodiny byly jedinou vzpomínkou na onu strašlivou noc v roce 1938, která Chaimu Woolfovi zůstala. Na krutou noc, kdy židovskou komunitu v Berlině uprostřed spánku hrubě probudil třesk rozbíjeného skla, řev sprostých posměšků a bušení esesáků na dveře.

Křišťálová noc.

Jiskra, která roznítila holocaust.

Chaim byl tehdy osmiletý chlapec a stal se svědkem nevýslovné krutosti – jeho otec Menachem Woolf, veterán z „Velké války“, se bláhové vzepřel se zrezivělou střelnou zbraní v ruce. Okna Menachemova antikvariátu byla rozbita palicí a knihy z polic létaly na veliký oheň. Velící důstojník SS jednal s netečnou hospodárností, kterou se Němci pyšnili, a jedinou kulkou vystřelenou do hlavy ho namístě zabil. Aby pak ukázal, že není žádný netvor, jak ho Chaim v sebevražedném jeku obvinil, sundal bavorské ručně vyrobené kukačky ze stěny. Jediný předmět v místnosti, který ještě nebyl roztříštěný na kusy. Podal je uplakanému dítěti, pohladil ho po hlavě a řekl: „Nikdy neodporuj… a nikdy nezapomeň.“

A tato noc s Chaimem Woolfem vskutku zůstala po zbytek života. Navzdory tomu, že jeho matka, která se starala o dvě děti, Chaima a Tovu, zaplatila malé jmění za tři britská víza, která jim zajistila bezpečný odjezd z Berlína. Do Anglie přijeli právě v době blitzkriegu německých bomb, které každou noc dopadaly na prchající vyděšené londýnské starousedlíky.

Rubin se o tomhle všem dozvěděl od tety Tovy. Nebyla to ona, kdo oné noci dostal kukačkové hodiny. Místo toho měla ošklivě zjizvenou tvář, protože ji parta místních výrostků, která se rovněž chtěla „připojit k zábavě“, strčila do hořící hranice. Teta Tova mu o té příšerné události vyprávěla v naději, že pochopí, proč každý rok desátého listopadu sedí jeho otec dlouhé hodiny ve tmě a nekontrolovatelně vzlyká. Rubin však pouze pochopil, že život s otcem je podobny, jako kdyby žil s nějakým duchem. Chaim Woolf chodil, mluvil jedl s rodinou, ale žádné svazky jej s živými nepoutaly.

Rubin vždycky tvrdil, poněkud křečovitě, že je mu to jedno. Co taky s otcem, který postrádá emocionální zmužilost k překonání svých vnitřních démonů? Únik Chaima Woolfa ze světa hovořil o slabosti, před níž se jeho syn odtahoval.

Táto, táto, ty bastarde, já s tebou skoncuju…

Když se Rubinovi vynořil v hlavě tento verš, posměšně si odfrkl. Sylvia Plathová. Jak patetické. A kromě toho, copak potřeboval nějakého otce? Copak vůbec někoho potřeboval?

„Mám své knihy. Jsem spokojený.“ ujistil se při vstupu do svého budoáru. Původně to byl usedlý viktoriánský salon, ale před deseti lety celý prostor kompletně přestavěl a zaplatil nemalou částku za to, že směl dát rozebrat jeden hrázděný winchesterský dům a tesařské práce poslat do Cecil Courtu, kde je znovu sestavili. Obklady stěn byly příkladem toho nejlepšího z té doby, mužské nevázanosti spojené s ženskou laskavostí.

Choval podezření, že jeho otec za celý život nepoznal jediný nevázaný den.

Což byl nepochybně důvod, proč byl Rubin tak přitahován nasupenými anarchisty, kteří v sedmdesátých letech dvacátého století vpadli na londýnskou klubovou scénu. Ale stejně jako punkové hnutí měla i tato milostná aféra jen krátké trvání. Rubin vždy vyžadoval nějakou intelektuální výzvu, aby dokázal prosazovat svůj dlouhodobý zájem.

A tím byl sir Francis Bacon.

Často si kladl otázku, zda historie jeho rodiny neměla něco společného s fascinací, s níž přistupoval k siru Francisovi. Sir Francis byl jako mimořádná renesanční osobnost filosofem, dvořanem a znalcem esoteriky současně. Důležitější však byl fakt, že to byl tolerantní a laskavý Boží člověk.

Rubin přešel k posteli a zvedl frontispis v mylarovém obalu. Židé hráli v Nové Atlantidě významnou roli a žili v harmonii se svými křesťanskými sousedy. Děti Starého zákona se spojily s dětmi toho nového. Bezstarostně se procházely v pozemské zahradě, v ráji, jaký svět od dob Adama a Evy neviděl. A tmelem, který pojil obyvatele Baconovy utopické říše, byl skrytý tok poznání.

Poznání je moc.

Jsem svědkem poznání.

Tyto opojné představy se projevily v síle alchymie, jež je podstatou Smaragdové desky. Posvátné nauky, jejichž kořeny se táhnou až do časů před faraóny. Do doby, kdy Thovt a jeho druhové uprchli ze zničené Atlantidy.

Stejně, jako když němečtí Židé utíkali před nacistickými hrdlořezy.

Rubin si uštěpačně odfrkl, protože byl natolik cynický, aby ho toto srovnání pobavilo.

V předsíni ohlásily kukačkové hodiny čtvrt. Patnáct minut zpoždění.

Naštvaně šel k oknu a vyhlížel do pochmurné atmosféry pod sebou. Jen pár obchodů mělo v neděli otevřeno, většina jich byla zavřených. Křesťané nejsou tak přísní jako Židé v dodržování sabatu.

Jako na povel zazněl dole zvonek.

„Už bylo načase,“ zahučel si pro sebe a odvrátil se od okna.

Namíchnutý, že musel čekat, si cestou po schodech dolů dával načas. Ať si ten mizera postojí chvíli v dešti. Čas je cenná komodita a nedochvilnost protivná charakterová vada.

Zvonek zařinčel znovu.

Jakmile Rubin sestoupil do přízemí, zlostně prošel špatně osvětleným knihkupectvím.

„Neptej se, komu zvoní hrana, ty zatracený netrpělivý bastarde, protože zvoní…“

Odsunul zázvoru a otevřel dveře na ulici.

Za nimi stál tmavovlasý muž. Mohl mít něco přes metr osmdesát a jeho klasická krása by se hodila do antického světa. Oživlý mramorový kúros. Vytesaný rukou mistrného sochaře Feidia. Ohromený Rubin viděl, že stejně jako řecké sochy nahých mladíků je jeho půvabný návštěvník ztělesněním ideální mužské podoby – jenom živým a dýchajícím.

Chvíli na sebe němě zírali.

Překrásný cizinec se usmál. „Jsem Saviour Panoš. Měli jsme schůzku v jedenáct. Přijměte, prosím, moji omluvu, že jsem se o pár minut zpozdil. Doufám, že jsem vám tím nezpůsobil nepříjemnosti.“

„Ani v nejmenším,“ ujistil ho Rubin. Stáhl si dolů vestu, protože si náhle nepříjemně uvědomil své bříško středního věku.

„Mohu dál?“

„Ach, kde zůstaly mé způsoby? Zajisté. Vejděte, prosím.“ zašvitořil Rubin a hned dodal: „Doufám, že máte rád martini.“

58

„…a krycí jméno Benjamina Franklina bylo Mojžíš.“

„Opravdu?“

„Jo, nežertuju.“ Edie si přisunula židli blíž k plochému monitoru.

Aby utekli před deštěm, vešli s Caedmonem do internetové kavárny s názvem Pie-Ro-Mania. Vlastnil ji a vedl jeden americky přistěhovalec, podnik měl heslo „zóna bez latté“ a podávala se v něm jen černá pražená káva a řezy domácího koláče. Výzdoba byla stejně střídmá. Jen několik řad stolů s monitory a klávesnicemi. Hudba – Muddy Waters – a neuvěřitelná krusta na koláčích, která se odlupovala po šupinkách a tenhle sparťanský design víc než vynahrazovala. Edie si objednala koláč s pekanovými ořechy a hromadou šlehačky.

„Po celou dobu, co bydlel v domě na Craven Street, se starý Ben zabýval špionáží na vysoké úrovni.“ pokračovala Edie. Spěšně roztrhla celofánový balíček s plastovými příbory, protože už se nemohla dočkat, až se pustí do moučníku. „Byla to neklidná doba vedoucí k revoluci. A podle životopisu, který jsem četla před několika lety, Franklin opravdu používal krycí jméno Mojžíš.“

„Což vysvětluje, proč to ukryté dílo nazval Kniha Mojžíšova. Je to poťouchlý odkaz na jeho špionážní aktivity.“

„Dobře, titul knihy jsi vysvětlil. Já ale chci vědět, jak se Franklin dostal k Baconovu frontispisu. Můj Bože! Kvůli tomuhle by stálo za to umřít.“ vykřikla vzápětí s plnými ústy koláče. „Vážně nechceš ochutnat?“ Natáhla umělohmotnou vidličku ke Caedmonovi.

Ten ale zdvořile zavrtěl hlavou, zjevně vyděšen představou takového množství kukuřičného sirupu v jediném kousku koláče. „Snad nám Franklinův záhadně nazvaný spis řekne něco nového.“ Caedmon otevřel koženou brašnu a opatrně vytáhl asi tucet tlustých staromódních listů papíru. „Pustíme se do toho?“

„Protože nemáme žádnou představu o jeho obsahu, myslím, že bychom si to raději měli číst každý sám, než to předčítat nahlas.“

Caedmon usazeny na židli se k ní naklonil. „Souhlasím. Sub rosa.“

Kniha Mojžíšova

Londýn 17. března 1775

Píši tento spis ve spěchu, protože se bojím, že mí pronásledovatelé vpadnou každým okamžikem dovnitř se zatykačem v jedné ruce a dlouhým provazem ve druhé. Pro případ, ze budu coby hlavní pachatel obviněn z podvodného zcizení toho, co náleželo Koruně, slovem a skutkem, hodlám písemně vysvětlit, co jsem činil mezi lety 1724 až 1775.

Podrobnosti mého životního příběhu jsou čtenářům mých čmáranic dostatečně známy. I když jsem ve své Autobiografii nenapsal nic než pravdu, provinil jsem se tím, že jsem spřádal lži zamlčení. Tento poklesek se týče i mého příjezdu do Londýna v roce 1724. Jako mladík bez peněz, jenž nesl na bedrech pouhých osmnáct zim, jsem se stal učedníkem u jistého Johna Wattse, řemeslem tiskaře. Můj podnájem, byť skromný, mladíkovi ochotnému snášet nedostatek naprosto vyhovoval. Obdařen zvědavou povahou, trávil jsem večery probíráním stohů vytištěných materiálů, jez se nalézaly ve skladu u dílny. Tak jsem náhodou objevil rytý štoček, v němž jsem poznal jakýsi frontispis. Ze zvědavosti jsem ho potřel černí a otiskl, a k svému úžasu jsem zjistil, že držím v ruce frontispis k Nové Atlantidě sira Francise Bacona! Mou pozornost však okamžitě upoutala nápadná nepřesnost: datum. Se zmíněným dílem jsem byl více než povrchně obeznámen, jelikož jsem je rok předtím pročetl. Proto jsem věděl, že bylo tiskem vydáno roku 1627, nikolivěk 1614, jak bylo uvedeno na frontispisu. Rytec se jistě dopustil vážné chyby.

Přesto jsem ilustraci pokládal za pěknou uměleckou práci a přichytil si ji na stěnu vedle svého lůžka. Nesčetné večery jsem na ni hleděl a uvazoval o ní, než jsem zjistil, že datum není jedinou chybou této rytiny. Zdálo se, že je na ní větší počet nápadných pochybení, což mě přivedlo k dedukci, ze o žádné omyly neběží, nýbrž ze se v těchto nesrovnalostech skrývá jakýsi vzkaz. Poměrně brzy jsem pak odhalil číselnou šifru, jež převedena na litery sdělovala: Mojžíš Egyptský vzal Thovtův kámen. V té době jsem o něm ještě ničeho nevěděl, ale tato zvláštní zpráva měla jednoho dne změnit chod mého života.

Byl to zvláštní rébus, který jsem nedokázal pochopit. Přesto jsem se o to nepřetržitě pokoušel, má lampa svítila až do časných ranních hodin a stálou společnost mně v mé osamělosti dělaly pouze knihy. Z četby jsem zjistil, že onen Thovtův kámen je starověkou relikvií známou jako Smaragdová deska, po níž ve středověku mnozí nesmírně prahli. Zvláště pak v kruzích alchymistů. Ze stránek Bible mi bylo rovněž známo, že Mojžíš, židovský patriarcha, byl obeznámen se všemi egyptskými uměními. Bylo by možné, aby v těch pradávných časech vlastnila tuto převzácnou relikvii taková osobnost, jakou byl Mojžíš, a že se o mnoho staletí později dostala k siru Francisi Baconovi? A pokud tomu tak bylo, co se s ní stalo po jeho smrti?

Zatímco mě trápily tyto otázky, toužil jsem stále více po živější společnosti, než byla má rozrůstající se sbírka v kůži vázaných svazků, a brzy jsem začal pravidelně navštěvovat londýnské kavárny. Na konci každého týdne jsem se skromným výdělkem v ruce svlékl černou náprsenku a zástěru a zamířil rovnou do kavárny Sv. Pavla, kde jsem se za drobné sumy mohl těšit z exaltované společnosti básníků, spisovatelů a podobných osob.

Snadnost, s níž si stálí návštěvníci kavárny vyměňovali ideje, vědecké i okultní, mě překvapovala. Jednoho večera jsem se s nadějí, ze udělám dojem, jednomu novému známému zmínil o frontispisu a skryté šifře. Ten muž mi však vyděšen sdělil, že by bylo nanejvýš moudré, kdybych se o tom na tak veřejném místě nezmiňoval. Nezastrašilo mě to, naopak to mou zvědavost ještě zvýšilo. Během mnoha měsíců jsem pomalu zkoumal klientelu kavárny. Zjistil jsem, že zatímco silné pivo posiluje lidské schopnosti, záplava lihových nápojů u téhož člověka vede k jejich značnému poklesu. Byl jsem svědkem mnoha opileckých blábolů, jejichž společným tématem byli zednáři. Jednomu z podnapilých pánů uklouzlo, ze zednáři jsou strážci jisté posvátné relikvie, kterou zdědili po jednom dobře známém anglickém šlechtici. Naduté tvrzení. Takové, které bych – nebýt zašifrované zprávy na frontispisu –, okamžitě zamítl. Takto jsem ale na něho opatrně zatlačil, avšak můj podnapilý společník mi odmítl sdělit, oč se jedná. Zasazen božskou inspirací rozhodl jsem se vstoupit k zednářům. Existuje snad lepší způsob odhalení tajů, než se napít přímo z dobře střežené studny poznání?

V roce 1726 jsem se vrátil do Filadelfie a nakonec si zajistil pozvání ke vstupu do Velké lóže svobodných zednářů. Tajný přijímací rituál probíhal v atmosféře přehnané vážnosti a mnohokráte jsem se musel přemáhat, abych se nerozesmál. Kdož by nebyl zasažen absurditou filadelfského obchodníka, jenž tvrdí, že pochází z Egypťanů, uctívačů božského slunce? Ani s tím se však mí bratři nespokojili a prohlašovali, že mystika říše na Nilu se rozhodující měrou podílela na stavbě jeruzalémského Šalamounova chrámu. Šli dokonce tak daleko, ze hlásali, že za každým velkým výdobytkem historie jsou instrukce přicházející přímo od Nejvyššího Světla, což bylo tajné jméno, jez udělili Bohu všemohoucímu. Kdo jiný než potulný prosťáček by taková fantastická tvrzení proklamoval coby nezpochybnitelnou pravdu? Nebo chrlil nesrozumitelné žvásty, jež vydával za pravé „poznání.“? K svému velkému zklamání jsem si brzy uvědomil, že členové filadelfské lóže o Francisi Baconovi ani o jeho posvátné relikvii nevědí zhola nic. Pošetilé rituály a hloupé řeči mi však otevřely dveře do nejexkluzivnějších přijímacích salonů ve Filadelfii, které přede mnou můj původ až do té doby zavíral. Zatímco dříve mě vysoce postavení přehlíželi, nyní mě vítali s otevřenou náručí. Léta plynula, ale já nikdy nezapomněl na nevyřešený rébus na Baconově frontispisu. Čas od času jsem se seznámil s někým, kdo se mně svěřil, že o posvátné relikvii cosi ví. Mnozí byli vážení kolegové z Královské společnosti. A přestože jsem nikdy úmyslně neznesvětil jméno Boží ani se ze své vůle nevydal po cestě do pekel, v tomto jediném případě mohou ti, kteří mají méně šlechetné sklony, tvrdit, že jsem se v obou zmíněných hříších značně přičinil.

„Tak to je překvapení. Franklina jsem vždycky pokládal za vynikajícího vědce, ale teď ho musím přeřadit na seznam machiavelistickych intrikánů.“ V Caedmonově hlase nezazněl sebemenší náznak obdivu. „Dáš si ještě kousek koláče?“

Edie, která se ve skutečnosti právě chystala k objednávce meruňkového sněhového dortíku, zdráhavé zavrtěla hlavou. „Mám v tom trochu zmatek. Co mají svobodní zednáři a Královská společnost společného s Francisem Baconem?“

„Vzhledem ke své otrocké oddanosti Baconovi a Shakespearovi by na tuto otázku dokázal lépe odpovědět Rubin. Na Rytíře přilbice je koneckonců zdejším odborníkem. Ale přesto se pokusím to objasnit co nejlépe.“ Při řeči pomalu otáčel stříbrným pečetním prstenem. Jako by chtěl do sebe nabrat energii templářského velmistra, který ho naposledy nosil. „Kolem poloviny sedmnáctého století ožil zájem o Bacona a jeho utopickou vizi o vytvoření společnosti na základech skrytého toku poznání.“

„Tuhle písničku už jsem slyšela.“ Edie začala mávat rukama, jako by dirigovala neviditelny orchestr. „Alchymie, kabala a magie, nesvatá trojice.“

„Zatímco Královská společnost propagovala rozvoj filosofického, matematického a vědeckého vzdělání, mnoho jejích členů se tajně zabývalo jinými vědami – okultními. Nejslavnější člen Královské společnosti, sir Isaac Newton, byl naprosto posedlý alchymií.“

Když to Edie uslyšela, zatvářila se, jako by se mínila pozvracet do kávy. „Cože? Isaac Newton, ten pilíř vědy, byl alchymista!?“

„Cílem alchymie je pochopit tajemství Stvoření, protože kód geneze je svůdným lákadlem pro každého člověka.“

„A svobodní zednáři? Jak do toho obrazu zapadají oni?“

„Navzdory jejich vlastním fantastickým tvrzením o starobylém původu, vzniklo zednářství až v roce 1717. A není žádná náhoda, že všichni zakládající členové byli současně členy Královské společnosti.“

„Takže dává smysl, že Benjamin Franklin vstoupil do filadelfské lóže. Došel k názoru, že když mají takový zájem o okultní záležitosti, mohli by mít důvěrné informace o Smaragdové desce.“

„A když už tam byl, mohl stoupat po společenském žebříčku a získat přístup do okouzlujících kruhů anglické společnosti. Vyzbrojeny důvtipem, osobním kouzlem a vrozenou inteligencí, dostal se Benjamin Franklin až na nejvyšší příčel, což znamená, že se stal zednářským velmistrem. Vskutku oslnivá kariéra. Vzhledem k strnulé třídní struktuře v osmnáctém století, umožnilo členství v zednářské lóži Franklinovi, samoukovi nízkého původu, přátelsky se stýkat s nejvyšší společenskou vrstvou.“

„Je podle tebe nějaká možnost, že našel Smaragdovou desku?“

Caedmon jí s rozzářenýma modrýma očima podal další stránku Franklinova rukopisu. „Už se nemůžu dočkat, až se to dozvím.“

59

V roce 1765 jsem se vrátil do Londýna jako loajální stoupenec Jeho Veličenstva. O deset let později jsem odjížděl jako zahořklý zrádce Koruny. Nepřetržitě jsem vybízel k harmonické shodě mezi rodičem a dítětem, ale mé úsilí k ničemu nevedlo. Možná Prozřetelnost ukáže, ze jsem se mýlil, ale obávám se, ze vztah je nyní tak napjatý, ze už nepůjde napravit. A mé skutky z onoho večera již tak křehké pouto ještě oslabí. Osud tomu chtěl, aby se příčinou onoho rozkolu stal objekt, jenž mě již dlouho fascinuje. Smaragdová deska.

Na rozdíl od svého prvního pobytu v mládí jsem nyní přibyl do Londýna coby zednářský velmistr a člen Královské společnosti. Záhy po mém příjezdu jednomu kolegovi zednáři rozvázalo pití jazyk a uklouzlo mu, že siru Francisi Dashwoodovi byla svěřena nejposvátnější relikvie bratrů. To jméno jsem znal a věděl jsem, že je králův důvěrný přítel. Jakmile jsem tedy zvětřil stopu, okamžitě jsem podnikl patřičné kroky, abych se s Dashwoodem seznámil. Jak lidé z vyšších vrstev dosvědčí, je pan Dashwood okouzlující společník se způsoby dvorana a morálkou nevěstky. Užíval si života ad libitum a zádně rozkoši se nevyhýbal. Navíc se obklopil vlastnoručně vybraným kroužkem, privilegovanou skupinou volnomyšlenkářů, prostopášníků a umělců, vesměs příslušníků aristokracie, kteří s ním sdíleli víru, že pravidla, jež omezují nižší vrstvy, pro ně neplatí.

Zajistil jsem si pozvání, abych se ve společnosti Dashwooda a jeho krajanů mohl zúčastnit večerní zábavy. Protože smích je nejvhodnějším prostředkem, záměrně jsem kořenil svou řeč oplzlými žerty a kluzkými bonmoty. Během let jsem se zdokonalil v umění hráti blázna, protože vím, že šašek bývá často nejmoudřejším mužem u dvora, zasvěceným do všech intrik. K svému úžasu jsem zjistil, že se Dashwood a jeho vnitřní kroužek, vesměs zednáři, tráví značné množství času dohadováním o tom, jak nejlépe ovlivňovat krále a vládnout impériu. Jejich politická rozprava odhalila, že Dashwood nemá královu osobu v takové oblibě, jak se tváří na veřejnosti. Naopak má o Jeho Veličenstvu velice špatné mínění a dává všemožně najevo, že pohrdá monarchií jako takovou.

S domýšlivostí urozeného muže starého rodu Dashwood tvrdil, že pro společnost by bylo lepší, kdyby vzdělaní lidé na vysokých postech sloužili jako dozorci v novém světovém řádu. Protože jsem četl Novou Atlantidu, nečinilo mi potíže jeho plán rozpoznat. Dashwood a jeho kumpáni by rádi hráli roli učenců, kteří pobývali v Šalamounově domě. Dashwood fanaticky prohlašoval, že spása společnosti zcela závisí na urozených lidech, lidech „pomazaných“, jak fikal, kteří by Baconovu utopickou vizi realizovali. Protože disponují vyšší inteligencí, přidělí každému člověku jeho místo v životě, ať již bude zemědělec, klempíř nebo tiskař. Dashwood a jeho nejbližší by se rovněž stali opatrovníky posvátného učení. Neurození lidé, hloupí jako hlína, se budou muset spokojit s oráním polí a tištěním knih, zatímco intelektuální elita se bude zabývat vytvářením nového náboženství, které by sloučilo trojí lid knihy. V Dashwoodově utopii měli křesťané, židé a muslimové uctívat Světlo, stejně jak tomu bylo za vlády faraónů. Do základní osnovy jejich zednářského plánu byl vetkán okultismu. Soukromě jsem s nimi nesouhlasil. I laskavý tyran zůstává tyranem.

S uplývajícími měsíci jsem se stále více projevoval jako přívětivý společník a Dashwood se mi začal svěřovat se všemi tajemstvími. Jednou se vychloubal, že si za noc dokáže poradit s deseti kurvami. I když jsem navenek jeho mužné výdrži aplaudoval, v duchu jsem o pravdivosti jeho tvrzení pochyboval. Aby své chvástání potvrdil, pozval mě Dashwood, abych se na jejich příští nesvaté poutní cestě k jeho „mnišským bratřím“ připojil. Protože jsem byl zvědav, ochotně jsem pozvání přijal.

Po několika dnech začalo navečer naše putování. Za jasného svitu měsíce v úplňku jsme vypluli lodí proti proudu Temže k pobořenému opatství v blízkosti West Wycombe, místním známé jako Medmenhamské opatství. Náš příjezd ohlásilo pochmurné vyzvánění klášterního zvonu. Při vyloďování podal sluha každému „mnichovi“ hnědou řeholní kutnu, aby si ji oblékl. Takto náležitě oděni jsme vyšli husím pochodem. Jeden z naší společnosti začal hlubokým barytonem monotónně prozpěvovat. Vešli jsme do podzemní svatyně pod opatstvím a pokračovali do síně kapituly. V sanktuariu byl kamenný oltář a nástěnná malba Harpokrata s ukazováčkem na rtech, vybízející shromážděné stoupence k mlčení.

Brzy nás bázlivě přivítala jeptiška v plášti s kápí a přísně se tvářící kněz v tmavé sutaně. K mému úžasu si kněz vzápětí roucho vyhrnul, položil řeholnici na oltář a přede všemi s ní začal tělesně obcovat. Oba si to zjevně užívali a zpívali při tom zvířecké hosanna. Knéz hýkal jako osel a ona vrkala jako hrdlička.

Můj hostitel se ke mně obrátil řka: „Nic neinspiruje víc, než svátý muž vykonávající své officium divinum.“

„Jeho svátá povinnost je o to příjemnější, když má pod sebou takovou rozkošnou nádobu,“ odpověděl jsem a začínal chovat podezření, že takové svatokrádežné zábavy jsou v Medmenhamu běžné. A vskutku, hned nato vešel do sanktuaria houf jeptišek a jejich příchod byl uvítán… jistou slavnostní salvou. Mohlo být bezbožnější shromáždění? Později jsem byl informován, že „poutní cesta“ byla mým zasvěcením do vnitřního kroužku klubu. Hříšného kroužku, Bůh mi pomáhej.

V následujících měsících jsem byl v opatství častým hostem a mohu dosvědčit, že v podzemním sanktuariu se pořádaly necudné kostýmované zábavy a heslem mnichů bylo, dělej, co chceš. Kde chceš a kdy chceš, protože žádné místo nebylo pro tyto zvrhlé řeholníky k ukojení chtíče s ochotnou jeptiškou dost veřejné.

Jednoho večera jsem dojel do opatství a byl jsem zklamán, že tentokrát tam veselé hejno kurviček nebylo. Shromážděná společnost se zdála nezvykle vážná. Načež mi bylo řečeno, že se „mniši“ rozhodli udělit mi velikou poctu: mel jsem se zúčastnit posvátného rituálu. Na kamenném oltáři leželo kovové pouzdro. Srdce mi začalo rychle bušit do hrudní kosti. Dashwood, oblečený v egyptském úboru, pouzdro otevřel a ukázala se zelená destička nevýslovné krásy. Ohromeně jsem stál, zkamenělý a bez hnutí. Po padesáti letech jsem konečně spatřil Smaragdovou desku! Velekněz pak smíchal několik práškových esencí a hrál je nad ohněm. Záhy naplnil místnost nepříjemný dým. Po chvíli jsem dostal lok nějakého odporně chutnajícího lektvaru, který způsobily, že jsem pocítil bolestivou křeč ve střevech. Po provedené úlitbě se Dashwood pokoušel proniknout do nadpřirozené sféry a přivolat démona, který by plnil jeho příkazy. Kdokoli jen s povrchními znalostmi biblického textu ví, že ovládání ďábla je riskantní činnost. Dashwood, monotónně prozpěvující jakási bezbožná zaklínadla, zvedl Smaragdovou desku, ukázal ozdobně provedené symboly a prohlásil, že obsahují samo tajemství Stvoření. Prý stačí, aby člověk tyto symboly rozluštil, a je mu dovoleno rozmlouvat přímo s nebeskou sférou. Protože jsem uznávaným deistou, má mysl toto tvrzení odmítala.

Francis Dashwood je podle vlastního doznání naprostý volnomyšlenkář. Ale stejně jako všichni členové jeho vnitřního kruhu byl především přívržencem skrytého toku poznání. Nejenže praktikovali alchymii, ale studovali i kabalu a zabývali se černou magií, zvláště tou, jež byla spojena s mystikou starověkého Egypta. Dalo by se říci, že Dashwoodův vnitřní kroužek sestával z pověrčivých uctívačů A tona, věncích v kouzla a čáry a klanících se slunci, z mága s parukami na hlavách.

Zděšen i fascinován jejich rituály začal jsem se obávat, že by jejich překrásná relikvie mohla skutečně vládnout nějakou záhadnou silou. Na rozdíl od mých bratrů z filadelfské lože jsou Dashwood a zednáři z jeho kroužku odhodlanou skupinou aristokratů s dobrými konexemi a ambiciózním cílem. Navíc tvrdí, ze za mocí britského impéria stojí právě Smaragdová deska a své tvrzení dokládají faktem, že anglická nadvláda nad světem započala od chvíle, kdy se této relikvie zmocnil Walter Ralegh. Podobně jako nadvláda židovských kmenů ve Starém zákoně je Thovtův kámen bijícím srdcem vzestupu impéria. Rozhodl jsem se tehdy a tam, ze delenda est Carthago. Kartágo musí být zničeno. A abych žajistil, že fénix neotevře zoban, natož aby vstal z popela, musím se posvátné relikvie zmocnit sám. Závisí na tom štěstí a blahobyt kolonií. Můj plán byl jednoduchý, ale smělý. Při příštím shromáždění mnichů si desku přisvojím a divoká bakchanálie mi v tom pomůže, ježto odvrátí jejich pozornost.

Po několika týdnech se mi naskytla příležitost a mou bezděčnou spolupachatelkou stala baculatá sexuálně vzrušená jeptiška. Odění do kutny a hábitu jsme došli k mnišské cele, o níž jsem věděl, že v ní je relikvie pod dohledem ozbrojeného granátníka přechovávána. Předpokládal jsem, že bude podnapilý, a jeho chrápání mě v tom utvrdilo. Přistoupil jsem k němu, vzbudil ho a s uličnickým úsměvem mu sdělil, že už jsem se příliš nabažil rozkoše, než abych si užil další cval, takže bych byl rád, kdyby se klisny ujal místo mě. „Rad vaší žádosti vyhovím,“ drmolil a spěšně si začal rozepínat jezdecké kalhoty, snad ve strachu, že bych mohl svoji nabídku odvolat, kdyby se ochotné sestry neujal a mou žádost rychle nesplnil. Mával svou mužnou zbraní a už si mě více nevšímal. V obavě, ze by jeho výdrž mohla mít jen krátkého trvání, odebral jsem se spěšně do vedlejší místnosti. Do svatyně. V kamenném výklenku jsem našel relikvii v kovovém pouzdře. Popadl jsem ji, zastrčil pod objemné roucho a čekajícím kočárem odjel do Londýna.

To se odehrálo před čtyřmi hodinami. Záhy odjedu z Craven Street dalším kočárem, tentokrát do Portsmouthu, kde se nalodím na poštovní loď plující do kolonií. Dnes večer jsem překročil Rubikon a hořící most nechal za sebou. Posvátný Thovtův kámen hodlám vzít do města, v němž sídlí centrum, kde se lidé pokoušejí rozmnožit kapitál vědomostí, aby se všem dařilo na mysli i na duchu.

Ačkoli jsem v pokušení ponořit se do nadpřirozeného mystéria, budu si musei nechat tuto chuť zajít. Osvícený muž, vybavený intelektem a rozumem, se nemusí stát obětí falešných tvrzení středověkého okultismu. Věřím, že Francis Bacon byl nadaný muž, který se rozkročil do dvou vesmírů, jednou nohou pevně postavenou v osvíceném světě a druhou stejně pevně stojící ve středověku. Byl to vědec s okultními sklony. Ale člověk nemůže být takto rozdělen, s rozervanou přirozeností. Musí se rozhodnout pouze pro jeden z těchto světů. Osvícený muž, spalovaný ohněm vědy, ví, že mysl je nejmocnější ze všech zbraní. Bůh neměl v úmyslu nechat člověka nacházet potravu v nuzné spíži s alchymií a magií, což jsou falešné vědy. Stvořitel, Nejvyšší bytost, si přál, aby člověk jedl ze Stromu poznání.

K ochraně relikvie mám v úmyslu vytvořit triádu lidí podobného smýšlení, kteří zajistí, aby byl Thovtův kámen dobře ukryt. A ježto v žádném případě nezapomínám na důležitost této relikvie, navrhnu členům oné triády, abychom zanechali ukazatele směru pro případ, ze budoucí věk, nezatížený pověrami tohoto věku, v ní nalezne nějakou vědeckou hodnotu. Pokud takový den vůbec nadejde, obávám se, že to bude až za několik století. Od úsvitu času byl člověk zatížen pověrečnou povahou, jejíž mračna se v nejbližších desetiletích jistě nerozplynou. V tom, stejně jako v mnoha jiných věcech, vede ostrá hranice mezi posvátným a světským. Na každého Francise Bacona je zde deset Francisů Dashwoodů, kteří se chytnou každé šance na využití, a zneužití, domnělé moci Smaragdové desky.

Vzhledem k tomu, že žijeme v nebezpečné době, navrhuji dále, aby si každý člen triády zvolil svého nástupce. Kdyby pak některého potkal nevyhnutelný konec, jeho povinnosti by převzal jiný. Tímto způsobem se může triáda udržovat donekonečna. Nyní jsem jasně vyložil svůj cíl. Musím najít odvěsny ke své přeponě. Lidé s dobrým morálním charakterem se již nebudou oddávat veřejné zbožnosti. Lidem obdařeným intelektem již nebude chybět soucit. A co je nejdůležitější: Najdu čestné muže, pro něž potenciální moc Thovtova kamene nebude představovat nežádoucí lákadlo. Ale běda, v současné době se takoví lidé, o kterých bych směl předpokládat, že jsou dostatečně schopni plnit tuto obrovskou povinnost, v mé blízkosti nenacházejí. Za dva měsíce se však ve Filadelfii sejde druhý kontinentální kongres a tam budu muset zvolit.

Biblický obraz bouřkových mračen na nebi je předzvěstí krize, s níž bude nutno se vyrovnat. Kámen lidské bytosti úhelný, jejž Stvořitel odkázal Adamovým potomkům, je dar rozumu, díky němuž se mohou bezpečně pohybovat v této tmavé noci. Je možno, že po dlouhých letech vyjdou na světlo mé činy a budoucí generace mě tvrdě odsoudí. V mém zájmu je však nyní dodržovat svůj směr. Božím záměrem je, jak vím, abych udělal vše, co jsem udělat mohl. Oku Božímu jistě neujde, že konám jen Boží vůli. Zcela se jí oddávám. Neomylný Bůh jistě zná moje přesvědčení – že vzpoura proti tyranům je poslušností Boha.

60

„Je tady nové ráno,“ zamumlal Merkurius, uživme si slunečních paprsků padajících oknem do ložnice.

Když se protahováním zbavil křeče v dvaasedmdesátiletych zádech, nazul si drahé marocké trepky pošité ozdobnými korálky. Alibabovy botičky, tropil si z něho žerty jeho amoretto. Tato frivolní domácí obuv byla barevnou upomínkou na nedostatek, jímž trpěl ve válečných letech. Na dobu, kdy neměl vůbec žádné boty, přelézal zahradní zdi, aby kradl pomeranče, a jeho šaty byly samá záplata.

Z háčku na dveřích sundal hedvábný župan, navlékl si ho a zavázal v pase.

Než se předcházejícího večera odebral na lůžko, poslechl si nahrávku, kterou pořídil jeho amoretto, a byl sklíčen tím, kolik toho už Aisquith se svými dvěma pomocníky dal dohromady. Věděli nejen o třech tocích tajného poznání – alchymii, kabale a magii ale i o tom, že na Smaragdové desce je obrazec, v němž je zašifrováno tajemství Stvoření.

Trochu útěchy nalézal jen ve skutečnosti, že i kdyby se relikvie zmocnili, bez šifrovacího klíče by se k posvátné síle nedostali. Nedokázal to ani neobyčejně nadaný Francis Bacon. Thovt před mnoha tisíciletími důvtipně vymyslel složitý kód.

Vydal se do knihovny a žebřík, který se dal vytáhnout až ke stropu, povysunul asi o metr. Když po něm stoupal, pocítil artritickou bolest v kyčli. Hledání tenkého svazku Nové Atlantidy mu ale netrvalo dlouho.

Nebylo možné neobdivovat autory utopií, kteří se pokusili vytvořit model lepšího světa. Světa bez válek. Bez hladu. Bez bídy. Každá utopická osada, která kdy byla založena, však zanikla v obležení temnou energií z vnějšího světa, příliš silnou, než aby přežila. Obyvatelé podlehli demoralizaci z marného úsilí o přetvoření světa. Ač byl jejich cíl chvályhodný, každé pojetí pozemské utopie mělo nějaké vady. Jednoduše řečeno: Přetvořit či napravit tuto temnou planetu je nemožné.

A to proto, že žijeme v prokletém světě.

To neznamená, že by lepší svět neexistoval. Existuje, avšak na takové rovině bytí, kde Světlo prostupuje každou myšlenku a každý čin každého člověka. V každém živém tvoru je božská jiskra. Duše. Náš individuální kus věčnosti. Naše duše, uvězněné od okamžiku početí ve fyzickém těle, touží po tom, aby se mohly znovu spojit se Světlem. Vrátit se do ztraceného ráje.

Merkurius pohlédl na své vyschlé tělo. Jak může někdo věřit něčemu tak zoufale směšnému, jako že tato říhající, pšoukající a potící se nádoba byla stvořena k Božímu obrazu? Ne. Fyzická existence je pouze jasným důkazem, že tento temný hmotný svět je jen nepovedeným experimentem zlovolného demiurga.

Aby se duše z tohoto světa temnoty osvobodila, musí se vytrhnout z žaláře těla. A jakmile se z něj vysvobodí, navrátí se do ztraceného ráje, průsvitná a nehmotná. To je jediná pravá utopie.

Pomalu obracel listy tenké knihy, kterou držel v rukou. Nová Atlantida neměla ani padesát stránek. Zastavil se na třinácté, kde ho upoutala jedna věta. Laskavě jsi udělil svou přízeň některým z našeho řádu, aby poznali tvá stvořitelská díla a jejich ryzí tajemství‘

V příběhu Nové Atlantidy znají učenci ze Šalamounova domu tajemství Stvoření. Navíc tito slovutní mudrcové vědí, že Stvoření a skryty tok poznání jsou navzájem spjaté. Talentovaný sir Francis měl sice pravdu v tom, že klíčem je onen tok poznání, ale už si neuvědomoval, že není jeden, nýbrž čtyři. Ne jeden, ne tři, ale čtyři. A právě tento čtvrtý tok je pravým klíčem k rozluštění Smaragdové desky.

A jak se zdálo, osud si přál, aby jej vlastnil on, Merkurius.

61

Edie dočetla poslední větu Knihy Mojžíšovy a prudce vypustila zadržovaný dech. „No nazdar! Ti mniši z Medmenhamu byli tedy pěkně zkažení chlapi.“

„Pseudonym pro proslulý londýnský Klub pekelného ohně,“ vysvětlil jí Caedmon. „Spousta z nich byli prostopášníci, smilníci a sexuální maniaci.“

„Mluv radši o tajném životě Benjamina Franklina. Ohledně místa, kde se Smaragdová deska nachází, pořád ještě tápeme v temnotách.“

„Podle téhle zpovědi ji odvezl do kolonií.“ Caedmon bouchl pěstí do stolu. „Zatracený chlap!“

„Protože byl Benjamin Franklin svobodný zednář, věděl o plánu Francise Bacona použít Smaragdovou desku k nastolení utopické společnosti. Sto padesát let po Baconově smrti byl tento plán ještě živý.“ Edie ztišila hlas do konspiračního šepotu, jako by si náhle uvědomila, že se baví o stovky let staré záhadě uprostřed internetové kavárny. „Franklin věděl, že spolek anglických aristokratů plánuje vytvoření vlídné tyranie řízené intelektuální elitou. Navíc měli v úmyslu využít k dosažení tohoto despotického cíle Smaragdovou desku. Můžeš to popírat jak chceš, ale právě ta je bušícím srdcem Baconovy Nové Atlantidy.“

Caedmon si položil pravou ruku na srdce a pozvedl zrak k nebesům. „Díky Bohu za Benjamina Franklina! Velkého amerického hrdinu, který bojoval se zlem anglického elitářství s papírovým drakem v jedné ruce a Smaragdovou deskou ve druhé.“

„Můžeš ho zesměšňovat, jak je ti libo, ale Franklin věřil, ze vzpoura proti tyranům je poslušností Boha, ocitovala.“

Protože Caedmon dobře věděl, jak jsou Američani nedůtkliví, jakmile přijde řeč na občanské svobody, sic semper tyrannis a podobně, raději změnil kurs. „Vzhledem k tomu, že se Franklin nepokrytě hlásil k deismu, vůbec mě nepřekvapuje, že se tak pohrdavě vyjádřil o okultních rituálech, jichž byl v Medmenhamském opatství svědkem.“

Edie chvíli mávala dvěma sáčky cukru sem a tam, než je roztrhla a nasypala si jejich obsah do kávy, dnes už třetí. „Pokud si dobře pamatuju, mezi americkými Otci zakladateli bylo nemálo deistů. Nebo se říká teistů? Nebylo to náboženské hnutí, které vzniklo někdy na přelomu sedmnáctého a osmnáctého století?“

„Deismus, jinak opravdu též teismus, vznikl v dobo osvícenství,“ potvrdil Caedmon všechny její domněnky a ještě to dotvrdil kývnutím hlavou. „Deisté, papírově křesťané, byli přesvědčeni, že Bůh nejen stvořil vesmír, ale zároveň i vymyslel přírodní zákony. Boha lze podle nich poznat pouze rozumem a pozorováním světa přírody. Nikoli skrze zázraky či proroctví nebo hlasy z jiného světa vycházející z Archy úmluvy.“ Edie právě zvedla šálek kávy ke rtům, ale při těch slovech ho zase postavila na stůl. „Vůbec se nedivím, že tak zarytého deistu, jakým byl Benjamin Franklin, zděsila představa využití Smaragdové desky k tomu, aby se v zájmu vytvoření dokonalé společnosti vlámali do Boží mysli. Vzhledem k tomu, co slyšel a čeho byl svědkem, začal mít podezření, že deska vážně obsahuje ten kód Genesis. A z toho začal mít parádně nahnáno.“

„Franklin náležel do věku osvícenství a stejně jako jiní deisté zastával přesvědčení, že Bůh poctil lidstvo rozumem,“ řekl Caedmon. Tato víra, jen tak mimochodem, byla i jeho vírou. „Využíváním Bohem daného rozumu, může tvořit a modelovat svět založený na rozumu a přírodních zákonech. Což je naprosto rozdílný typ tvoření.“

„A bezpečnější. Tím chci říct, že tohle žádný Velký třesk nebude.“ Edie významně pohlédla na zažloutlé listy papíru. „Včera večer Rubin řekl, že Thovt přinesl Smaragdovou desku do Egypta z Atlantidy. Myslíš, že mohla mít něco společného s jejím zánikem?“

„Hmmm… zajímavá otázka. Podle některých odkazů ve starověkých textech zmizel celý kontinent z povrchu zemského. Je tudíž možné, že katastrofu spustil právě kód geneze ze Smaragdové desky.“

„Mohl by na to stačit výbuch jediného atomu.“ Edie se otřásla. „Franklin se bál, že by k tomu mohlo dojít, kdyby svobodní zednáři našli šifrovací klíč a ten obrazec rozluštili.“

„Jistě.“ Caedmon zabubnoval prsty na desku stolu. „Tvůj Benjamin Franklin byl komplikovaná povaha.“

„Bylo by pěkné, kdyby zanechal nějaké vodítko ohledně toho, jaké měl po odjezdu z Londýna se Smaragdovou deskou úmysly.“

„Věřím, že to udělal,“ prohlásil Caedmon a ukazováčkem přiměl Edie věnovat pozornost několika řádkům v jeho zpovědi. „Píše tady: Thovtův kámen hodlám vzít do města, v němž sídlí centrum, kde se lidé pokoušejí rozmnožit kapitál vědomostí, aby se všem dařilo na mysli i na duchu. To je nesporně nápovědou k místu, kam Franklin hodlal Smaragdovou desku odvézt.“

Edie zakoulela očima. „Hodně štěstí při hledání toho místa na mapě z nakladatelství Rand McNally.“

Caedmon pozorně studoval poslední stránku Franklinova spisu. Jakmile skončil, řekl: „Slibně vypadají dvě části věty: do města, v němž sídlí centrum a kapitál vědomostí.“ Rychle napsal tato slova do internetového vyhledávače.

„Tak či onak se vždy vrátíme k pojmu poznání, není to tak?“

„Tmel, který spojuje jedno století s následujícím. Podívej, něco máme,“ ohlásil. Když viděl, že se obě slovní spojení vyskytují na jedné internetové stránce, pocítil příval optimismu. „Zdá se, že nějaký mudrc použil všechna hledaná slova v jednom návrhu z roku 1743.“ Rychle prošel text, který měl na monitoru. „V tomto dokumentu konstatuje svůj úmysl jet do Filadelfie, to jest do města, v němž se nachází centrum, kde se mnozí snaží navýšit kapitál vědomostí kolonií na kontinentě, a stvořit zde organizaci, která později vešla ve známost jako Americká filosofická společnost.“

Edie doplnila to, co vypustil. Jejímž cílem bylo věnovat péči krásným uměním a zdokonalovat sumu znalostí? Pohlédla na něho. „Vypadá to, že Americká filosofická společnost měla být obdobou Královské společnosti.“

Caedmon rychle vyťukal do rámečku hledání slova Americká filosofická společnost. „Nejenže měla, ale ještě stále jí je,“ informoval ji s úsměvem. Zase o krůček blíž.

Edie si přisunula skládací stoličku těsněji ke stolu a vzrušeně ukázala na webovou stránku, kterou právě otevřel. „Můj Bože! Měl jsi pravdu. Americká filosofická společnost, založená Benjaminem Franklinem v roce 1743, dosud spravuje knihovnu, archivy a velmi rozsáhlý soubor materiálů tykající se právě jejího zakladatele. No jasně, už tomu rozumím: sídlí ve staré filadelfské čtvrti hned vedle Síně nezávislosti.“ Když ale Caedmon tázavě zvedl obočí, upřesnila: „To je místo, na kterém se v květnu 1775 konal druhý kontinentální kongres a kde o čtrnáct měsíců později, 4. července 1776, podepsali američtí Otcové zakladatelé Vyhlášení nezávislosti.“

„Hmmm… zajímavé.“ Pár vteřin uvažoval o významu faktu, že Smaragdová deska je ukrytá v tomtéž koloniálním městě, ve kterém američtí rebelové přiložili pero na papír a legalizovali tak rozchod s Velkou Británií. „Podle té své Knihy Mojžíšovy měl Franklin v úmyslu založit jakýsi protektorát, triádu, jak tomu říkal, aby zabránil tomu, že se Smaragdová deska dostane do rukou lidem, kteří by jí zneužili k osobnímu prospěchu.“

„Kdy tedy poletíme do Filly?“

Usmál se. Už ho dost dobře zná.

„Podívám se na nějakou cestovku a zjistím, kdy letí nejbližší…“ Uprostřed věty se zarazil, protože náhle se odněkud rozezněl refrén písničky z osmdesátých let „Karma Chameleon“. Protivný zvuk.

„Netušila jsem, že jsi fanoušek Boy George.“

„To tedy nejsem,“ odsekl. Zmateně sáhl do kapsy, odkud se to záhadně linulo, a vytáhl úplně neznámý mobilní telefon. Teprve pak si uvědomil, že to, co slyší, je vlastně vyzvánění. Nechápal, jak se mohl jasně červený mobil u něho v kapse ocitnout, ale pak hovor přijal. Až na to, že to nebyl hovor, ale příchozí video.

„Poslyš, to vypadá jako Rubinův budoár,“ prohodila Edie, která se mu nakláněla přes rameno. „Vidím to jeho majestátní sloupkové lože… Proboha!“

„Co se…“ vyjekl Caedmon. Srdce se mu prudce rozbušilo, když spatřil úplně nahého Rubina stát na tudorovské stoličce vedle ozdobně vyřezávaného dřevěného sloupku. Okolo krku měl smyčku z černého provazu, jehož druhy konec byl omotaný kolem horní části všech čtyř vysokých sloupků postele.

Hleděl přímo do objektivu a po tváři mu stékaly slzy. „Vater, ich libe dich. Miluju tě, otče…“

O vteřinu později druhá osoba, zády ke kameře, došla ke stoličce – a podkopla ji Rubinovi pod nohama. Propadl se jen asi o třicet centimetrů. Tělo se zazmítalo. Nohy kopaly do vzduchu.

Edie vykřikla.

Caedmon jí prudce vrazil mobil do ruky „Volej 999. Řekni policii, ať hned jedou do Woolfova antikvariátu na Cecil Court. A v žádném případě nevycházej z kavárny,“ přikázal jí přes rameno, zatímco se hnal ke dveřím.

62

Vyběhl na chodník před internetovou kavárnou a ve spěchu, aby se dostal co nejdříve ven, prudce odstrčil několik stálých návštěvníků.

V šoku z právě zhlédnuté scény se sprintem rozběhl k Cecil Courtu – věděl, že času není nazbyt. Snad ještě dokáže Rubina zachránit.

Jen co proběhl kolem rozmazaných výkladních skříní, restaurací a domovních vchodů, vrhl se za mohutného troubení klaksonů do vozovky, aby přeběhl na protější stranu ulice. Řidič černého taxíku na něj vykřikl sprostou nadávku. Caedmon si toho nevšímal. Běžel dál.

Má pouhé dvě minuty. Při troše štěstí tři. Pravděpodobněji však jen necelé dvě, protože Rubin byl silnější postavy, takže tlak na jeho průdušnici bude větší.

Jen sebou neházej, Rubíne! Nesnaž se, proboha, bojovat! Tím bys jen urychlil konec. Smrt oběšením. Ci spíš uškrcením, protože váha těla utáhne smyčku. Pak následuje udušení.

Nechtěl ztrácet čas pohledem na hodinky. Místo toho kmital nohama ještě usilovněji. Byl rád, že déšť ustal, i když mokry chodník byl kluzký. Zjistil to už po několika vteřinách, když vrazil do pouliční lampy.

S ochabujícími silami zahnul na Cecil Court a okamžitě ho uhodil do nosu štiplavý pach garam masaly. Indická jídelna na rohu byla otevřená. Uřícený rychle přelétl pohledem pěší zónu. Pátral po tmavovlasém muži s tváří anděla. A srdcem démona.

Krásný vrah ale nebyl nikde v dohledu a na Cecil Courtu panoval mír a klid.

Na první pohled viděl obvyklý houf turistů a nedělních kupců, kteří procházeli kolem a shlukovali se před vystavenými knihami. Zdálo se, že v ulici s řadou knihkupectví čas ubíhá pomaleji. Proto se za ním tolik hlav otáčelo, když se prostředkem ulice divoce řítil k Rubinovu antikvariátu. Zvědavce ale ignoroval, protože takový luxus, aby jim věnoval pozornost, si zkrátka nemohl dovolit.

Jakmile doběhl k venkovním dveřím, popadl kouli a chtěl jí otočit. Zatraceně! Zamčeno. Vrah musel mít klíč! A dal si práci s tím, aby za sebou po odchodu zamkl. Caedmon strčil ruku do kapsy u kalhot a vytáhl stříbrný klíč, který mu předtím půjčil Rubin. Když ho zasunoval do zámku, trochu se mu třásly prsty. Tiše zaklel.

V okamžiku, kdy zámek cvakl, dveře prudce rozrazil za divokého řinčení zvonku oznamujícího, že vešel zákazník. Nenamáhal se je za sebou zavírat, protože spěchal víc než ten vrahoun. Když se rozběhl přes prodejnu, vrazil ramenem do regálu s knihami; bylo tu málo světla. Znovu zanadával, tentokrát hlasitěji.

Dostal se ke schodišti do Rubinova „budoáru“, chytil se spodního sloupku zábradlí a… nemotorně klopýtl. V dalším postupu ho zastavila malá barikáda kartónových krabic. Když na jednu z nich šlápl, bota se mu okamžitě propadla do lepenkového víka.

Zasakroval, přidržel se zábradlí a vytáhl nohu z krabice. Neobratně se dostal přes překážku a pak bral schody po dvou. „Rubine!“ zařval, když už byl téměř nahoře. Přestože odpověď neočekával, děsivé ticho ho naplnilo strachem.

O chvilku později už se hnal předsíní s masivním skleníkem a ohyzdnými kukačkami. Potom se prudce zastavil.

Pozdě.

Rubin Woolf visel bez života z vrcholu bohatě zdobených sloupků postele. Sněhobílé vlasy. Bledé údy a vypouklé břicho. Vypláznuty a zduřelý jazyk. Rampouch s namodralým nádechem, visící třicet centimetrů nad podlahou. Oběšenec na dubovém dřevě. Caedmon potlačil instinktivní nutkání odvrátit se od hrůzného výjevu. Místo toho jen zavřel oči a poskytl tak mysli oddech, aby to dokázala přijmout. A zpracovat ten děs.

Tohle nebyl Rubin, jehož znával. To nebyl ten čilý muž, který ještě před necelými dvanácti hodinami vesele popíjel martini a hlasitě vyhrával na klavír „London Calling“.

Otevřel oči a rozhlédl se po místnosti. Nikde žádná krev. Ani jediná kapka. Jen kaluž moči na podlaze. Spolkl žaludeční šťávy, které mu vhrkly do krku. Chtělo se mu zvracet. Nedokázal se rozpomenout, kdy se naposled cítil takto bezmocný.

Zděšeně otočil hlavu. A pak to spatřil… osmicípou hvězdu úhledně vyřezanou do dubového čela postele. Stejnou hvězdu, která zdobila jílec dýky použité k vraždě Jasona Lovetta.

Přemýšlej, člověče! Ten parchant tím zřejmě něco sděluje.

Poklesla mu ramena a stejnou měrou jej rázem přepadly žal, hrůza a nechápavý údiv. Proč zabíjet Rubina Woolfa? Protože Baconův frontispis ležel v průhledném ochranném obalu viditelně na posteli, musí předpokládat, že vrah o Rytířích přilbice ví. A možná i o Smaragdové desce. Zřejmě však neví nic o Benjaminu Franklinovi. Což by znamenalo, že jsou o krok vpředu. Ještě stále ve hře.

Přejel si dlaní po tváři. Dobrý Bože, tohle jsem si opravdu pomysleli S Rubínovým tělem bez života visícím z…

Caedmon zpozorněl.

Spíš vycítil, než uslyšel vibrace kroků. Někdo stoupá po schodech. Ten šmejd se vrátil pro další oběť.

Rozhlížel se po nějaké zbrani. Jeho pohled utkvěl na převržené stoličce. Té, na níž stál Rubin těsně před smrtí. S odhodláním roztříštit tomu mizerovi lebku, uchopil Caedmon stoličku za jednu ze zdobených noh.

O zlomek vteřiny později spatřil rozmazanou růžovou skvrnu s hromadou kudrnatých tmavých vlasů.

V tu ránu stoličku odhodil a popadl do náruče Edie, která právě vtrhla do pokoje. Dělal co mohl, aby jí zabránil v pohledu na děsivý výjev.

„Nedívej se, lásko.“

Výstraha ale přišla pozdě.

„Ne!“ vyjekla Edie.

Mlčel, protože nevěděl, co by řekl. Neexistovala žádná květnatá fráze, která by tak hrůzný obraz dokázala vymazat z mysli.

Teprve po drahné chvíli se od něj Edie odtáhla s výrazem děsu zamrzlým v obličeji. „Neměl žádny důvod ho zabít…“ Otočila hlavu do předsíně. „Slyšels to?“

Nastražil uši. A pak to zaslechl. Slabý, ale s ničím nezaměnitelný praskot. Doprovázený rovněž s ničím nezaměnitelným zápachem. Kouř.

Rozběhl se do předsíně a dál ke schodišti.

„Vidím plameny!“ zaječela Edie.

Pod schodištěm skutečně vesele praskal a tančil oheň, rudé jazyky vyskakovaly do výše. Drak chrlící oheň ožil!

„Jsme v pasti, co?“ Edie divoce gestikulovala ke schodišti, aby poukázala na zřejmý fakt, že plameny rychle postupují a dřevěné schody jsou dokonale hořlavý materiál. „Zpátky do pokoje!“ přikázal. Uchopil Edie za paži a táhl ji pryč od schodiště.

„Odsud se živí nedostanem! Je to knihkupectví Hromada vysušeného paliva. Takže se požár rychle rozšíří.“

Caedmon si jasně uvědomoval, v jakém zuřícím pekle se ocitnou, nepodaří-li se jim oheň uhasit. Zběsile se rozhlížel po dřevem obloženém pokoji. Potřeboval něco, čím by plameny udusil. Rozběhl se k oknu a strhl ze stěny těžké sametové závěsy. I s tyčí a vším ostatním.

Ediiných údivem rozšířených očí si nevšímal a rychle se vrátil ke schodišti. Za tu krátkou chvíli, co byl v pokoji, vyšplhaly plameny po schodech už téměř nahoru. Rychle vytáhl kovovou tyč z poutek a hodil těžký závěs na burácející plameny.

Stejně jako živé bytosti potřebuje dýchat i oheň. Jakmile mu odřízne přísun kyslíku, uhasí ho.

„Vem tě čert,“ zaklel, když plameny začaly stravovat samet. Tiché popraskávání, které slyšeli ještě před chvílí, se změnilo v smrtící řev.

S plícemi plnými kouře se hlasitě rozkašlal. Reflexivně si loktem zakryl nos a ústa a začal couvat od schodiště. Na těch schodech šlehá víc plamenů než v Londýně za leteckého bombardování, pomyslel si. Pohřební hranice byla pečlivě naplánovaná do posledního detailu a začalo to vzplanutím hromady krabic pod schodištěm. Pravděpodobně záhy poté, co nahoru vyběhla Edie. Ten mizera byl zřejmě celou tu dobu v knihkupectví. Čekal. Číhal.

„Caedmone!“

„Okno!“ zařval na ni. „Rychle!“

Protože věděl, že je to jejich poslední úniková cesta, spěchal k oknu a ulevilo se mu, když za sklem spatřil úzkou římsu.

„Jsme moc vysoko. Když vyskočíme, zlomíme si vaz!“ vyjekla Edie.

„A když to neuděláme, uhoříme!“ vykřikl Caedmon a začal okno spěšně otevírat. Rozkročil se, popadl ho oběma rukama a pokoušel se ho vysunout vzhůru.

„Zatraceně! Je slepené barvou a nejde zvednout!“

Edie se rozkašlala. „Hoří… v předsíni,“ vydechla.

„Vím o tom.“ Bylo mu jasné, že mají jen několik sekund, než se smrtící plameny rozšíří do dřevem obloženého pokoje a uvězní je v peci. Bleskově svlékl bundu. Ovinul si jí celou pravou paži, od dlaně až nahoru. „Stoupni si dál ode mě!“

Jen co ten rozkaz vykřikl, praštil do okenního skla obaleným loktem a rozbil ho. Ještě chvíli do něj musel odhodlaně bušit, než vyčistil rám od ostrých střepů. Když si bundu z ruky sundával, ohlédl se přes rameno. Oheň už olizoval Rubinovy bosé nohy.

Popadl Edie za ruku a táhl ji k vytlučenému oknu. „Vylez ven!“

Edie s bojácným výrazem prostrčila hlavu rámem a pak se ho chytla. Sklonila se a vysunula z okna jednu nohu v džínovině. V dalším okamžiku už stála na římse.

Caedmon zaslechl v dálce kvílení sirén.

„Dolů se radši nedívej,“ varoval ji, zatímco také prolézal oknem. Napadlo ho, jestli Edie netrpí strachem z výšek. Vzápětí už se celým tělem tiskl k cihlové domovní zdi a opatrně se bokem sunul k Edie. „Jsi v pořádku, lásko?“

S očima vytřeštěnýma strachem přikývla. „Dokážu to.“ Pokusila se o statečný úsměv, který jí však moc nevyšel a nevyzněl nijak přesvědčivě.

Necelý metr od místa, kde stáli, šlehaly z rozbitého okna oranžové plameny.

Caedmon vzal Edie jemně za zápěstí a beze slova ji opatrně přiměl, aby se po malých krůčcích co nejvíc vzdálila. Nepostoupili, ale ani o půldruhého metru, když je zastavil robustní kus architektonické výzdoby. Vyklenutá část zdi, vyčnívající z vnější fasády. Neexistoval způsob, jak se přes ni dostat, a nespadnout přitom z římsy.

Edie se na něj s vyděšenou, napjatou tváří obrátila. „A co teď?“

Výtečná otázka.

Prohlížel si Cecil Court. V obou směrech nepopsatelná vřava. Několik knihkupců zběsile uhánělo k Charing Cross. Zřejmě proto, aby nasměrovali hasiče, kteří právě zastavili na konci bloku a ujišťovali se, že neztratili nic ze svého drahocenného inventáře. Nedaleko Rubinova obchodu se shromáždila skupina zvědavců a někteří si natáčeli požár mobilními telefony. Před nosem jim prudce praskla výkladní skříň v přízemí a několik zvědavců zaječelo.

„Kdybys to náhodou nevěděl… tak tady nikde nevidím žádný žebřík,“ zamumlala Edie.

„Zato já vidím něco, co by nám, kdyby bylo nejhůř, mohlo pomoct.“ Asi pět metrů od vchodu do Rubinova antikvariátu spatřil Caedmon veliký kontejner na odpadky.

„Hej vy tam! Přitáhněte ten kontejner pod římsu!“ zavolal na jednoho statného muže z davu. Ukázal prstem. Sem. „Rychle prosím!“ Než nám chytne zadnice.

Edie vedle něj zřejmě vytušila, co má v úmyslu. „Nemusíme se trefit. Na konci bloku stojí hasičský vůz. Počkáme.“

„To není dobrý nápad.“ Caedmon viděl, že od plamenů už chytl okenní rám. Byl ze dřeva, natřený olejovou barvou. A on se bál, že z něj brzy taky začnou šlehat plameny. Pořád byli moc blízko. „Neboj se lásko. Skočím první.“

Normálně by dostala přednost dáma, ale věděl, že Edie nemá dost síly, aby se udržela za ruce na římse, až se z ní začne spouštět dolů. On tu sílu měl a také byl o dvacet centimetrů vyšší. Tyhle dvě výhody mu umožní pověsit se z římsy, doskočit na víko kontejneru a pak se natáhnout pro Edie. Nemělo by to být nic hrozného.

Těžký kontejner nakonec museli pod římsu dotlačit dva chlapi. Caedmon se opatrně otočil, aby stál obličejem ke zdi. Pak stejně opatrně podřepí, zachytil se okraje římsy, spustil z něj nejprve jednu a potom i druhou nohu. Několik vteřin visel za ruce ve vzduchu. Z rány po šípu v levé paži vystřelovala děsná bolest. Zatraceně! Na to nepomyslel. Neudrží se. Spadne… Koukl dolů a zjistil, že kontejner má přímo pod sebou. Vlastně jen něco přes půl metru. Víko bylo kovové, a ve středu otvor o průměru pětadvaceti centimetrů. Nehodlal do něj šlápnout.

„Caedmone, buď opatrný!“ zavolala na něj Edie. Panika v jejím hlase se nedala přeslechnout.

S nadějí, že si to vypočítal dobře, se pustil římsy.

Dva ochotní muži natáhli ruce přesně v okamžiku, kdy přistál na kontejneru, a zachytili ho, aby nesletěl na zem.

Na potlesk po bezpečném přistání ale nebyl čas. Rychle se rozkročil na kovovém víku. „Edie, teď se musíš spustit z té římsy,“ vybídl ji klidným, odměřeným tónem. Doufal, že to zmírní její strach.

Edie na něho pohlédla dolů a v očích měla odhodlání.

To je moje holka.

Se srdcem až v krku Caedmon sledoval, jak si pomalu sundává objemnou koženou kabelu, zavěšenou jako nábojový pás přes ramena, a pouští ji dolů na zem. Pak se otočila k cihlové zdi za sebou a položila na ni dlaně, jako by ji ten dotek mohl udržet, kdyby ztratila rovnováhu.

Oba statní muži, kteří mu pomohli po doskoku, stáli také připraveni.

Náhle se cely dům otřásl výbuchem a tabulky horních oken se s třeskem vysypaly.

„Dělej! Skoč!“ zařval Caedmon.

„Já se bojím!“ zaječela Edie – a pustila se.

Zachytily ji tři páry rukou.

Nejlépe si vedl Caedmon, který ji drapnul kolem pasu. S úlevou ji neohrabaně pevně svíral, s jednou rukou na boku a druhou na zadečku. Za sebou slyšel chraptivé výkřiky a hlasitý potlesk.

Když pohlédl vzhůru, viděl, že římsu už zachvátily plameny.

Předal Edie statnému chlapovi po levici. Když seskočil z kontejneru na zem, zkřivil tvář a přivřel oči. Bolest v poraněné ruce byla nesnesitelná.

Se zpupným úsměškem, kterým chtěl své utrpení zamaskovat, prohodil: „Tomu se tedy říká zkouška ohněm, co?“

Edie ztuhly rysy. Pak se s přimhouřenýma očima rozmáchla pravačkou – a vlepila Caedmonovi, který na to vůbec nebyl připraven, facku. Pořádnou.

„Ty blbče!“

63

Nebeská krása, pomyslel si Merkurius, když z okna pracovny hleděl na delikátní trsy třešňových květů, třepotající se v ranním vánku.

Jenže až příliš dobře věděl, že taková nádhera je podezřelá a s nebesy má jen málo společného, protože květům i vánku dává žít pekelný oheň.

S těžkým srdcem se od okna odvrátil. Pro nebývalou šíři znalostí Caedmona Aisquitha musel učinit nepříjemné rozhodnutí. Pro větší dobro. Angličan však naštěstí nevěděl, co je čtvrtým tokem skrytého poznání – to odhalení se skrývalo na stránkách Luminaria.

Když opustil pracovnu a vydal se chodbou, pohlédl na dědečkovy hodiny. Sedm hodin a sedm minut. Čin byl již vykonán. Tajemství bude nadále v bezpečí.

Když mu před sedmi lety jedna řecká stařena neuctivě vrazila do ruky Luminarium, rychle si uvědomil, že rukopis Mošeho Benaroyi není jen fascinujícím textem, nýbrž i odhalením tajemství vesmíru. Mystéria, jež střežili sefardští kabalisté a před nimi levitské kněžstvo. Nikdo je nikdy nesepsal ze strachu, že by mohlo padnout do špatných rukou. Až do roku 1943, do chvíle, kdy se Moše Benaroya chopil pera.

Jako mnozí lidé s univerzitním vzděláním býval i Merkurius typický sekulární humanista a pevně věřil, že kořeny morálky tkví v rozumu a spravedlnosti, nikoli v blábolení o nadpřirozených věcech. To všechno se ale změnilo, když si přečetl Luminarium. Sestávalo ze tří samostatných částí, z nichž první nesla název Velké dílo a byla rozvláčným komentářem ke čtvrtému toku skrytého poznání.

Podle Mošeho Benaroyi byla prvním tokem alchymie, což je slovo odvozené z výrazu a Uchem, znamenajícího „z egyptské země“. Jejím cílem je najít prvotní hmotu, jinak zvanou prima materia, a změnit její fyzickou podstatu v jinou substanci.

V dalším toku, kabale, vypočítával adept číselné hodnoty jednotlivých slov a vět Tóry. A ve třetím toku, magii, se učil umění výroby ochranných amuletů a kresby sigil a pečetí založených na šesticípé Davidově hvězdě.

Ve skutečnosti však nebylo správné hovořit o těchto tocích poznání jako o „skrytých“, protože proroci, věštci a mágové praktikovali zakázané rituály po staletí. Ale jak působivě ukázal Moše Benaroya, všechny tyto tři směry jsou pouhou kouřovou clonou. Chytře vymyšlenou vějičkou. Člověk mohl věnovat celý život studiu alchymie, kabaly a magie, což mnozí také činili, a přitom žít v blažené nevědomosti, že existuje ještě jeden tok. Čtvrtý. A ten, z dobrého důvodu dokonale skrytý před nezasvěcenými, obsahuje samo tajemství Stvoření.

Moše Benaroya tento čtvrtý tok posvátného poznání nazýval Božskou harmonií.

Podstatou tohoto mystéria jsou posvátné zvuky odpovídací písmenům hebrejské abecedy, protože každé z dvaadvaceti písmen se oživuje vlastní jedinečnou vibrací. To byl důvod, proč hebrejský výraz pro písmeno – ot – znamená rovněž puls nebo vibrace. Pokud se zvuky odpovídající jednotlivým hláskám intonovaly v předepsaném sledu, spustily tyto posvátné tóny tok vibrující energie. Zvuk je totiž nejen základním prvkem vesmíru, ale vše ve vesmíru se také nachází ve stavu permanentní vibrace. Spojené vibrující shluky energie vytvářejí pevnou hmotu.

A tato věčně vibrující sílaje podstatou Stvoření.

Podle Luminaria vznikl náš svět Božskou harmonií a veškeré Stvoření závisí na sledu neverbálních projevů neboli kol. Než Bůh prohlásil „Budiž světlo“, vydal ze sebe pár tónů, které stvořily vibrující energii, jež pak ono „světlo“ stvořila. Proto se to známé „na počátku stvořil Bůh nebe a zemi“ odehrálo ještě dřív, než vyřkl jediné souvislé slovo. Navíc lze hebrejsky vyraz pro „na počátku“, berešit, překládat rovněž jako stvořil šest. Zvuk se šíří sférickou vlnou. A tato vlna se vidy pohybuje v šesti různých směrech.

Patriarcha Mojžíš, zběhlý v používání čtvrtého toku poznání, věděl, že proměnou energetické vibrace zvukem se hmota buď promění, nebo je zničena. Mojžíš používal Božskou harmonii k vykonání každého svého takzvaného zázraku.

Ve druhé starozákonní Knize Mojžíšově, v kapitole 14, se líčí slavný příběh o rozdělení Rudého moře. Lidé obeznámení s Biblí a fandové starých filmů s Charltonem Hestonem vědí, že 600 000 židovských otroků uvízlo na břehu Rudého moře s faraonovou armádou v patách. Náhle se oblačný sloup, který šel do té doby před Mojžíšovým lidem a osvěcoval mu cestu, přesunul za ně a zakryl Egypťanům výhled. V tom okamžiku natáhl Mojžíš ruku nad vodu a vyvolal vichřici, jež donutila moře se rozestoupit, aby mohli přejít po odkrytém dně.

A pak své tajemství v biblickém textu domýšlivě vyzradil. Tento příběh je vyprávěn ve třech verších, 19-21, a každý verš v hebrejštině obsahuje přesně dvaasedmdesát písmen – což je kód! Chytře vymyšlený. Z příběhu je však vypuštěna zmínka o tom, že když Mojžíš stanul na břehu Rudého moře, v patřičném pořadí a správným způsobem těchto dvaasedmdesát písmen odříkal. To, co rozdělilo Rudé moře, tedy byla změna vibrační energie. Božská harmonie. Prastará technologie, jejíž kořeny nacházíme v Atlantidě.

Když začaly izraelské kmeny dobývat Sinaj, používal Mojžíš tuto starobylou technologii stále znovu, protože „vyvolenému národu“ umožňovala rozdrtit každou armádu, která se mezi něj a Zaslíbenou zemi postavila. Devět tisíc let předtím se Thovt stejným způsobem postaral o zkázu Atlantidy.

Stvořit. Změnit. Zničit.

To vše dokazovalo, že proces Stvoření – nebo akt ničivé destrukce – může vyvolat pouhý smrtelník. Žádný všemocný Bůh k tomu není třeba. Stačí člověk, který vydá správný sled zvuků, čímž změní vibrační energii, jež prostupuje celý vesmír. Dokázal by to kdokoli. Za předpokladu, že by měl šifrovací klíč, jímž by odemkl obrazec na Smaragdové desce, složitý tajemný piktogram sestávající ze symbolů, písmen a glyfů.

Mojžíš tenhle klíč nejen měl, ale prozradil ho levitům, dědičným židovským kněžím. Levité pak kód, který uchovávali v paměti, předávali po generace z otce na syna. Právě pro děsivou sílu, obsaženou ve zvukové vibraci, však zakazovali jeho písemné uchování. Levitští kněží a později sefardští kabalisté nepřekročili čáru, kterou patriarcha narýsoval do písku na Sin^yi před více než třemi tisíci lety. Dokud se tomuto pradávnému zákazu statečně nevzepřel Moše Benaroya a nesepsal svoje Luminarium.

Druhá část tohoto smělého rukopisu, nazvaná Klíč, obsahovala detailní formule pro Smaragdovou desku.

Správně dodrženy postup měl změnit vibrační energii vesmíru. To ale nebylo nic pro slabochy. Merkuriovi trvalo léta, než zvládl správnou intonaci každého písmene hebrejské abecedy. Léta pracného nácviku, než ji dokázal bez námahy projít celou.

Na konci chodby otevřel dveře a vešel do místnosti bez okna. Deset loktů na deset loktů. Věrná kopie Nejsvětější svatyně Šalamounova chrámu, Kodeš kodašim. Na stěně byla zlatou barvou podle šablony napsaná písmena hebrejské abecedy. Zde každé ráno procvičoval posvátné nápěvy. Stále dokola.

„Baruch hamelamed et jadi lesapper et hďotijot. Buď požehnán ty, jenž jsi naučil mou ruku psát písmena!“ pronesl tiše.

Vyzul si červené trepky a posadil se s chodidly pevně opřenými o zem na jediný kus nábytku v místnosti, židli s tvrdým opěradlem. Když se díval na dvaadvacet napsaných písmen, napjal břišní svaly a připravil si bránici. Zhluboka se nadechl, aby si naplnil plíce vzduchem a pak ho vypustil nosními dírkami. Kontrolované dýchání je základním předpokladem k správné výslovnosti.

Ve třetí části Luminaria s názvem Podvod Moše Benaroya odhalil, jak patriarcha Mojžíš znesvětil a zkazil posvátné poznání a využíval Božskou harmonii k páchání ohavných činů, nepředstavitelných ukrutností. Temná energie, nahromaděná za Mojžíšovy krvežíznivé vlády, se dosud nerozptýlila. A stále ještě je prokletím, jímž trpí každá nová generace nevinných obětí. 2btohy\ důvod, proč Moše Benaroya porušil prastarý zákaz.

Onen dávný den, kdy mu řecká stařena neočekávaně dala Luminarium, byl pro Merkuria zjevením. Nyní, téměř po sedmi desetiletích, konečné poznal smysl svého života. Moše Benaroya napsal velkolepý posvátný text, ale zahynul dřív, než mohl prastarých znalostí využít k většímu dobru.

Merkuriovým životním cílem, jeho posláním, bylo najít Smaragdovou desku a použít šifrovací klíč k uhašení temného ohně, který se rozšířil po celé zemi.

Je totiž stejně odvážný jako jeho předkové.

Žil už dost dlouho na to, aby věděl, že zlo nelze zadržet, nýbrž je třeba ho zničit. Teprve pak bude moci Nositel světla ozářit zpáteční cestu do Ztraceného ráje, kde mají všechny duše svůj původ a kam se všechny touží navrátit. Do onoho jasného místa, kde sídlí Světlo.

Kde neexistuje nenávist ani ukrutnost.

Kde se neznásilňují děti a nezabíjejí ženy.

Kde nikdo nemusí žít v hrůze, že bude uprostřed noci odvlečen z domova. Nebo, že mu někdo přiloží pistoli k hlavě. Nebo vloží oprátka na krk.

Kdyby měl Smaragdovou desku, dokázal by vyvolat harmonickou vibraci, jež by se rozběhla dál a skoncovala se vším utrpením. Navždy.

Toto bylo poselství, které mu Osman de Léon a jeho přítel Moše Benaroya, který s ním od narození pil stejné mléko, poskytli předtím, než je onoho osudného večera třiačtyřicátého roku důstojník SS násilím odvedl na nádraží.

Nesmíš, chlapče, nikdy zapomenout, ze tvé jméno znamená Nositel světla.

Neboj se světla, Merkure, protože tě dovede ke smyslu života.

Merkurius, připraven začít s rituálem, se zastavil uprostřed nádechu, protože jeho vzpomínky přerušilo vyzvánění telefonu. Vzhledem k časné hodině mu mohl volat jen jediný člověk: jeho amoretto Saviour.

Spěšně se vydal bosy k nejbližšímu telefonu, který měl na chodbě.

O chvilku později již pozorně naslouchal rozrušenému Saviourovi, který mu překotně sděloval, k čemu v několika posledních hodinách došlo.

Dobře vymyšleny plán, který společně sestavili předchozího večera, byl úspěšný jen zčásti.

„Počkej okamžik,“ řekl svému milci, protože se mu mocně rozbušilo srdce. Odložil telefon na skříňku.

Sklonil se a opřel si dlaně o stehna, jak se o něho pokoušela závrať. Zavřel oči. Několikrát se zhluboka nadechl. Panebože! Slyšel hlasy nespočtu bolestí trýzněných obětí. Bylo jich příliš mnoho, než aby je dokázal spočítat.

Jekot. Vzlykání. Zoufalý řev. Příšerná kakofonie utrpení.

Mučené davy.

Jaká hrůza!

Merkurius si ucpal uši rukama, aby se zbavil mučivé disonance. Nepomohlo to. Křik a ječení byly naopak hlasitější. Zvedaly se k nesnesitelnému crescendu.

Zbav nás od zlého!

„Ano! Ano! Přesně to mám v úmyslu udělat,“ vydechl hlasitě. Zbavit svět vše prostupující zlé síly. Dovést ztrápené lidské duše jako ovce domů do Ztraceného ráje.

Jednou již k tomu došlo. Před mnoha tisíci lety v Atlantidě. A může se to podařit znovu. Musí se to udělat znovu.

Ano! Nebojácně.

S odhodláním splnit svůj posvátny úkol, se Nositel světla chopil odloženého telefonu.

64

„Patří mi to.“

Edie zírala na červený otisk dlaně na Caedmonově levé tváři. „Zasluhoval bys víc než tohle. Nevinny člověk je mrtvy, protože…“ Potlačila vzlyk a zakryla si ústa dlaní. Metr od ní hasiči v kaštanově hnědých a žlutých kombinézách drželi dlouhou hadici a chrlili na fasádu Woolfova antikvariátu proud vody.

„Odpusť, lásko.“ Caedmon jí položil ruku na rameno, aby ji utěšil.

„To nestačí. Měl jsi Rubina varovat, že po nás jde zabiják, který je schopen naprosto čehokoli, jen aby se dostal ke Smaragdové desce.“ Zavrtěla hlavou a těžce vydechla. Stále ještě byla vyděšená tím, co viděla v Rubinově budoáru. „Proboha, proč jsi mu o tom chlapovi neřekl?“

„Nemohl jsem tušit, že nás ten grázl bude sledovat do Londýna. Ale ano, mea maxima culpa.“

Nad tou omluvou – v latině! – zrudla vzteky. „Jdi k čertu,“ odsekla a setřásla jeho ruku z ramene.

„V tomto okamžiku ani jeden z nás nikam nepůjde.“ Caedmon ukázal bradou na čtyři policisty, kteří právě uzavírali prostor před antikvariátem. „Lidi ze Scotland Yardu nás nepochybně budou chtít důkladně vyslechnout.“ Vzal ji za loket, aby ji odvedl od pobíhajících chodců, hasičů a zdravotníků.

Edie se sehnula, aby zvedla tašku, kterou předtím hodila z římsy na zem. „Máš nějakou představu, co bychom jim měli říct?“

„Co nejméně.“ Caedmon ji zavedl ke vchodu prodejny grafických listů a map; měla zavřeno, protože byla neděle. „Nejlepší bude odpovídat stručně. Byli jsme na návštěvě u starého kamaráda. Ano, měl tam hodně cenných knih. Protože jsme ale to peklo přežili jen o vlásek, nebudou nás podezřívat.“

„A co když ano? A podrobí nás křížovému výslechu?“

„Můj starý vedoucí skupiny z MI5 se postará, aby nás z toho rychle dostal.“

Kamarádi na vysokých místech. To musí být pěkné.

„A rozhodně se nezmiňuj o tom videu,“ pokračoval Caedmon s očima přilepenýma k vyhořelému domu. „To by bylo příliš okořeněné ragú. Zvlášť kdyby policie zjistila, že jsme před pěti dny byli u vraždy Jasona Lovetta. Na téhle straně Atlantiku mě Thames House bude krýt, ale dál nepůjde. Určitě by se jim nelíbilo angažovat se na takovou dálku.“

„Takže jim řekneme, že jsme Rubina našli, jak visí… Proboha!“ Edie zvedla ruku a ukázala na stylově oblečenou blondýnu běžící po Cecil Courtu. „To je Marnie!“ Položila Caedmonovi dlaň na záda a vystrčila ho z vchodu. „Nedovol, aby to viděla!“

Nikdo by neměl vidět místo tak hrozného úmrtí.

Ne, úmrtí ne… Vraždy.

Caedmon se rozběhl k Marnie a chytil ji do náruče. Edie ode dveří obchodu sledovala, jak se Marnie zběsile pokouší osvobodit a přitom hystericky ječí. Z očí se jí valily slzy a její žal byl tak hmatatelný, tak srdcervoucí, že ho cítila i na dálku.

Taktně se otočila, začala si prohlížet vystavené zboží a předstírat zájem o vzácnou a nestydatě drahou karikaturu z Punche. Koutkem oka viděla, jak Caedmon předává Marnie zdravotníkům, kteří jí přehodili přes ramena deku a odvedli ji k sanitce zaparkované na konci ulice.

„Toho hajzla by měli pověsit za střeva,“ řekl Caedmon tiše, když se vrátil k Edie. Unaveně si povzdychl. „To je zase den!“

„Stejně jako mnozí tví krkané máš talent k zdrženlivému vyjadřování.“

Caedmon místo odpovědi okatě otočil hlavu a obrátil se k ní z profilu.

„Co blázníš?“

„Říká se tomu nastavit druhou tvář,“ vysvětlil.

Opožděně si uvědomila, že se zachovala jako hrdinka z filmu Královna střední školy, a nastavenou tvář radši pohladila. „Jak nás ten zatracený hezoun dokázal najít?“ Náhleji byla zima a přitulila se k němu.

„Zřejmě nás sledoval už od chvíle, kdy jsme přiletěli. Pravděpodobně už z Rhode Islandu.“

„To je šílený… A my ani nevíme, jak se jmenuje. Je to jen hezký obličej s velkým temným otazníkem na čele.“

„Marnie říkala, že se včera setkala s krásným mladíkem ze Soluně. Máš u sebe ten mobil?“

Edie sáhla do kapsy nepromokavého pláště, vytáhla telefon a podala mu ho.

Když zkoumal třešňově červený mobil, naskočila mu mezi obočím hluboká vráska. „Myslím, že patří Marnie. Zmínila se, že o něj včera večer přišla. Strávila noc s tím mladíkem, a že jí chybí mobil, si všimla až ráno.“

„No to snad ne! Marnie se s tím chlapem vyspala? Ale vždyť je to… chladnokrevný vrahoun!“ vychrlila ze sebe Edie v šoku z toho sdělení.

„To samozřejmě nevěděla. Navíc nemohla tušit, že její řecký milenec zavraždí Rubina. Předpokládám, že jí neukradl jen mobil, ale i klíč od obchodu,“ pokrčil rameny Caedmon. Pak zapnul mobil. A přehrál videozáznam. Odvrátil se přitom od Edie, aby tu hrůznou scénu neviděla. Po chvíli telefon zaklapl. „Nevím, jestli sis toho všimla, ale na dřevěném obložení byla vyrytá osmicípá hvězda.“

„Tedy stejný symbol jako na té dýce, kterou zavraždil Lovetta.“

„Osmicípá hvězda je původní židovsko-křesťanský symbol Stvoření. Je složená ze dvou propojených čtverců a symbolizuje sedm dní Stvoření a osmý den odpočinku v právě stvořeném ráji.“ Když to Caedmon říkal, nepřítomně si mnul rukou zrudlou tvář. „Fakt, že vrah používá vždy osmicípou hvězdu naznačuje, že ví o takzvaném kódu geneze, který je zašifrovaný na Smaragdové desce.“

„Prosím tě, neříkej mi po tom všem…“ Edie se odmlčela a ukázala na chaotickou tlačenici záchranářů a diváků, „že máš stále ještě v úmyslu letět do Filadelfie.“

Jestli tam neodletím, pak Rubin zemřel zbytečně

„Time out“ skočila mu do řeči a rukama naznačila písmeno T. „Myslím si, že děláš předčasné závěry. Nevíme, jestli na Smaragdové desce nějaký kód geneze opravdu je. To je ještě třeba ověřit. Čímž chci říct, že až dosud jde jen o spekulaci.“

„Nemůžu ale riskovat, že desku najde Rubinův vrah,“ namítl Caedmon s odhodlaným výrazem v obličeji. „Před dvanácti tisíci lety zmizel z povrhu země celý kontinent. Beze stopy. A tu katastrofu mohl vyvolat kód geneze vepsaný do Smaragdové desky.“

„Ale sám jsi řekl, že bez šifrovacího klíče žádnou moc nemá.“ Ještě to nedořekla, když ji zasáhla děsivá myšlenka. „Proboha! Ty se bojíš, že vrahoun Rico ten klíč…“

„On, nebo lidi, pro které pracuje… Ano, už mě to napadlo.“

„Kdo ho podle tebe může zaměstnávat?“

Caedmon pokrčil rameny. „Nějaký totalitní stát. Nebo teroristická buňka. Ale může to byt i osamocený šílenec, pokud má motiv a prostředky ke stvoření prvotního atomu.“

„Protože k Velkému třesku stačí jediný atom,“ hlesla Edie tiše a její strach narůstal.

„Jistě tedy chápeš, proč do té Filadelfie musím odletět.“

„Když mi řekneš, že vedle našeho vesmíru existuje šest dalších paralelních vesmírů, neznamená to ještě, že rozumím kvantové fyzice. Navíc jsi použil jednotné číslo, musím, nikoli musíme.“

„Zavolám na MI5 a zařídím, aby tě vzali.“

Zakryla mu rukou ústa, aby ho umlčela. „Setři slovy. Letím s tebou.“ Jakmile vyhlásila své rozhodnutí, provizorní roubík zase uvolnila.

„Tak dobře.“ Rezignovaně přikývl. „Upřímně přiznávám, že nemám zdání, kam nás zmínky v Knize Mojžíšově, a teď myslím samozřejmě tu Franklinovu, zavedou. Pokud vůbec někam. Po více než dvou staletích už nejsou stopy čerstvé. Naše pátrání může začít a také skončit v Americké filosofické společnosti. Víme jen, že Franklin měl v úmyslu sehnat dva spolupracovníky, kteří by mu pomáhali Smaragdovou desku střežit. Triádu, jak to nazýval.“

„A jako náborovou kancelář měl v úmyslu využít druhý kontinentální kongres,“ dodala Edie. Náhle si uvědomila význam toho, co řekla, a zalapala po dechu. „Což znamená, že všichni členové triády byli signatáři Vyhlášení nezávislosti!“

65

„… navzájem se zavazujeme našimi životy, jměním a posvátnou ctí.“

Na listu pergamenu bylo pod těmito nesmrtelnými slovy pětapadesát podpisů, počínaje tím nejokázalejším – podpisem Johna Hancocka, prezidenta druhého kontinentálního kongresu. Několik jmen bylo známých. Jiná něco říkala jen odborníkům na americké dějiny. Všichni podepsaní se však řadí mezi Otce zakladatele nového státu, který onoho 4. července 1776 oficiálně zaujal místo na světovém jevišti.

„Bude s tím hrozná práce, co?“

Řekni mi něco, co ještě nevím, pomyslela si sklíčeně Edie a Caedmonovo zahořklé prohlášení nechala bez odpovědi.

Seděli vedle sebe u stolu v knihovně, mezi sebou otevřenou knihu a dívali se na Vyhlášení nezávislosti. Vedle knihy byl novy notebook Dell, hromádka bílého papíru a ostře ořezané tužky – jediné pomůcky, které byly v čítárně filadelfské knihovny povoleny. Nacházela se za rohem, kousek od Síně nezávislosti, kde se v roce 1776 sešel druhý kontinentální kongres. Knihovna byla majetkem Americké filosofické společnosti. Stejně jako tuto společnost i knihovnu založil Benjamin Franklin.

Edie pohled spočinul na vrchním archu papíru, který zel nápadnou prázdnotou. Jestli obraz vydá za tisíc slov, pak tenhle prázdný papír nevěstil nic dobrého.

Nebyla však ochotná hodit ručník do ringu, a tak řekla: „Díváme se na podpisy nejlepších a nejchytřejších mužů, které mohly kolonie nabídnout. Jsou tu zastoupeny všechny skupiny obyvatelstva: právníci, statkáři, obchodníci, profesionální politici. Víme, že Benjamin Franklin měl v úmyslu zvolit dva muže z této skupiny, aby mu pomáhali střežit Smaragdovou desku.“

„Pro triádu,“ doplnil ji Caedmon tiše. Police s knihami od podlahy ke stropu, georgiánská okna a lustry v koloniálním stylu vybízely k uctivému šepotu.

„Máš nějakou představu, jak tenhle seznam zkrátit?“ Pokusila se o úsměv v naději, že přímý let z Londýna do Filadelfie nebyl jen obrovskou ztrátou času, energie a peněz.

Caedmon se zamyšleně díval do otevřené knihy. „Domnívám se, že v triádě nebyli žádní svobodní zednáři,“ prohlásil po delší odmlce. Pak se pousmál. „Kromě moudrého mudrce z Craven Street.“

„S tím souhlasím. Kdyby měl zasvěcené strážce, nesplnilo by to svůj účel. A Franklin ve své Knize Mojžíšově napsal naprosto jasně, že svobodné zednáře pokládá za pověrčivé uctívače Atona s parukami na hlavách.“

„Jeho členství v zednářské lóži bylo jen prostředkem vedoucím k určitému cíli. Způsob, jak v selských botách překročit práh salonů.“

„Byl mazaný, to se mu musí nechat,“ prohlásila se zasmáním Edie, znovu pobavená tím, jak se Franklin zmocnil Smaragdové desky. „Na internetu bychom si měli zjistit, kteří ze signatářů Vyhlášení nezávislosti byli svobodní zednáři.“

„Dobrý nápad.“ Caedmon začal hbitě klepat do klávesnice. Díky tomu, že vydal knihu, se mu podařilo sehnat pro oba povolení k výzkumu, protože knihovna byla přístupná jen badatelům. „Tady máš galerii zednářů,“ ohlásil po chvíli a ukázal bradou na seznam jmen na monitoru počítače.

William Whipple William Ellery William Hooper John Hancock Richard Stockton Joseph Hewes Robert Treat Paine Benjamin Franklin George Walton

„Teď už náš úkol tak strašně nevypadá.“

Edie si prohlížela seznam Otců zakladatelů zmenšený o svobodné zednáře. „Stejně ale nepochybuji o tom, že všichni byli horliví vlastenci,“ prohlásila se zjevnou nechutí na ně házet špínu. Dokonce ani na „pověrčivé uctívače Atona“.

„Co ty považuješ za vlastenectví, pokládal král Jiří a jeho ministři za zradu.“

Edie, která nehodlala bojovat v další revoluci, se rozhodla změnit téma. „Tak dobře, zkrátili jsme seznam na sedmačtyřicet signatářů. K Franklinovu dvoučlennému týmu je to však pořád daleká cesta.“

„Nemusíš se bát, protože mám v rukávu ještě další trik.“ V modrých očích se mu potměšile zablesklo a jeho prsty rychle cosi ťukaly na klávesnici.

„Co děláš?“

Hledám členskou základnu Americké filosofické společnosti. V oněch neklidných měsících vedoucích ke konečnému rozchodu s Británií lidé měnili strany a nic nebylo jisté. Franklin si musel při svém výběru vést opatrně.

„Pokud si vzpomínám z dávných hodin dějepisu, tak Franklinův syn William, který byl guvernérem New Jersey, zůstal věrný Koruně. Co si o tom myslíš? Že Franklin našel další dva členy triády tady?“ Zvedla ruce a ukázala na čtyři stěny studovny. „V tomhle domě?“

Caedmon, dosud ťukající do kláves, přikývl. „Franklin hledal dva důvěryhodné muže podobného ražení s bystrým intelektem a odvážným srdcem.“

„Vzhledem k tomu, že Americká filosofická společnost byla Franklinovou domácí odpovědí na Královskou společnost, měli by všichni členové splňovat přísná kritéria.“

„Ale na rozdíl od anglického vzoru se Franklin rozhodl, že jeho společnost nebude mít elitářský charakter jako ta v Británii. Už to mám! Tady je členstvo Americké filosofické společnosti okolo roku 1776.“ Caedmon ukázal na monitor.

John Adams Benjamin Rush Francis Lightfoot Lee Stephen Hopkins Benjamin Franklin Thomas Jefferson John Witherspoon George Clymer John Penn Francis Hopkinson Thomas McKean Thomas Heyward, Jr Robert Morris James Wilson

„Lépe řečeno vesměs členové, kteří podepsali Vyhlášení nezávislosti.“ Edie rychle počítala. „Včetně Franklina jich je čtrnáct.“ Chopila se tužky a přepsala všechna jména na list papíru. Pak otevřela na laptopu soubor s Knihou Mojžíšovou. Protože zvenčí si sem s výjimkou notebooku nesměli přinést žádné materiály, pořídila digitální fotografie a přetáhla je do počítače. Rychle sjela na poslední stránku textu. Zamyšleně si kousala dolní ret a přemítala o Franklinově seznamu kritérií. „Pokoušíme se vyřešit dvě stě třicet pět let starou záhadu, ale jdeme na to opačným směrem.“

„Uznávám, že nemáme dostatek záchytných bodů. A těch pár drobtů, které Franklin upustil, je rozptýleno v pořádných politických soustech. Například tohle…“ Caedmon špičkou ukazováčku podtrhl poslední řádku rukou psaného textu… „Vzpoura proti tyranům je poslušností Boha. Mám chuť se převléct za Indiána a shodit do bostonského přístavu bednu čaje.“

Edie nepřítomně složila list prázdného papíru. „Dobře, předpokládejme, čistě hypoteticky, že si Ben vybral dva členy Americké filosofické společnosti a požádal je, aby vstoupili do jeho triády. Pak není vůbec vyloučené, že ti chlápci schovali tu zpropadenou věc přímo tady v knihovně, někde ve střevech téhle budovy.“ Podle brožurky, kterou si vzala v hale, se zde nacházelo přes 350 000 svazků a časopisů, jedenáct milionů rukopisů a téměř čtvrt milionu obrazových materiálů. Včetně impozantního množství Franklinových dokumentů a jeho osobní knihovny. Hledání příslovečné jehly v kupce sena.

„Musím tě zklamat, ale budova knihovny byla postavena až v polovině dvacátého století,“ informoval ji Caedmon.

„To snad nemyslíš vážně! Dala bych ruku do ohně za to, že je to koloniální architektura.“

„Je to velmi zdařilá imitace. A budovu přes ulici, tu, která je oficiálním ústředím Americké filosofické společnosti, postavili roku 1789. Dvanáct let po rozpuštění druhého kontinentálního kongresu. Takže Franklin mohl přivést Smaragdovou desku do Filadelfie, ale ve Městě bratrské lásky mohla byt jenom přechodně.“

„Skvělá zpráva.“ Edie sklopila zrak a pobaveně zjistila, že udělala z papíru vlaštovku. Potlačila dětinské nutkání ji vyhodit do vzduchu a místo toho odstrčila židli a vstala. „Potřebuju pauzu.“

„Nenechám tě potulovat se někde samotnou. Jdu s tebou?“

„Na dámské záchody? To asi nepůjde.“ Položila mu ruku na rameno. „Kromě toho nemám v úmyslu jít dál než do haly.“

„Ten mizera přiletěl za námi do Londýna. Mohl nás sledovat až…“

„Nemohl. Vedli jsme si hodně opatrně,“ přerušila ho s nadějí, že ho přesvědčí. Netoužila po tělesném strážci. Byla už velká holka a navíc se nacházeli ve veřejné budově. „Jestli dovolíš, půjdu se teď vyčůrat.“

Nedala mu příležitost k protestu, rázně se obrátila a zamířila k východu.

V hale, jediném prostoru knihovny, kam měla přístup veřejnost, procházela skupina školáků výstavou s názvem „Franklin: Muž mnoha slov“. Ve skleněných vitrínách tam byly k vidění různé exponáty. Děti z generace uvyklé vizuálnímu zahlcení digitálního věku se zjevně nudily. Potlačila nutkání se rozesmát.

Po chvíli, kdy už se chystala zeptat průvodce, kde tady mají toalety, se Edie náhle zastavila. Koutkem oka zahlédla v jedné vitríně jakýsi zvětšený citát. Podívala se pozorněji a s údivem zjistila, že tuhle větu zná… „Vzpoura proti tyranům je poslušností Boha.“

66

„Myslím, že znám jména dalších dvou členů triády,“ prohlásila Edie bez úvodu a bouchla na stůl velkou, v kůži vázanou knihou.

Caedmon vzhlédl od notebooku. „Opravdu?“

„Je to tak. Ale nejdřív si vyslechni stručnou lekci z americké historie.“ S tvářemi červenými rozrušením sáhla do kapsy džínsů, vytáhla zmuchlanou jednodolarovku a rázně ji položila rubem na stůl. „Tohle je Velká pečeť Spojených států schválená Kongresem v roce 1782,“ oznámila a pak ukázala prstem ještě na dva kulaté medailonky, které zdobily levý a pravý okraj.

Caedmon s probuzeným zájmem zkoumal důvěrně známou zeleno-bílou bankovku, americkou měnu, kterou znali po celém světě. „Vždycky mě fascinovala očividná esoterická symbolika na vašich papírových penězích,“ poznamenal a pozorně si prohlížel nedokončenou pyramidu, latinská hesla a vševidoucí oko. Poslední starý symbol byl přímo evergreenem, protože se objevoval se znepokojivou četností.

„Podle zdejšího průvodce podaly v letech 1776 až 1782 návrhy na Velkou pečeť Spojených států tři různé komise. Kongres ale všechny tři návrhy zamítl.“

„A co to má společného s našimi signatáři?“ Vedle laptopu ležel seznam hlavních podezřelých: třinácti členů Americké filosofické společnosti, vesměs těch, kteří podepsali Vyhlášení nezávislosti.

„První z těchto tří komisí pro návrh pečeti vznikla čtvrtého července 1776, v den, kdy se podepisovalo Vyhlášení nezávislosti. A víš, jak znělo heslo, které tahle komise doporučovala? Vzpoura proti tyranům je poslušností Boha“

Jen co to Caedmon uslyšel, zrychlil se mu tep. Znovu si začal prohlížet seznam, který dali dohromady, aby zjistil, jestli některý z členů Americké filosofické společnosti zasedal v návrhové komisi na Velkou pečeť z roku 1776.

„A teď dávej pozor, protože to začne být opravdu zajímavé.“ nedala se ovšem rušit Edie. Otevřela svazek, který ze své výpravy donesla, a začala v něm listovat. „V téhle knize jsou zaprotokolovaná zasedání kontinentálního kongresu z roku 1776. Knihovník byl tak laskavý, že mi ji našel.“ Po chvíli vzrušeně zaklepala prstem na otevřenou stránku a přitáhla Caedmonovu pozornost ke dvěma řádkům vytištěného textu. „Podívej! Tady to je! Oficiální zápis z Kongresu: ‚Rozhodnuto, že v komisi na návrh pečeti Spojených států Amerických budou dr. Franklin, pan J. Adams a pan Jefferson.‘“

„To je skvělé… neuvěřitelné,“ kroutil hlavou Caedmon.

Edie se na něho obrátila s úsměvem. „Jestli se nepletu, svoje tři členy triády už máme.“ Chopila se tužky a na seznamu zakroužkovala tři jména: Benjamin Franklin, John Adams a Thomas Jefferson. „Jak vidíš, všichni tři byli členy Americké filosofické společnosti.“

„Adams a Jefferson… odvěsny Franklinovy předpony,“ zamumlal, když si připomněl větu z Knihy Mojžíšovy: „Musím najít odvěsny ke své přeponě.“

„V roce 1776 slavil Franklin sedmdesátiny. Byl to podle všech měřítek starý muž. V protikladu k němu bylo Adamsovi jednačtyřicet a Jeffersonovi pouhých třiatřicet,“ pokračovala Edie. „Oba dva tedy dost mladí, aby byli nadějnými strážci Smaragdové desky.“

„Franklin nesporně získal ty nejlepší.“

„I když nemohu tvrdit, že se dokonale vyznám v americké historii, vím, že Franklin, Jefferson a Adams zasedali také v komisi, která sepsala Vyhlášení nezávislosti, takže na tomto slavném dokumentu spolupracovali, A teď to nejlepší…“ Dramaticky se odmlčela, aby si zajistila jeho plnou pozornost. „Všichni tři byli skalní deisté.“

„Obhajovali světlo rozumu, přičemž skryty tok vědění byl vyhozen na smetiště dějin.“ Provinile pohlédl na stříbrný pečetní prsten na pravém prsteníčku. „Franklinova komise musela ten návrh na Velkou pečeť odevzdat. Nevíš náhodou, jestli o tom neexistuje nějaký záznam?“

Edie se širokým úsměvem vytáhla arch papíru vložený hned za přední deskou knihy. „Jsem o krok před tebou, Velký zrzku. Nechala jsem si to okopírovat a…“ Položila list před něho. „Hádej, co naše triáda vymyslela? Zakomponovala do svého návrhu vševidoucí oko!“

Caedmonovi ohromením spadla čelist.

Stejně jako na rubu dolarové bankovky viděl na papíře dvě oddělené kresby, které měly představovat rub a líc budoucí Velké pečeti. Na líci navrhovali ženu, alegorii Svobody, a další ženskou postavu, která měla reprezentovat Spravedlnost. Nad nimi se mělo vznášet vševidoucí oko. Na rubu byla detailní kresba Mojžíše rozdělujícího vody Rudého moře a Franklinovo heslo „Vzpoura proti tyranům je poslušností Boha“.

„Myslíš, že ten poukaz na Mojžíše má něco společného s Franklinovou špionážní činností v Londýně?“ zajímala se Edie, jejíž pozornost biblický výjev rovněž upoutal. „Však Mojžíš bylo jeho krycí jméno.“

„Nemyslíš, že to byla spíš poťouchlost? Já bych řekl, že ten biblický výjev má víc společného s americkými koloniemi, připravenými na exodus a osvobození od anglické monarchie. Koneckonců to vytvořili krátce poté, co bylo podepsáno Vyhlášení nezávislosti. Po shození okovů se Američané vydali hledat zemi zaslíbenou.“

„Nevím jak ty, ale já ani v nejmenším nepochybuju, že Velká pečeť z roku 1776 je jedním z Franklinových ukazatelů směru.“

„No… to je zajímavý nápad.“ Caedmon upřeně zíral na okopírovanou pečeť a snažil se poskládat dohromady různé dílky skládačky.

„Čemu ale nerozumím, je ta věc s tím vševidoucím okem,“ potřásla hlavou Edie. „Franklin, Jefferson a Adams jako deisté přece zavrhovali pověry a obřady starých náboženství. Proč tedy dávat na Velkou pečeť symbol, který tak bezostyšně připomíná Thovta, Světlo Atonovo a skryty tok poznání?“

„Může symbolizovat správný pohled. Možná je ale nakonec falešnou stopou,“ podotkl Caedmon.

Edie přikývla. „Franklin vlastnil Baconův frontispis téměř padesát let. A navíc byl velmistrem filadelfské lóže. Protože věděl, že v esoterických kruzích má vševidoucí oko značný symbolický význam, mohl ho použít jako zástěrku. Protože věděl, že svobodní zednáři budou po ukradené relikvii usilovně pátrat, zahalil se do pláště mága. Mě nepodezřívejte, já ji neukradl. Jsem zednář s dobrou pověstí.“ Zasmála se. „Máš pravdu. Benjamin Franklin byl skvělý taškář.“

„A pokud si dobře vzpomínám i amatérský kryptolog.“

Edie si vzala ořezanou tužku a čistý list papíru. „Kde tedy začneme?“

„Vzhledem k tomu, že Franklin svou Knihu Mojžíšovu úmyslně ukryl, musíme předpokládat, že v ní bude první ukazatel směru. To, co spojuje tenhle tajný spis s návrhem Velké pečeti z roku 1776 je…“

„Ta část, kde se píše, že vzpoura proti tyranům je poslušností Boha!“ přerušila ho a udělala si na papír poznámku. „Takže to už je druhý ukazatel.“

„Možná.“ Na rozdíl od Edie, která měla sklon činit předčasné závěry, dával Caedmon přednost opatrnějšímu přístupu. „Existuje možnost, že v tom odstavci se skrývá odpověď.“

„Jasně, rozumím. Myslíš si, že by se z něj dalo rozšifrovat něco, co tam na první pohled vlastně není.“

Caedmon vzal tužku a příslušnou pasáž si opsal.

Biblický obraz bouřkových mračen na nebi je předzvěstí krize, s níž bude nutno se vyrovnat. Kámen lidské bytosti úhelný, jejž Stvořitel odkázal Adamovým potomkům, je dar rozumu, díky němuž se mohou bezpečně pohybovat v této tmavé noci. Je možno, že po dlouhých letech vyjdou na světlo mé činy a budoucí generace mě tvrdě odsoudí. V mém zájmu je však nyní dodržovat svůj směr. Božím záměrem je, jak vím, abych udělal vše, co jsem udělat mohl. Oku Božímu jistě neujde, že konám jen Boží vůli. Zcela se jí oddávám. Neomylný Bůh jistě zná moje přesvědčení – že vzpoura proti tyranům je poslušností Boha.

Nad papírem se mu zjevně uvažovalo lépe než u monitoru. „Zatřeseme stromem a uvidíme, jestli spadne nějaké ovoce,“ zamumlal.

„Vidím tu slovo kámen,“ prohlásila Edie. Nakláněla se mu přes rameno, aby na papír viděla. „Mohlo by to mít nějakou souvislost?“

„Možná.“ Caedmon hleděl na těch pár vět a v duchu se ptal, zda se nepustil do nemožného úkolu, zda se tam vskutku něco skrývá. „Může to trvat dost dlouho. Neznáme systém šifry a vlastně ani nevíme, jestli se o nějakou jedná.“

Měl pravdu. Civěl na to tři hodiny a čtrnáct minut. A najednou to měl přímo před očima. Bože!

„Co tomu říkáš?“ vykřikl, až se Edie lekla. „Já myslím, že to je ono.“

Podtrhl ukazováčkem první slovo. „Biblicky.“

Edie se na něj podívala. „A co?“

Ukázal na počáteční slovo druhé věty, které prve zaujalo i ji. Kámen. A pak na další a další a další… První slova všech osmi vět odstavce dávala dohromady zajímavé prohlášení.

Biblický kámen je v Božím oku zcela neomylný.

Edie vytřeštila oči, ale vzápětí vyhrkla: Biblickým kamenem je nepochybně míněna Smaragdová deska, protože bývala přechovávaná v Arše úmluvy, o které se v Bibli mluví. A Boží oko je jasným poukazem na vševidoucí oko. Společně to tvoří blikající neonový ukazatel k… Edie svraštila čelo a umlkla.

„Tak,“ přikývl Caedmon. „Jak jsi právě sama řekla, dostali jsme se do slepé uličky. Nevíme, co to má znamenat.“

Bez mapy neměla nově objevená směrovka žádný smysl.

67

„Bledý duch uniká z uhasínající pohřební hranice,“ pronesl tiše Caedmon, zatímco se rozhlížel po hřbitově.

Edie, která stála vedle něho, se otřásla. „Tady musí určitě strašit. Jako v těch starých filmech.“

Po odchodu z knihovny už mířili do hotelu, když Caedmon zahlédl poutač inzerující hrob velkého muže.

Vešli dovnitř s nadějí, že v místě posledního spočinutí Benjamina Franklina najdou kýžený ukazatel. Snad nějaký chytře formulovaný epitaf. Nebo důvtipně navržený symbol.

Místo toho našli jen skromný nápis: „Benjamin Franklin a Deborah. 1790.“ Manžel a manželka pohřbení vedle sebe, přičemž každé místo posledního odpočinku označoval jednoduchý náhrobní kámen, bez jediné zmínky o skvělých činech. Jen prach a popel.

Edie pořídila digitálním fotoaparátem několik snímků dvojitého hrobu. „Hodil by se aspoň nějaký drobný náznak.“

„Já jsem v to také doufal,“ přiznal Caedmon s vědomím, že i když objevili ukrytou větu, neměli nejmenší tušení, jak jejího sdělení využít k něčemu konkrétnímu.

Mojžíš. Templáři. Sir Francis Bacon. A Benjamin Franklin. Mág. Bojovní mniši. Alchymista. Deista. Dělila je od sebe staletí, ale spojovala složitá síť symbolů a tajemství.

Biblický kámen je v Božím oku zcela neomylný. Co to ale může znamenat?

Caedmon pohlédl na náhrobní kámen a smutně si povzdychl.

Edie se k němu otočila a vyfotila ho. „Tuhle fotku nazvu Caedmon-myslitel,“ prohlásila. „Protože na náhrobku žádné vševidoucí oko není, můžeme doufat, že si starý Ben nevzal Smaragdovou desku do hrobu.“

„Ach ano. Budu si muset tuhle možnost vyškrtnout ze seznamu,“ zavtipkoval Caedmon.

A zatímco Edie pořizovala další snímky, dal se do průzkumu okolí. Byl zde klid, jaký na starých hřbitovech bývá, ale ze zdí obehnaného prostoru na ploše necelého hektaru vyzařovalo i cosi zvláštně surrealistického. Na blízkém obzoru se tyčily kancelářské budovy, vrhaly tmavé stíny na mramorovou dlažbu a nepravidelný hukot aut nedaleko odtud uspával mrtvé. Pronikavá vůně z vozíku prodavače hotdogů se mísila s výfukovými plyny a sloučené pachy se vzduchem nesly přes cihlové zdi na hřbitov.

„Bude to znít divně, ale nemám nejmenší tušení, kde je pohřbená moje matka,“ řekla najednou Edie. „Myslím, že někde v Orlandu.“ Přestala fotografovat a Caedmon uviděl hlubokou vrásku nad kořenem jejího nosu. „Existuje ještě dnes něco takového jako hroby pro chudé?“

Překvapen tou neočekávanou otázkou následující po tak upřímné výpovědi, zamumlal: „Hm… ano, na hřbitovech jsou stále ještě oddělené prostory pro… nemajetné.“ Protože chudí tady budou stále, pomyslel si, ale nahlas to neřekl, protože by ji nerad ranil. Pak ale dostal nápad. „Pomůžu ti její hrob najít.“

Vráska se ještě prohloubila. „Proč? Není tam. Ona tam nikdy nebyla. Jen tělo. Když se tam dostala, byla mimo.“

Caedmon předpokládal, že naráží na matčino předávkování heroinem.

„Tady a teď, to je všechno, co máme,“ pokračovala Edie, když vkládala digitální fotoaparát do tašky přes rameno. „Užívej si dokud můžeš, protože už zítra může šerifův zástupce připlesknout na dveře obytného přívěsu příkaz k vyklizení. Ale abys mě nepochopil špatně, někdy jsme si byly s mámou hodně blízké. I když jen jako dva křečkové běhající v kole.“ Rozlítostněně se usmála a ukazováčky naznačila věčný koloběh.

Caedmon jí položil ruku na rameno a přitáhl si ji k sobě. Ovinul jí ruku kolem těla oděného dnes v barvě fuchsií. Jeho Edie. Tak krásná. Tak nebojácná. A občas tak neuvěřitelně slabá.

„Neřekla jsem to proto, abych vzbudila tvůj soucit.“

„Já vím.“ Opřel se jí bradou o temeno.

„Změna tématu: Cítím to jen já, neboje v pobytu na hřbitově cosi podivně svůdného?“ Naklonila hlavu ke straně, pohlédla na něho a vklouzla mu rukama pod vlněný svetr. „Nemusíš odpovídat. Stačí mi, že se ti trochu zrychlil tep.“

„To způsobila ta fyzická blízkost.“

Zklamaně se ušklíbla. „A já si myslela, že je mezi námi něco jedinečného. Místo toho se zdá, že těsny kontakt s jakoukoli ženou by ti –“

„To není pravda!“ ohradil se a přivinul si ji ještě blíž. „Ze všech žen, které znám, jsi jediná, která to dokáže.“ Úmyslně se k ní přitiskl břichem, aby nemohla zůstat na pochybách.

„Ach. Teď se zrychlil puls zase mně.“

Pohodil hlavou a zasmál se.

„Tak hele! Chtěla jsem tě vzrušit a ne rozchechtat.“

„Omlouvám se.“ Jemně se dotkl nosem koutku jejích úst, aby přešel k zardělé tváři, pak k perleťovému lalůčku a přitom vdechoval její opojnou vanilkovou vůni. Zvedl ruku a odhrnul jí z obličeje uvolněny kudrnatý pramínek.

Bezostyšně se mu přitiskla ňadry na hruď, takže se k sobě přitiskli ještě těsněji. „Teď mě smíš políbit.“

„To taky udělám.“

Jen to asi nebylo tak, jak si představovala, protože to, co začalo jako sladce romantický polibek, rychle přerostlo v cosi zběsile živočišného. Ve vášnivý kaleidoskop spojených úst, hmatajících rukou a tlumeného, zadýchaného mumlání.

Caedmon, sotva popadaje dech, si ale uvědomil, kde se nacházejí, a neochotně s tím přestal.

Vibrovalo mezi nimi vzrušené mlčení, ještě zvýrazněné tóny španělského flamenka pouličního hudebníka, který hrál někde za cihlovou zdí.

Edie si mohutně povzdychla. „To je skvělé… skoro jako nějaká skupina mariachi koncertující pod mým balkonem.“

Caedmonova nálada se značně zlepšila. Vzal Edie za loket a odváděl ji od hrobu velkého muže. „Co kdybychom se trochu prošli?“

„Myslíš, že to máme risknout?“ Vzhlédla k obloze, plné nabobtnalých mračen, nasáklých nevylitým deštěm. „Asi bychom se měli raději vrátit do hotelu.“

„Trocha rizika neuškodí. Člověk nemůže pořád chodit s deštníkem.“

„Mám lepší nápad.“ Odtáhla se od něho a překročila jeden starý náhrobek, plný dolíčků od kyselého deště. Beze špetky povinné úcty si na něj sedla. „Pojďme se pustit do detektivní práce na internetu.“

„Tady? Uprostřed křesťanského hřbitova?“

„Netvař se tak vyděšeně.“ Otevřela koženou kabelu a vytáhla laptop. „Mysli si, že je to kancelář na čerstvém vzduchu. Vůbec se divím, jak to lidi dělali před informační revolucí. Laptop s 3G bezdrátovou sítí je určitě lepší než husí brk nebo poštovní holub.“

Zvědavost nakonec zvítězila nad dobrými způsoby i u něho a Caedmon usedl na zvětralý kámen vedle Edie. Stejně jako ona toužil sestavit nesourodé kusy skládanky. „Navrhuji, abychom začali s tou větou, kterou jsme vyluštili: Biblický kámen je v Božím oku zcela neomylný.“

Edie se sice zatvářila pochybovačně, ale podvolila se jeho přání.

„Aha!“ vykřikla o chvíli později při pohledu na monitor. „To jsem si mohla myslet. Ani jeden výsledek.“

„Nešťastný začátek.“

„Tak dobře, víme, že heslo, kterým ten odstavec končil, Vzpoura proti tyranům je poslušností Boha bylo pro Franklina důležité, ale co ti dva další členové triády?“ Zatímco hovořila, vyťukávala tuhle větu a k ní přidala ještě jméno „Thomas Jefferson“.

„Podle mě je to tenhle první odkaz.“ Caedmon rychle prolétl vybranou stránku. „Ano. To je skvělé… Thomas Jefferson nejenže tuhle větu přijal za své osobní heslo, ale měl ji i na prstenu, kterým pečetil svou korespondenci.“

„Podívejme se teď, jak to bylo s Johnem Adamsem… Hm, zdá se, že Adams se o tomhle výroku zmínil před manželkou Abigail, ale to je tak všechno.“

„Snad by to bylo palivo pro nějakého historika, ale pokud se nepletu, nám právě došel benzin.“

„Nebuď takový pesimista. Budu hledat dál.“ Nezdeptaná Edie znovu položila prsty na klávesnici. „Dnes jsi vyslovil hypotézu, že vševidoucí oko by mohla být falešná stopa. Zkusme tedy zadat vševidoucí oko a k tomu jména všech členů triády.“

Jen co to udělala a podívala se na výsledky, teatrálně si zakryla loktem obličej. Jako kdyby se chránila před poletujícími střepy. „Ouha! Povídej mi něco o konspirační teorii o síle výbuchu bomby. Myslím, že mám škrábanec od fičící křídlové matice nebo něčeho podobného.“

Caedmon si prohlížel seznam výsledků. „Proboha! Vzhledem k množství hesel, která obsahují slovo satanistický, nám bude trvat hodiny, než ve všem tom smetí neydeme srozumitelné jádro.“

„Internetová hysterie z tajných piklů je velkou módou. Vypadá to, že jsme vstoupili do oka uragánu.“

Usmál se, pobaven touto slovní hříčkou. „Musíme zpřesnit hledání.“

Edie si poklepávala prstem na bradu. „Když jsme byli v Londýně, mluvil Rubin obšírně o Thovtově oku, vyzařujícím Atonově světle a vševidoucím oku. Vzpomínám si, že byl přesvědčen, že to jsou vesměs jen různé výrazy odvozené ze stejného toku skrytého poznání.“

„Důvodem je skutečnost, že základem všech těch symbolů je Thovt, autor Smaragdové desky. Proto tyto tři obrazové symboly vyjadřují esenci Stvoření projevovanou v materiálním světě.“

„Podívejme se tedy, jestli najdeme souvislost mezi Thovtem a některým z členů naší triády,“ rozhodla Edie a do vyhledávače Google napsala: Benjamin Franklin + Thovt. Nespokojeně cosi zamumlala, když se na monitoru objevilo, že toto slovní spojení nebylo nalezeno. „Totéž u Jeffersona. Je to, mimochodem, můj druhý nejoblíbenější zrzek,“ podotkla a svá slova zdůraznila hravým mrknutím. „A teď statný muž z Quincy.“ O chvíli později se ke Caedmonovi otočila s otevřenými ústy a vykulenýma očima. „Podívej… Trefa.“

Mžouraje se naklonil k počítači. „Jseš si jistá?“

„Jsem. Koukni, je to bronzový basreliéf Thovta na vstupních dveřích. A ty dveře jsou na John Adams Building ve Washingtonu D. C. Pro případ, že bys nevěděl, co to je, tak je to křídlo knihovny Kongresu.“

Caedmon ohromeně zíral. Thovt, egyptský bůh s hlavou ibise. V žádném chrámě na Nilu, ale v americkém hlavním městě na řece Potomac.

Washington, město tajemství\ Minulých i současných.

„A všiml sis, co ten ptačí člověk drží ve zvednuté pravé ruce?“

„Věřím, že náš egyptský přítel třímá Smaragdovou desku.“ Udiven tím, co vidí, nedokázal víc, než jen vrtět hlavou a zírat.

Edie však ukázala na část doprovodného textu. „Podle toho, co tady stojí, bylo tohle křídlo ale přistavěno až v roce 1938. Sto dvanáct let po Adamsově smrti.“

„Na tom nezáleží,“ prohlásil Caedmon a dodal: „Benjamin Franklin ve své Knize Mojžíšově naznačil, že by si přál, aby se triáda neustále obnovovala a každý člen si zvolil a vyškolil nástupce. Takto zůstávala triáda věčná a s každou generací znovu vykvétala.“

„Jestli je to pravda, pak byla Smaragdová deska v jistém okamžiku přemístěna z Filadelfie do Washingtonu.“

„Basreliéf nic nedokazuje.“

„Biblický kámen je v Božím oku zcela neomylný,“ ocitovala Edie a zaznělo to trochu popuzeně. „Máme nejen obraz Thovta se Smaragdovou deskou v ruce, ale podle mého názoru víme také, kdo ji převezl do metropole.“

„Opravdu?“ Caedmon se dost podivil, jak to může bez křišťálové koule vědět.

„Zkus hádat, koho jako prvního napadlo proměnit bažinu kolem řeky Potomac v hlavní město?“

„Přiznávám, že mé znalosti americké historie jsou útržkovité a chabé, ale domnívám se, že viníkem byl George Washington a jeho komplicem ve Francii narozeny urbanista Pierre Charles L’Enfant. Oba byli svobodní zednáři.“

„Svobodni zednáři si přáli, aby sis to myslel,“ zkazila mu vzápětí iluze Edie. „Pravdou ovšem je, že tím, kdo usilovně přesvědčoval Kongres, aby koupil půdu kolem Potomaku pro výstavbu nového hlavního města, byl Thomas Jefferson. Podařilo se mu to ještě před koncem revoluce v roce 1781. Jako amatérský architekt dokonce nakreslil plán.“

„Měl s plánem Washingtonu něco společného Franklin?“ zeptal se Caedmon, kterého její slova zjevně zaujala.

„Podle historických publikací nic. Benjamin Franklin zemřel roku 1790, tedy ve stejném roce, kdy byl Washington založen. Ale vzhledem k tomu, že to byl Jefferson, kdo vybral místo, dohlížel na vyměřování a v době, kdy zastával funkci ministra zahraničí, řídil celý projekt, bych ráda věděla, jestli s plánem výstavby nového hlavního města na řece Potomac náhodou nepřišli všichni tři členové triády – Franklin, Adams a Jefferson – dávno předtím, než se stal skutečností. Ano, řekl jsi to sám, mělo to být místo, kde hodlali ukrýt Smaragdovou desku.“

Její domněnka měla nepochybně svou cenu. Protože rozsah Ediiných znalostí v tomto směru byl imponující, zeptal se Caedmon zvědavě: „Jak to, že o tom tolik víš?“

Zvedla notebook a položila si ho na klín. „O prázdninách mezi prvním a druhým rokem na univerzitě jsem pracovala jako průvodkyně pro jednu washingtonskou cestovku. Co se historie hlavního města a jeho tradic týče, udělali ze mě chodící encyklopedii.“

„A vidělas ten bronzový basreliéf s Thovtem na vlastní oči?“

„Viděla jsem tu budovu, ty dveře ne. Myslíš si, že Smaragdová deska by mohla být ukrytá přímo tam, v tom křídle?“ zeptala se a vypnula počítač.

„Možné by to bylo. Ale nebudeme to vědět, dokud si ten reliéf neprohlédneme.“

„Máme to při cestě domů. Je v tom kus ironie, že jsme opsali celý kruh, co?“ Zaklapla notebook a strčila ho do tašky. „Už sis někdy říkal, jak by měl znít tvůj epitaf.“

„Moc o své tělesné schránce nepřemýšlím. Snad jenom něco stručného jako Franklin a –“

„Proboha!“ zajíkla se Edie zděšením, než stačil dopovědět, a mocně mu sevřela paži. „To… to je on! Právě jsem zahlédla hezouna Rika!“

68

„Aspoň si myslím, že jsem ho viděla,“ opravila se vzápětí Edie. Koutkem oka nezřetelně zachytila tmavovlasého, dobře oblečeného mladíka. „Ať už to ale byl on nebo ne, bude lepší, když odsud vypadneme.“ Zvlášť, když je hřbitov úplně pusty.

Caedmon, navenek zachovávaje klid, se naklonil k uchu své přítelkyně. „Nemluv tak nahlas, ať nepřítele nevyplašíme.“

Něco takového se ale snáze vysloví, než vyplní, zejména když Ediiny nervy vibrovaly jako struny na kytaře. Flamenco nabralo frenetické tempo.

„Chci vědět, kde přesně jsi toho mizeru viděla.“

„Asi padesát metrů vlevo za mnou.“ Měla nutkání se otočit a ukázat tam, ale ovládla se.

„Máš u sebe zrcátko?“

„Asi jo… mám.“ Otevřela tašku a spěšně se v ní začala hrabat. Za okamžik vytáhla starou pudřenku. Chvíli trvalo, než ji otevřela, a pak mu ji beze slova podala.

V zrcátku se mohl Caedmon podívat, co má za sebou, aniž by musel otočit hlavu. „Zatraceně. Ten chlap je příliš daleko, abych ho bezpečně poznal. Zdá se, že stojí u brány. Protože kolem celého hřbitova je přes dva metry vysoká zeď a brána je jediná možnost, jak se dostat ven, zřejmě tam na nás čeká.“

Jakmile k němu dojdeme, zastřelí nás, ubodá nebo praští do hlavy kovovou trubkou. Neexistoval způsob, jak mu v tom zabránit.

„Musím přiznat, že naše možnosti jsou omezené.“ Caedmon zaklapl pudřenku a vrátil ji Edie.

„Bože, já jsem tak hloupá! Vždyť mám mobil a můžu zavolat 911!“ vykřikla a úlevou se zavlnila v bocích jako na pláži Waikiki. „Jeden hovor, a poldové jsou tu jak na koni.“

„Jen aby.“

„Proč by neměli přijet?“

Caedmon zvedl pochybovačně obočí. „Co přesně chceš policii říct? Že je tady nějaký osaměly muž, který nám nic neudělal ani nám nevyhrožoval? Nic na něj nemáš.“

„Zavraždil dva lidi,“ zasyčela Edie. Zachovat klid pod tlakem je jedna věc. Chovat se blazeované tváří v tvář smrtelnému nebezpečí, je ale něco docela jiného. „V téhle zemi by ho za to posadili na elektrické křeslo.“

„Nemáme žádné důkazy.“ Caedmon se zvedl. Vzal tašku, sevřel Edie paži a přinutil ji také vstát. Nucené se na ni usmál. „Teď se tvař vesele.“

„Jak nám to pomůže?“

Neodpověděl. Místo toho ji láskyplně objal paží kolem ramen a vedl ji po štěrkové cestě. Opačným směrem, pryč od brány. Cítila sice úlevu, že se od toho vrahouna vzdalují, ale nelíbilo se jí, že tak současně odcházejí od brány, která představovala jedinou možnost úniku ze zdí obehnané pasti.

Když tak beze spěchu kráčeli, Edie cítila napjaté svaly Caedmonovy paže. A přestože se usmíval a pozorně k ní nakláněl hlavu, jako by si zaujatě povídali, oči mu jezdily ze strany na stranu. A mozek vyhodnocoval. Plánoval.

Po chvíli, s plánem už zjevně zosnovaným, zabočil s Edie ze štěrkové cesty na pěšinu během let vyšlapanou v trávě. Pak uvolnil objetí, chytl ji za ruku a zrychlil krok. Spěšně procházeli kolem kamenných křížů, vytesaných sarkofágů, pohřebních uren a nakloněných pomníků.

„Tady najdeme aspoň nějakou ochranu,“ zabručel, když zašli za masivní žulový podstavec, na kterém se tyčil vytesány pamětní obelisk. „A ztratíme se tomu mizerovi z dohledu.“

Edie se k němu přikrčila s jasným vědomím, že hrají smrtelnou hru na schovávanou.

Caedmon, s Edie přilepenou na zádech, vyhlédl z úkrytu za žulovým památníkem. „Výborně… náš vrátný už opustil svoje stanoviště.“

Jde sem! Edie unikl ze rtů neurčitý zvuk, cosi mezi vzdechem a zakňouráním. Caedmon ji pokáral varovným pohledem.

„Chceš říct, že si opravdu přeješ, aby šel k nám?“ zeptala se šeptem.

„Jak jinak ho chceš odlákat od východu? Čímž se dostávám k tvému kabátu. Byla bys tak laskavá a podala mi ho?“

„K čemu ti bude můj nepromokavý plášť?“

„Bude z něj dokonalá capote de brega. Toreadorova pláštěnka k oklamání býka,“ přeložil jí.

Edie si rozvázala pásek a svlékla plášť. Sice netušila, co má v úmyslu s ním udělat, ale bez řečí mu ho podala.

Caedmon jej sbalil do koule a zastrčil si ho pod vlněné sportovní sako, což byla ta poslední věc, kterou očekávala.

„Odcházím nachystat past.“

Edie ho popadla za zápěstí. „Neříkej mi, prosím tě, že se rozdělíme a sejdeme se později v Praze.“

„Pokud půjde všechno podle plánu, budu za pár minut zpátky.“ Caedmon ji s odhodlaným výrazem stiskl ruku. „Jestli se tady ten mizera objeví dřív, než se vrátím, kopni ho do koulí a ječ jako přízrak věštící smrt.“ Jakmile vychrlil své příkazy, přikrčil se a dal se do běhu. Kličkoval od jednoho hrobu ke druhému a pak dál ke kmeni jednoho stromu. Tmavá mračna nad hlavou zaplavila hřbitov tlumenými odstíny šedi barvy žuly. Brzy se jí ale ztratil z dohledu, což v Edie vyvolalo záplavu živých, krvavých představ. Nejhorší možné scénáře.

Na okraji zorného pole zachytila záblesk jasné fuchsiové barvy. A přestože věděla, že je to iluze, vypadalo to, jako by se někdo vyšňořený v křiklavě růžovém kabátě krčil za jedním pomníkem.

Past byla nastražena.

Znepokojeně vyhlédla za rohem žulového podstavce a pátrala po Caedmonovi. V kamenném lese ho nikde neviděla. Vzápětí se před ní objevila velká ruka a ucpala jí ústa. V dalším okamžiku se ocitla v mužském sevření a nedokázala se ani hnout.

„Pssst! To jsem já.“

Caedmon!

Edie se v jeho náruči uvolnila.

„Teď není čas na vysvětlování,“ zašeptal a přestal jí zakrývat pusu. „Skočil na návnadu.“

„Já si to nemyslím! Jen se podívej!“ Ukázala na rychle se pohybující postavu. „Tamhle jde!“

To ale byla jejich chvíle. Rozběhli se k bráně. Dopadající podrážky na dlážděné cestě skřípěly.

Prosím, prosím, ať ještě není zamčeno!

Caedmon doběhl k vratům jako první. S mohutným trhnutím je otevřel dokořán a kovové panty zavrzaly. Proběhli otevřenými křídly a ocitli se na chodníku plném turistů a úředníků.

Caedmon, který vždy přemýšlel o dva tahy dopředu, ji zatáhl do davu mířícího k mincovně Spojených států.

„Nevím jak ty, ale já jsem si hloupě myslela, že termín Rikova nákupu už vypršel.“ zasípala, protože dosud nepopadla dech.

„Ještě pořád jsme na regálu.“ Caedmon se odtrhl od davu, sestoupil z chodníku a zvedl pravou ruku. „Taxi!“

69

Saviour Panos se s tichým pochechtáváním díval, jak prchající dvojice nasedá do taxíku.

Kamkoli půjdeš, půjdu i já. Kdekoli budeš, budu i já.

Nevěděl, odkud to pochází, ale Merkurius tenhle výrok často opakoval. Za daných okolností to byl příhodný citát.

V Londýně sledoval ty dva na Heathrow, kde mu ochotný pokladník prozradil, že si koupili letenky na přímý let do Filadelfie. Když tam po devíti hodinách přistáli, sledoval je Merkurius z filadelfského mezinárodního letiště do kongresové knihovny. Když krátce poté přiletěl Saviour, kterému se podařilo sehnat jiný let, Merkurius už v jednom specializovaném obchodě v centru prozíravě koupil sledovací zařízení. Byl to obchod pro pány, kteří touží nachytat nevěrné manželky přímo in flagranti. Merkurius mu zařízení předal, objal ho a odešel.

„Seber odvahu, můj milovaný. To, co se stalo v Londýně, ti nevyčítám.“

Ať už tomu bylo jakkoli, Saviour byl odhodlán to napravit.

A sám Stvořitel dělal vše, co bylo v jeho moci, aby se o to postaral – batohy, kabelky a kufříky totiž nebyly v čítárně povolené, takže kvůli tomu předpisu museli ti dva zanechat tašku u recepce. Saviourovi stačilo jen počkat, až se příslušná pracovnice na okamžik vzdálí. Trvalo mu jen chvilku, než Millerové přilepil do tašky věcičku, s jejíž pomocí je bude mít jako na dlani.

Skotačení na hřbitově si užíval. Vychutnával si strach, který viděl v obličeji té děvky. Se sledovacím zařízením vpašovaným do věcí se ti dva stali bezděčnými pěšci v jeho hře. Saviour pohlédl na displej svého PDA

Smartphonu, který dokázal na interaktivní mapě zobrazit každý jejich krok.

A to znamenalo, že bude schopen zjednat nápravu, protože udělat radost Merkuriovi bylo to jediné, na čem mu záleželo. Zvlášť proto, že sexuálně svého milovaného uspokojit nemohl. Nebo aspoň ne až k vyvrcholení. To mu jeho učitel nikdy nedovolil. V tom dodržoval celibát.

Bod, v němž duše utone v blahu, je bodem kontaktu se Stvořitelem.

To bylo další oblíbené rčení jeho učitele. Saviour ale nechápal jeho logiku. Podle Merkuria mohl člověk komunikovat se Stvořitelem manipulací s tokem sexuální energie, jež proudí páteří. Mystickým ohněm, který prohoří až ke třetímu oku vprostřed čela. Tomu, které je vševidoucí. Jakmile je tento bod zaplaven posvátnou energií, životní silou tvoření, otevírá se brána mezi nebem a zemí.

Jak nahoře, tak i dole.

Saviour byl dosud jen hrubě opracován. K zapřažení vlastní sexuální energie mu chybělo duchovní uvědomění. Smyslem fyzického vzrušení pro něj bylo jen dosažení orgasmu. Jakmile se mu do těch míst nahrnula krev, vedlo to jen k jedinému výsledku. A ten neměl se Stvořitelem nic společného.

Merkurius byl naopak mužem hlubokého a nepomíjejícího přesvědčení, který se denně pokoušel otevřít posvátnou bránu. Již ovládl své nižší já, takže dokázal komunikovat s Bohem. Saviour pokládal za velkou poctu, že mu smí v tomto snažení pomáhat.

Oheň a voda jsou protiklady. Jsi šťasten, když je dokážeš spojit.

A jak šťastny bude Merkurius, až mu přinese Smaragdovou desku. Pak bude jeho učitel moci využít své posvátné poznání k největšímu dílu… k aktu Stvoření. Vytvoří něco z ničeho.

Jeho učitel rád nahlas předčítal ze Starého zákona. Saviourovi se líbily zejména příběhy o udatných mužích, kteří se vyžívali v násilných konfliktech. Podle Merkuria umožnila Smaragdová deska Mojžíšovy vykonat zázračné činy: rozdělit vody Rudého moře, vytvořit manu v poušti, zastavit pohyb Slunce a Měsíce a zbořit hradby Jericha. Stvořit něco z ničeho.

Saviour znovu pohlédl na svůj Smartphone. Lovná zvěř mířila k vlakovému nádraží. Usmál se.

Kamkoli půjdeš, půjdu i já…

70

Stáli vedle sebe před trojicí dvoukřídlých dveří, jimiž se vstupovalo do Adamsovy budovy.

Edie si dlaní zastínila oči před ranním sluncem a viděla, že každé dveře jsou zdobeny basreliéfy se šesti postavami. Byla to povedená galerie – Odin, Nabu, Brahma, Quetzalcoatl a další. Caedmon zaměřil pozornost na postavu znázorněnou v horní řadě prostředních dveří. Byl to Thovt, egyptsky bůh moudrosti. Bůh s hlavou ibise oděný v egyptské bederní roušce.

V pravé ruce vskutku držel proslulou Smaragdovou desku.

„Poněkud drzé dílo,“ poznamenal Caedmon po delším mlčení. „Nejenže je to veřejné prohlášení Thovta za autora Smaragdové desky, ale rovněž se tím sděluje, že onu relikvii dal lidstvu, čímž mu daroval božské poznání.“

„A toto božské poznání neboli skryty tok vědění, je jádrem Stvoření.“ Edie nebyla ani tak překvapena znázorněním jako faktem, že je tady tak na očích, aby ho mohl každý vidět. „Jo, drzost je správný výraz. Nedělal s tím žádné tajnosti.“

„Jistě.“ Caedmon uctivě přejížděl rukou po vypouklém bronzovém povrchu. Aladin leštící kouzelnou lampu. „Přítomnost Smaragdové desky je sice pozoruhodná, ale ještě pozoruhodnější je to, co tam chybí.“

Trhla hlavou. „A co to je?“

„Thovt se téměř vždy znázorňuje s anchem v jedné ruce, zatímco ve druhé drží was, posvátnou hůl.“ vysvětlil jí. „Anch, o kterém se někdy hovořilo jako o klíči k Nilu, ve starověkém Egyptě symbolizoval život. Zatímco was představoval moc. Udivuje mě, že tyto dva atributy chybí. Měly by tam být.“

„Chceš tím říct, že je budeme muset hledat jinde?“

„Možné to je.“ S nakrčeným čelem prudce obrátil hlavu. Jako by se chtěl na problém podívat z jiného úhlu. Nyní byla na řadě Edie, aby si připadala zmatená. „Já si ale myslela, že pátráme po vševidoucím oku, a ne po nějakém anchu nebo holi. Dostali jsme větu Biblický kámen je v Božím oku zcela neomylný. Kámen v oku,“ připomněla mu a v duchu se ptala, jestli basreliéf s Thovtem není spíš náhodnou trefou než skutečným ukazatelem směru.

„Tyhle dveře jsou obrácené přesně na západ.“ Caedmon se pomalu otočil o sto osmdesát stupňů a ocitl se čelem ke knihovně Kongresu na protější straně ulice, masivní a bohatě zdobené budově, která připomínala pečlivě propracovaný svatební koláč. „Bylo by třeba ji vyhodit do vzduchu. Nic nevidím. Ten kolos brání výhledu na západní obzor,“ zabrblal.

„Nerozčiluj se. Řeknu ti přesně, co je za tou budovou. Za prvé tam je pozemek Kapitolu s policií a nevybíravými politiky. A za ním Mail. Neboli muzejní ulice, jak jsme tomu říkali v turistické branži. A protože jsem v ní pracovala, můžu ti rovnou říct, že žádny anch ani was tam rozhodně není.“

Caedmon neodpověděl. Místo toho ji vzal za ruku a vydal se k East Capitol Street. Edie si pomyslela, že z toho, co právě řekla, nejspíš neslyšel jediné slovo. Jakmile došli na roh, zastavil se. Ranní dopravní špička nabyla podoby hektického šílenství, ulice byly ucpané a chodníky narvané včelími dělnicemi, které se opožděně vracely do úlu.

Pustil její ruku, zvedl paži a ukázal přesně na západ, na známy objekt na konci Mailu, téměř tři kilometry odtud. „Právě jsem lokalizoval jeden z Thovtových chybějících atributů. Ejhle, was!“

Edie se podívala k západnímu obzoru. „To snad nemůžeš myslet vážně! To je přece Washingtonův památník.“ Se svými sto sedmdesáti metry neboli pěti sty padesáti pěti stopami byla tato štíhlá věž z bílého mramoru nejvyšší kamennou stavbou na světě. Většina místních včetně Edie pokládala tuto zvláštní budovu za něco běžného, co sem neodmyslitelně patří.

„Je to egyptský obelisk,“ sdělil jí ovšem Caedmon a modré oči mu jiskřily vzrušením. „Zkamenělý paprsek boha Atona projevený v kameni. Navíc byl obelisk pokládán za místo, v němž Zářící Aton sídlí a odkud osvětluje svá stvoření.“

Edie se ohlédla na dveře v Adamsově křídle a pokoušela se pochopit souvislost mezi bronzovým basreliéfem a bílým mramorovým památníkem.

„A skutečná Thovtova moc, symbolizovaná posvátnou holí was, je osvícením získaným z moudrosti vyryté do Smaragdové desky, jež objasňuje tajemství božského Stvoření.“

Zavrtěla hlavou v přesvědčení, že se Caedmon podstatně odchýlil od tématu. „Nechci být protivná, ale co má Washingtonův památník společného s vševidoucím okem?“

„Podívej se na vrchol památníku. Co tam vidíš?“

Edie poslušně upřela pohled na vršek vysoké, mírně se zužující stavby. „Už to mám! Trojúhelník! Jako trojúhelník, ve kterém je to oko!“ vykřikla. Pyramidový vrchol měl trojúhelníkový tvar. „Washingtonův památník symbolizuje vševidoucí oko Atona, jenž sídlí v obelisku!“

„Obelisk naslouchá vůli Zářícího Atona, který propůjčuje svou sílu Thovtovi Třikrát mocnému.“

„Takže tohle je tedy was.“ Když si Edie uvědomila, co to může znamenat, její nadšení se rychle vytrácelo. Přála si, aby to spojení neexistovalo. „Chceš tedy říct, že Smaragdová deska je ukrytá ve Washingtonově památníku?“

71

Edie se znepokojeně ohlédla přes rameno.

„Jsme v naprostém bezpečí,“ ujistil ji Caedmon a za loket ji provedl hlučnou skupinou turistů.

Třešňové stromy kolem jezírka Tidal Basin byly právě v plném květu, což znamenalo, že Mail byl narvaný přelévajícími se davy. Mali, to velké prostranství s udržovaným trávníkem lemovaným úchvatnými stromy, které poskytovaly stín, byl nesporně jednou z nejproslulejších světových pěších zón.

Navzdory Caedmonovu ujištění však Edie nedokázala překonat nepříjemný pocit, že ve stínu číhá něco zlověstného a sleduje každý jejich pohyb.

„Mám ti připomenout, že dnešní noc jsme strávili v hotelu Willard, protože spát v mém domě jsi nepokládal za bezpečné?“

„Taky to bezpečné nebylo,“ pravil Caedmon a ukázal na lesknoucí se věž na konci Mailu. „Říkalas, že při výběru místa pro nové hlavní město hrál důležitou roli Thomas Jefferson. A že na stavbu rovněž dohlížel. Měl něco společného i se stavbou Washingtonova památníku?“

Vzhledem k přehnaně falické podobě téhle stavby otázka vybízela k necudnému odseknutí, avšak Edie této příležitosti nevyužila a místo toho příkladně odpověděla: „Jefferson místo pro stavbu památníku sice vybral, ale stavět se začalo až v roce 1848. Podle mého názoru se Franklin, Jefferson a Adams, členové původní triády, dohodli, kde chtějí svůj ukazatel směru mít, ale stavbu ponechali budoucím generacím. To by vysvětlovalo, proč byly Washingtonův památník i Adamsova budova postaveny až po smrti původních členů triády.“

„Přestože přímá souvislost mezi Thovtem a obeliskem existuje, nevíme dosud, jestli Washingtonův památník byl opravdu míněn jako ukazatel,“ prohlásil Caedmon, který nyní zaujal střízlivější přístup. „A co John Adams? Kromě toho, že je po něm pojmenována budova kongresové knihovny, se zdá byt v celém příběhu vedlejší postavou.“

„To si nemyslím.“ Na okamžik se zastavili, Edie si svlékla novy hráškově zeleny kabát a přehodila si ho přes rameno, protože ranní slunce už překvapivě hřálo. „John Adams byl prvním prezidentem, který ve Washingtonu, novém hlavním městě, bydlel. Lépe řečeno, první polovinu prezidentského období strávil ve starém hlavním městě Filadelfii a druhou ve Washingtonu.“

„Hmmm…“ Caedmon, s rukama sepjatýma za zády, zaujal profesorský postoj. „Dovedu si představit, že právě John Adams převezl Smaragdovou desku z jednoho města do druhého.“

„Už jen to z něj dělá hráče v této hře. Nicméně hlavní zásluhy má Jefferson, protože byl u všech fází celého projektu. Od naplánování Mailu k přesnému umístění Kapitolu a Bílého domu.“ Přestože si jistě nepředstavoval, že Mali bude jednou lemován prvotřídními muzei, Edie se domnívala, že by ho to potěšilo. Jak si pamatovala, ryšavý rodák z Virginie hrdě vystavoval ve vstupní hale Monticella kosti mastodonta.

Caedmon ukázal bradou na Washingtonův památník, vzdálený ještě několik bloků. „Přišel jsem na to, že ta věc vypadá jako stonek mramorovaného chřestu.“

Edie se uchichtla, protože tenhle popis ji připadal vtipný a výstižný. „Mezi prvním kopnutím do země a dokončením památníku uběhlo několik desetiletí. Když v roce 1861 vypukla občanská válka, bylo to ještě rozestavěné cosi. A teď přijde něco, co by tě mohlo opravdu zajímat,“ odmlčela se, aby dodala svému prohlášení na dramatičnosti. „Po válce darovali svobodní zednáři obrovskou částku na dokončení stavby.“

„Je jistě značnou ironií, že nápad postavit tenhle památník sice dostala trojice deistů, ale na dostavbu finančně přispěla právě ta skupina, kterou tihle deisté chtěli podfouknout.“

„A ponaučení z příběhu? Když chceš ukrýt strom, zasaď ho do lesa, zarostlého esoterickými symboly, obelisky a obrazy Thovta. Pak ho zednáři nikdy nenajdou.“

„Jistě, mají oči, a nevidí,“ doplnil ji Caedmon.

„Jo, je to vážně ironie, když si pomyslíš, že dvě stě let poté, co Francis Bacon umístil vševidoucí oko na nepublikovaný frontispis, byly symboly starověkého Egypta každému na očích.“

„Uctívači Atona a mágové v parukách, jak se původně vyjádřil Franklin, už se nemuseli obávat, že nějaký monarcha bude korigovat jejich náboženské názory,“ podotkl. „Poprvé od vlády faraónů se dostali k moci lidé, kteří měli v úctě skryty tok poznání.“

„Ale bez Thovtova kamene byli svobodní zednáři vyřízení.“

„Právě to byl důvod, proč mudrc z Craven Street spáchal tuto velikou krádež. Chtěl zbavit zednáře zdroje energie.“

U semaforu na Čtrnácté ulici se zastavili. Přímo před nimi, o blok dál, uviděla Edie vlnící se americké vlajky kolem Washingtonova památníku. Když sešli z chodníku, náhleji silou vichřice zasáhla nelidská obrovitost jejich úkolu.

Vždyť ani nevíme, co vlastně hledáme!

„Je ohromný,“ pronesla tiše, jako by památník viděla poprvé v životě.

Z dob, kdy prováděla turisty, si odnesla spousty informací: až na vrchol vedlo 897 schodů, vnější obložení bylo z mramoru, pamětní kameny v interiéru pocházely z různých zdrojů, včetně několika velkých nefritů z Orientu, při stavbě se použilo téměř 37 000 bloků a památník měl hliníkovou špičku, která sloužila jako výtečný hromosvod.

A věděla ještě něco… Jestli je Smaragdová deska ukrytá mezi těmi tisíci kamenů, jsou vyřízení. Takhle jednoduché to bylo.

Když spatřila podobný výraz v Caedmonově obličeji, věděla, že právě došel ke stejnému závěru.

S respektem pohlédl vzhůru. „Pěkný husarský kousek,“ prohodil. „Abychom se dostali dovnitř, budeme si muset koupit vstupenky. Tudy.“ Edie vzala Caedmona za ruku a vedla ho ke Stánku Národního parku.

O několik minut později, vybaveni vstupenkami a plánem, se vydali k památníku. Když se blížili ke vchodu, Edie si povzdechla, protože fronta se táhla kolem poloviny základny.

Caedmon rozevřel plán a držel ho před sebou. „Vidím, že je tady označeno cosi, co se nazývá Jeffersonův pilíř. Máš nějakou představu, oč má jít?“

„Žila jsem ve Washingtonu osmnáct let, celé léto pracovala pro společnost Tourmobile, ale o žádném Jeffersonově pilíři jsem nikdy neslyšela.“ Zastavila se a začala zkoumat plánek.

„Tady ho máš.“ Caedmon se jí naklonil přes rameno a ukázal na malý bod v severozápadní čtvrtině základny památníku, přibližně tři sta metrů od místa, na kterém nyní stáli.

Edie pohlédla na frontu čekajících turistů a přišla s návrhem. „Pojďme to tedy nejdříve obejít k tomu Jeffersonovu pilíři. Myslím, že v době oběda se fronta zmenší.“

„Jdi první.“

Poslechla a sestoupila z chodníku. Několik minut kráčeli mlčky a Edie, stíníc si dlaní oči, si prohlížela základnu památníku. Jakmile spatřila důvěrně známý klobouk strážce parku, zamávala energicky rukou.

„Co to vyvádíš?“

„Přivolávám strážce. Vůbec nevíme, co hledáme. Tihle chlápci vědí o Mailu všechno.“

Uniformovaný zaměstnanec jí rovněž zamával a zamířil k nim.

Na zlaté jmenovce připevněné na pravé straně košile si Edie přečetla: Jermaine Walker.

„Buďte tak hodný a poraďte nám. Můžete nám říct, kde najdeme Jeffersonův pilíř?“

Strážce, černoch s knírem, který nosil šedou a zelenou uniformu s překvapivou elegancí, se přátelsky usmál. „Kdybyste mu byli jen trochu blíž, zakopli byste o něj. Tady ho máte.“ Ukázal na nízký žulový kvádr asi deset metrů od místa, na kterém stáli.

„To má byt ono?“ Edie se vůbec nesnažila skryt zklamání. Pohlédla na Caedmona, který jen pokrčil rameny.

„Promiňte, že jsme vás obtěžovali,“ omluvil se Caedmon. „Domnívali jsme se, že Jeffersonův pilíř bude vypadat jinak, historicky důležitěji.“

„To chápu. Spousta lidí se diví, když se podívají do plánku a pak mylně hledají Jeffersonův památník.“ Strážce Walker se vydal k žulovému kvádru a Caedmon s Edie neměli jinou volbu, než ho následovat. „Nevědí ale, že tenhle pilíř je historicky nesmírně důležitý.“

Když nyní stáli před sloupkem s jehlanovitou špicí, vysokým asi jen šedesát centimetrů, Edie o tom dost pochybovala. Vypadalo to, jako by doprostřed rozsáhlých základů památníku někdo nedbale zapustil zábranu proti parkování.

„Pokud vás zajímají dějiny Washingtonu, je na druhé straně vytesaný nápis.“

„Opravdu?“ Caedmon se musel předklonit, aby si mohl přečíst vytesaná písmena.

„Jeffersonův pilíř, postavený 18. prosince 1804. To je úžasné,“ prohlásil a zase se narovnal.

„To ano,“ souhlasil strážce. „V roce 1793 jmenoval prezident Washington Thomase Jeffersona, tehdejšího ministra zahraničí, vedoucím projektu výstavby hlavního města. Jefferson provedl průzkum severojižního poledníku probíhajícího lokalitou a osobně zatloukl na tomto místě dřevěný kolík, aby nově vyměřený poledník označil.“ Strážce Walker mluvil zpěvavým hlasem, jakousi rutinní recitací. „V roce 1804 nahradil Jefferson, již jako prezident, dřevěný kůl kamenným pilířem.“

„Nápis na pilíři je zjevně poškozeny.“ Caedmon ukázal na vydlabanou prohlubeň pod datem. „Jako kdyby někdo část textu záměrně odstranil.“

Strážce pokrčil rameny. „Vandalové a čmáralové graffiti, co vám k tomu mám říct?“

Edie přivřela oči, aby přemohla svoji krátkozrakost. „Půjdeme-li od tohoto pilíře na sever, poledník prochází středem Bílého domu.“

„To je pravda,“ potvrdil strážce Walker její slova a na důraz ještě kývl hlavou. „Poledník probíhá paralelně se Šestnáctou ulicí z jednoho konce města na druhý. A ještě něco.“ Naklonil se blíž, jako by se jim chystal prozradit veliké tajemství. „Slyšel jsem, že svobodní zednáři tomu říkají Světelný koridor. Nevím pořádně proč nebo co to má znamenat. Může to mít něco společného s tím jejich Domem chrámu, který si na Šestnácté ulici postavili.“

Caedmon ani Edie strážci Walkerovi neodpověděli, protože na rozdíl od něj věděli, že právě tam došlo před šesti dny k brutální vraždě.

„Jak jistě víš, Edie, poledník je pomyslná čára zeměpisné délky.“

„A Jeffersonův poledník je náhodou přesně na sedmasedmdesátém stupni zeměpisné délky,“ vmísil se do hovoru Walker.

Když to Edie s Caedmonem uslyšeli, otočili prudce hlavy k nenápadnému žulovému pilíři.

Sedmdesátý sedmý poledník!

Boží linie.

72

Christos!

Pořád jenom chodili Nekonečné hodiny chůze a plahočení. Přesunovali se z jednoho místa na druhé, aniž by z toho něco měli.

Od Stánku se suvenýry na okraji areálu Washingtonova památníku Saviour sledoval, jak se Brit s tou ženskou vydali ke Constitution Avenue. Už jsou zase na pochodu. Merkurius mu tvrdil, že Aisquith pátrá po posvátné relikvii. Zatím to na to nevypadá.

Neměl naspěch, protože se sledovacím zařízením je mohl dostihnout kdykoli, a tak si začal prohlížet suvenýry, prodávané za neskutečně přemrštěné ceny. Jeho pohled utkvěl na pětadvacet centimetrů vysoké kovové replice Washingtonova památníku. Na přední část miniaturního obelisku byl připevněný venkovní teploměr.

„Kolik za tyhle dvě věci?“ zeptal se úsečně a přibral si k tomu do druhé ruky ještě baseballovou čapku.

„Čtyřiadvacet dolarů pětadevadesát.“

Christos! Za kšiltovku a podělaný suvenýr!

Beze slova podal prodavači dvě bankovky, dvacetidolarovou a pětidolarovou. Vzteklý, že ho ten malakas napálil, se jen stěží zdržel, aby mu to nemrštil do obličeje.

Narazil si baseballku na hlavu, zmenšeninu památníku zastrčil do podpaží a vydal se přes nakrátko sestříhaný rozlehlý trávník k nízkému kamennému pilíři vyčnívajícímu ze země. Žulový monolit Aisquitha a tu ženskou upoutal. Zajímal je dokonce natolik, že se na něj někoho vyptávali. Dotyčný teď stál asi metr od čtverhranného kamene.

Saviour nasadil bezelstný výraz a vykročil k němu. Jeho pohled okamžitě utkvěl na lesklé zlaté jmenovce přichycené nad kapsou černochovy košile. Stráž parků Spojených států. Měl sice uniformu, ale byl beze zbraně.

„Mohu vás požádat o pomoc?“ zeptal se s úsměvem Saviour.

Hlídač, který si právě kapesníkem stíral pot ze zátylku, se k němu otočil. „Co byste potřeboval?“

„Měl jsem se u památníku setkat s přáteli, ale…“ Nepřestávaje se usmívat, pokrčil rameny. „Nejspíš jsme se v tom davu minuli. Neviděl jste je náhodou? Vysokého ryšavého Angličana a kudrnatou…“

„Před chvílí tady byli,“ skočil mu strážce ochotně do řeči. „Není moc lidí, kteří by se vyptávali na Jeffersonův pilíř.“

Saviour předpokládal, že mluví o tom hranatém kameni, u kterého stáli. Jeffersonův pilíř? Proč se o něj zajímali? Sem se přece všichni chodí dívat na Washingtonův památník, není to tak?

„Jo, přijíždějí plné autobusy. Ale vaši přátelé se z nějakého důvodu zajímali víc o ten pilíř. Řekl jsem jim, že označuje místo, kde Thomas Jefferson vyměřil sedmasedmdesátý poledník.“

Saviour s hlavou nakloněnou na stranu předstíral upřímný zájem. Proč se ten zatracený Anglán zajímá o nějaký šutr? Nedávalo mu to smysl.

„Omluvíte mě na chvíli?“ Saviour se o několik kroků vzdálil, otočil se k strážci zády a připnul si k uchu Bluetooth. Bez jakéhokoliv úvodu začal přenášet svůj rozhovor Merkuriovi v naději, že mu jeho učitel tuto podivnou záležitost vysvětlí.

„Víš jistě, že řekl sedmdesátý sedmý poledník?“

Saviour se ohlédl přes rameno na strážce, který se znovu věnoval utírání potu ze zátylku. „Ano, úplně jistě.“

„Znepokojuje mě, že se ten hlídač bavil s Aisquithem o posvátném poledníku. Možná dokonce tuší důvod jeho zájmu. Už jen proto představuje nebezpečí.“

„Rozumím.“ Saviour poklepal na přístroj a zrušil telefonní spojení.

Vrátil se k místu, kde stále čekal hlídač. „Děkuji za informace.“

Hlídač s přátelským úsměvem ukázal bradou na nevkusný suvenýr, který měl Saviour zasunutý v podpaží. „Kolik je dneska stupňů?“

Saviour se na pár vteřin zahleděl do černého obličeje a všiml si kapiček potu na obočí. Úhledně upraveného kníru. Strniska tmavých vousů. Pak pomalu přesunul pohled na štíhlé kyčle v tmavozelených kalhotách. „Je pěkné vedro.“

Hlídač v náhlém pochopení odmítavě pozvedl ruce dlaněmi ven. „Poslyšte, nic ve zlém, ale já na kluky nejsem.“

„Škoda.“ Saviour vytáhl suvenýr z podpaží a držel ho v ruce jako kopí. Nouzovou zbraň.

Hlídač vycítil jeho úmysl a ucouvl.

Příliš pozdě.

Saviour vrazil ostrou špičku kovového obelisku do levé strany hrudi Jermaina Walkera. Přímo do srdce. Oči se mu rázem rozšířily. Rty zachvěly. V tom nesmírně krátkém okamžiku mezi životem a smrtí sebou prudce škubl. Vyděšené zvíře ve smrtelné agónii.

V následující vteřině strážce Walker ztuhl.

Saviour ho objal levou paží kolem ramen, aby zabránil jeho pádu na zem. Opatrně uniformovaného muže pokládal a pak ho opřel o kamenný pilíř. Z dálky by každý nabyl dojmu, že prostě odpočívá na trávníku.

„Vzdals to hodně rychle, kamaráde.“

Upravil si na hlavě baseballovou čapku a pohlédl na rozšiřující se krvavou skvrnu kolem kovového obelisku zaraženého v prsou hlídače Walkera. Když ten suvenýr kupoval, měl v úmyslu jím zabít jinou oběť.

„Á vida, málem jsem zapomněl… Je dvaadvacet stupňů Celsia,“ sdělil strážci. A tiše se svému vtipu zachechtal.

73

„…a jak jsme se právě dozvěděli, měl byt Washingtonův památník původně postaven u Jeffersonova pilíře.“ Caedmon vrhl letmý pohled na cesmínový a jilmový háj. „Příjemné místo pro brainstorming.“

„Podle strážce Walkera se armádní ženisté domnívali, že půda okolo Jeffersonova pilíře tak velkou váhu neunese. Proto se Washingtonův památník nepostavil na sedmasedmdesátém poledníku, jak bylo původně plánováno, ale o sto třicet metrů dál.“ Edie si povzdychla. „Máš pravdu. Nedokážu si představit lepší místo k přemýšlení o Boží linii než na klíně strýčka Alberta.“

Caedmon hleděl na téměř čtyři metry vysokou bronzovou sochu, která háji dominovala. Na Ediin návrh se rozhodli udělat si přestávku na lehký oběd pod širým nebem u Alberta Einsteina na Constitution Avenue u Národní akademie věd. K jeho překvapení socha představovala téměř dětsky vypadajícího Einsteina sedícího na mramorovém schodě. Odlehlá a klidná oáza.

„Víš, že Albert Einstein byl členem Americké filozofické společnosti? To ale není důvod, proč jsem tohle místo navrhla k pikniku.“ Edie mávla rukou směrem k Jeffersonovu pilíři, asi osm bloků odtud. „Chtěla jsem jen sejít z vyšlapané cesty. Zbavit se esoterických davů na Mailu.“

„Jefferson a Adams toho využili a pečlivě ukryli smaragdový strom ve washingtonském esoterickém lese.

Šli dokonce tak daleko, že vyměřili sedmasedmdesátý poledník.“ Caedmon vzal Edie za loket a vedl ji k mramorovému schodišti.

„Když se podíváš na plán města, zjistíš, že bylo navrženo jako dokonaly čtverec o straně deseti mil.“ Edie se posadila vedle strýčka Alberta. „Šestnáctá ulice vede prostředkem severojižní osy tohoto čtverce a dělí celé město na dvě poloviny. Další ukazatel by měl být někde na sedmasedmdesátém poledníku.“ Otevřela hnědou papírovou tašku, vytáhla párek v rohlíku zabalený ve fólii a plechovku coly a podala obojí Caedmonovi. „Podává se oběd.“

Caedmon usedl vedle ní. Bez velkého nadšení sloupl z hotdogu obal. Zachytil závan cibule a dalších ingrediencí a pokrčil nos. „Chuť, na kterou jsi zvyklá, co?“

Edie, která právě zuby otevřela balení hořčice, zvedla tázavě obočí. „A ty zase na skopové vnitřnosti, že?“

„To je pravda.“ Otevřel si hořčici stejným způsobem. Hotové Prázdniny v Římě. „Jsem si jistý, že Jeffersonův pilíř je ukazatel. Jak jsi viděla, někdo dlátem odtesal z nápisu na žulovém kvádru celou řádku.“

„A ty si myslíš, že ta chybějící část textu byla důležitá?“

„Pilíř postavil jeden z původních členů triády. Můžu tě ujistit, že v tom nebylo nic náhodného.“

„Jestli to tak je, pak jsme na konci cesty. Neexistuje způsob, jak bychom mohli získat zpět něco, co bylo odtesáno, navěky vymazáno.“

Když Caedmon tohle jasné, konečné Ediino prohlášení uslyšel, stáhl se mu bolestivě žaludek. Z toho, co začalo jako křížová výprava za akademickou rehabilitací, za nalezením chybějícího spoje mezi templáři a starověkým Egyptem, se stalo smrtelně nebezpečné pátrání po starověké relikvii s nepředstavitelnou mocí.

Po tajemství samotného Stvoření. Nebo také po záhadě zkázy Atlantidy.

Po staletích neznámého osudu se dostala Smaragdová deska do nového hlavního města, kde ji trojice mužů ukryla, aby se jí nezmocnil nějaký despota. Nyní, po více než dvou staletích, se tento hrozný scénář může vyplnit. Musí ji najít. Jedině tak si může být jistý, že ji nepoužije nějaká totalitní diktatura nebo teroristická organizace k rozpoutání celosvětové katastrofy.

Přesvědčen, že ten pocit naléhavosti je víc než opodstatněný, sáhl Caedmon do kapsy a vytáhl pero a plán Washingtonu, který si ráno koupil. Rozložil jej a na dvou místech udělal tečky: jednu na Adamsově budově, druhou Jeffersonově pilíři. Pak obě místa spojil rovnou čárou. Kde má ale ta čára začátek?

„Je to někde tady, na těchto pětadvaceti čtverečních kilometrech,“ prohlásil, rozladěný tím, že ztratili stopu.

„Nápis na Jeffersonově pilíři je sice poškozený, ale možná o něm někde existuje záznam.“ Edie se po té úvaze zakousla do hotdogu. Nechala Caedmona čekat, dokud sousto nerozžvýkala, nespolkla a nespláchla dolů několika hlty coly. „Podle mě si Jefferson a Adams dopisovali o tom, jak celá věc postupuje. Když Jefferson zaměřil poledník, jistě napsal Adamsovi a dal mu vědět, co udělal. A naopak, když Adams převezl Smaragdovou desku z Filadelfie do Washingtonu, určitě napsal zase Jeffersonovi a uvědomil ho, že transport proběhl bez problémů.“

„A v době, která neznala mobilní telefony a maily, to všechno muselo jít obyčejnou poštou.“

„Není vyloučeno, že se jeden z nich v dopise zmínil o sedmasedmdesátém poledníku. Pevně věřím, že korespondenci těchto dvou pánů najdeme na internetu.“ Edie odsunula napůl snědeny oběd, otevřela tašku a vytáhla laptop.

„To je rozhodně třeba ověřit.“ Zvlášť proto, že narazili na silniční zátaras.

„Podívej, už to mám – kompletní soubor korespondence mezi Jeffersonem a Adamsem,“ informovala ho Edie chvíli potom, co počítač zapnula a začala vyhledávat. „Proboha, ti dva si vyměnili víc než tři stovky dopisů. Máš nápad na nějaké klíčové slovo, podle kterého bychom měli hledat?“

„První volbou je samozřejmě slovo poledník.“ mínil Caedmon. Utřel si papírovým ubrouskem koutek úst a nakousanou americkou pochoutku odložil, vděčny, že k tomu má dobry důvod.

„To je neuvěřitelné… máme to.“ Edie si tiše četla a pohybovala přitom rty. „Moc smyslu mi to ale nedává,“ zahučela o chvíli později a podala laptop Caedmonovi.

Ten letmo pročetl první stránku, na níž nenalezl o moc víc než nedůležité úvahy o počasí a výmluvnou pasáž o sklizni hrachu. Teprve když se dostal k poslednímu odstavci, uvázl mu dech v hrdle.

„Tahle poslední část obsahuje větu z toho odstavce zakončeného heslem Velké pečeti!“

„Opravdu? To by bylo skvělé!“

„O tom nepochybuj.“ Caedmon odstavec okopíroval a vložil do prázdného dokumentu. Pak vybral z textu osm slov a zvýraznil je. Jakmile skončil, podal laptop zpátky Edie.

Pane Adamsi, mohu vás ujistit, že když v poledne dopadne na náš poledník slunce, je v Božím oku na okamžik slepota. To je opravdové osvícení. Nikoli vytesaná pověrčivost a obřady – viz biblický kámen. Je mi zcela lhostejné, že ty, kteří fušují do černé magie, nepotěší, až se dozvědí, co jsem učinil. Budu spočívat na nebesích s vědomím, že jsem byl neomylný. Já zítra státi budu na vrchu hory a hůl Boží v ruce své míti budu.

„Biblicky kámen je v Božím oku zcela neomylný.“ Edie hleděla na monitor počítače s dolním rtem skousnutým mezi zuby. Pak svraštila čelo a řekla: „Ještě pořád ale nevíme, co to znamená.“

„To je sice pravda, ale víme, že původní členové triády, Franklin, Jefferson a Adams, tu větu ukryli do textu v červenci roku 1776. Což bylo nepochybně v době, kdy vymysleli dlouhodobý plán na zabezpečení Smaragdové desky.“ namítl a přemýšlel o nejpravděpodobnějším předpokladu. „A protože byli chytří, věděli, že když se začne na zelené louce stavět nové hlavní město, člověk, který přijde s rýčem, vyhloubí jámu a něco do ní vloží, nebude nikomu nápadný.“

„V roce 1800, kdy John Adams převezl Smaragdovou desku do Washingtonu, bylo celé město jedním velikým staveništěm,“ souhlasila s ním Edie.

„Z rozhovoru se strážcem Walkerem jsme se dozvěděli, že Thomas Jefferson vyměřil v roce 1793 sedmasedmdesátý poledník. A s největší pravděpodobností to udělal při výběru místa, kam by triáda mohla ukrýt Smaragdovou desku, jakmile ji do nového hlavního města přesunou.“ Na chvíli se odmlčel, aby si všechno promyslel. „Podle mého názoru se slova ‚biblický kámen‘ který je v Božím oku, vztahují ke zcela konkrétnímu místu ve Washingtonu, na kterém Smaragdovou desku ukryli. Tri původní členové triády po celou dobu věděli, že ji schovají na sedmasedmdesátém poledníku.“

„Nerada sice pouštím studenou sprchu na naše hlavy nebo pomyslný déšť na náš příjemný piknik, ale potřebujeme ukazatel, který by nás zavedl na správné místo. To, co bylo původně vytesáno na Jeffersonově pilíři, už zmizelo.“

Caedmon ale ukázal na poslední větu v odstavci. „Pokud se nemýlím, bylo tam napsáno tohle?“

„Já zítra státi budu na vrchu hory a hůl Boží v ruce své míti budu,“ přečetla Edie nahlas. „To je ze Starého zákona, že?“

„Z Drué knihy Mojžíšovy. A je to verš se skrytým významem. Hůl Boží je magická hůlka, se kterou Mojžíš prováděl zázraky. Podle Bible byla uložena v Arše úmluvy.“

„Společně s Deseti přikázáními a Smaragdovou deskou.“ Edie luskla prsty a pokračovala: „Nedávno jsi řekl, že jedním z Thovtových atributů byl egyptský was. Což byla taky nějaká hůl, tyčka nebo tak něco, že ano?“

Přikývl. „Navíc v osmnáctém století používali lať zeměměřiči. Byl to nepochybně nástroj, který Jefferson užíval při vyměřování sedmasedmdesátého poledníku. Docela vtipné, co říkáš?“

„To ano, ale když jsme byli u pilíře, žádná hora nebo kopec nebyly v dohledu. Jestli má být ten text brán doslovně, znamená to, že Jefferson stál na nějakém kopci na sedmasedmdesátém poledníku… Už to mám! Podej mi plán!“ Edie natáhla ruku a netrpělivě zavrtěla prsty.

Caedmon ji rychle podal plán města i s perem. Nervózně sledoval, jak Edie k čáře představující sedmasedmdesátý poledník jistou rukou přikreslila dvě další čáry a vytvořila pravoúhlý trojúhelník.

„Kdybys šel od Jeffersonova pilíře po Boží linii asi tři kilometry na sever, přišel bys…“ Odmlčela se a podala mu nazpátek. „Došel bys k Meridian Hill Parku.

Jak vidíš, Adamsova budova, Jeffersonův pilíř a park Poledníkový vrch tvoří tři vrcholy trojúhelníku.“ Ohromeně zíral do plánu.

„Musím najít odvěsny ke své přeponě,“ ocitoval Caedmon z Franklinova rukopisu s pocitem, že nesourodé kusy konečně začínají zapadat na své místo. „Přesně takhle to ten prohnaný chytrák napsal v té své Knize Mojžíšově. A v geometrii jsou odvěsny dvě kratší strany pravoúhlého trojúhelníka.“

„Zatímco přepona je ze všech tří stran nejdelší.“

„Nejdřív jsem si myslel, že jde jen o obrazný výraz, kterým Franklin míní, že musí najít dva mladší muže do triády.“ Mávl rukou nad chybnou dedukcí.

Nad hlavami jim přelétlo tmavé ptačí hejno v dokonalé letecké formaci. Náhle jednotně zahnulo vlevo a ani jeden pták se nespletl.

Usmál se. „Triáda. Trojúhelník. Thovt Třikrát mocný. Dokonalá symetrie.“

„Dobře… Předpokládejme, že Smaragdovou desku opravdu najdeme. Co pak?“

Hmmm… výtečná otázka. Existují na ni dvě naprosto odlišné odpovědi.

Mohl by si posvátny artefakt ponechat pro sebe, skrývat ho před učenci, intrikány a fanatiky okultismu, kteří by se na něho snesli jako supi. Nebo by se mohl o svůj objev podělit se světem a nechat osud, aby si čisté a špinavé prádlo přebral sám. Oba scénáře měly své výhody. Caedmon se nedokázal rozhodnout.

„Netoužím po slávě ani po bohatství. Takže pátrání po Smaragdové desce je pro mě hledáním moudrosti, protože tato starověká relikvie má údajně obsahovat poznání věků. Tajemství samotného Stvoření.“

„Tajemství Stvoření…“ zopakovala Edie. Zjevně nepřesvědčena jeho odpovědí pak ukázala na slavnou rovnici napsanou na bronzové soše. „E = MC2 Jak nepochybně víš, o téhle rovnici se často říká, že je matematickým vyjádřením geneze. Nejde mi na rozum, na ten můj tedy určitě ne, že by nepatrné množství hmoty dokázalo vytvořit obrovské množství ničivé energie. Ubohý strýček Albert.“

„Einstein objevil mechanismus strašlivé destrukce, ke které může dojít, když si člověk hraje na Boha.“

„Věděl jsi, že při výbuchu v Hirošimě zahynulo sto tisíc lidí?“

Edie se odmlčela, aby mu poskytla dostatek času k přemýšlení o tomto příkladu „strašlivé destrukce“. „Tvoř, nebo nič… Proč mám tak hrozný pocit, že kód geneze na Smaragdové desce to dokáže také?“

„Benjamin Franklin dělal všechno možné, aby se jeho nebezpečný objev nedostal do rukou lidí, kteří by ho mohli zneužít.“

Edie se záměrně pomalu otočila a pohlédla na bronzovou sochu. „A Alberta Einsteina pochovávali s lítostí, že to neudělal.“

74

„Podle téhle destičky býval v parku Meridian Hill stejný žulový pilíř jako na pozemku Washingtonova památníku.“ Edie se otočila k rušné hlavní třídě za nimi. „S tímhle šíleným provozem je opravdu těžké si Šestnáctou ulici představit jako Boží linii zeměpisné délky.“

Caedmon si ještě jednou přečetl text na bronzové desce upevněné na vysoké betonové zdi kolem parku. „Píše se tady, že sloup označující sedmdesátý sedmý poledník se nacházel přesně dvaapadesát stop a devět palců od místa, kde právě stojíme.“ Což je dnes uprostřed čtyřproudové silnice. Zatraceně. Napřed je jeden pilíř poškozený a pak ten další dokonce chybí úplně. Caedmonovy naděje sice ještě nebyly úplně v troskách, ale notně pošramocené.

„Když v roce 1800 Adams a Jefferson připravovali svou skrýš, byla tady divočina. Původní L’Enfantův plán výstavby tohle kopcovité území na sever od centra nezahrnoval.“

„A kdy vůbec vznikl tenhle park?“

„Někdy ve dvacátých letech dvacátého století. Tehdy se z oblasti stala obytná čtvrť a stěhovala se sem spousta lidí, aby unikli horku a vlhkému vzduchu.“ Pokud chybějící pilíř zklamal i Edie, nedala to nijak najevo.

„Půjdeme?“ Caedmon ukázal na kryté schodiště vedoucí do parku.

Vstup s působivou řemeslnou prací připomínal evropskou citadelu. Ale měl i zjevný okultní aspekt, protože schodiště je prastarým symbolem duchovního vzestupu. Navíc symbolizoval temný průchod původním chaosem, z něhož se vynořilo lidstvo. Schody v Šalamounově chrámu vedoucí do hlavní síně.

Když zaslechl ozvěnu vzdáleného bubnování, pohlédl na sluncem zalitou ulici a v duchu se ptal, odkud se ty zvuky nesou.

„Byla jsem tady už mockrát a pokaždé, když stoupám po těchhle schodech, mám pocit, že konám duchovní poutní cestu.“

„Výtečný postřeh,“ pochválil ji Caedmon. Bubnování bylo stále hlasitější.

Ještě ani nevystoupali na vrchol krytého schodiště, a už si museli zaclonit oči. Paprsky odpoledního slunce se odrážely od oblázků a kousků slídy zalitých v betonové cestě a třpyt byl příliš oslnivý, aby to mohla být náhodná shoda okolností. Kdosi záměrně navrhl krytý průchod tak, aby zasvěcenec vstoupil temnou prázdnotou do stavu osvícení.

Caedmon přemýšlel, kdo to asi mohl být. Při těch úvahách se mírně otočil… a zalapal po dechu.

V dálce, dokonale zarámovaný majestátní třídou lemovanou lípami, stál nejslavnější egyptský obelisk na světě: Washingtonův památník. Stejně jako jiskřivý efekt na vrcholu schodiště byl jistě i tento dramatický výhled záměrný.

„Nejspíš už jsi zjistil, Toto, že nejsme v Kansasu,“ zahrála si rozesmátá Edie na Čaroděje ze země Oz a přátelsky do něho šťouchla. „Tvá reakce byla báječná. Tak co si o tom myslíš?“ Ukázala na okolní hektary parku.

Nevěděl, co si má o tom všem myslet. S úžasem zjistil, že stojí na jednom konci neoklasické promenády se dvěma monumentálními fontánami po stranách, takže celek působil jako park ze Starého světa. Zvuky však nic takového nepřipomínaly, protože tahle novosvětská verze se odlišovala hřmotnými údery do bicích nástrojů a davem pohupujících se, tančících a všelijak vířících návštěvníků. Caedmon odhadl, že na všechny představitelné typy bicích tu hraje asi čtyřicet bubeníků. Dřevěné džembe, konga bubny, bubny ze staré školy s činely. Jeden z hudebníků koncertoval dokonce na xylofon. Přidejte si k tomu kravsky zvonec, píšťalku a tamburínu a máte o té kakafonické směsici nástrojů a zvuků představu.

Caedmon, který už si začínal myslet, že se opravdu ocitl v zemi Oz, doufal, že mu Edie dokáže to šílenství vysvětlit.

„Co ti na to mám říct? Dokázala bych klidně bubnovat celé dny.“ Na dotvrzení svých slov se mírně pohupovala a pokyvovala hlavou do rytmu. „Takhle se prostě baví lidi z okolí.“

Báječná zábava. Svobodně se tu vyjadřovala nejméně stovka obyvatel. Aspoň jim nikdo nebude věnovat pozornost, až se budou s Edie potulovat po parku a všechno prozkoumávat.

Protože si ale potřeboval srovnat myšlenky, obrátil se ke kruhu bubeníků zády. „Řekni mi všechno, co víš o uspořádání a plánu tohohle parku.“ Edie nejenže byla z Washingtonu, ale navíc bydlela jen osm bloků odsud.

Okamžitě se přestala pohupovat. Zaujala pózu turistické průvodkyně, s pozdviženou pravicí, aby mohla ukazovat na zajímavá místa, a spustila: „V podstatě to jsou dva oddělené parky. Teď právě stojíme na vyšší úrovni, která, jak můžete, dámy a pánové, vidět, je plošinou se spoustou stromů, laviček a cestiček. Velmi francouzské. Jako Tuileries v Paříži.“ S paží nadále zvednutou pokynula vpravo. „Tudy, prosím.“

Caedmon ji tedy následoval až k okraji plošiny zakončené masivním sloupkovým zábradlím. Odtud byl nádherný výhled na níže položené město s bílou kupolí Kapitolu a mrakodrapy na K Street. „Odtud můžete vidět nižší terasu parku, která je stupňovitě postavená ve svahu kopce,“ pokračovala Edie ve své hře na průvodkyni. „Za zvláštní pozornost stojí fontány s kaskádami po obou stranách širokého schodiště, které se odrážejí v jezírku na dolním prostranství. Velmi italské. Napadne vás Villa Medici.“ V tu chvíli vypadla z role a zasmála se. „Je to úplná schizofrenie, ale kupodivu to zabírá.“

Caedmonovu pozornost přitáhly obrovské betonové kaskády s vodou, zapuštěné pod sebou do svahu. Jakmile se jedna naplnila, začala přetékat do té pod sebou. A tak dál po celou cestu z kopce. Třináct bazénů s vodou tekoucí stupňovitě až dolů do jezírka, v jehož nehybné hladině se odrážely působivé obrazy. Třináct

„Předpokládám, že nádrže symbolizují původních třináct kolonií.“ poznamenala Edie, která vytušila směr jeho myšlenek.

„Mně to spíš připomíná nejhanebnější datum středověkých dějin. Třináctého října 1307. Toho dne byly vydány zatykače na templáře.“

Edie se laškovně plácla do čela. „Já hloupá! Že mě to hned nenapadlo!“ Vzápětí se znovu ujala role průvodkyně a ukázala na východní stranu terasovitého svahu. „Vlevo od fontány s kaskádami je cestička, která se vine rozkošným hájem s mýtinou, na níž stojí socha Danta Alighieriho. Sacro bosso, zk říkají ve Starém světě. A pod kopcem, hned za jezírkem, najdeme sedící mramorovou sochu prezidenta Jamese Buchanana. Neptejte se mě proč.“

Caedmon se opřel bokem o zábradlí a rozhlédl se. To, co spatřil ve zdejších „Tuileries“, ho ohromilo. „Panebože, není to jezdecky pomník Johanky z Arku?“

„Dohlíží na město pod sebou. Je to dar Francouzek americkým ženám. Dívčí moc v nejlepší podobě. Můžeš ovšem vidět, že jí někdo ukradl pracovní nástroj.“

Caedmon předpokládal, že naráží na to, že světici ve zbroji chybí nezbytný meč. S napřaženou paží, ve které zbraň jistě bývala, vedla útok proti anglické armádě.

„Jestli je mezi těmi všemi zdánlivě nesourodými bronzovými a mramorovými sochami schovaný nějaký ukazatel, pak ho sem umístila pozdější generace triády.“

„Hmmm…“ O tom, že by ukazatelem, který hledají, mohl být žulový pilíř označující poledník a zbořený už před řadou desetiletí, Caedmon raději odmítl uvažovat.

Edie tleskla. „Kde tedy začneme?“

Caedmon si založil paže na prsou jako generál, který si prohlíží bojiště. Přelétl zrakem světici na koni, ohromné vodní kaskády, bublající fontány, autora Božské komedie…

„Vcelku s jistotou můžeme usuzovat, že ukazatel nebude nijak nápadně umístěný. V prvním vrcholu našeho trojúhelníku jsme našli Thovta. Ve druhém obelisk. A v tomto posledním třetím vrcholu si někdo dal hodně práce, aby vytvořil oddechový park evropského typu.“ S úmyslem případné hledače zmást a pátrání jim překazit.

„Víme, že Thovt postrádá dva atributy – nemá posvátnou hůl was ani egyptský kříž anch. A protože zmínku, která se k posvátné holi vztahuje, jsme našli na jeffersonově pilíři, měli bychom asi hledat druhý atribut.“

„To asi ano.“ Caedmon si připomněl větu, kterou původní členové triády chytře ukryli v textu zakončeném heslem jejich Velké pečeti a jejíž význam jim bohužel byl dosud nejasný. „Nebo snad vševidoucí oko.

To se všude možně objevovalo s rozčilující frekvencí.“ Odstoupil od zábradlí a pomalu se otočil kolem dokola. „Park je mnohem větší, než jsem očekával.“

„Pět hektarů soch, fontán, bazénků a podobně.“ Teď poprvé od chvíle, kdy do parku vstoupili, dostal Ediin sebejistý optimismus trhliny. Hluboké vrásky mezi obočím o tom hovořily dost zřetelně. „Ano, je jasné, že to bude přímo herkulovský úkol.“

75

Saviour si stáhl kšilt baseballové čapky hlouběji do čela, aby mu nebylo moc vidět do obličeje. Pak se otočil ke svalnatému Jamajčanovi vedle sebe. Společně se pohupovali a poskakovali v hypnotizujícím rytmu bubnování. S nimi se kymácela a křepčila asi stovka dalších posluchačů.

Nebylo pochyb o tom, že Meridian Hill, doslova Poledníkový kopec, je magické místo.

Naprosto uchvácen rytmem bubnů a hemžícími se lidmi, kteří se pohybovali jako jediné nádherné vlnící se zvíře, položil Saviour ruku na rameno muže vedle sebe, aby neztratil rovnováhu. Obával se, že by mu mohly nohy vypovědět službu. Byla v tom smyslnost a bojovnost, rytmus sexu spojeny s voláním do zbraně.

Pohlédl na nedalekou sochu ženy v brnění na bronzovém koni, řítící se do bitvy. Se zvednutou paží, s napjatými svaly na nohou, jak se s překypující energií vrhá do nebezpečí.

Ten Brit se nebezpečí vystavoval rád. Vrhal se do bitev. Proto si Merkurius přál, aby veškerá rizika spojená s pátráním převzal on. Ať tu namáhavou práci vykoná za ně. Saviour se jen bude držet v jeho stopách a nakonec mu kořist sebere. Pak už budou ti dva zbyteční a zjistí, že se ocitli v nebezpečí, před kterým není úniku.

Jak se Saviour pohupoval v rytmu bubnů, cítil, že mu sexuální energie stoupá vzhůru páteří a pulsujícími údery ožívá celé tělo. Celá bytost. Divoké bubnování vytvářelo jásavé, primitivní zvuky, které měly jediný účel – vyvolat v lidech krvežíznivost.

Rozjařený Saviour se usmál na muže s tmavou kůží.

Tančící se Jamajčan úsměv opětoval a vzal ho za zápěstí. „Jsi tady od krve, víš o tom?“ Trochu Saviourovu paži pozvedl, aby mu ukázal karmínově rudou skvrnu na hřbetě ruky u palce. Krev strážce Walkera. „Mám dojem, že jsi pěkně horkokrevný.“

Saviour, vzrušený tím dotekem, pohlédl na rudou šmouhu. „Horkokrevný? Jak to myslíš?“

„Že jsi zlobivý kluk.“

Když to uslyšel, představil si strážce Walkera, jak se opírá o Jeffersonův pilíř, bodnutý přímo do srdce. Podobný osud čeká i Brita a tu ženu. Už brzy bude mít na rukou jejich krev.

Saviour přikročil k jamajčanovi. „Jo, to máš pravdu, jsem hodně zlobivý chlapec.“

76

„Tak dobře, mám plán…“ Vyčerpaná Edie se opřela o zábradlí. „Vrátíme se sem ráno, až si odpočineme, a prohledáme park svěžím zrakem, s plným břichem a snad i s detektorem kovů. Ve městě je obchod, kde se dá takový detektor vypůjčit.“ Už si přečetli nápisy na všech sochách, prohlédli si fontány z takové blízkosti, že byli zmáčení, a třikrát prošli po obvodu kolem celého parku, ale nic aspoň vzdáleně slibného nenašli.

Caedmon, který neprojevoval žádné známky, že by to snad chtěl vzdát, se držel zábradlí a rozladěně zíral na terasu pod sebou. Poslední muž, jenž zůstal na nohou. Soumrak se rychle blížil, bubeníci a jejich pestrobarevný doprovod už odešli a park byl téměř opuštěný.

Edie, kterou už ze všeho toho chození bolely nohy, zavřela oči a soustředila se spíš na uklidňující švitoření ptáků než na rezonující rachot městských autobusů.

„Slova uklidňující a městské obvykle nelze použít v téže větě, ale vždycky jsem zastávala názor, že tomuhle parku se podařilo docílit dokonalé rovnováhy mezi těmito dvěma věcmi.“

Upovídanost se setkala s mlčením.

Edie pohlédla na zápisník, který předtím položila na zábradlí. Na otevřené stránce byl nákres parku, plný schematických značek, škrtů a zakřížkovaných míst. „Poslyš, Caedmone, vím, že jsi zklamaný, ale snažili jsme se ze všech sil. A slovy mé oblíbené jižanské krasavice Scarlett 0’Harové: Na to budu myslet až zítra.“

„Nech mě.“

„Jak chceš,“ odsekla a pokrčila rameny nad jeho špatnou náladou.

Ve snaze trochu se probudit tím, že si rozproudí krevní oběh, začala energicky mávat rukama. Když to nepomáhalo, asi šestkrát se pomalu a zhluboka nadechla.

„Před dvěma sty lety musel být z toho svahu úžasný výhled.“ Pohlédla na svého vysokého ryšavého společníka a docela dobře si dokázala představit stejně vysokého a ryšavého Thomase Jefersona, jak stojí právě zde a prohlíží si místa, kudy vede sedmasedmdesátý poledník, až k řece Potomac. „Myslíš, že to Jefferson cítil také?“

„Prosím?“

„Ty vibrace. Už jsme tady celé hodiny. Copak tu vibrující energii tohohle místa necítíš?“

„Dosud jsem se s dovolením zabýval něčím jiným, takže jsem nepocítil nic.“

„Před pronikáním bílých usedlíků to pro domorodé Američany bylo posvátné místo,“ poznamenala Edie a jeho sarkasmus se snažila ignorovat. „Tady se shromažďovali a…“

„Cely den mlátili do bubnů?“

„Moc vtipný. Existuje ale důvod, proč tohle místo lidi přitahuje. A mám-li být upřímná, překvapuje mě, že to necítíš.“

„Ty vibrace, jak tomu říkáš, jsou jen působením energetické linie, která probíhá právě v místě sedmdesátého sedmého poledníku,“ informoval ji vážně Caedmon. „A přestože je pravda, že taková energie dokáže vyvolat pozitivní reakci, jak jsme dnes viděli u toho kruhu bubeníků, Franklin byl osobně svědkem toho, jak stejná energie může být zneužita. Proto ten mazaný prevít a jeho prohnaní nohsledi Smaragdovou desku uschovali. Zlostně mlátil dlaní do zábradlí. Čert je vem!“

„Triáda v téhle věci jinou volbu neměla,“ namítla Edie a rychle přispěchala s obhajobou svých krajanů. „Vyhlášení nezávislosti podepsalo devět zednářů. Kdo ví, kolik jich podepsalo ústavu. A jiným jménem téhle okultní pohádkové země bylo zednářství.“ A jako kdyby to nestačilo, z místa, na kterém právě stáli, se dívali na stupňovitou pyramidu na vrcholu zednářského Domu a Washingtonův památník za ním. Dvě stavby v egyptském stylu za sebou. „Knihu Mojžíšovu jsi přece četl. Temná předtucha Benjamina Franklina byla oprávněná.“

„A obávám se, že ještě stále je, protože Smaragdová deska obsahuje tajemství, kvůli němuž jsou někteří lidi ochotni vraždit.“

To bylo něco, o čem raději nepřemýšlela. Nebo aspoň ne v tomto okamžiku. „Ironií na tom je, že ti chlápci z Domu chrámu nemají sebemenší tušení, že Smaragdová deska je ukrytá na jejich zadním dvorku.“

„To ano, triáda to vymyslela báječně.“

Rozhostilo se napjaté mlčení.

Pak podle Edie nastal čas na sdělení, že – obrazně řečeno – je v parku slon. „Neuslyšíš to rád, ale je docela dobře možné, že triáda se rozhodla poslední ukazatel prostě nedávat nikam. Nebo ho někam sice dali, ale pak ho kdosi záměrně odstranil. Někdo si dal spoustu práce, aby odtesal nápis z Jeffersonova pilíře. Možná proto, že v jisté době pronikli zednáři příliš blízko k tajemství… Caedmone, co je? Jsi v pořádku?“

Nevypadal tak. Náhle byl rudy v obličeji, klouby na prstech mu zbělely a viditelně se třásl. Pak se k jejímu překvapení usmál od ucha k uchu.

„Právě jsem našel ten zatracený ukazatel.“

77

„To myslíš vážně?“

Edie s vykulenýma očima otevřela údivem ústa. Caedmon, očividně plně při smyslech, hleděl na parkovou úpravu v italském stylu, z jejich výhodného místa ve svahu jasně viditelnou. Pozvedl pravou ruku a citoval z Jeffersonova dopisu: „Já zítra státi budu na vrchu hory a hůl Boží v ruce své míti budu.“ Pak zvedl levici, naklonil se k Edie a vítězoslavně prohlásil: „Mám anch.“

„Anch?“ Edie hleděla z kopce a otáčela hlavou ze strany na stranu. „Kde ho vidíš?“

„Je zasazený do krajinné architektury jako součást původního plánu parku. Byli pěkně mazaní.“ zamručel zdráhavé pro sebe, protože mistrný trik na něj proti jeho vůli učinil dojem. Předpokládal, že tuto optickou iluzi má na svědomí některá z pozdějších generací triády, a hned pokračoval: „Anch, je tu jasně viditelný. Přesto může člověk stát na tomhle místě, hledět do prostoru…“ Odmlčel se a ukázal na fontánu, jezírko se zrcadlovým odrazem a exedru čili polokruhový prostor za ním. „Může se dívat, a přesto ten nilský kříž nevidět,“ dopověděl.

Popadl otevřeny notes položeny na zábradlí. S tužkou v ruce pak rychle načrtl ukryty anch.

„No jasně! Už to vidím!“ Edie se mu nadšeně vrhla na prsa. „Jeden krůček pro lidstvo.“

„S pomocí Boží bychom mohli tento objev náležitě využít.“

Nato se Edie rozhodla pro mírnější způsoby a ustoupila. „Máš nějaký nápad, kde bychom na tomhle gigantickém anchu měli hledat Smaragdovou desku?“

„Nemám nejmenší tušení, lásko.“ Vesele a dobře naladěn zkoumal Caedmon spěšně provedeny nákres. „Ve starověkém Egyptě symbolizoval anch život.“

„A víme také, že to byl jeden ze dvou Thovtovych atributů.“

„Je docela zajímavé, že ve středověku užívali astrologové anchyako symbol planety Venuše a jejich kolegové alchymisté zase jako znak pro měď.“

„Jo, je to hanba, že měděnou kouli rozkradli. Nemáte oheň?“

Caedmon se prudce otočil a uviděl, že přímo za nimi stojí starý chlapík s dredy na hlavě a brazilským bubnem atabaque pověšeným přes rameno. Za uchem měl zastrčenou nezapálenou cigaretu.

„Promiňte, ale ani jeden z nás nekouří,“ pokrčila Edie omluvně rameny.

Bubeník se tedy chystal k odchodu.

„Smím se vás na něco zeptat, pane?“ zadržela ho ještě otázkou. „O jaké měděné kouli jste to mluvil?“

Chlapík ukázal bradou na italskou parkovou úpravu. „Pod kopcem bývala taková velká kulovitá věc z měděných pruhů.“ Ukázal na betonovou exedru vedle zrcadlového jezírka. „Mám dojem, že tomu říkali astroláb nebo tak nějak. Zmizel při těch výtržnostech v osmašedesátým.“ Popuzeně si odfrkl. „V tom týdnu zmizela fůra věcí. Lidi byli vytočený z Martinovy vraždy dole v Memphisu. Už je to dlouho, co tu měděnou kouli rozmlátili a prodali do šrotu. Řek bych, že v tý době ještě ani jeden z vás nebyl na světě.“

„Byl, ale v plínkách. Jste si absolutně jistý, že na tom betonovém půlkruhu byl připevněný astroláb?“

„Jasně že jo, to vím úplně jistě. Vyrůstal jsem kousek na východ odsud. Jako kluk jsem si v tomhle parku věčně hrával. Tehdy byl Washington hnízdem segregace a Meridian Hill byl jediným místem, kde si mohly bílý a černý děti mírumilovně hrát pohromadě. Černoušci z Cardozy a běloušci z Adams Morgan.“ Rozesmál se a chechot jako by se dral z hloubi jeho hrudi. „Vždycky to bylo posvátné místo. Je to ostuda, nic než ostuda, že to úřady nedaly postavit znova.“

Caedmon věděl, že jejich informátor hovoří o zničeném sférickém astrolábu, a tak projevil politování přikývnutím. „Ano, je to hanba. Mimochodem, pamatujete si, jak byl přibližně veliký?“

Starý muž naklonil hlavu na stranu a chvíli přemýšlel, než odpověděl. „Dost velký. V průměru snad čtyři a půl metru, možná o něco víc.“

Měděný astroláb! Caedmon jen stěží potlačoval vzrušení.

Podal muži ruku. „Díky za nesmírně z^yímavé informace.“ Poslal vás sám Bůh, pane, pomyslel si, když tiskl dědovi pravici.

V okamžiku, kdy se stařík s dredy ocitl mimo doslech, vyhrkla Edie vzrušeně: „Neříkal nám Rubin, že ve středověku byl Thovt, jinak též Hermes Trismegistos, často znázorňován s astrolábem?“

„Ano, to řekl.“ Naprosto neuvěřitelné. Thovt Třikrát mocný s měděným sférickým astrolábem ve zdvižené ruce. „Astroláb, ve středověké ikonografii běžný, sestával ze soustředných pásů, které představovaly rovník, pomyslný postup Slunce, rovnoběžky a poledníky.“

„A ty jsi zas prve povídal, že ve středověku byl anch znakem pro měď. Není proto jistě náhoda, že ten astroláb byl vyrobený právě z tohohle kovu.“

Caedmon pohlédl na neúplnou pyramidu a bílý obelisk na obzoru. Pak se podíval na dobře utajený anch. „Záměrně označili místo vědeckým přístrojem. Hlas rozumu uprostřed esoterické kakofonie.“

„V podstatě tím řekli, že vládne věda, nikoli Zářící světlo Atonovo. Z místa, kde stojíme, to vypadá, že rozkradený astroláb nahradili velkým dekorativním keřem.“

„Musíme předpokládat, že tehdejší členové triády se rozhodli zasadit na tom místě tuhle gargantuovskou rostlinu. Moudrý tah, protože keře obvykle ke krádežím moc nelákají.“

„To s tím astrolábem je ovšem jen spekulace. Smaragdová deska může být právě tak ukryta pod fontánou nebo dokonce v zrcadlovém jezírku.“

Caedmon osvícen náhlým nápadem uhodil dlaní do zábradlí. „Biblický kámen je v Božím oku zcela neomylný. Myslím, že už vím, co to znamená! Ten velký keř, který nahradil astroláb, je přímo ve středu exedry…“ Poklepal na svůj schematický nákres. „A exedra je zde OKEM anchu.“

Edie zatleskala. „Přísámbůh, tys na to přišel!“

„Musíme se tam jít podívat. Z dálky je těžké zjistit, co to vlastně je. Jedlovec nebo snad cypřiš. Odsud to nepoznáme.“

Ediin úsměv se vytratil. „Vím přesně, co to je… něco, co je nad naše možnosti. Ohromný keř nebo spíš celé křoví. Pro případ, že by sis toho nevšiml, je to stejně obrovské jako ten astroláb, který tady byl předtím. Pravděpodobně váží tunu. Co chceš udělat? Zavolat nějakou společnost na krajinné úpravy, aby to odstranila?“

Caedmon neodpověděl, protože byl plně soustředěný na exedru na úpatí kopce. Na oko anchu. Plán vymyšlený v roce 1776 a uskutečněný roku 1926. Plán, jenž se realizoval sto padesát let. Starověký egyptský symbol života je měl přivést k posvátné relikvii, která údajně obsahuje tajemství Stvoření.

„Jestli je Smaragdová deska ukrytá uprostřed exedry, to znamená pod tím velkým a hustým keřem, pak neexistuje způsob, jak bychom se k ní dostali,“ trvala na svém Edie v naději, že jí to začne vymlouvat.

Jenže ji vůbec neposlouchal.

Prohlížel si cely prostor a pak se pohledem zastavil u níže položené oddělené části parku, které si všiml už předtím. Za provizorním zátarasem parkovalo několik strojů užívaných k pozemním pracím. Předpokládal, že se tu něco upravuje. Jako ocel magnetem byl jeho zrak přitahován k malému žlutému bagru JCB. Yankeeové mu říkali minirypadlo.

Jaká je cena za tajemství Stvoření?

„Mimořádně vysoká, řekl bych,“ odpověděl si na svou vlastní otázku hlasitě.

Edie na něho podezřívavě pohlédla. „S kým a o čem to mluvíš?“

Hmmm… mělo by to být docela snadné. Asi jako spojit drátky u auta, ke kterému chybí klíček. Červený drátek. Bílý drátek. Pokud to vyjde, podaří se mu nastartovat.

Než se dnes rozjeli do parku, zastavili se doma u Edie, vzali si její mini cooper a zaparkovali ho na Šestnácté ulici. Caedmon teď mohl jen doufat, že má v kufru to, co potřebuje.

„Máš v autě nějaké nářadí?“

„Jen kleště, klíč na kola a pár propojovacích kabelů.“

Prosebně se usmál.

„A směl bych si ty kleště vypůjčit?“

78

Přestože i ona nesmírně toužila nalézt Smaragdovou desku, způsob, který Caedmon zvolil, se jí nezamlouval.

Právě z toho důvodu teď stála na kraji betonové exedry s rukama vzdorně založenýma na prsou. Vztekala se. Měla takovou zlost, že nechybělo mnoho, aby se rozječela. Jediný důvod, proč nezačala na Caedmona řvát, spočíval v tom, že by tím mohla na jeho momentální počínání upozornit policii. Na to, že se snaží spojenými drátky nastartovat bagr, aby jím vyryl ze země obrovský, nádherně ostříhaný keř. Vzhledem k tomu, že Meridian Hill byl pod jurisdikcí Úřadu pro národní parky, se právě dopouštěl federálního trestného činu.

Caedmon, s ohromujícím nedostatkem zábran, si v minirypadle vedl jako profík. Nepochybně se tomuto triku naučil ve službách MI5. Člověk nikdy neví, kdy bude potřebovat přemístit pár tun hlíny.

V dálce Edie zaslechla důvěrně známé kvílení policejní sirény. Připomínka velkého, zkaženého města a toho, že policie hlídkuje hned za rohem.

Rozhovor, který tomu všemu předcházel, ji nijak neuklidnil.

„Snad nás místní policie nenachytá při tom, co tady provádíme. S tím bagrem by se nám to vysvětlovalo dost špatně.“

„Jestli ten zatracený bagr pokoutně nastartuješ, porušíš bůhvíkolik zákonů.“

„Musím to udělat.“

„Možná bys ještě mohl zvážit důsledky krádeže majetku vlády Spojených států.“

„Abych byl upřímný, Edie, tvá zdrženlivost mě překvapuje. Když jsi v Craven House štípla Knihu Mojžíšovu, žádnými výčitkami svědomí jsi netrpěla.“

„Tu jsme přece neukradli!“

„Že ne?“

Nevedlo to k ničemu, a tak se teď opuštěná Edie vyděšeně, nervózně rozhlížela po parku. K jejímu údivu byl strašidelně pustý. Dokonalé místo pro tvory, kteří se rádi pohybují ve tmě a číhají na své oběti. Povytáhla si rukáv hráškově zeleného kabátu a pohlédla na hodinky. Do soumraku mají už jen patnáct, nanejvýš dvacet minut. Jako ve všech městských parcích to tady může být po západu slunce nebezpečné.

Ze svého výhodného postavení viděla, že Caedmon s bagříkem vyhrabal už téměř dva metry hlubokou jámu. Taková je hloubka hrobu. Copak vůbec nezná význam slova ‚strach‘? ptala se sama sebe. Nebo ho objekt jeho touhy pohlcuje tak, ze ta posedlost všechno přehlušila? „Jasně, Caedmone, ty opravdu víš, jak posunout hranice vztahu,“ zamumlala si pod nos.

Nikoli poprvé si kladla otázku, zda si Caedmon vůbec uvědomuje, jak mocně templáři ovlivňují jeho život. Mimo zákon postavený řád bojovných mnichů byl příčinou jeho vyhnání z Oxfordu. Což mělo za následek vstup do MI5. „Hoši z Thames House záměrně vyhledávají zneuctěné akademiky. Takoví lidé bývají poddajní,“ řekl jednou. Jak ale právě bezostyšně prokázal podloudným nastartováním bagru, od sám měl do poddajnosti daleko.

S každou uplynulou minutou se stíny prodlužovaly a Edie na dálku ukázala Caedmonovi hodinky. On ale vehementně zavrtěl hlavou. Edie ovšem odmítla ustoupit a zvedla pravou ruku s roztaženými prsty. Pět minut! Po tom ultimatu narovnala ramena, připravená další hloubení zarazit, kdyby Caedmon odmítl…

Můj Bože!

Spatřila, jak ze lžíce spadlo ještě něco jiného než hlína, a rozběhla se za Caedmonem.

„Něco jsem viděla!“ vyrazila ze sebe. Zalapala po dechu a ukázala na velkou hromadu hlíny.

Caedmon se třpytem v modrých očích vyskočil z kabiny. „Kde?“

„Na té hoře hlíny.“

Caedmon rukama odhrabal horní vrstvu a odhalil plochou kovovou schránku o velikosti objemnějšího slovníku. Zavřenou na staromódní zámek. Zámek, který vyžadoval stejně staromódní klíč. Zdálo se, že schrána se zažranou hlínou a nečistotou strávila v zemi velmi dlouhou dobu.

„Na podlaze v kabině je hadr.“

Edie odspěchala k rypadlu a kromě hadru tam sebrala i klíč na kola a kleště, které Caedmon přinesl z jejího auta.

Caedmon popadl hadr a energicky stíral hlínu. Ediiny obavy se proměnily ve vzrušení. Z tašky na rameni vytáhla fotoaparát. Přistoupila ke Caedmonovi.

„Vidíš, co je pod tou špínou?“ Caedmon jí schránku ukázal, aby viděla, že navrchu je v kruhu vyrytých třináct hvězd. Pod nimi se skvěl nápis kudrlinkovým písmem: Vzpoura proti tyranům je poslušností Boha.

Rozbušilo se jí srdce. Ano, je to ono.

„Otevři to!“ zašeptala a podala mu klíč na kola.

„Jistě.“

Caedmon zastrčil ostrý konec do škvíry a zapáčil. Zámek s tupým zvukem praskl. Caedmon odhodil klíč stranou.

Edie dychtivě zvedla fotoaparát a dívala se do hledáčku. Vnitřek byl vyložený několika vrstvami ovčí kůže.

Zdokumentovala to.

Caedmonovi se viditelně třásla ruka. Uchopil růžek šedohnědé kůže a odtáhl ji stranou. O chvilku později zaslechla Edie slyšitelné zajíknutí. Zapnula samočinný režim a zmáčkla závěrku fotoaparátu.

To je úžasné! Naprosto úchvatné.

V přeložené zvířecí kůži spočívala relikvie, která se nepodobala ničemu, co kdy viděla. A to stála ve frontách, aby viděla Tutanchamonův poklad a zlato Mayů. Tohle byla skutečně deska, o velikosti asi dvacet na pětadvacet centimetrů a něco přes jeden centimetr silná. Byla vyrobena z mléčně zelené hladké hmoty podobné krystalu a vykládaná zlatem. Spoustou zlata. Byla krásná, lesklá, jiskřivě zlatavá, provedená s velkou řemeslnou zručností. Přední stranu pokrývalo primitivně vypadající písmo, vyryté a vyplněné zlatém.

Edie rychle spočítala řádky. „Osm,“ zamumlala spíš pro sebe. Osm pravidel.

„Dokonalá symetrie. Smaragdová deska jako esoterický výraz Stvoření.“

„Jin a jang“ dodala tiše. Mužské a ženské. Mysl a emoce.

Caedmon lehce přejel prsty po vyrytém textu. „Cennější než rubíny.“

„Nebo velké smaragdy,“ dodala Edie. Nevěřila, že je deska opravdu smaragdová, přestože měla neobvyklý zelený odstín.

Caedmon, s rukama dosud roztřesenýma, vyzvedl desku z koženého lůžka a otočil ji.

Zadní strana byla dokonce ještě nádhernější než přední. Byl na ní zlatém vyložený kruh sestávající z propletených symbolů kolem osmicípé hvězdy. Všechny hroty obsahovaly cosi, co vypadalo jako glyf. Ve středu hvězdy se nacházelo složité bludiště a pod ním figura, kterou Edie okamžitě poznala – malý egyptský ibis. Sice si vůbec nebyla jistá, na co se dívá, ale tušila, že ten obrazec by mohl být jakousi mandalou.

„Vypadá to jako nějaké prastaré magické znaky, záměrně propletené tak, aby vytvořily kruh kolem osmicípé hvězdy.“

„To si žádá vysvětlení,“ hlesl Caedmon a v očích se mu leskly slzy, když pomalu a obřadně zvedl desku ke rtům. „Tohle je očividný důkaz, že posvátná relikvie, která přivodila templářům zkázu, skutečně existuje.“

Edie neodpověděla. Co na to také mohla říct?

Smaragdová deska. Tajemství Stvoření. V běhu staletí kvůli ní lidé plenili, lhali, zabíjeli a umírali.

A Caedmon Aisquith byl nyní jedním z nich.

79

Saviour, skrytý ve stínu Alighieriho sochy, zalapal po dechu. Téměř v extázi si mocně tiskl dlaň na srdce a lehce se kymácel jako opilý. Bál se, že ztratí vědomí.

Ten člověk právě odkryl posvátnou relikvii!

Jeho milovaný učitel se nesmírně zaraduje. A právě z toho důvodu se mu chtělo hlasitě křičet. Skákat radostí. Točit se a tančit a dokonce obejmout přísně se tvářícího bronzového poetu v životní velikosti. Místo toho kradmo vyhlédl za mramorovým podstavcem jeho sochy, aby si ověřil, že v blízkosti nečíhá nikdo jiný. Objev byl příliš důležitý, než aby…

Christos!

Po cestičce, která se tudy klikatila, přicházel policista, který měl službu v parku… mířil přímo k zrcadlovému jezírku a přilehlé exedře. Brzy narazí na Aisquitha, který ukradl bagr, a na Smaragdovou desku. Nepochybně pak Brita i tu ženskou namístě zatkne za svévolné ničení veřejného majetku. Na osudu těch dvou mu sice nezáleželo ani v nejmenším, ale bylo mu jasné, že pokud budou zatčeni, úřady zabaví také posvátnou relikvii.

A tomu musí za každou cenu zabránit!

Vystoupil ze skrýše za mramorovým piedestalem a vydal se po cestičce. Zavrávoral a o zlomek sekundy později sebou divoce škubl. Pak se zhroutil k zemi, kde se začal svíjet. Sténal. Z úst mu létaly sliny. Odkoukal to od kamaráda z dětství, který měl epilepsii a trpěl náhlými nekontrolovatelnými záchvaty. Jako kdyby byl posedlý nějakým démonem.

Přesně jak Saviour doufal, policista k němu přispěchal a poklekl u něho.

„Hej, kámo! To bude dobrý! Hlavně nespolkni jazyk! Zavolám sanitku.“

Saviour, dosud v předstíraných křečích, viděl, že policista otočil hlavu k vysílačce, kterou měl zavěšenou na rameni. Chystal se zavolat záchranku. Jestli se mu to povede, bude vše ztraceno… A tak bleskově vyskočil na nohy. Rozehnal se loktem a tvrdě udeřil muže zákona do čelisti.

„Ty haj zle!“ zavrčel policista a sáhl po pistoli u pasu.

Saviour ho okamžitě drapl za zápěstí a odtáhl mu ruku od pouzdra. Pak sevřel jeho palec a prudce mu ho zvrátil dozadu. Zaslechl hlasité prasknutí kosti. Policista zavyl jako zvíře. Saviour využil příznivé situace a porazil ho na zem.

V následujícím okamžiku na něj skočil a zabořil mu koleno do varlat. Rychlý jako stín vklouzl rukou do kapsy u bundy a sevřel jílec štíhlé italské dýky s vyskakovací čepelí. Stiskl západku a ostří se v šeru matně zalesklo. Rozrušen zápasem je vrazil policistovi do krku. Do tváře ho zasáhl gejzír krve.

V tom okamžiku se jejich zraky střetly. Takové krásné zelené oči.

Saviour se usmál a vbodl čepel ještě hlouběji. Pak rychlým, surovým pohybem trhl vší silou vpravo a nabroušená ocel rozřízla bledou bílou kůži a přeťala krční tepnu.

S nevidoucíma očima vydal umírající pár klokotavých zvuků, otřásl se a vydechl naposledy. Hrubě a neočekávaně byl odeslán do věčné černé prázdnoty.

Saviour rychle vstal. Uchopil mrtvého policistu v podpaží a odtáhl za Dantovu sochu. Z dohledu. Zaťal zuby, aby u toho nehekal, protože jeho břímě bylo těžké.

Tohle je osmý člověk, kterého jsem zabil, napadlo ho náhle. Osm. Číslo Stvoření. Jako osm hrotů na hvězdě Stvořitele. Z nějakého nevysvětlitelného důvodu to v něm probudilo pocit naplnění.

Z policistova opasku chvatně odepnul pouta. Potom vytáhl z pouzdra služební revolver. A jak to Aisquith před chvílí udělal se Smaragdovou deskou, zvedl ji ke rtům a s úctou políbil. Pak vzhlédl vzhůru a spatřil, že Dante s přísným výrazem ve tváři třímá v rukou výtisk své Božské komedie.

Připadalo mu to dost legrační.

Jakmile policistu odtáhl z dohledu a odzbrojil, vydal se k okraji mýtinky a podíval se z dolů do exedry. Jediné, co viděl, však byla hromada vlhké hlíny a opuštěný bagr.

Aisquith s tou ženskou byli pryč!

Vztekle se rozběhl k výkopu s policejním revolverem v ruce. Za chvilku už stál na hromadě hlíny a rozhlížel se dokola v naději, že je zahlédne.

Neviděl však nic jiného než prodlužující se stíny. Všude kolem.

Christos!

Vytáhl z kapsy Smartphone a pohlédl na GPS mapu. Ulevilo se mu. Nemůžou mu utéct. Má střelnou zbraň. Má nůž. A má ampulku, kterou mu Merkurius dal ve Filadelfii.

Existuje celá řada způsobů, jak ty dva poslat do věčné temné nicoty. A on je tam taky pošle.

80

„Jednu s příchuti lískových oříšků, jednu mandlovou, ano?“

Vytáhlý mladý číšník nečekal na souhlas a postavil na umakartový stolek dva otlučené hrnky horké kávy, šplíchající přes okraje. Vzhledem ke špinavé zástěře uvázané kolem pasu Caedmon předpokládal, že rozlitá káva je u něj běžným jevem.

„A hodně šlehačky,“ poprosila Edie s podmanivým úsměvem a zvedla z konce stolu cukřenku.

„Jistě. Vaše vafle tady budou v okamžení,“ ujistil ji pak ještě přívětivý, byť neohrabaný číšník před odchodem do kuchyně.

„Lidi jezdí sem do Chow Hounds na vafle z veliké dálky, protože je to naše specialita,“ vyložila Edie. Odměřila dvě lžičky cukru a zamíchala si svou mandlovou kávu.

„Můžeš mi věřit, že ti budou chutnat.“

Caedmon, který si právě prohlížel digitální fotografie Smaragdové desky, toho nechal a pohlédl přes stůl. „O tom bych dost pochyboval.“

Zvlášť proto, že si objednal cosi „belgického“, inzerovaného jako variace oblíbené pochoutky od táboráku – odpornou placku obsahující čokoládovou zmrzlinu, mazlavou želatinu, rozdrcené krekry z celozrnné mouky a šlehačku. „Pochoutka, která potěší každého vyhládlého táborníka.“

Edie hluboce vdechla kávové aroma a pak si dala doušek oslazeného nápoje. „Po tom, čím jsme prošli, se potřebuju dát trochu dohromady a Chow Hounds je můj oblíbený podnik, když dostanu chuť na sladké. Navíc to sem mám z domova asi jen půl druhého kilometru.“

Caedmon si prohlížel plně obsazenou kavárnu a podivoval se, že by někdo mohl mít v oblibě podnik se stěnami vymalovanými oranžově a tyrkysové. Nelíbila se mu ani hlučná atmosféra, protože hosté museli překřikovat hlučnou rockabilly muziku linoucí se z reproduktorů. I když rozhovory v nacpaných hospodách patřily k těm nejbezpečnějším. Tomu ho naučili nadřízení v tajné službě.

„Chápu, že by ses už nejraději vrátila domů, ale myslím si, že bychom měli strávit ještě jednu noc ve Willardu,“ řekl Caedmon. Edie ani nestačila otevřít ústa k protestu, a už zvedl ruku a všechny její námitky zarazil. „Protože Smaragdovou desku můžeme do tvé bezpečnostní schránky uložit až ráno po otevření banky, bude v hotelovém sejfu ve větším bezpečí.“

Při zmínce o desce Edie pohlédla na koženou tašku, jejíž řemen měl přes prsa jako bandalír. „Musí to být dost nepohodlné.“

Caedmon předpokládal, že se ta poznámka týká kovové schránky se Smaragdovou deskou v brašně. „Něco s tím udělám,“ zahučel. Posunul se trochu na proutěné židli, udělal si víc místa na klíně a pak se opět věnoval displeji fotoaparátu.

„Bude pohodlnější, když si ty fotky prohlídneš v počítači,“ prohlásila Edie a posunula laptop přes stůl.

Caedmon, bez sebe zvědavostí, pustil obrázky na monitor v naději, že snímky ukážou relikvii v celé nádheře.

Ukázaly. „Božské“ bylo slovo, které mu okamžitě přišlo na mysl. Bylo naprosto jasné, že Smaragdová deska je překrásná řemeslná práce, relikvie úžasného původu. Ačkoliv…

„Ty se mračíš.“

„Opravdu? Tak to se omlouvám. Udivuje mě ten text na desce. Mám-li byt upřímný, očekával jsem víc egyptských hieroglyfů. A zatím je tady, na zadní straně pod tím propleteným kruhem, jen jeden rytý piktograf s ibisem.“

„Ibis je symbolem Thovta, a proto je zřejmě Thovt s hlavou ibise autorem. Něco jako jeho podpis.“

„Jako pták, jehož domovem je pobřeží, žije v neurčitém prostředí mezi souší a vodou. A co je důležitější, je to symbolické pro Thovtovu schopnost obsáhnout nevědomou i vědomou mysl, což je vstupní brána k osvícení.“

„To je jasné, ale přesto se pořád škaredíš.“

Násilím nastavil lícní svaly tak, aby se podle svého mínění tvářil příjemněji. „Zlobí mě fakt, že písmo je sice nepochybně starého původu, ale tuhle abecedu jsem nikdy předtím neviděl.“

„Počkej. Já jo.“ Škubla hlavou, jak ji to zjištění samotnou překvapilo. „A tys ji taky viděl…“ Odstrčila hrnek s kávou stranou a přisunula si laptop k sobě.

Caedmon natáhl krk a sledoval, jak se zručně proklikává k souboru s předešlými fotografiemi.

„Když jsme byli v Lovettově chatě v Arcadii, našli jsme tam ve faxu list s jakýmsi podivným písmem. Vzpomínáš si?“

Přemýšlel o onom dni: vypleněné místnosti, na stěně namalovaná osmicípá hvězda, úžasné artefakty a samozřejmě i přehlédnutý papír dosud zastrčený ve faxu. „Pokud si dobře pamatuju, poslal doktor Lovett fax nějakému profesorovi z Katolické univerzity. V té době jsem to nepokládal za významné, protože Lovett se ve své nahrávce zmínil, že na základním kameni objevil nějaký nápis.“

„Teď už si vzpomeneš?“ Edie natočila počítač k němu.

„Můj Bože… Máš naprostou pravdu. Je to tatáž abeceda jako na Smaragdové desce.“ Vrtěl hlavou úžasem z toho objevu. Templáři popsali základní kámen ve své osadě stejným písmem.

„Tohle]e ten člověk, který dostal fax od Jasona Lovetta.“ Edie ťukala do klávesnice, až dostala na monitor další snímek ze svého archivu: kopii dopisu adresovaného doktoru Lyonovi z Katolické univerzity. „Chceš, abych se podívala na Katolickou –“

„Ano, koukni se na jejich webové stránky,“ skočil jí netrpělivě do řeči.

Koutkem oka spatřil vysokého číšníka, jak se s naloženým tácem blíží k jejich stolu.

„To je pro vás, že ano?“ Stejně jako předtím u dotazu na kávu nepočkal na odpověď a položil podnos na stůl.

„Hej!“ zařval hlasitě tělnatý pán u vedlejšího stolu. „To je moje belgická vafle! Čekám na ni už dvacet minut!“

Číšník, který se náhle ocitl v nepříjemném dilematu, nervózně střelil pohledem od jednoho stolu ke druhému.

Edie, která už přestala ťukat do kláves, se otočila. Když spatřila muže se zarudlým obličejem a postavou zápasníka sumo sedícího obkročmo na dvou chatrných proutěných židlích, zvedla talíř se šlehačkovým moučníkem a položila ho na sousední stůl. „Dobrou chuť.“

„Díky,“ vyhrkl mladý číšník, kterému se zjevně ulevilo, že se s tlouštíkem nebude muset prát. „Postarám se, abyste své vafle dostali co nejdřív.“

„Nemáme naspěch.“ Edie se opět soustředila na monitor. „Podle webových stránek univerzity je tenhle doktor Lyon emeritní profesor na fakultě semitských a egyptských jazyků. Je tady i jeho fotka.“ Edie naklonila hlavu k rameni. „Na staršího pána je docela hezký. Křehký aristokratický typ, něco jako lan McKellen.“ Caedmon zamyšleně pročítal internetový životopis. „To je skvělé. Doktor Lyon je odborník na starověké jazyky Blízkého východu. Je tam i jeho mailová adresa?“ Edie si prohlížela stránku. „Jo, je.“

„Smím?“ Ukázal Caedmon na laptop. Edie mu okamžitě vyhověla a přesunula počítač na jeho stranu stolu.

Protože přímý kontakt obvykle přinášel ovoce, napsal hned stručnou zprávu.

Vážený pane doktore Lyone,

jsem spolupracovník dr. Jasona Lovetta. Během našich nedávných vykopávek na Rhode Islandu jsme objevili neobvyklý artefakt s vyrytým nápisem, o kterém se domníváme, ze pochází z Blízkého východu. Mohl byste se prosím podívat na přiloženou digitální fotografii a poskytnout nám překlad textu?

Předem dekuji za Vaši vstřícnost a ochotu a těším se na odpověď.

S úctou

Caedmon Aisquith

„Ano, vím, že jsem neuvedl plnou pravdu.“

„Co kdybys radši řekl, že to jsou samé lži?“ vybuchla popuzeně Edie. „Jasona Lovetta jsi skoro neznal. A ten artefakt jsme nenašli na Rhode Islandu. Takhle to zní, že jsi nenašel nic zajímavějšího než nějaký starý hliněný střep.“

„Kdybych mu odhalil pravdu, pochybuju, že by byl ochoten spolupracovat.“

„Co přesně od toho profesora očekáváš? Že přeloží text na Smaragdové desce? Pokud ano, pak… jsi mě oklamal.“

„Nic takového jsem neudělal,“ vykřikl Caedmon v sebeobraně, protože tohle obvinění pokládal za nepravdivé a nespravedlivé.

„Tak dobře, Smaragdovou desku jsme našli. S honbou za pokladem je konec.“ Natáhla se přes stůl a vzala ho za zápěstí. „Za žádných okolností nesmíme nikomu říct, že ji máme. Téhle věci se v patách táhne smrt.“

„Ty mi nedůvěřuješ, že budu opatrný?“

Pustila jeho ruku a kousavě se zasmála. „Vím dobře, o čem to všechno je. Teď, když máš Smaragdovou desku, můžeš byt v klidu, už se nemusíš bát, že ji náš krásný vrahoun prodá nějaké teroristické skupině. Což znamená, že teď už se můžeš soustředit na obhajobu své akademické věrohodnosti. Vzpamatuj se, Caedmone! Uvědomuješ si vůbec, co jsi zač? Dva lidi kvůli tomu zavraždili, a jediné, na co myslíš, je jen tvá další kniha. Testis sum agnition. Nemám pravdu?“ Významně pohlédla na stříbrný prsten na jeho pravé ruce.

Caedmon pochopil, že je to past, a přemýšlel, jak z ní nejlépe uniknout, co odpovědět. Posledních šest dní se soustředil výhradně na pátrání po pokladu. A teď, když Smaragdovou desku měl, nevěděl, co dál. Náhle mu bylo jasnější než dřív, že tahle věc nejspíš skutečně obsahuje tajemství, které může zvrátit celou historii a způsobit nedozírné následky.

„Ten most přejdeme, až u něj budem,“ prohlásil nakonec filosoficky, protože jinou nezávaznou frázi prostě nevymyslel. Edie zlověstně přimhouřila oči. „Vzhledem k tomu, že máme časné jaro, si umím představit, že ten Rubicon bude hodně studený a hluboký.“

Caedmon odeslal e-mail. „Nepochybně.“

Ve chvíli, kdy vracel Edie laptop, se však zarazil uprostřed pohybu. Postřehl, že korpulentní pán u vedlejšího stolu nezdravě zrudnul. Náhle bez varování udeřil masitou pěstí do stolu a příbor i sklenice s vodou spadly na podlahu. V následujícím okamžiku se křečovitě roztřásl a mezi rty mu bublala bílá pěna. Lapal po dechu a ruku si tiskl na srdce… Pak padl obličejem rovnou do talíře s napůl snědenou belgickou vaflí.

S tou, kterou měla původně dostat Edie.

81

„Rychle! Zavolejte někdo 911!“

Po tom chraplavém výkřiku zavládl v jídelně Chow Hounds zmatek. Číšníci pobíhali bezcílně sem a tam. Několik hostů přispěchalo otylému muži na pomoc. Pár dalších táhlo malé děti ke dveřím. Jeden neskutečný hulvát si celý výjev fotografoval mobilem.

Edie se s vyděšeným výrazem obrátila na Caedmona. „Myslíš, že ho někdo…?“

„…otrávil,“ doplnil Caedmon, co nedokázala dopovědět, a potvrdil tak její nejhorší domněnky. Vzhledem ke strnulému, mrtvolnému výrazu tělnatého nešťastníka neměl dojem, že by mu resuscitace ještě pomohla.

„Ale… ale to… byla moje vafle,“ zakňourala Edie. Hned nato jí došlo, co z toho může plynout, a roztřásla se. „Musí být tady!“

Caedmon předpokládal, že mluví o vrahovi Rubina Woolfa.

„Ve Washingtonu? To jistě. Ale tady v kavárně? Tím si nejsem jisty.“ Caedmon rychle přejížděl zkoumavým zrakem barevnou restauraci a pátral po vysokém, štíhlém, elegantně oblečeném mladíkovi s nápadně krásnou tváří. Nikdo tahle kritéria nesplňoval. Pokud tady ten mizera byl, už se stačil schovat. Což znamenalo, že mají dvě možnosti – utéct předním vchodem, nebo přes kuchyň umístěnou v zadní části budovy.

Pohlédl na mrtvého hosta s vaflí rozmazanou po celém obličeji. Předpokládal, že jed byl do moučníku přidán v kuchyni, ještě dřív, než ho číšník odnesl ke stolu. Pokud ano, může tam vrah někde číhat. Čekat na ně, až se pokusí uniknout zadním východem.

Caedmon sebral laptop a podal ho Edie. Rozhodl se. Položil jí dlaň na záda a popoháněl ji k předním dveřím. Byl to hazard, tím si byl jistý. Ten zlosyn na ně stejně tak dobře může čekat venku na chodníku. Objal Edie kolem ramen. Což ale bezesporu byla nedostatečná ochrana. Zvlášť v případě, že je nepřítel ozbrojený.

Venku pátravě prohlížel okolí. Poblíž stála hlučná čtveřice, která právě vystoupila z odjíždějícího taxíku. V dálce slyšel kvílení sirény. Sanitka už je na cestě. Marná snaha. Tohle se ho však netýká. On musí dostat do bezpečí Edie.

Škubla mu paží, aby dala najevo, že má zahnout doleva. „Auto máme tam.“

„Příliš riskantní.“ namítl Caedmon s obavou, že si ten lotr třešňově červeného mini už stačil povšimnout. Auto zaparkovali v boční ulici s menším provozem, takže to bylo dokonalé místo, kde by je mohl zaskočit.

S nadějí, že útočníka zmatou, popadl Caedmon Edie za ruku, přeběhl s ní přes ulici a zamířil k podniku s modrým neprůhledným sklem. Prosklené dveře byly vyzdobené siluetou ženy, držící mezi rty směšně dlouhou špičku s cigaretou. Pod ní se skvěl poněkud svérázný název: C’est bleu.

Trhnutím otevřel dveře a převedl Edie přes práh do matně osvětlené restaurace.

Počkal, až se mu roztáhnou zornice, aby v zakouřeném šeru lépe viděl. Trvalo několik sekund, než se tomu oči pána středního věku přizpůsobily. Po pravé straně se táhl úhledný bar svítící tajuplným modrým světlem. Po levé straně odrážela strašidelnou modrou záři řada zrcadel. I v tom žalostně nedostatečném osvětlení viděl, že stálí návštěvníci baru s divným jménem „To je modré“ jsou elegantně oblečení. Celkem jich tu roztroušeně sedělo asi šedesát.

Největším překvapením však byla zadní stěna, která sloužila jako promítací plátno, na němž právě běžel nějaký starý černobílý film s titulky. Caedmonovi připadal povědomý. Snad francouzský Výtah na popraviště z osmapadesátého roku. Nebyl si ale jistý.

„Myslím, že tohle místo se chystá porodit cool jazz,“ sykla tiše Edie.

To byl přesný postřeh, protože z reproduktorů se vskutku linul „cool“ jazz Milese Davise. Navíc to tu čpělo blazeovanou namyšleností, která by odradila každého krom stálých návštěvníků.

Zamířili ke druhému konci modře osvětleného baru, aby se ocitli co nejdále od vchodu.

Edie se ho chytla za ruku. „A co teď?“

To kdybych věděl, lásko.

Caedmon se s nepříjemnou předtuchou ohlédl ke vchodu… Právě včas, aby viděl, jak dovnitř vchází osamělý muž. Výška přes metr osmdesát. Štíhlá postava. Několik žen usazených blízko u dveří se po novém příchozím otočilo.

„Je to on,“ vydechla tiše Edie… a vzápětí se hlasitě rozkašlala. Její plíce zareagovaly na místnost plnou cigaretového dýmu reflexivně.

Nový host okamžitě pohlédl jejich směrem. I v matném modrém světle tvořili Caedmon a Edie snadno rozpoznatelné siluety – vysoký muž a žena s vlasy kudrnatými jako vývrtky.

„Vypadneme.“ řekl tiše Caedmon.

A hned taky uvedl svá slova ve skutek. Vedl Edie matně osvětlenou místností dozadu. Záhy se ocitli v chodbě se stěnami pokrytými kovově lesklou fólií, která vrhala do úzké prostory napodobeninu měsíčního svitu. Caedmon otevřel první dveře, na které narazil. Dámské toalety. Strčil Edie přes práh. Z dohledu.

„Zůstaneš tady!“

„Ale já –“

„Za žádných okolností se odsud nehneš!“ přerušil ji.

Po tom příkazu se vydal zpátky do baru. Krásný vrahoun nebyl nikde v dohledu.

Caedmon z toho byl nervózní. Záměrně vykročil ke stěně, která sloužila jako promítací plátno, a krátce ho sdílel s Jeanne Moreauovou. Na okamžik vrhala promítačka ostré světlo na vysokého ryšavého muže, který si tiskl k hrudi brašnu. Tento smělý tah vyvolal pozdvižení a monotónní hukot konverzace přerušily slyšitelné nadávky. Skvělé. Chtěl, aby ho ten lotr snáze našel. Chtěl ho přilákat od vchodu dovnitř, aby viděl, že tím, kdo má tašku s kýženým obsahem, je on.

Sotva se dostal z dosahu promítacího přístroje, narazil na létací dveře pobité stříbrnými cvoky. Uprostřed byla připevněná cedulka s nápisem Vstup zakázán. Na dodržování pravidel ale neměl čas, a tak do nich jen strčil ramenem a vešel dovnitř. Přitom se do baru kříženého s kinosálem na okamžik vlilo oslnivé žluté světlo, což vyvolalo další sérii nadávek.

Ocitl se v malém skladu osvětleném holou žárovkou a hned začal hledat něco, cokoli, co by mohlo posloužit jako zbraň. Soudil, že na ozbrojení už má jen několik málo vteřin.

„Zatraceně!“ zaklel, když zjistil, že jsou tu jen samé veliké věci, z nichž žádná neváží méně než třicet kilo. Průmyslové vysavače, leštičky podlah a navršené koktejlové stoly. Ani jediná láhev likéru nebo hasicí přístroj.

Rychle se rozhodl pro plán B a vtiskl se do úzkého výklenku na vzdálenější straně skladiště. Nezbytně potřeboval zbraň, a tak v zoufalství otevřel tašku a vytáhl pouzdro se Smaragdovou deskou. Třímal masivní kovovou schránku oběma rukama. Připravil se. Čekal…

Létací dveře se začaly otevírat. Hlasitě zaskřípěly a Caedmonovi přeběhl mráz po zádech. Zpomalil dech a naslouchal, jak se k němu nepřítel blíží. Nepochybně se divil, kde se asi tak může skrývat. Náhle Caedmon zachytil závan santálového dřeva. Jeho vůni.

Vyskočil z výklenku, rozmáchl se kovovou schránou a uhodil. Zasáhl nepřítele do čelisti. Po ošklivém, ale uspokojivém křupnutí následovalo bolestivé vyheknutí. Se zmateným výrazem v očích se mladík zapotácel a vzápětí se nemotorně zhroutil na podlahu. Z nosu mu prýštila krev a špinila jeho módní semišové sako. Zmlácený Apollon.

Caedmon, s pouzdrem dosud sevřeným v rukou, stál nad lotrem bezvládně ležícím v mdlobách. A nevěděl, co dál. Stačilo by ho pevně popadnout za hlavu a trhnout. Problém by byl vyřešen. Jason Lovett a Rubin Woolf by mohli odpočívat v pokoji. Pomstěni. I tělnatý nenasyta z kavárny. Spravedlnost vykonaná tvrdou rukou v nejnásilnější podobě.

Když si uvědomil, že vážně uvažuje o zabití bezbranného člověka, který mu leží u nohou, uvázl mu dech v hrdle. Fakt, že jeho nepřítel je v bezvědomí, mu zanechal v ústech odpornou pachuť. I když Bůh je mu svědkem, že by si ten krásný mizera zasluhoval horší osud než jen monokl na oku a rozbity nos.

„Vem ho čert!“ zasykl pro sebe a zastrčil schránku se Smaragdovou deskou zpátky do tašky. Bylo třeba vyzvednout Edie a vypadnout z C’est bleu dřív, než ta krvelačná bestie ožije, protože zraněné zvíře je vždy zuřivější.

Vděčný za tu chvíli odkladu se rozběhl přes bar. Pohrdavým pohledům a rozhořčeným poznámkám už poněkolikáté vyrušených diváků, nevěnoval pozornost.

Jakmile dorazil do chodby, prudce se zastavil a srdce se mu v hrudi zběsile rozbušilo.

Dveře na dámské toalety byly dokořán.

Bez ohledu na společenská pravidla či vychování se vřítil dovnitř… a okamžitě se zlomil v záchvatu kašle. Dusil se pronikavou vůní nasládlého parfému, která maličký prostor úplně zavalila. Nějaká femme fatale se tu před chvílí pořádně navoněla.

Prokrista! Kde je Edie? Na první pohled viděl, že toaleta je prázdná.

Otočil se na patě a přeběhl na pány.

I tady bylo prázdno.

Vrátil se na chodbu a pomalu se otáčel dokola. Přitom koutkem oka zahlédl fosforeskující rudou záři. Nápis na konci chodby označoval nouzový východ. Doběhl k němu a prudce rozrazil dveře.

Ocitl se v opuštěné uličce, která čpěla močí, potem a nějakou zvířecí mršinou. Dlouho se v ní nezdržel a rozběhl se k nejbližší ulici, protože bylo pravděpodobné, že právě tam Edie utekla.

Samozřejmě za předpokladu, že se vůbec dostala z budovy. Ten grázl, mohl mít komplice, který…

Přestaň na takové věci myslet!

Pokud se jí však naskytla příležitost k útěku, využila jí. Ať už byla Edie Millerová jakákoli, vynalézavost se jí rozhodně upřít nedala.

Když cely udýchaný vyběhl z uličky, prudce se zastavil, jak ho oslnily čelní reflektory nějakého auta. Vzápětí vůz se skřípěním brzd smykem zastavil. V následujícím okamžiku se prudce otevřely dveře u místa spolujezdce.

Přes řadicí páku se nakláněla Edie.

„Dělej! Nastup!“

82

„Všechno je ztraceno!“

„Neztrácej naději,“ zapřísahal ho Merkurius ve snaze uklidnit svého rozrušeného amoretta. „Už jsme se spolu dostali dost daleko. Buď silný, Savioure. V sázce je mnoho.“

„Ale ten archimalakas má Smaragdovou desku!“

„Já vím… nech mě přemýšlet.“

Nesmíš, chlapče, nikdy zapomenout, ze tvé jméno znamená Nositel světla.

Neboj se světla, Merkure, protože tě dovede ke smyslu života.

Ačkoli to v té době ještě nevěděl, protože mu bylo teprve pět let, Osman a Moše ho pověřili důležitým úkolem: Dovést k rozkvětu veliké dílo, které započali. Naplnit jejich vizi a osvobodit lidstvo od trápení odporně pokaženým Stvořením. Od této bezbožné zeměkoule, kde jsme každodenně krmeni pokryteckými řečmi o tom, že utrpení je jen zamaskovaným požehnáním a zkouškou, kterou musíme vydržet, abychom mohli vstoupit do království Božího. Dokonce ani Mojžíšovi se nepodařilo prosadit tento tlach za pravdu.

Světlo pracuje záhadnými způsoby a člověk není schopen pochopit příčinu a následek dřív, než se něco stane. Před více než čtyřiceti lety v jordánském Ammánu objevil v měděném svitku jedno slovo: Achnaton. Toto jediné zarážející jméno naznačovalo souvislost, jakkoli mlhavou, mezi starozákonními Židy faraónským Egyptem. Vyděšen anonymním vandalismem, který jej o jeho dílo připravil, svůj objev nikdy nepublikoval. Místo toho zůstal vskrytu.

Když mu však před sedmi lety řecká stařena neobřadně vrazila do ruky nesvázaný rukopis, dostal Merkurius neuvěřitelný dar. Vlastně mu ho odkázali už v roce 1943. Skutečnou historii izraelských kmenů a jejich spojení s faraónem Achnatonem.

Za několik dní po tomto zázračném setkání v domě svého dětství byl obdarován podruhé… krásným mladíkem jménem Saviour Panoš. Jeho amoretto, pevně zakořeněný v materiálním světě, byl tmou k jeho světlu. Společně tvořili dokonalý celek. Stáří a mládí. Mozek a svaly. Erastes a eromenos.

Příčina a následek.

Společně by mohli dát světu, který je ve válce sám se sebou, nezměrný dar. Dar, jenž má sílu zplodit kolektivní duši duchovně probuzeného lidstva. Dar, který zhojí veškeré rány. Cestu, jež dovede obětované obyvatele této planety do ztraceného ráje. To je jediná pravá utopie. Znovuzískání ráje.

Je Nositelem světla. Je tedy jeho svátou povinností postarat se, aby se to opravdu stalo.

Ale k tomu musí získat Smaragdovou desku. Bez ní je Luminariumjen prázdnými slovy. Stejně jako je Smaragdová deska bezcenná bez šifrovacího klíče, který se skrývá na stránkách Luminaria.

Příčina a následek.

Teď už nebyla doba vhodná k tomu, aby mlčel. Zlo se rodí v mlčení. Kolik lidí mlčelo, když vedli Osmana a Mošeho k čekajícímu vlaku? A tisíce dalších po celé Evropě.

Nyní nastal čas k činu.

Merkurius si přísahal, že ze Smaragdové desky nebude mít žádny člověk nikdy osobní prospěch. A bylo jasné, že přesně tohle má Caedmon Aisquith v úmyslu. Prodat ji nejvyšší nabídce. Proč by se jinak tolik namáhal, aby posvátnou relikvii nalezl? A teď, když už ji vyhrabal z hloubi země, by měl…

Ale ano! Samozřejmě! Cesta je naprosto jasná… nádherně osvětlená.

Rozrušeny Merkurius pevně svíral telefon. Své hříchy odčiní až poté, co získá Smaragdovou desku.

„Amoretto, teď mě musíš pozorně poslouchat,“ řekl. „Existuje způsob, jak Smaragdovou desku dostat.“

Vražedný způsob, nepochybně. Ale je-li v sázce tolik, nemůže mlčet.

83

Vyčerpaná Edie neladně dopadla do jednoho z čalouněných křesel ve stylu Ludvíka XIV. rozmístěných po hotelové hale. Události poslední hodiny se řítily krkolomným spádem, a ona toho měla právě dost.

Po Čtrnácté ulici se hnala šílenou rychlostí a dvakrát přejela na červenou, jen aby co nejdřív byli ve Willardu. Přepychová hotelová hala s mramorovými sloupy působila naprosto bezpečným dojmem, že by jim v téhle nádherné starosvětské budově mohlo hrozit nějaké nebezpečí? Statný portýr by si to s tou zrůdou jistě dokázal vyřídit.

Ohlédla se přes rameno.

Caedmon stál dosud u recepce na protější straně haly. Sotva prošli otáčivými dveřmi, zařídil, aby se kovová schránka s deskou ocitla v hotelovém trezoru.

Edie, která si byla vědoma, že ve svém zmačkaném hráškově zeleném kabátě a špinavých džínách není do hotelu pro horní vrstvy patřičně oblečená, si aspoň uhladila rukou rozcuchané vlasy. Nejspíš vypadá jako jedna z těch vlasatých zen na obrazech Gustava Klimta. Caedmon byl podobně neupravený, ale protože hovořil královskou angličtinou, bylo mu hodně prominuto. Američané měli vznešeně vyslovující Brity v lásce.

Ona sama ovšem měla právě teď k láskyplným pocitům daleko.

Když zaslechla melodické tóny Chopinovy sonáty, šla se podívat k sloupové promenádě vedle haly. Pianista ve smokingu obratně tančil prsty po slonovinových klávesách. V duchu se jí před očima mihl obraz: Rubin Woolf v županu u bílého křídla, jak hraje…

„Mohu nabídnout něco k pití?“

Vylekaná Edie trhla hlavou. Vedle ní stál číšník, který měl na starosti nápoje, mladý muž s příjemnou tváří a prázdným podnosem.

„Promiňte… neviděla jsem vás.“ vyhrkla. „Něco k pití? Jo, jasně. Ale velký šek ode mě nečekejte.“ Rozpačitě se zasmála. Nejenže vypadá jako pouliční dámička, ale dokonce se tak i chová.

„Směl bych vám navrhnout například Silver Bullet? Je to martini s…“

„Ne, žádné martini!“

Číšník si zamyšleně poklepával na bradu. „Dobrá, možná byste mohla být typ na Champagne Kir Royale.“

„To zní báječně. A prosila bych dvakrát. Někdo se ke mně brzy připojí.“

Caedmon po chvíli skutečně dorazil. „Musím říct, že je to noblesní ubytování.“ prohlásil ironicky a usadil se do repliky ludvíkovského křesla proti ní. Přejel si rukou po čelisti. „Chtěl jsem se oholit v tom baru s kinem, ale bůhvíproč jsem to nestihl.“

„Buď rád, že to nedopadlo hůř… místo žiletky na tváři jsi taky mohl mít kudlu v zádech,“ odsekla podrážděná jeho nejapným vtipkováním.

Caedmon stáhl ruku z obličeje. Naklonil hlavu na stranu a svraštil čelo. „Vzhledem k tomu, že jsme unikli bez úhony, jsi nezvykle zamlklá.“

Zamlklá? Spíš vyděšená.

Číšník se vrátil a postavil na stůl dvě sklenky se šampaňským. Zvedl prázdny podnos a decentně se vytratil. Caedmon tázavě pozvedl obočí.

„Champagne Kir Royale,“ zopakovala Edie s korektní výslovností po číšníkovi a pokrčila rameny. „Potřebovala jsem nějaký životabudič.“

„Francouzští mniši, kteří vymysleli Créme de Cassis, pokládali za lék na zbědovaný stav tento nápoj.“

Edie zvedla sklenku k žertovnému přípitku. „Objednej tedy Créme de Cassis. Zbědovanější už být nemůžu. A abych nezapomněla, zveřejnit nález Smaragdové desky rozhodně nemůžeme!“ změnila rázně téma v náhlém rozhodnutí vyložit všechny trumfy na stůl. „Pokud ten obrazec, který na ní je, vskutku obsahuje tajemství Stvoření, následky by mohly být katastrofální. A to je ještě slabé slovo.“

„Toho se obávat nemusíš. Nemám v plánu si počínat zbrkle.“ Lehce mu škublo v koutku úst. „Aspoň dokud nebudeme vědět, co to vlastně máme.“

„Proto jsi požádal profesora Lyona, aby přeložil text na desce? Aby ses dozvěděl, co máme? Nebo máš v plánu nějaký alchymistický experiment, kterým si chceš ověřit teorii Stvoření prostřednictvím Velkého třesku?“

Na okamžik se zatvářil rozladěně. „Jsem přesvědčený, že důvodem k odstranění templářů byla právě Smaragdová deska.“

„Tak dobře,“ odvětila Edie smířlivě, ale ptát se nepřestala. „Nestačí vědět, že Smaragdová deska je skutečná, že opravdu existuje? Dnes jsme se dopustili obrovské chyby. Neměli jsme ji vykopat ze země. Ale ještě není pozdě, pořád ji můžeme vrátit.“

„Já nemůžu a taky to neudělám!“ rozkřikl se Caedmon se zaťatými zuby a planoucíma očima, ještě než domluvila.

„To, že máme Smaragdovou desku v držení, je špatné z mnoha důvodů,“ trvala přesto na svém Edie. „Ani nevím, kde začít. Ne, počkej! Co kdybychom začali tím mrtvým mužem v Chow Hounds? Byl to nevinny člověk, který s tím neměl vůbec nic společného.“

„To ano. Poklady a smrt naneštěstí kráčejí ruku v ruce. Lepší nevinny divák než jeden z nás dvou.“ Edie sevřela sklenku šampaňského se zjevnou chutí mu ji vychrstnout do obličeje.

„Proboha, to že jsem řekl?“ Caedmon nad sebou v šoku zavrtěl hlavou. Doktor Jekyll pomalu začínal byt příčetný a přestával byt Mr. Hydem. „Odpusť…“

„Pořád zde ale ještě zůstává fakt, že Smaragdová deska je objev největší velikosti. Teď, když už nemusíme mít obavy, že se dostane do rukou nějakého teroristy, není důvod, proč bychom…“

„Co chceš udělat?“ skočila mu neomaleně do řeči. „Vzít Smaragdovou desku do Oxfordu a mávat jí před očima všech profesorů, kteří nesouhlasili s tvou dizertací? Začínám si myslet, že celé to pátrání mělo jen napravit tvoji akademickou reputaci. Nic by sis nepřál víc, než ji předvést v Oxfordu. No jen se podívejte, celou tu dobu jsem měl pravdu!“

„Mohu tě ujistit, že nic tak hloupého by mě nenapadlo. A víš až příliš dobře, proč jsem vynaložil tolik sil, abych tuhle věc našel. Pořád jsem myslel na hrozny osud Atlantidy.“

„Ale šlo ti i o vlastní ospravedlnění,“ nehodlala ustoupit Edie.

Uběhlo několik dlouhých vteřin a protahované mlčení dodalo nevyvrácenému obvinění na váze.

„Skoro čtrnáct let jsem musel žít s hanbou, že mi ukázali dveře,“ ozval se po delší odmlce Caedmon. „Copak ty, Edie, nechápeš, že Smaragdová deska je jasným důkazem spojení mezi starověkým Egyptem a templáři? Na takový objev jsem čekal celý svůj dospělý život. Takže odpověď zní: Ano, chci se ospravedlnit.“

Přiznání však Edie neuspokojilo. Naopak. „Jak můžeš klást osobní ješitnost a ctižádost nad zájmy lidstva?“

Caedmon zvedl ruce nad hlavu. „Aha! Takže mám být Atlas a držet na bedrech tíhu světa. Jenže hledání téhle relikvie mě stálo příliš krve, potu, námahy a slz, takže necouvnu. Teď už ne.“

„Krev, pot a slzy,“ odfrkla pohrdavě. „Nehraj si přede mnou na Winstona Churchilla!“

„Říkám jen pravdu.“

„Jistě, pravda… mince tvého království,“ odsekla. „A neměl bys samozřejmě zapomenout ani na poznání. To jsou ty tvoje – jak se tomu říká? – už vím, rytířské zásady. Ty, podle kterých žiješ.“

„Nemůžeš mě zviklat. Už jsem se rozhodl.“

„Ale nezvážil jsi to strašné…“ Edie se odmlčela uprostřed věty. Marná snaha. Větší úspěch by měla, kdyby se snažila úplně cizího chlápka přesvědčit, aby ji poslal pár tisíc na konto.

Caedmon se natáhl pro laptop.

Po několika minutách se usmál a bylo zřejmé, že dobrá nálada se mu vrátila. „Už tady mám odpověď od doktora Lyona. Aleje to divné. Nic mi nepíše, je tu jen příloha.“

„Skvělé,“ utrousila Edie sarkasticky, zatímco pracoval s myší. „Třeba se po večeři všichni vykoupeme ve skrytém toku poznání.“

Caedmonův úsměv však rázem zmizel a na jeho místo nastoupilo strašlivé zděšení.

„Co se děje?“ vykřikla Edie. Nedala mu ale šanci odpovědět a natočila si monitor k sobě. V té chvíli si zakryla ústa dlaní v leknutí, že drahé šampaňské vzápětí vyzvrací. „Můj Bože!“

„Můžeš mi věřit… že v tomhle není Bůh ani trochu.“

Dívali se na fotografii doktora Lyona, nahého a ponořeného ve vaně s růžovou vodou. Všechno ostatní bylo zbarveno rudě, vlasy, tváře i ramena měl pokryté šmouhami karmínové krve. Otevřená ústa. Vyvalené oči. Obličej ztuhlý v posmrtné masce čiré hrůzy. Nad vanou byla na bílých keramických dlaždicích krví namalovaná osmicípá hvězda. Příšerné graffiti.

Edie se objala zkříženýma rukama a zavřela oči. Nepomohlo to. Dál viděla toho křehkého, bělovlasého pána vyhlížet z jeho vodního hrobu.

„Taková krvavá, nesmyslná vražda… zabíjení jen pro zabíjení…“ Caedmon se natáhl po svém dosud nedotčeném šampaňském a dlouze se napil. Slabounce nafialovělý nápoj ve skle šplouchal, jak se mu viditelně třásla ruka. „Máme co dělat s chlapem bez svědomí. Vzácným typem, který má sadistické potěšení z krveprolévání.“

„Co uděláme?“ zeptala se Edie. Ta dvě slova ze sebe vypravila jen s obtížemi.

„Schováme se,“ odvětil Caedmon ponuře.

84

„Tmavoóká noc.“

A také zatraceně bezútěšná. Ranní jasná obloha se na sklonku dne zatáhla dešťovými mraky a začalo pršet.

Caedmon zvedl ruku z volantu mini cooperu a zapnul stěrače. Přitom vrhl kradmý pohled na svou spolujezdkyni. „Protože se mnou jednáš jako s malomocným, předpokládám, že jsi ještě naštvaná.“

„Spíš pobouřená.“ Edie se na něj zlostně podívala. „Jak mohl, proboha, ten vrahoun doktora Lyona najít?“

Caedmon, který Ediinu rozhořčení musel čelit už mnohokrát, byl rozhodnutý zachovat klid. Být rozvážným hlasem britského rozumu v oku amerického uragánu.

„Podezřívám toho mizeru, že používá nějaké elektronické zařízení a vyslechl náš rozhovor v Chow Hounds. Pokud ano, tak slyšel, jak o doktoru Lyonovi mluvíme. Katolická univerzita je od té kavárny asi jen tři kilometry. Deset minut jízdy, nanejvýš. Profesor nepochybně bydlel někde poblíž.“

Co však neřekl, aby se vyhnul dalším výčitkám, bylo, že sotva se ten krásný netvor probral po ráně do hlavy, vydal se ihned vraždit. Predátor, který má zálibu v bezbranných obětech.

Jako je Edie Millerová.

To byl důvod, proč nyní byli na cestě k letišti v Baltimore, odkud měli rezervovaný let na mezinárodní letiště ve Washingtonu. Podle recepčního ve Willardu mohou odtamtud do Londýna odletět ve čtyři hodiny následujícího rána. Od této chvíle za šest hodin. Caedmon už zkontaktoval svého starého vedoucího skupiny z MI5 a dohodl s ním, že si Edie vyzvednou v Gatwicku a dopraví do bezpečného domu. Což pro ni ovšem bylo dalším důvodem k zlosti. Nepřála si byt eskortována na druhou stranu Atlantiku jen proto, aby tam byla jako balík předána neznámým lidem.

Caedmon zapnul blinkr a odbočil na nájezd na Rock Creek Parkway vedoucí k severu. V tuto pozdní hodinu bylo na téhle stromy lemované silnici plné zatáček jen málo motoristů.

„Kdybys jen útočil na větrné mlýny, tak bych to brala,“ prohlásila zničehonic Edie. „Ale protože jsi tu Smaragdovou desku skutečně našel a protože sis ten objev nedokázal nechat pro sebe, byl zavražděn nevinný starý muž. Máš na rukou jeho krev.“

„Nech toho! Vždyť je to úplný nesmysl.“

„Z místa, na kterém sedím, šlehají plameny dost vysoko a tvé fidlání zní falešně.“

Chce to trpělivost, řekl si Caedmon pro sebe, a sevřel volant pevněji. „Místo jízlivých poznámek bychom měli spíš mluvit k věci.“

„Stačí tě jenom poslouchat. Jsi jako narkoman, který popírá, že bere drogy.“ Jakmile to obvinění vyřkla, povzdechla si. „Je to moje vina. Milovala jsem na tobě intelekt. Že jsi obrazoborec. Renesanční člověk.“

Neuniklo mu, že to nejvzácnější sloveso na světě vyřkla v minulém čase. Milovala. „Jak praví staré moudro: Není v pekle většího trestu než ženské výčitky.“

„Ty citáty si můžeš strčit za klobouk.“

„Správně je citace.“

Už v okamžiku, kdy to řekl, se cítil mizerně, protože z rozhovoru se nezadržitelně stávalo nevyzrálé „ty mně ránu a já tobě ještě větší“. „Vím, že se zlobíš, Edie, ale zítra ráno nastoupíš do letadla a budeš… Prokristapána!“ Zuřivě šlapal pravou nohou na brzdu. Volně proklouzla. Žádný odpor. Nic. Vůbec nic.

Ztuhla mu páteř a napřímil se na sedadle. Vrhl kradmý pohled na Edie. „Jsi připoutaná?“

„Proč? Co se děje?“

S pedálem stále sešlápnutým až dolů přeřadil na nižší rychlost. „Nefungují nám brzdy.“

„Ale… jedeme z kopce!“ V hlase jí zřetelně zazněl strach. „Jestli narazíme do stromu, tak to nepřežijem.“

„To vím taky,“ ucedil mezi zaťatými zuby. Kdyby na mokré silnici zatáhl za ruční brzdu, najisto by dostali smyk. Hlasitě a trhaně nasával vzduch.

Pohlédl na tachometr. Zatraceně! Tuna oceli nabírala každou vteřinou vyšší rychlost.

Edie horečně ukazovala předním oknem kamsi doprava. „Pod kopcem je louka. Tam bychom třeba dokázali zastavit.“

„Jasně.“ Caedmon zapnul dálková světla a spatřil zatravněnou plochu lemovanou křovím. Tenhle terén by se možná dal využít. „Máš tu airbagy?“

„U řidiče a spolujezdce.“

Díky Bohu! Snad to přežijí. Za předpokladu, že se zaboří do hustého křoví a nezastaví se o nějaký statný dub.

Při prudkém sjezdu se stromy podél silnice slévaly v rozmazanou šmouhu. Dole začal vůz trochu zpomalovat, ale zdaleka ne dost na to, aby bylo bezpečné použít ruční brzdu.

Tachometr ukazoval sedmdesát kilometrů v hodině. Šnečí tempo v porovnání s Formulí 1, ale bez brzd smrtelně nebezpečná rychlost. Jakmile zahlédl větší mezeru mezi stromy, strhl prudce volant. Autíčko přeskočilo betonový obrubník a na okamžik se ocitlo ve vzduchu. O zlomek sekundy později se roztřáslo na podvozku a dopadlo na travnatou plochu. Caedmon okamžitě začal zběsile točit volantem, nejprve na jednu stranu, pak na druhou, aby jízdu zpomalil.

„Zatraceně!“

Stočil volant příliš prudce a auto se začalo točit tak rychle, že pocítil závrať.

„Vybouráme se!“ zaječela Edie. Vzápětí se naklonila a zatáhla za ruční brzdu.

Všechna čtyři kola se okamžitě zablokovala a vozítko začalo klouzat bokem. Cestou zpřelámalo pár mladých stromků.

„Připrav se na náraz!“ zařval Caedmon, ale to už vrazili do větších stromů a při nárazu vystřelily oba airbagy.

Všechno se odehrálo příliš rychle, aby se jednotlivé vjemy daly zpracovat. Rozbité sklo. Polámané stromky. Skřípot plechu. Pronikavý jekot. Motor zhasl a auto se s otřásáním zastavilo.

„Edie, jsi v pořádku?“

„Myslím… že jo, jsem,“ odpověděla slabým hlasem, zdušeným ohromným airbagem.

Vděčností mu vyhrkly slzy. „Jestli se mi podaří vytáhnout klíčky ze zapalování, mohl bych vyrazit díru v –“

Dveře u řidiče se bez varování prudce otevřely.

O okamžik později se jeho airbag s hlasitým zasyčením vyfoukl. S pohyby zpomalenými bolestí se Caedmon otočil k dobrému samaritánovi, který jim přispěchal na pomoc.

Proboha!

S rozbitým obličejem ozářeným pronikavým paprskem světla se do auta nakláněl jejich nepřítel.

„To je překvapení, co?“ pronesl nezřetelně kdysi krásný lotr. Pravou stranu obličeje měl dosud pohlednou, ale levá byla znetvořená modřinou na čelisti a ošklivým šrámem nahoře na líci. Zlomyslný Janus se dvěma tvářemi.

Caedmon rychle sáhl pro klíčky v zapalování.

Uprostřed pohybu se však zastavil, když na levém spánku ucítil dotek hlavně. Bylo mu jasné, že selhání brzd je dílem tohohle mizery.

„Velmi pomalu vytáhněte ty klíčky a podejte mi je,“ nařídil.

Caedmon se podvolil, protože nabitá střelná zbraň je vždy účinným přesvědčovacím prostředkem.

„Co se děje?“ chtěla vědět Edie, které nafouknutý airbag dosud bránil ve výhledu.

Útočník, s revolverem stále u Caedmonovy hlavy, probodl Ediin airbag ostrým nožem, který držel v levé ruce. Hned nato od otevřených dveří ustoupil.

Caedmon vedle sebe zaslechl zděšené vyjeknutí.

Ať už uděláš cokoli, Edie, nedávej tomu grázlovi důvod, aby stiskl spoušť.

„Vystup, Angláne!“ Mladík na něj mávl zbraní, jako kdyby to byla plácačka dopravního policisty.

Caedmon potlačil zasténání a pomalu se soukal z rozbitého auta. Všechny svaly v těle proti tomu protestovaly. Těžce dýchal. Stoupl si před zničenou kapotu, kolena mu podklesávala a cítil ošklivou bolest. Dešťové kapky mu dopadaly do obličeje jako střípky skla.

Pokradmu se rozhlížel po okolí. Za jejich potlučeným mini cooperem stálo Audi A6. Jeho motor běžel a halogenové přední reflektory osvětlovaly místo havárie. Éterická záře odhalovala chomáče dýmu a zpřerážené stromky.

Vrah přešel s revolverem v ruce na stranu spolujezdce a trhnutím otevřel dveře. „Dejte mi tu tašku, co máte u nohou,“ přikázal.

Edie mu ji beze slova podala. Prohrabal její obsah a hodil jí zavazadlo nazpátek. Se zaklením odešel dozadu a otevřel kufr jejich auta. Vytáhl z něj dvě velké tašky, rozepnul zipy a neurvale z nich všechno vysypal na zem do mokré trávy.

„Kde to je?“

Caedmon se zhluboka nadechl a doufal, že odpověď jim nepřinese okamžitou smrt. „V trezoru hotelu Willard.“ Ve snaze odvrátit nebezpečí od Edie, pak dodal: „Kód znám jenom já, takže beze mě ji nikdo nevyzvedne. A já ji vyzvednu jen v případě, když mi zaručíte, že se slečně Millerové nic nestane.“

„Ona ji může vyzvednout taky.“

„To není pravda.“

Mladíkovy oči se zúžily. „Lžete.“ Sáhl do kapsy, vytáhl mobilní telefon a hodil ho Edie do klína. „Desku vyzvedne z trezoru ona. Pak zavolá na číslo, které je na tomhle telefonu naprogramované. Policii volat nebude. Bude se řídit jen mými pokyny.“ Přestože ten lotr se dvěma tvářemi hovořil o Edie ve třetí osobě, jako kdyby tam nebyla, trochu se předklonil, aby na ni viděl.

„Jestli neposlechne, tak vás zabiju.“

85

Caedmon zkoumal místnost bez oken.

Vybavení sestávalo ze dvou dřevěných židlí, na jedné z nich seděl, z kovového stolu, těžkých ocelových dveří a holé žárovky u stropu. Tlusté betonové zdi byly natřené šedivou barvou, betonová podlaha zelenou a jak ze stěn, tak z podlahy se nátěr v nepravidelných pruzích odlupoval. Nad hlavou mu ze zrezivělého potrubí odkapávala rzí zahnědlá voda, což byl nesmírně znervózňující zvuk.

V místnosti byla ještě kovová roura, důkladně připevněná k betonové zdi. Jak pevně drží, věděl zejména proto, že k ní byl připoutaný, a ačkoli se snažil ze všech sil, nepodařilo se mu ji ze zdi vytrhnout.

Ještě štěstí, ze nevidím zádně elektrody, pomyslel si Caedmon s jistou úlevou. Mohlo by to být ještě horší?

Předtím byl s revolverem přitisknutým na zátylek odveden do sklepa banky, budovy z 19. století, která právě procházela rekonstrukcí. Ve vykuchaném interiéru nahoře bylo lešení, kozy na řezání dřeva a umělohmotné fólie. Nějaký nedbalý dělník byl ale natolik laskavý, že nechal pod proudem pár světel, takže si při sestupu nezlámali vaz. Protože ho únosce přinutil řídit audi, Caedmon věděl, že banka stojí v blízkosti Katolické univerzity. Takže si ji ten mizera pravděpodobně vyhlídl a prozkoumal už cestou na schůzku s nešťastným doktorem Lyonem, která skončila vraždou.

Díkybohu, že si ten grázl vybral jako rukojmí jeho, a ne Edie.

I v tom rozrušení jí muselo být jasné, že jakmile nepříteli Smaragdovou desku odevzdá, odměnou bude kulka do hlavy. Caedmon se modlil, aby měla silný pud sebezáchovy. Doufal, že si mobilem zavolá taxík a odjede přímo na letiště. Bylo mu jedno, kam odletí, hlavně když to bude daleko od Washingtonu.

Na protější straně jeho dočasné cely se náhle otevřely dveře; zařinčelo to ozvěnou. Kovovým rámem prošel bezstarostným krokem kdysi hezký mladík a holá žárovka vrhla na jeho ošklivě opuchlou čelist nelichotivé světlo.

Klidně položil na kovový stůl kladivo na vytahování hřebíků a nastavitelné kleště. „Nahoře se to přestavuje,“ prohodil. „Dělají z toho diskotéku. Nevím to jistě, ale myslím, že se bude jmenovat La Banque.“

„Nic originálního,“ zamručel Caedmon a mlčky si prohlížel nářadí. Zlověstně naznačovalo, že bude „podroben útrpnému právu“. Zvláštní eufemismus pro mučení.

Jeho nepřítel, jako by mu četl myšlenky, prudce strčil do kovového stolu a přirazil mu ho kratší stranou k břichu. Caedmon vyhekl, protože mu tou ránou do žaludku vyrazil dech.

„Omlouvám se za svou neopatrnost.“ Teatrálně si položil dlaň na srdce a vysekl falešný úsměv. Vzhledem k znetvořené levé půlce obličeje to vyznělo jako obzvláště groteskní parodie. „Měl bych se konečně představit. Jmenuju se Saviour Panoš.“

Saviour. Spasitel. Skvělé. Caedmon si posměšně odfrkl. Jeho máma si zřejmě při výběru jména pro synka chtěla se světem krůtě zažertovat.

Saviour se posadil vedle Caedmona a nabídl mu pohled na krásnou pravou polovinu tváře. „Víte, že za nález Smaragdové desky byste měl poděkovat mně?“

„Skutečně?“

„V parku Meridian Hill byl policista. Pravděpodobně je tam dosud.“ Druhou větu doplnil dalším strašlivým úsměvem. „Pokud už ho někdo nenašel.“ Sáhl za sebe, vytáhl těžký revolver, který měl za pasem, a položil ho vedle kladiva a kleští.

Když si Caedmon vzápětí uvědomil, že to, co se právě ocitlo na stole, je služební zbraň zabitého policisty, stáhl se mu bolestivě žaludek.

„Dobrý Bože!“

„Záleží na tom, ke kterému bohu se člověk modlí… jestli k bohu Světla nebo bohu Temnoty.“

Caedmon si v duchu položil otázku, zda mladík nemá na mysli osmicípou hvězdu, sestávající ze dvou dokonalých čtverců. Světlo a Temnota. Spojení protikladů.

„Pokud to dobře chápu, jste okultista.“

Saviour zvedl ruku a něžně pohladil Caedmona po tváři. „Chcete mě pochopit? Opravdu?“

Caedmon okamžitě ucukl a uhodil se do hlavy o betonovou stěnu za sebou. Rozhovor nabral nečekaný směr.

„Zajímá mě ta vaše žena… poskytuje vám rozkoš?“ Saviour se nenuceně rozvalil na židli s paží nataženou přes Caedmonovo opěradlo, připraven naslouchat.

Caedmon však odmítl odpovědět.

„Budu vaše mlčení pokládat za kladnou odpověď. Je velmi krásná. Obvykle mě ženy nevzrušují, ale mám-li tu správnou…“

„Nechte si zajít choutky, vy mizero!“ vykřikl Caedmon, protože verbální ostří nepřítele tentokrát zařízlo hluboko.

„Nejste v situaci, kdy byste mi mohl v něčem bránit. Nemůžete mi zabránit vůbec v ničem.“

Aby to hned názorně předvedl, uhodil Caedmona loktem do brady a přirazil mu tak levou stranou obličeje k železné rouře upevněné ke zdi.

Lícní kostí mu okamžitě projela palčivá bolest a Caedmon jen zaťal zuby, aby potlačil výkřik. Jako medvěd chycený do pasti se marně pokoušel zbavit pouta na pravém zápěstí. Když to k ničemu nevedlo, zkusil volnou levačkou popadnout Savioura za hrdlo.

Ten se ale jen zachechtal, protože k úspěchu Caedmonovi scházelo dobrých patnáct centimetrů. „Máte to marné, můj anglický kamaráde.“

Caedmon vyplivl slinu smíšenou s krví a zasáhl tím nechutným projektilem Savioura přímo do obličeje.

Jeho afektovaný úsměv se okamžitě vytratil. „Ve vašem vlastním zájmu doufám, že vás ta kudrnatá děvka miluje. Pokud ne…“ Ponechal výhrůžku viset ve vzduchu.

Milovala jsem na tobě intelekt. Že jsi obrazoborec. Renesanční člověk. Před tou havárií neřekla Edie „miluju“, použila minuly čas. To nebyl výrok zamilované ženy.

Vzdor tomu a pulsující bolesti nádavkem se donutil k suverénnímu úsměvu. „Je do mě úplně zblázněná.“

Saviour s obličejem zkrouceným zuřivostí uchopil kladivo.

Caedmon se připravil na nejhorší.

Nastala chvíle pravdy.

86

„Proboha!“

Edie stála u hotelového okna. V ruce svírala mobilní telefon a celá se třásla. Bála se, že by mohla omdlít, a tak se radši přidržovala okenního rámu. Na displeji viděla Caedmona. V bezvědomí, s cákanci krve. Surově zbitého. Malý dárek od hezouna Rika na uvítanou v hotelovém pokoji.

Zděšeně zírala na fotografii. Měla dojem, že musí začít ječet z plných plic a nevěděla, zda se dokáže ovládnout. Pak mrštila mobilem přes celou místnost, ale telefon po nárazu do stěny přistál nepoškozený na podlaze. Pak Edie jako vypuštěný balon pomalu sklouzla po stěně na koberec. Objala si rukama kolena, opřela se o ně čelem a tupě se kymácela sem a tam. Úplně paralyzovaná strachem. Vzlykala, modlila se… prosila.

Prosím, nech ho žít.

Měla pocit, že je uvězněná pod skleněným poklopem a jediné, co může, je dívat se přes sklo.

Když jí bylo jedenáct, vešla do jejich obytného přívěsu a našla matku na podlaze mrtvou, s jehlou prázdné injekční stříkačky v žíle. Ochromená zármutkem si lehla vedle mámy na špinavý, prošoupaný koberec. Dokud ji následujícího rána nenašel soused.

Nyní byla na pokraji stejného tupého šoku.

Rozhodla se však přes okraj nepřepadnout. Zvedla hlavu z kolen. Liják hnaný větrem tam za oknem vrhal přes její schoulené tělo zdeformované stíny, které oživovaly noc. Temné, vražedné stíny…

Dnešního dne prosila Caedmona, aby se Smaragdové desky vzdal. Stejně jako to učinil Benjamin Franklin před více než dvěma sty lety. Pro zvídavého génia to jistě také nebylo snadné, ale Franklin věděl, co by se mohlo stát, kdyby se Smaragdová deska dostala do nepovolaných rukou. Lidé by lhali, kradli a zabíjeli, aby odhalili tajemství Stvoření. Jak očividně a nelítostně prokázal ten, jehož měli v patách. Ale Caedmon se už vydal na cestu do pekel, a teď se tedy budou muset dát do boje s pekelným zloduchem.

Aby tomu netvoru unikla, našla si úkryt v jednom malém hotelu ve washingtonské čínské čtvrti. Duševně a fyzicky vyčerpaná si v korejské restaurace na rohu, otevřené dlouho do noci, koupila s sebou kimči a bulgogi. Od časného odpoledne nic nejedla a potřebovala doplnit energii.

Podívala se na dosud neotevřené papírové krabice, které položila na stůl, ale náhle se jí z pachu zelí a hovězího masa zvedl žaludek.

Trýznivě se jí vnucovala myšlenka, že výsledek Caedmonova únosu je fait accompli, hotová věc, a její strach stále rostl. Mají co činit s netypickým zabijákem, který byl neustále krok před nimi.

Jak je vůbec našel? Byl všude – na Rhode Islandu, v Londýně, ve Washingtonu…

Dobře, z Washingtonu na Rhode Island je zřejmě sledoval svým vozem, pomyslela si a mlha se mírně pročistila.

Když na začátku, u Yawgoogova mostu, začaly létat šípy, museli s Caedmonem nechat na místě laptop. Válečná ztráta. Bylo možné, že si ho hezoun vzal a vytáhl z něj rezervaci letenek do Londýna.

Jak je ale objevil na hřbitově? A pak, o den později, v hotelu Willard. Poté našel na půldruhého kilometru vzdáleném hlídaném parkovišti její mini, a poškodil brzdy. Z toho se dalo lehce usoudit, že je sledoval celý den.

Zasažena náhlým hlodavým podezřením dolezla po kolenou k posteli a vzala z ní svoji koženou tašku. Rozepnula zip, prohrabala její obsah a vytáhla notýsek v tvrdých deskách. Otevřela ho. A pak to ucítila – malý, téměř neviditelný proužek. Natáhla se a rozsvítila lampičku na nočním stolku. Přidržela zápisník proti světlu a na vnitřní straně desky spatřila cosi, co vypadalo jako leukoplast.

Magnetický proužek! Štěnice.

Zatímco tady sedí, bez sebe strachy, ten mizera se sledovacím zařízením v ruce prostě jen čeká, až vynese Smaragdovou desku z Wilardu. Uvidí na něm, kdy přesně vejde do hotelové haly. Potom se na ni pověsí, násilím se zmocní desky… a pak… pak zmáčkne spoušť.

Edie, jejíž strach právě přebila zlost, vstala, došla ke stolu a popadla krabici s kimči.

Otevřela ji, vmáčkla magnetický proužek do ostrého zelného pokrmu při závanu cayenského pepře se jí zachvělo chřípí. Pak zamířila k oknu a otevřela ho.

Téměř pět minut u něho stála s krabicí v ruce a čekala, dokud přímo pod oknem nezastavil na červenou bílý náklaďáček. Z kabiny se linula rapová hudba, což znamenalo…

Edie zamířila a hodila. Řidič dopad krabice kimči na korbu neuslyšel.

Jakmile to udělala, šla sebrat odhozeny mobil. Položila ho na noční stolek. A protože vztek je dobrým lékem proti strachu, dala se do vymýšlení akčního plánu.

To, ze nemá zbraň, je určitě handicap.

Ne! Ani náhodou. Její zbraní sice není puška ani pistole, ale proto ještě není méně smrtící.

Edie se nevesele usmála.

Satan ji vyzval k tanci, ale melodii si vybere sama.

87

Kladivo dopadlo na Caedmonovu levou ruku s takovou silou, že nedokázal zadržet bolestný výkřik. Bolest byla tak nesnesitelná, že pozvracel celý stůl. Nepotřeboval doktora, aby věděl, že má zpřelámaných hned několik zápěstních kůstek.

Uvězněn mezi světem vědomí a nevědomí se na židli zhroutil dopředu a umazal si bradu od zvratků na stole. Vzápětí omdlel.

Neměl nejmenší představu, kolik uplynulo času, v slastném nebytí na něj úplně zapomněl.

Vědomí se mu vracelo po kouscích. Plnému návratu bránila mučivá bolest ve zmrzačené levé ruce.

Zaměř se na něco jiného nez na bolest, poručil si v duchu.

Nesplnitelný příkaz, protože už jen vtáhnout vzduch do plic představovalo trýznivou námahu.

Nebyl si jisty, kde je, otupěle se rozhlížel po místnosti bez oken. Jako na zavolání zaskřípaly zrezivělé panty a ocelové dveře na druhé straně jeho vězení se otevřely.

Do místnosti vešel elegantně oblečený mladík s pohmožděným obličejem. „Ach. Můj stoický Angličan konečně otevřel své krásné modré oči. Věřím, že jste si to užil.“ S úsměvem upřel pohled na Caedmonovo zakrvácené a rozlámané zápěstí.

Caedmon okamžitě ožil, jako by mu někdo vychrstl na hlavu kbelík ledové vody.

„Byla to moc příjemná chvilka.“ zavrčel a vrhl na sadistického mizeru zlostný pohled. Nenávist byla jedinou zbraní v jeho arzenálu.

„A to je noc ještě mladá.“

Caedmon v duchu zasténal. Mystici, chronicky posedlí, sérioví vrazi, ti všichni sdílejí jednu vlastnost – nespavost, takže jim stačí zdřímnout si jen na krátkou chvíli.

Saviour Panoš se usadil u stolu. „Máme toho hodně společného.“

„Dýcháme stejný vzduch… to je tak všechno.“

„Jste prohnaný chlap, i teď po ráně do hlavy a s rozdrcenou rukou se snažíte vymyslet způsob, jak mě odzbrojit…“ Odmlčel se uprostřed věty a pohlédl na mobil u pasu, který právě tlumeně zavrněl. „To je dost! Vaše dáma konečně volá. Dovolil jsem si vás vyfotografovat, zatímco jste spal. Malé memento, abych si zajistil její spolupráci.“

Saviour s úsměvem přijal hovor. „Dokonale načasované! Má Šípková Růženka se právě probrala.“

Caedmon cítil, že má v očích slzy. Proti netvorovi, jako je Panoš, nemá Edie nejmenší šanci. Proč jsi, proboha, neodjela na letiště? Bylo mu jasné, že je předhozena lvům. Jeho vinou.

Odpusť mi, lásko.

Po několika vteřinách rozmluvy se však Saviourův uštěpačný výraz změnil v burácivý vztek.

Zuřivě hovor ukončil. „Ta děvka!“

Když Caedmon uslyšel tu zběsilost v jeho hlase, propadl panice.

Zatraceně, lásko. Cos to zas proboha provedla?

88

Temná noc duše.

Odkud to je? Nedokázala se rozpomenout, literární citáty… ne, citace, byly Caedmonovou specialitou. Nezáleželo na tom. Pravděpodobně se jí to vynořilo v hlavě, protože brzy dojde k osobnímu setkání se Saviourem Panošem a ona tu čeká ve tmě. Na místě odpovídajícím stavu její mysli.

K výměně vymyslela jednoduchý plán – použije Smaragdovou desku jako trojského koně, aby odvedla pozornost nepřítele. Proč používat sílu, když lze stejně dobře užít lest? Lepší je zvítězit nad drakem bez potu nebo mávání mečem. Zabít, nebo byt zabit. Co jiného múze udělat? S příšerou nelze vyjednávat. Kromě toho žádná jiná možnost nebyla myslitelná. Caedmon, s hlavou děsivě skleslou na prsa, s opuchlým obličejem a zmrzačenou rukou. Se svým Bohem se zase usmíří, jakmile bude její milovaný v bezpečí.

Pak zde samozřejmě bylo širší hledisko – kdyby se krásny vrahoun zmocnil Smaragdové desky, zřejmě by ji prodal tomu, kdo by nabídl nejvíce. Nějakému bezohlednému despotovi. A kdyby měl šifrovací klíč ke kódu geneze, mohl by kterýkoli tyran nebo šílenec stvořit katastrofální výbuch energie.

„Zanechte vší naděje, kdo vstupujete.“ zamumlala si tiše pro sebe. V Atlantidě nepřežil nikdo, kdo by o tom mohl vyprávět.

Benjamin Franklin měl pravdu – ponechte Stvoření Všemohoucímu, smrtelníci nejsou na takovou opojnou moc vybaveni.

Zavřela oči, zhluboka dýchala a znovu si představovala, jak bude výměna probíhat. Aby se vyhnula smrtícímu konci, musí se uvolnit. Mít čistou mysl. Být soustředěná. Chovat se rozhodně. Byt vším, čím dokáže byt. Jsem zena, slyšte můj řev.

Edie si posměšně odfrkla. Koho chce oklamat? Ve skutečnosti byla úplně ztuhlá, srdce měla až v krku a divoce jí bušilo v uších. Non sequiturs a anatomicky nemožné k tomu. Přesto naprosto pravdivé. Jeden chybný krok, a její dobře vypracovaný plán se zhroutí. Nepřítel má krásu, důvtip a – na to by neměla zapomínat

– také kulky. Ale, a to bylo třeba si připomínat, na její straně byl moment překvapení. A tajná zbraň. Proti jeho směšné pistolce dělo.

Její laciné hodinky začaly tiše pípat. Edie zmáčkla malý kovový špuntík a budík vypnula. Show měla začít za deset minut. Provedeme výměnu ve třech. Dostav se včas. A jestli ještě jednou vztáhneš na Caedmona ruku, přivážu na Smaragdovou desku kámen a hodím ji do Potomaku.

Protože v inkoustové černi nic neviděla, opatrně pohnula pravou rukou. Nahmatala kempinkovou lampu a rozsvítila ji. Fluorescenční žárovka vrhla na podzemní templářskou svatyni nadpozemsky bílou záři. Yawgoogova jeskyně. Osm rytířů s přísnými tvářemi, vytesaných do stěn sálu, ji děsilo, což byl důvod, proč svítilnu předtím zhasla. Edie vstala a naposledy pohlédla na Smaragdovou desku, kterou před chvílí položila do výklenku za kamenným oltářem.

Klenot se konečně vrátil na své právoplatné místo.

Zhluboka se nadechla. „Je načase pohnout kostrou.“

Ať už to znamená cokoli.

89

Lstivá děvka!

Pečlivě naplánovala každý detail. Žluté fáborky označující cestu lesem. Provazový žebřík od kamenné desky až ke vchodu do jeskyně. Strategicky rozmístěné lampičky k osvětlení podzemní sluje. Jako nějaký mazaný pavouk.

Saviour by s nesmírnou radostí zabořil do břicha téhle černé vdovy dýku. A Anglána by přinutil se na to dívat. Soustředil se na tu příjemnou, uklidňující představu a pokoušel se nemyslet na to, že stojí na prahu hrůzného místa.

„Měl byste to pokládat za zajímavé, protože jeskyně jsou symbolem zrodu a úmrtí,“ podotkl konverzačním tónem Aisquith. „Zřejmě právě z toho důvodu se tolik mytických spasitelů, kteří se obětovali pro lidstvo, narodilo v jeskyni. Jen dobří lidé umírají mladí, co vy na to?“

Saviour stihl ztrýzněného Brita vzteklým pohledem. „As to thialo!“

„Fila mou to kolo,“ odpověděl s klidem jeho zajatec.

Ten bídák mluví řecký!

„Polibte si svou prdel!“ odsekl zlostně anglicky. „A nezapomínejte, kdo tu má střelnou zbraň.“ Aby to názorně předvedl, zamával Caedmonovi před obličejem revolverem. Ale ne tak blízko, aby mu ji mohl vyrvat. Aby mohli lézt po provazovém žebříku, musel mu spoutat ruce před tělem a ne za zády.

Nesestoupili víc než šest metrů, když se Saviour zastavil. Srdce mu bilo do prsní kosti.

„Christos!“ vykřikl a otřásl se.

Jako by se k životu, probíral pekelný démon!

Aisquith se zachechtal. „Jen klid, chlapče. Mohl byste neúmyslně vystřelit. A mezi těmi kameny a skalami by se kulka mohla snadno odrazit a zasáhnout nesprávný cíl. Třeba vás.“

„Mlčte!“

„O tomhle se vám ani nesnilo, co?“ Caedmon posměšně ukázal na okolní skály. „Dovolte mi, abych vás představil: Asmodeus, démon chtíče a král devíti okruhů pekel.“

Saviour sevřel revolver pevněji. „Můžete si vybrat, Angličane, do kterého z nich chcete.“

„Vtipné. Ale pojďme. Zbytečně otálíme. Pokud vím, dáma řekla, že tam máme být přesně ve tři ráno. V nejzlověstnější hodinu.“

Saviour, který si nebyl jistý, co tím Aisquith myslel, vystrčil bradu na špatně osvětlený průchod.

Když procházeli rozsedlinou, mlčky uznal, že „dáma“ se nepodobá žádné ženě, kterou kdy potkal. Nepochybně má v úmyslu na něj zaútočit. Proč by to jinak takhle komplikovala? Nadiktovala si čas a místo výměny. A zvolila si jeskyni, temný symbol „zrodu a smrti“.

On se brzy zrodí znovu. Žije už pětadvacet let, a nemá čím se pochlubit. Žádnými úspěchy. Neexistuje jediná věc, na kterou by mohl ukázat a říci: Toto je moje dílo! Sex. To bylo vše, čím se zabýval… až do chvíle kdy potkal svého milovaného učitele.

Merkurius ho ujistil, že všechno dobře dopadne. Že se nemá čeho bát. Že má plán na stvoření nového světa. Lepšího světa. A to… dokonalého světa. Světa, v němž neexistují nemoci, které by lidem braly nejmilejší přátele. A ve kterém matky milují své syny.

Zrození a smrt.

Jeho smrt ale ne. Její.

90

Do templářské svatyně vešli dva muži. Jeden z nich držel masivní revolver. Druhý měl spoutané ruce.

Edie potlačila zděšené vyjeknutí.

„Ahoj, lásko.“

Caedmonova tvář byla bez barvy, strašidelně bledá. Přesněji pravá strana obličeje. Levá strana byla oteklá a samá modřina. Jako by měl za sebou pět kol s boxerským mistrem těžké váhy. Nebo jako kdyby přežil hromadnou rvačku v pekle.

Její pohled se přesunul z pohmožděného obličeje na spoutaná zápěstí. Levou ruku měl nedbale ovinutou špinavým obvazem. Edie nad tím jen přivřela oči s vědomím, že špína, bakterie a otevřené rány nejdou dohromady.

„Z tvého zděšeného výrazu vidím, že fotografie ani zdaleka nevystihla skutečnost,“ poznamenal ironicky Caedmon. „Můžeš za to poděkovat mému společníkovi.“ Hodil hlavou k ozbrojenému muži vedle sebe. „Dovol, abych ti představil Savioura Panoše.“

Edie, která stála před kamenným oltářem, si založila ruce na prsou. Má-li mít její plán úspěch, musí se držet svého scénáře. „Máte patnáct minut zpoždění Savioure.“ Skutečnost, že jeho levá tvář je stejně jako Caedmonova bizarní parodií té pravěji sice těšila, nicméně nevzbuzovala žádné sympatie. „Zdrželi jsme se v dopravní zácpě,“ zažertoval a se strojeným úsměvem položil volnou ruku Caedmonovi na rameno. „Přece byste mi nevyčítala čtvrthodinku navíc s mým novým anglickým kamarádem?“

Caedmon se zaťatými zuby a rty sevřenými do úzké štěrbiny strnule hleděl přímo před sebe.

Vydrž Caedmone, vlak už brzy vyjede z nádraží.

„Vy tedy dokážete dát dívce najevo nezájem. Ale k věci… ke Smaragdové desce.“ Edie ukázala k výklenku. „Je vaše, vezměte si ji.“ Postavila lampu na kamenný oltář, takže relikvie, po níž Saviour tak prahnul, byla jasně viditelná. Ve fluorescenčním světle se zlatém vykládaný text Osmi pravidel pohádkově třpytil.

Kdo by dokázal odmítnout něco tak nádherného?

Saviour, s výrazem posvátné úcty ve tváři, se pohnul. Ale špatným směrem! Nešel k výklenku.

„Co…“ Edie se zarazila těsně před zaklením. Ohromeně sledovala, jak se tmavovlasý zabiják zastavil před kamenným sloupem, který se tyčil mezi dvěma stěnami osmihranného sálu.

Zvedl ruku a hladil basreliéf s osmicípou hvězdou uprostřed pilíře. „To je ale krása!“

Oktogram. Stejný symbol, který zanechal na místě každé vraždy. Udivená Edie nic nechápala. Panoš zabil tři lidi, aby se dostal ke Smaragdové desce, a přesto téhle převzácné relikvii zatím věnoval jen jediný letmý pohled.

„Ano, oktogram. V islámském umění známý jako chatim sulejman,“ poznamenal Caedmon. „Je zřejmé, že máte v tomto symbolu zálibu.“

Zálibu? pomyslela si Edie. To snad nemyslí vážně. Smrtelně nebezpečná posedlost by bylo výstižnější.

„Podle legendy použil král Šalamoun tento symbol k polapení zlého ducha. Podobného démona jako je tady Asmodeus,“ pokračoval Caedmon nepřirozeně klidným tónem. Tónem, jenž popíral hluboké vrásky vyryté bolestí, které mu brázdily čelo.

Proč se snaží toho mizeru obměkčit? A ničí tak její pečlivě připravený plán.

Před jejich příchodem strávila dvě hodiny na všech čtyřech a pečlivě prozkoumávala každý čtvereční decimetr podlahy svatyně. Kromě skrytých padacích dveří, jimiž se propadla a které s Caedmonem objevili při své první návštěvě, nalezla ještě jednu past. Bylo to chytře umístěné smrtící místo přímo pod výklenkem. S důrazem na slovo smrtící. Aby k němu toho lotra nalákala, umístila žádoucí návnadu, Smaragdovou desku, do vytesaného výklenku. Teď bylo třeba ho jen přimět, aby k ní vykročil. A ona ve správný okamžik udělala, co bude třeba, a zabila ho. Byla si jistá, že když to neudělá, on s jejich vraždou problém mít nebude.

„V tom případě byste si měl prohlédnout oktogram na zadní straně Smaragdové desky,“ prohlásila svůdným tónem v naději, že navede netvora žádaným směrem. „Je opravdu přenádherný. Zabírá celou zadní stranu. Podle mého názoru je právě tento obrazec klíčem k tajemství Stvoření. Proto je Smaragdová deska tou nejposvátnější relikvií.“

Návnada zabrala. Panoš se konečně uráčil obrátit zrak k desce ze zeleného kamene vystavené ve výklenku.

„Bude z ní mít ohromnou radost,“ prohlásil záhadně, když zamířil k výklenku.

Edie se zatajeným dechem počítala kroky – kolik ještě, než se nečekaně propadne do hlubin a zemře nepříjemnou smrtí.

Koutkem oka zachytila nějaký pohyb. Otočila hlavu a to, co spatřila, ji zbavilo dechu. Caedmon! S divoce planoucíma očima se hnal k oltáři.

Přímo ke smrtící pasti!

91

„Caedmone, stůj!!!“

K její hrůze ten zděšený, prosebný výkřik ignoroval.

O okamžik později zvedl spoutané ruce nad hlavu a zezadu je přehodil Saviourovi přes hlavu. S heknutím si ho přitiskl na prsa a kovovým řetízkem pout ho začal škrtit.

Zabiják se v Caedmonově sevření divoce zmítal a oba zápasili necelý metr od padacích dvířek. Caedmonovi, který měl výhodu větší výšky, se dařilo soupeře pevně držet. Saviour se divoce šklebil. Hekal. Chrčel. Tvář zkroucenou bolestným odhodláním. Bez úspěchu se pokoušel levou rukou podrápat Caedmona v obličeji.

V pravičce dosud pevně svíral revolver. Protože ale byli tak těsně u sebe, zřejmě mu bylo jasné, že případným výstřelem by mohl zasáhnout sám sebe.

Zkamenělá Edie si v hrůze tiskla dlaně na ústa. Protože neměla po ruce žádnou zbraň, bála se cokoli udělat. Měla strach, že by narušila Caedmonovo smrtící sevření. Vzhledem k bolesti, kterou nepochybně musel zakoušet, byla svědkem nesmírného hrdinství. Přímo nadlidského.

Saviour, který už začal modrat v obličeji, náhle použil revolver neočekávaným způsobem – prudce jím Caedmona uhodil do zraněné levé ruky.

„Zatracenej hajzle!“

Caedmon zvedl spoutaná zápěstí a sinalý bolestí ho pustil. Se zaúpěním se od něj odpotácel.

Můj Bože!

Edie s ošklivou jistotou věděla, jak tato násilná scéna skončí. Jakmile ten vrahoun chytí dech, což se může stát každou vteřinou, Caedmona zabije!

Saviour, jako by jí četl myšlenky, vycenil zuby a zavrčel. Jako divoké zvíře. „Udělám ti díru do srdce, boutso gliftie!“ zasyčel s rozdmýchanou zuřivostí.

Jen co Edie takto jasně vyjevený úmysl uslyšela, rázně přikročila k činu. Jako vymrštěná z praku se hnána pudem sebezáchovy vrhla kupředu.

Spoléhala na kurs kickboxu, který absolvovala v YMCA. Zaútočila. Od té doby uběhly už tři roky, takže teď už si pamatovala pouze jeden kop. Pravděpodobně proto, že tenhle jediný zvládala dokonale.

V duchu slyšela hlas svého instruktora: Skluz! Nápřah! Kop! Rozmáchla se. Svedla všechen svůj strach i vztek do jediného dynamického, bleskurychlého pohybu a turistickou botou nakopla Savioura Panoše přímo do rozkroku.

Přesně jak očekávala, se v tom okamžiku zlomil v pase, reflexivním obranným pohybem naprogramovaným v mužských genech, a zaštítil si choulostivá místa před dalším útokem. Chrlil ze sebe cosi, co znělo jako řada sprostých nadávek v cizím jazyce.

Caedmon ho pohotově zasáhl kolenem do brady. Po tvrdém úderu začal Saviour klopýtat dozadu a rozhánět se přitom pažemi, aby udržel rovnováhu. Dosud se zbraní v ruce narazil na kamenný oltář.

Edie se instinktivně přikrčila v obavě, že by mohl náhodně vyjít výstřel.

Skučící a hekající lotr se odrazil od okraje hrubě vytesaného oltáře, odklopýtal asi metr kupředu… a propadl se skrytými padacími dveřmi před výklenkem!

Zmizel bez hlesu. Bez jediného výkřiku nebo zaklení.

Caedmon s pokleslou čelistí zíral na díru v podlaze. „Můj Bože.“

Edie radostně vymrštila do vzduchu pravici sevřenou v pěst. Připomněla si svou oblíbenou scénu z Lassie a šťastně vykřikla: „Timmy je ve studni!“ Jo, je to tak!

V euforii přiběhla ke Caedmonovi, který s klidem nahlížel do hlubiny. „Smrtelný pád. Rána z milosti,“ prohlásil nevzrušeně. Bez lítosti.

Edie měla tváře zmáčené slzami a ze všech sil se pokoušela udržet sebevládu, aby se nevrhla do náruče zbitého válečníka. Místo toho zůstala stát kousek před ním. Pak něžně pohladila konečky prstů tvář plnou podlitin.

„Nevypadám nejlíp, já vím,“ prohlásil věcně, a předešel tak jejímu vyptávání. „Nechrne to být.“ Pak s lehce pozvednutým koutkem dodal: „Tvůj bravurní kousek mě dost vyděsil. Nevím jestli tě mám za něj obejmout, nebo tě přiškrtit.“

„Spokojím se s tím prvním. To druhé bude muset počkat, až budu mít na sobě síťové punčochy a černý kožený korzet.“ Roztřeseně se zasmála, protože už nedokázala udržet emoce na uzdě. „Nebyl jsi to snad ty, kdo řekl, že lest je mnohdy účinnější než meč?“

„I když…“ Pohlédla na otvor v podlaze. „Možná to bude znít šíleně, ale byla bych raději, kdyby to až takhle daleko nemuselo zajít.“

„Obávám se, že nic menšího než smrt by ho nezastavilo. Přežití nejschopnějšího v nejhorší podobě.“

Ustoupila od smrtící pasti a přešla k výklenku za oltářem. „Dala jsem si s tím tolik práce, a on na návnadu neskočil.“ Vzala relikvii a opatrně se vracela rozhodnutá nepohlédnout tam dolů. „Nevím jak ty, ale já jsem připravená odsud co nejrychleji vypadnout.“

Sotva to ale dořekla, zježily se jí chloupky vzadu na krku. V tom okamžiku intuitivně věděla… že se za nimi vynořil temný stín. Vyděšeně otočila hlavu ke vchodu do svatyně a napůl očekávala, že spatří Savioura Panoše, který jako Rasputin přežil svou smrt.

„Dobrý Bože,“ hlesl Caedmon.

Edie v šoku zírala na ozbrojeného bělovlasého muže stojícího ve vchodu.

„Já… já tomu nerozumím,“ zakoktala. „Mysleli jsme si, že vás zabil.“

92

„Stále mezi živými, jak můžete vidět.“

Caedmon ohromeně civěl na muže, který vstal z mrtvých. „Jsem stejně zmatený jako slečna Millerová. Jak můžete být zároveň mrtvý a…“

„Živý? Jen pár triků a iluzí. Promiňte mi tu lest. Nutný fígl k odhalení vašich plánů. Ještě jsme se ale nepředstavili. Původně jsem se jmenoval Merkur de Léon. Před mnoha lety poameričtěno na Lyon. Psáno s tvrdým y,“ dodal, zjevně pobaven celou situací.

Dosud šokovaný Caedmon nechápavě hleděl na starce, který po celou dobu tahal za nitky. Laskavý doktor Lyon. Emeritní profesor Katolické univerzity. Ačkoli natolik laskavý, aby neměl střelnou zbraň, zase nebyl. Smith & Wesson ráže 9 mm. Osm nábojů v zásobníku, jeden v komoře. Což znamenalo, že emeritní profesor doktor Lyon má k dispozici devět výstřelů. K tomu, aby je zabil, potřeboval samozřejmě jen dva. Vzhledem k tomu, že on a Edie jsou neozbrojení, to měl snadné. Nemají se kde ukrýt ani kam utéct.

„Kde je Saviour?“ Doktor Lyon se s podezřívavě přimhouřenýma očima rozhlížel po jeskyni.

Caedmon se rychle podíval na Edie. Byl to varovný pohled. Ať už uděláš cokoli, lásko, neprozrazuj, že jeho homunkulus spadl do jámy pekelné.

„Váš neofyt byl stižen nečekaným záchvatem klaustrofobie, který ho donutil k předčasnému odchodu.“

„Jo, byl to opravdu vážný případ hrůzy z podzemních prostor,“ utrousila posměšně Edie.

„A protože je tady jen jeden východ, nařídil nám, abychom Smaragdovou desku vynesli. On že na nás počká nahoře. Překvapuje mě, že jste se nepotkali.“ Caedmon se snažil udržet zdání klidu a strašnou bolest vystřelující ze zraněné levé ruky ignorovat. Odmítal projevit jakoukoli slabost. Triky a iluze.

Doktor Lyon pokývl hlavou a tu lež jim beze zbytku spolkl.

„Dobrá práce, pane!“ blahopřál mu srdečně Caedmon. „Uctivě vyklízíme pole a předáme vám vaši cenu.

Edie, buď tak laskavá a polož Smaragdovou desku sem, na ten kamenný oltář, ať si ji pan doktor Lyon může pořádně prohlédnout.“

„Hm, ano… ráda.“ Edie udělala, oč ji Caedmon požádal. Všichni tři se shromáždili u oltáře jako hosté pozvaní na večeři: doktor Lyon v čele stolu, Caedmon na druhé straně a Edie, smolařská spolustolovnice, uprostřed. A samozřejmě i tichý nezvaný host, Saviour Panoš, který spadl pod stůl těsně předtím, než zazněl gong svolávající k jídlu.

Oči doktora Lyona se při pohledu na „talíř s večeří“ leskly neprolitými slzami. Byl naprosto oslněn. Stejně jako Caedmon při prvním pohledu na nejposvátnější z relikvií.

„Přiznávám, že jsem zvědavý, jak jste se o Smaragdové desce vůbec dozvěděl,“ prohodil Caedmon konverzačním tónem.

Uplynula delší chvíle, než doktor Lyon konečně odtrhl pohled od relikvie. „Jason Lovett se na mě obrátil ohledně starého hebrejského nápisu, který vykopal v Arcadii,“ odpověděl a jako milenec laskající svou milovanou přejížděl rukou po složitém vykládaném vzoru. „Ukázalo se, že templářský nápis je transkripcí z latiny. Správně přeloženo to znamená Thovtův kámen.“

„Tak jste se tedy dozvěděl, že templáři odvezli Smaragdovou desku do své tajné kolonie v Novém světě?“ zeptala se Edie.

„Dokud jsem si nepřečetl pozoruhodný e-mail doktora Lovetta, nevěděl jsem, že je to čtvrté a poslední znamení.“

Caedmon překvapeně trhl hlavou. „Vy snad věříte, že ruka Prozřetelnosti –“

„Tím vyvoleným jsem já!“ skočil mu do řeči Lyon. „Najít Smaragdovou desku bylo mým osudem.“

I když byl Caedmon v pokušení poukázat na fakt, že ve skutečnosti ji objevil on s Edie, rozhodl se držet jazyk za zuby.

„Tak to by stačilo! Ten chlap trpí bludy,“ ozvala se posměšně Edie, u níž jemnost nikdy nebyla zrovna silnou stránkou. „Vůbec nevím, proč máme ztrácet čas a vybavovat se s vámi.“

„Snad proto, že ten, kdo drží zbraň, jsem já.“

Když uslyšela tuhle ironickou odpověď, vrhla na něho nepokrytě zlostný pohled.

„Znáte snad i kód geneze?“ zeptal se zdvořile Caedmon ve snaze uklidnit rozbouřené vody. Klidné moře jim mohlo poskytnout víc času.

„Smaragdová deska je důmyslně sestavený kryptogram, který otevře sekvence Božské harmonie,“ odpověděl doktor Lyon a vrátil se k odměřenému profesorskému tónu.

Božská harmonie.

Caedmon zvedl tázavě obočí, protože s tímto termínem nebyl obeznámen.

Doktor Lyon položil levý ukazováček na věnec propojených znaků. „Piktogram je vytvořen z písmen abecedy staré hebrejštiny. Každé písmeno, vyslovené nahlas, má charakteristický tón, který vytváří jedinečný puls a vibraci. Zvuk a vibrace dokáží fyzickou hmotu nejen změnit, ale jsou-li hlásky vysloveny ve správném sledu, mohou ji i – stvořit.“

Edie se obrátila na Caedmona. „Řekni mi, že to tak není.“

„To nemůžu.“ odpověděl poctivě Caedmon, který se dosud nevyrovnal s posledním odhalením. „Tvrzení doktora Lyonaje z vědeckého hlediska možné. Existuje obor zvaný kymatika, který zkoumá modální fenomény, specificky vzájemné působení zvuků, vibrací a frekvencí. Výsledky těchto experimentů dávají za pravdu tvrzení doktora Lyona, že zvuky a vibrace mohou na hmotu působit.“ Zaváhal, protože si náhle uvědomil, že kymatický výzkum dokázal i něco jiného. Něco ještě překvapivějšího.

Doktor Lyon beze slova naznačil, aby pokračoval.

„Tak dobře.“ Caedmon se zhluboka se nadechl v obavě, že místo aby plamen uhasil, chystá se přilít benzin do ohně. „Badatelé v oboru kymatiky rovněž zjistili, že výsledné tonální vibrace staré hebrejštiny pevnou hmotu opravdu mění. Pomocí žádného současného jazyka však nelze dosáhnout stejného výsledku.“ Pokrčil rameny, přinucen kapitulovat pod těžkou váhou vědeckých důkazů. „Lze pouze spekulovat, že ve staré hebrejštině existuje nějaká univerzální harmonie, která má inherentní schopnost přetvářet fyzickou realitu.“

Edie luskla prsty. „Jistě, vzpomínáš? V Knize Mojžíšově se Benjamin Franklin zmínil o rituálu v egyptském stylu, jehož se zúčastnil a kde se mělo provozovat jakési prozpěvování bezbožných zaklínadel.“

„Pomýlený polyglot bez šifrovacího klíče.“ Doktor Lyon pokrčil pohrdavě rameny. „Klíčem je pořadí každého vibrujícího zvuku.“

„Kecy!“ odsekla Edie, ale vzápětí se k němu s vykulenýma očima otočila. „To může znamenat jen jediné

– že ten šifrovací klíč máte!“

Starý muž otevřel ústa překvapením. Hned nato je stejně rychle zavřel. Ediin výrok nepotvrdil, ani nepopřel.

„Nechte toho. Jste mezi přáteli. Nebo aspoň mezi neozbrojenými společníky při večeři,“ zasáhl Caedmon s nuceným humorem.

„Ano, mám ten klíč,“ přiznal konečně doktor Lyon. „Před řadou let jsem zdědil vzácný dokument, který zaznamenává celou historii Smaragdové desky sahající až k Atlantidě a veleknězi Thovtovi. Nazývá se Luminarium a sestavili ho společně jeden muslimsky mazmin a jeden židovsky kabalista v polovině dvacátého století. Předtím, než nastoupili do transportu do Osvětimi.“

„Panebože,“ zamumlala Edie, stejně zděšená jako Caedmon. Pouhá zmínka o tomhle místě v ní vyvolávala příšerné představy.

„Nikdy jsem o žádném Luminariu neslyšel.“

„Existuje jen rukopis a žádná kopie. Na jeho stránkách se pojednává o tajemství Božské harmonie.“ Doktor Lyon se odmlčel, aby získal jejich plnou pozornost. „A také podrobný plán, jak ukončit násilí a zkaženost, jimiž je tento svět prostoupený.“

Edie okamžitě upřela pohled na čelo „stolu“. „Proto mám tedy náhle tak špatný pocit?“

„Moudří autoři Luminaria věděli, že zlo nelze zastavit ani potlačit,“ pokračoval doktor Lyon se vzrušeným leskem v očích. „Musí byt zničeno. Teprve pak mohou naše pozemské duše vystoupit do ztraceného ráje, našeho skutečného domova. V původním ráji násilí neexistuje. Je tam jen Světlo. Ve vší své čistotě a dobrotě.“ Doktor Lyon se zhluboka nadechl, položil dlaň na Smaragdovou desku a jeho postoj připomínal svědka u soudu, který před výpovědí přísahá na Bibli. „Mám v úmyslu jít v posvátných stopách Thovta. Stejně jako velekněz z Atlantidy před dvanácti tisíci lety chci použít Božskou harmonii ke zničení tohoto zkaženého stvoření.“

Když to Edie uslyšela, zalapala po dechu.

„Bůh mě chraň před fanatiky,“ zamumlal Caedmon, když mu došlo, co má doktor Lyon v úmyslu. Měl pocit, jako by dostal pěstí do podbřišku.

„To vysvětluje, proč si Benjamin Franklin, John Adams a Thomas Jefferson dali takovou práci, aby Smaragdovou desku ukryli!“ vykřikla Edie a zrudla rozčilením. „Aby si lidi jako vy nevzali do hlavy, že si budou hrát na pánaboha.“

„Nelze dopustit existenci zla, má-li člověk moc ho vykořenit,“ odpověděl klidně doktor Lyon.

„Chcete o všem rozhodovat! To je tedy skvělé!“ Doktor Lyon zvedl Smaragdovou desku a přitiskl si ji na prsa. „Na rozdíl od vás mám odvahu, abych svou víru uvedl do praxe. Uzdravím lidstvo tím, že skoncuji s násilím a ukrutnostmi. Jednou a provždy. Je to můj dar této planetě. Znovu spojím všechny živé duše se Světlem. Jedině pak se vy a já a každý obyvatel této válkami zjizvené planety zase stane celistvým.“

„Rád bych poukázal na skutečnost, že tuto planetu obývají i dobří lidé.“ Přestože to pro Caedmona bylo obtížné, snažil se vyslovit to neutrálním tónem.

„A také ti se stanou dědici ztraceného ráje. Nedovedu si představit větší odměnu. Spuštěním harmonického sledu událostí osvobodím trpící masy ze žumpy zla.“ Edie si posměšně odfrkla. „Díky, ale to raději skočím do té žumpy v nejhlubším místě, než…“

„Svět zatím jistě není tak daleko, abychom museli přemýšlet o tak drastickém řešení,“ nenechal Edie domluvit Caedmon. Protože si uvědomoval, že zbraň doktora Lyona je nabitá, nepokládal za moudré si ho znepřátelit.

„Je smutné, že neexistuje žádné bezpečné utopické útočiště. Žádná Nová Atlantida. Žádný Nový Jeruzalém. Všude hoří temný oheň. Jen několik kilometrů odsud se nachází hromadný hrob s ostatky tří set pobitých nevinných lidí… Víc snad dodávat nemusím.“ Profesorovo jasné přiznání úmyslů jako by vrhlo na oltář stín. Caedmon se obával, že mají co dělat se šílencem.

„Takže řešením je pobít všechny? To dává sousloví nadměrná ničivá síla novy smysl,“ prohlásila Edie a zakroutila znechuceně hlavou.

„Až se osvobodíte z tohoto temného světa, budete mi děkovat.“

„Za spáchání aktu radikálního nihilismu? To si nemyslím,“ ostře odvětil Caedmon a odmítl ustoupit byť o jediný centimetr, natož o víc.

Starý muž se usmál. „Raději bych to nazval posvátným nihilismem. Jistě, mohl bych to dělat jako každý jiný a zkoušet otupit bolest existence drogami nebo alkoholem či…“ Uprostřed věty se zarazil. Zamračil se, obešel kamenný oltář a podíval se dolů… přímo do zející díry. Z výrazu jeho obličeje Caedmon poznal přesný okamžik, v němž pochopil…

O zlomek vteřiny později to vypadalo, jako by bělovlasého vizionáře uštkl had a on v okamžiku, kdy mu jed pronikl do krve, ochrnul. Merkur de Léon stál bez hnutí, zcela a naprosto vykolejeny.

Vzápětí, jak se Caedmon obával, vybuchl.

Otočil se na patě a třesoucí se rukou namířil pistoli nejdříve na Caedmona, pak na Edie. Probodával je zlostnými pohledy.

V dalším okamžiku vyšel výstřel, těžko říct, zda náhodný či úmyslný, a kulka se odrazila od skalních stěn u vchodu.

Zatraceně!

Ve strachu, že další ranou by se mohl trefit, sebral Caedmon z kamenného stolu svítilnu a vší silou jí třískl o zem.

Svatyně se ponořila do prvotní temnoty.

93

„Nic nevidím!“ zaječela vyděšená Edie.

Vysoký hlas se odrážel od kamenných stěn. Nekonečná ozvěna. Byl ohlušující i pro její uši. Ach Bože! Nedokázala se orientovat. Naprostá tma, strach a nejistota se zhustily v bolestivé bušení v lebce. Měla pocit, že každou chvíli musí explodovat.

O zlomek vteřiny později houkl druhý výstřel, hvízdající kulka jí prolétla kolem hlavy a uvízla ve čtverhranném pilíři za jejími zády. Slyšela, jak se několik kousků kamene uvolnilo a dopadlo na podlahu.

„K zemi!“ zařval na ni Caedmon a jeho odtělesněný hlas se ozvěnou odrážel od stěn jeskyně.

Zkamenělá strachem instinktivně padla na zem. Na druhé straně svatyně slyšela přerývaný dech doktora Lyona. Nebo snad proboha svůj vlastní? Raději skoro dýchat přestala, v hrůze, že by ji ten šílenec mohl podle toho zaměřit. Začala se plazit od místa, kde stál. Nebo aspoň doufala, že se od té zrůdy vzdaluje. Neviděla vůbec nic. Snažila se působit co nejméně hluku a škubla sebou pokaždé, když podrážka její turistické boty šustivě sjela po nerovném kamenném povrchu.

„Slepé myšky jdou… východ nenajdou,“ poškleboval se jim doktor Lyon v parodii dětské písničky. Z jeho hlasu bylo zřejmé, že se ani trochu nebojí. Jeho odvahu nepochybně posiloval fakt, že rukou svíral nabitou zbraň.

Buď to, anebo viděl ve tmě.

Jako kdyby nebyla už tak dost vystrašená, při tom pomyšlení pocítila Edie nával paniky. Byla by ráda věděla, jak dlouho hodlá profesor tuhle hru na schovávanou hrát. I když byla svatyně poměrně veliká, v průměru nějakých osm metrů, dříve či později na sebe musejí narazit.

Kdyby dokázala najít Caedmona, možná by se jim podařilo společné uniknout dřív, než to šíleny profesor zjistí.

Vzápětí se otřela o cosi teplého. Něčí tělo! Instinktivně sebou trhla a rychle se vrhla jiným směrem.

„To jsem já, lásko.“

Caedmon! Díky Bohu!

Pocit úlevy však okamžitě přešel v zděšení, protože zazněl další výstřel.

„Za ten ohavný zločin, který jste spáchali, oba zaplatíte,“ ozval se ze tmy doktor Lyon.

Edie se bolestivě sevřel žaludek. Zoufale hmatala kolem sebe a chytla první věc, na kterou natrefila – bylo to Caedmonovo koleno. Zda pravé či levé netušila. „Musíme si opatřit světlo!“

Naklonil se k ní a nosem jí vrazil do tváře. „Obávám se, že svítilna už fungovat nebude,“ zašeptal jí do ucha.

„Mám v batohu druhou. Na druhé straně jeskyně. Zkusím se tam doplazit…“

„Ne!“ zasyčel Caedmon a jeho teplý dech ji naplno zasáhl do obličeje. „Víš vůbec, kolik tady může být smrtících pastí?“

„Jsou tu dvě… jedna před výklenkem a druhá, do které jsem minulý týden spadla.“

„Poslyš, ty se odsud ani nehneš a já si to s tím magorem vyřídím sám.“

„Zbláznil ses? Vždyť máš pouta a navíc ještě zlomenou ruku.“

„Věř mi, lásko… jinak tě zabije.“

„Ty to ale s těmi želízky nedokážeš. Zatímco já mám nejen dvě zdravé ruce, ale i svůj účinný postranní kop. Škoda žes neviděl, jak jsem nakopla krasavečka. Takže ty tady zůstaň a já…“ Edie šátrala rukou kolem sebe po kamenné podlaze. Tam, kde ještě před chvílí bylo kostnaté koleno, nahmátla nyní jen vzduch.

Caedmon byl pryč!

94

„Své duši řekl jsem, bud klidná, nech na sebe sestoupit tmu, a bude to tma Bozi.“

T. S. Eliot neměl nejmenší představu, jak může být tma bezútěšná.

Caedmon, kterému překážela pouta, musel lézt po kolenou a po loktech jako krab a zápěstí držet nad zemí. Polykal bolest, která ostře vystřelovala z jeho zmrzačené ruky. Obklopen příslovečnou egyptskou tmou se orientoval jen podle sluchu. V jeskyni, kde se každý zvuk odrážel hned od osmi stěn ve zkreslené ozvěně, to nebylo nic snadného.

Protože věděl, že je zde ještě druhá smrtící past, postupoval kupředu po centimetrech. Občas se zastavil, naslouchal a pak změnil směr pohybu. Slepý zmlácený blázen. Jakou jinou volbu ale měl? Kdyby se s Edie pokusili z jeskyně uniknout, střelil by je ten lotr do zad.

Na druhou stranu, přestože měl doktor Lyon střelnou zbraň, bylo mu také sedmdesát let, což pro něj představovalo značnou nevýhodu. Nebo v to Caedmon aspoň doufal.

Jakmile zaslechl tlumené zasípání, které určitě nevydala Edie, s novou nadějí zamířil tím směrem.

Řetízek spojující pouta slabě zacinkal.

Téměř okamžitě se ozval výstřel. Kulka zasáhla podlahu asi metr před Caedmonem a do obličeje mu dopadla sprška ostrých odštěpků.

Sakra!

Ten mizera stál, ať už to bylo kdekoli, s ušima nastraženýma jako zajíc. Naslouchal. A vypálil pokaždé, jakmile něco zaslechl. Podle Caedmonova počítání měl v zásobníku ještě pět nábojů. Dost na to, aby je oba zabil.

Caedmon ztuhl a skoro nedýchal. Soustředil se na to bezmála hmatatelné ticho, dokud nezaslechl – Ano! Téměř nepostřehnutelný dech.

Děsivý stařec byl blízko. Velmi blízko.

A on věděl, že nastal čas k činu. Teď, nebo nikdy. Vrhl se kupředu, prudce vrazil hlavou doktoru Lyonovi do holení a podrazil mu nohy. Starý muž se žuchnutím upadl na zem. Bolestně přitom vykřikl.

Caedmonovi vystřelila z levé ruky nesnesitelná bolest. Na rozdíl od nepřítele sice dokázal nevykřiknout, ale nebyl schopen v útoku pokračovat.

Několik vteřin lapal po dechu, pak nemotorně o kus popolezl a pravou rukou, želízky připoutanou k levačce, šátral po zemi. Hledal ležícího střelce. Žádné tělo však nenahmatal.

Kde proboha ten chlap múze být…?

Náhle jeskyni zaplavilo oslnivé zářivkové světlo.

Caedmon mhouřil oči a mžikal a modlil se, aby se jeho zrak co nejrychleji přizpůsobil. Zašilhal vzhůru… Právě včas, aby spatřil, že doktor Lyon se tyčí přímo nad ním. Smaragdovou desku dosud třímal v ruce a druhou na něho mířil malou černou pistolí. Kdyby vypálil, zasáhl by ho přímo doprostřed čela.

Caedmon se zhluboka nadechl. Nepochybně naposledy. Edie, stojící vedle oltáře, se rozječela.

„Je mi to líto,“ řekl tiše starý muž s očima plnýma slz.

„Mně ne!“ ozval se naprosto nečekaně hluboký hlas.

To, co následovalo, proběhlo takovým tempem, že měl Caedmon co dělat, aby bleskurychlý sled akcí a reakcí vůbec dokázal vnímat. Doktor Lyon se rozhlédl. Zajíkl se leknutím. Rychle obrátil pistoli proti novému terči. Caedmon se podíval, kam míří. A teď byla řadě na něm, aby vydechl ohromením. Ve vchodu do jeskyně se tyčil obrovsky Indián, Narragansett Tonto Siclair, se zlověstně vyhlížející winchestrovkou u líce.

Rozlehl se výstřel. Vyšel z pistole doktora Lyona. O zlomek sekundy později houkl další, tentokrát z pušky Tonta Sinclaira. Caedmon ohromeně sledoval, jak kulka zasáhla Smaragdovou desku. A odrazila se od ní! Jako by měla ochranný obal z kevlaru a byla neprůstřelná!

Náraz šílenou rychlostí svištící střely vrhl doktora Lyona dozadu. Potácivě se točil doleva jako dětská káča, a ač to bylo neuvěřitelné, posvátnou relikvii stále ještě svíral v ruce.

Caedmon, který si náhle uvědomil, že se Lyon nezadržitelně blíží ke druhé smrtící pasti, na něj instinktivně křikl: „Stůjte!“

Příliš pozdě.

Stejně jako jeho krásný milenec jim doktor Lyon náhle zmizel z očí a propadl se…

… do propasti.

95

Následoval okamžik ohromeného ticha. Narušilo ho teprve cvaknutí uzávěru, jak Indián zručně vyhodil z pušky prázdnou nábojnici. S ponurým výrazem jím klapl znovu a posunul do komory další náboj.

„Něco mi říká, že ještě nejsme z jeskyně venku,“ podotkla Edie. V pravé ruce držela svítilnu a bílý paprsek světla trhavě poskakoval po stěnách. Důkaz jejího rozrušení a neklidu.

Tonto Sinclair došel k zejícímu otvoru a pohlédl dolů. „O co se vsadíte, že v téhle pasti není žádny velký bílý králík?“

„Jsme vám nesmírně vděční, pane Sinclaire,“ řekl Caedmon, kterému bylo jasné, že jim zachránil život.

Tonto si opřel pušku do ohbí lokte a zastřeným zrakem na něho pohlédl. „Naposledy jsem slyšel mluvit bílého muže rozeklaným jazykem. A toho bídáka jsem nesejmul proto, abych vám zachránil krk.“

„Opravdu? Musím se tedy zeptat… proč jste stiskl spoušť?“

„Jste chytrý. Přijďte si na to sám.“

„Pan Sinclair si nepřál, aby někdo odnesl Yawgoogův kámen z jeskyně,“ vmísila se do rozhovoru Edie a vykročila k nim. Upřela pohled na střelce a její nedávný děs vystřídala klidná jistota. „Mám pravdu?“

„Chytrá dáma. Trvalo to víc než čtyři sta let, než se Yawgoogův kámen konečně vrátil. Kletba nad mým národem bude zlomena.“ Nevrlý tón z jeho hlasu vymizel.

„O Yawgoogově kameni jste se zmiňoval, už když jsme se potkali poprvé… Věděl jste, že Yawgoogův kámen a Smaragdová deska jsou jen dvě jména pro jednu věc?“ Yawgoogův kámen spojoval templáře s egyptským faraónem Achnatonem.

„Jason Lovett mě zneužíval k hledání Yawgoogova zlata. Ten vychrtlý darebák se honil za pokladem. Nevěřil, že Yawgoog svěřil mému lidu posvátný kámen. Či spíš, pokud tomu věřil, bylo mu to úplně jedno.“

Caedmon mlčel. Provinil se stejným zločinem jako nešťastný archeolog. Od začátku choval podezření, že onen legendární Yawgoog byl templář. Nebo aspoň potomek uprchlých templářů. O spojení, které mohlo existovat mezi templáři a Narragansetty, však příliš nepřemýšlel. Lépe řečeno, na jeho pátrání to nemělo žádný vliv. Na jeho honbu za pokladem.

Honbu, která právě skončila tím, že Smaragdová deska spadla do příslovečného kanálu.

Jeho počáteční úleva se změnila v lítost. Přešel k zející propasti a pohlédl dolů. Hluboká? Nepochybně. Ale nikoli bezedná. S řádnou výbavou by mohl…

„Nech to být, Caedmone.“ Edie si stoupla vedle něho a vzala ho za nezraněnou pravou ruku. V nelítostném zářivkovém světle se její pleť zdála průsvitná. Hluboké čokoládové oči hleděly nezvykle vážně.

Přestože vyřkla jen čtyři slova, měl Caedmon zřetelný dojem, že to je ultimátum… Buď já, nebo ona. Edie, nebo Smaragdová deska.

Ještě jednou se podíval do hlubiny. Pak se zhluboka nadechl

„Tak dobře.“

Epilog

Washington, D. C.

O DVA TÝDNY POZDĚJI

„Naprostý úspěch, lásko.“

„Dity, to je od tebe milé.“

Edie se s úsměvem zavěsila do Caedmona. Ohlédla se a zamávala na rozloučenou majiteli galerie, který jí uspořádal výstavu fotografií. Dostala název Chlouba: Ženy z Aksúmu. Byl to soubor dokumentárních fotografií, jemuž se v příloze Washington Post, Umění a styl, dostalo příznivé recenze. Na vernisáži slyšel Caedmon přívlastky jako „srozumitelné“, „podnětné“ a „úchvatné“. Nemohl být pyšnější.

„Rozhodně by to chtělo oslavu. Něco dobrého k pití?“

„Co takhle ouzo u Zorby?“

Caedmon pohlédl na řeckou tavernu na protější straně Connecticut Avenue. „Myslím, že ne. Snad vinárna kousek dál v ulici?“

„Jo, to zní dobře.“

Jak tak spolu šli po chodníku, v pět odpoledne plném spěchajících chodců, jeden z nich do Caedmona neúmyslně zleva vrazil. Caedmon sebou škubl bolestí, protože zápěstí ho stále ještě ošklivě bolelo.

Minulý týden podstoupil první chirurgický zákrok. Navzdory přetrvávající bolesti ho ale ortoped ujistil, že při správné rehabilitaci může očekávat osmdesátiprocentní uzdravení. Rána po šípu se víceméně zacelila sama. Pravá ruka naštěstí zůstala nezraněná. Caedmon pohlédl na obvaz a přemyslel, jak na té deprimující situaci najít něco optimistického, jak to měla Edie ráda.

Jistě musí existovat nějaký dostatečný důvod k radosti, pomyslel si a povšiml si měkkého šerosvitu, který zaléval přeplněnou městskou scenerii nebeskou září. V travnatém středu, který odděloval dopravní pruhy, se vesele kolébaly žluté narcisy. Z nějakého nevysvětlitelného důvodu se náhle začal cítit jako novy člověk.

V náhlém záchvatu inspirace otočil hlavu ke kudrnaté dívce, která kráčela po jeho boku. „Po většinu času jsem neměl v životě žádnou kotvu.“

„A co poznání?“ Edie sjela pohledem ke stříbrnému prstenu na jeho zdravé ruce.

„Směr, kterým mířím. Kurs lodi. Ale bez kotvy nemůže člověk do přístavu.“

„Slyším dobře?“ Jen stěží dokázala zadržet smích. „Přirovnal jsi mě právě k veliké rezavé, vilejši obrostlé kotvě?“

„Přesně tak. Moc romantické to není, co?“ Zavrtěl nad sebou hlavou, protože nevěděl, jak to napravit. Pak ale dostal báječný nápad. Zastavil se, přitáhl si Edie do náručí a políbil na rty.

Trvalo dlouho, než se od sebe odtrhli. A to jen proto, že tohle počínání na veřejnosti vyvolalo tři poznámky a dvoje zapískání.

„Odleť se mnou na Měsíc.“ Ediiny lesknoucí se sametově hnědé oči ani nemrkly. „Vezmeš mě sebou? Nerada bych to zmeškala.“

„Jsem příšerně zamilovaný.“ Objal ji pravou paží kolem ramen a znovu vykročili po ulici.

„Jseš zamilovaný, protože je ve vzduchu jaro. Doba, kdy se mladí muži začínají honit za sukněmi.“ Pro ilustraci koketně zvedla pestrobarevnou sukni kousek nad kolena.

„Je zajímavé, že egyptským strážcem jarní rovnodennosti byl Thovt.“

„Když už o tom mluvíme, vím, že jsi ze ztráty svého chybějícího spoje mezi templáři a…“

„Čert vem templáře.“

Nyní byla řada na Caedmonovi, aby pohlédl na svůj stříbrný prsten. Testis sum agnitio. I když ho nepolapitelní a záhadní templáři nadále fascinovali, slíbil si, že už nikdy nedovolí, aby u něho vášeň převážila nad rozumem. Edie měla pravdu, když ho obvinila z posedlosti.

„Nevím jak ty, ale já stále ještě zápolím s faktem, že ten šílený doktor de Léon… nebo Lyon vypadal jako laskavý dědeček. Který by ani mouše neublížil.“

„I zloduch může mít stále úsměv na tváři.“ Už když to ale vyslovil, omluvně se zašklebil. Nedávno si ho Edie kvůli citování z literárních děl dobírala. „Promiň, že jsem se zase dopustil citace.“

„No, my v Americe máme rádi, když mají naši padouši hnusnou tvář nebo rohy. Je snadnější si udělat úsudek, když je něco dočista bílé nebo úplně černé.“

„Šedivá dokáže věci ušpinit. Jen tak mimochodem, Rubin Woolf řekl, že před templáři byli strážci Smaragdové desky židovští kabalisté ze Španělska.“

Edie naklonila hlavu k rameni a přimhouřila oči. „Chceš to opravdu zjistit?“

Upřímně řečeno, nevěděl.

„Je docela dobře možné, že ve Španělsku se skrývají další relikvie nebo esoterická tajemství,“ pokračoval však s odhodláním vyorat si svou brázdu. Ať to dopadne jakkoli. „Vzhledem k tomu, že templáři obdrželi ve středověku ohromné pozemky v Katalánsku, Valencii a Aragonii a ve všech těchto oblastech byly i židovské komunity, mohl by být Pyrenejský poloostrov úžasným místem k výzkumu a výchozím bodem k mé další knize.“ Pak ale zaváhal, protože se lekl, že to se Smaragdovou deskou dopadlo tak špatně, že už mu Edie nebude chtít dál pomáhat.

Nervózně si odkašlal. „Čímž se tě vlastně ptám, jestli bys třeba neměla zájem…“

„Jasně, Velký zrzku. Už jsem se bála, že se nezeptáš.“

„Je to příběh, který vám zastaví dech a popožene srdce. Výtečné dílo nového talentu na scéně,“

dala se slyšet M. J. Roseová, populární autorka bestsellerů Reinkarnovaný a Strážci paměti.

A o jaké knize že to prohlásila?

O esoterickém thrilleru

OHNIVÉ KAMENY

Chválou na adresu jeho autorky, talentované Chloe Palov, ale nešetřila ani oficiální kritika.

„Ohnivé kameny v sobě spojují opravdu žhavé napětí s mrazením v zádech, starověká mystéria se zločiny současnosti, jemný humor s milostnou vášní, to vše podáno mistrovským vypravěčským stylem,“

napsali v New York Times,

zatímco jejich konkurenti z Publishers Weekly prohlásili novou knihu dokonce za „drahokam mezi romány“ a pokračovali:

„Tenhle příběh připoutá čtenáře do křesla a nepustí, dokud se všechny záhady – biblické, mytologické, historické i současné – nevyřeší.

Příznivci Dana Browna si oddechnou, nemusejí už čekat na jeho nový román!“

Chloe Palov

OHNIVÉ KAMENY

Na co se tedy můžeme těšit, co nás na stránkách tohoto románu čeká?

Mnohé napoví už jeho slogan:

Najdi Archu úmluvy – nebo zemři!

Pokud tahle legendární relikvie skutečně existuje, bude nejdůležitějším objevem v dějinách lidstva. Ale jistě nebude snadněji objevit. A získat. A zůstat při tom všem naživu.

Bývalý člen britské tajné služby, nyní spisovatel Caedmon Aisquith, má tohle všechno rozhodně v úmyslu. A to i poté, co se objeví první mrtví a do hry se zamíchá smrtelně nebezpečná ozbrojená sekta náboženských fanatiků, kteří chtějí za pomoci Archy rozpoutat konec světa.

Caedmon a mladá svérázná fotografka Edie, která se stala nedobrovolnou svědkyní loupežné vraždy, jsou náhle vrženi do zběsilého víru událostí a ocitnou se v boji na život a na smrt.

Zběsilá honba plná přestřelek, ale i neuvěřitelných soubojů intelektu, začíná v umělecké galerii, aby pokračovala ve starobylém Oxfordu a středověkém opatství a skončila na malém opuštěném ostrůvku.

Předtím je ale nutno rozluštit čtyři záhadná čtyřverší, do nichž jistý středověký rytíř zašifroval své vražedné tajemství…

Chloe Palov

TEMPLÁŘSKÁ ŠIFRA

Z anglického originálu The Templar’s Code,

vydaného nakladatelstvím PENGUIN BOOKS Ltd

v Londýně roku 2009,

přeložil Viktor Faktor

Vydala Metafora, spol, s r, o., v Praze roku 2011

Redakce Jana Moravcová

Korektura Karel Herynk

Technická redakce Hana D. Benešová

Sazba Netopejr®

METAFORA

U Krbu 35 100 00 Praha 10

www.metafora.cz

Tisk a vazba CPI Moravia Books s, r. o.

Vydání první

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai