Černý tygr

James Patterson

(2010)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Romány detektivní, thriller

Brutální vražda bývalé lásky Ellie přivede Alexe na stopu vůdce gangu nezletilých zabijáků, jemuž se přezdívá Tygr. Tygr je lidská zrůda s vazbami na nigerijské podsvětí. Masakr Ellie a její rodiny je jen první v řadě…

PROLOG

NÁSILNÉ VNIKNUTÍ

Jedna

Georgetown, Washington, D. C.

PŘÍJMENÍ TÉ RODINY ZNĚLO COXOVI. Otec byl velice úspěšný obhájce ve věcech trestních, ale terčem byla matka Ellie Randall Coxová. Akce byla naplánovaná na tento večer. Ta chvíle odplaty nemohla být lepší.

Skoro dvoumetrový, stodesetikilový vrah, známý jako Tygr, dal svému týmu zbraně, gram kokainu pro všechny dohromady a jedinou instrukci, kterou bude toho večera potřebovat: Ta matka je moje. Vy zabijte ostatní.

Jeho vedlejším úkolem bylo vyděsit ta americká budižkničemu. Věděl, co si myslí o útocích na své soukromí, o svých drahocenných rodinách a chladnokrevných vraždách. Měli také spoustu pravidel o tom, jak by se mělo žít. Tajemství jak je porazit spočívalo v porušení těch jejich hloupých, posvátných pravidel.

Posadil se, aby mohl pozorovat dům z ulice. Dřevěné žaluzie v přízemních oknech kreslily vodorovné čáry přes členy rodiny, když přecházeli uvnitř, nemajíce potuchy o vražedných silách shromážděných venku.

Chlapci neklidně čekali po Tygrově boku, až mu instinkt napoví, kdy bude ta pravá chvíle zaútočit na dům.

„Teď!“ řekl. „Jdeme!“

Jen lehce pokrčil kolena a vyběhl z úkrytu ve stínu jehličnatého stromu kroky tak rychlými, že se skoro nedaly počítat.

Jediným mocným skokem se ocitl na prahu domu. Následovaly tři drtivé údery do dveří. Ty jako by explodovaly a zabijáci – všech pět – vnikli dovnitř.

Chlapci, ze kterých žádnému nebylo přes sedmnáct, běželi v chumlu kolem něho, stříleli do stropu z beret, mávali hrubými loveckými noži a vykřikovali rozkazy, kterým bylo stěží rozumět, protože jejich angličtina nebyla na stejné úrovni jako Tygrova.

Děti v domě kvičely jako podsvinčata; jejich otec právník vyskočil a pokusil se je zaštítit svým chatrným, obtloustlým tělem.

„Ty ubožáku!“ křikl na něho Tygr. „Neumíš ani ubránit svou rodinu ve vlastním domě.“

Brzy byli všichni tři členové rodiny shromáždění před krbem v obývacím pokoji, jehož římsu pokrývala narozeninová přání adresovaná „Mamince“, „Mé drahé Ellii“ a „Sladký drahoušek“.

Tygr postrčil kupředu nejmladšího ze svých chlapců, toho, co si vybral jméno Nike a měl nakažlivý smysl pro humor. „Jdi na to,“ řekl mu.

Klukovi bylo jedenáct a byl neohrožený jako krokodýl v bahnité řece. Zvedl pistoli mnohem větší než jeho ruka a vystřelil do čela roztřeseného otce.

Ostatní chlapci pochvalně zavyli a začali pálit všemi směry, převracet starožitný nábytek, rozbíjet zrcadla i okna. Děti Coxových plakaly a tiskly se k sobě.

Jeden obzvlášť děsivý kluk s prázdným výrazem, oblečený do mikiny Houston Rockets, vyprázdnil zásobník do širokoúhlé televize, znovu nabil a zařval: „Zboříme ten barák!“

Dvě

MATKA, „DRAHÁ ELLIE“ a „Sladký drahoušek“ konečně seběhla s křikem dolů za svými miláčky, kteří se už nenarodili doma v Nigérii, a tak si stejně jako ti, co se odstěhovali ze své rodné země, vysloužili označení akata.

„Vynechte je z toho!“ vykřikla na vysokého a velmi svalnatého vůdce. „Vím, kdo jste!“

„Jasně že víš, matko,“ řekl Tygr a usmál se na tu vysokou, statnou ženu. Ve skutečnosti jí nijak netoužil ublížit. Tohle byla jen jeho práce. Dobře placená, důležitá pro někoho tady ve Washingtonu.

Děti se rozběhly ke své matce a stala se z toho absurdní hra na kočku a myš. Jeho chlapci provrtali kulkami gauč, za který se ti američtí caparti schovali.

Když se vynořili na druhé straně, byl tam Tygr, aby zvedl kvičícího syna jednou rukou z podlahy. Holčička v pyžamu s obrázky Lumpíků byla o něco chytřejší – rozběhla se do schodů a na každém stupni ukazovala svá růžová chodidla.

„Utíkej, miláčku!“ vykřikla matka. „Vyskoč z oka! Běž! Nezastavuj se!“

„To nedopadne,“ řekl Tygr. „Dnes v noci nikdo neunikne, matko.“

„Nedělejte to!“ škemrala. „Nechte je jít! Jsou to ještě děti!“

„Ty víš, kdo jsem,“ řekl jí. „Takže víš, jak tohle skončí. Vědělas to od začátku. Podívej, co jsi přivolala na sebe a svou rodinu. Co jsi jim udělala.“

PRVNÍ ČÁST

POZDNÍ PŘÍCHOD NA VEČÍREK

Kapitola 1

NEJTĚŽŠÍ JE VYŘEŠIT TY ZÁHADY, u kterých člověk není od začátku, protože je málo důkazů a není už co nového odhalit, pokud se nějak nepovede přetočit události zpátky a pustit si to celé znovu.

Vezl jsem se v klíně pohodlí a luxusu ve svém rok starém mercedesu. Přemýšlel jsem o tom, jak je zvláštní jet zase na místo činu. A pak jsem byl na místě, vystoupil z auta a zaváhal, jestli mám opět přejít na temnou stranu.

Že už bych na to byl příliš měkký‘? napadlo mě na okamžik, ale pak jsem to zavrhl. Nezměkl jsem. Spíš jsem byl stále příliš tvrdý, neústupný a nekompromisní.

Pak jsem si pomyslel, že je něco mimořádně děsivého na těch náhodných, nesmyslných vraždách, za které je každý považoval. Aspoň tak mi je popsali, když mi zavolali domů.

„Je to tam drsné, doktore Crossi. Pět obětí. Je to celá rodina.“

„Ano, to vím. Už jsem slyšel.“

Jeden z prvních lidí na místě činu, mladý policista Michael Fescoe, na mě čekal před domem v Georgetownu nedaleko univerzity, kterou jsem navštěvoval a na níž rád vzpomínám z mnoha důvodů, hlavně proto, že díky ní jsem si zamiloval celý Georgetown.

Policista byl zjevně otřesený. Žádné překvapení. Metropolitní policie by mi nevolala v neděli v jedenáct večer, kdyby šlo o obyčejnou vraždu.

„Co zatím máme?“ zeptal jsem se Fescoa a ukázal odznak strážníkovi, který vypadal, jako by hlídal dub před domem. Pak jsem podlezl jasně žlutou pásku. Byl to krásný dvouposchoďový dům v koloniálním slohu na Cambridge Pláce v luxusní čtvrti jižně od Montrose Parku.

Chodník zaplňovali sousedé a čumilové, kteří se však ve svých pyžamech a županech drželi dál s rezervovaností vyšší střední třídy.

„Pětičlenná rodina, všichni mrtví,“ zopakoval Fescoe. „Jmenovali se Coxovi. Otec Reeve, matka Eleanor, syn James. Ti jsou v přízemí. Dcery Nicole a Clara, druhé patro. Všude je krev. Vypadá to, že je zastřelili jako první. Potom ošklivě pořezali a naskládali na sebe.“

Naskládali na sebe. Ani za mák se mi nelíbilo, jak to zní. Ani v tomhle krásném domě, ani nikde jinde.

„Kdo tomu tady velí? Na koho to padlo?“ zeptal jsem se.

„Detektivka Stoneová je nahoře. To ona mě požádala, abych vám zavolal. Soudní lékař už je na cestě, nebo spíš několik soudních lékařů. Proboha, tohle je hrozná noc.“

„To jste vystihl přesně.“

Bree Stoneová byla zářící hvězda v oddělení násilných trestných činů a jedna z těch několika kolegyň, se kterými jsem se osobně sblížil – už přes rok jsme byli pár.

„Povězte detektivce Stoneové, že jsem tady,“ řekl jsem. „Začnu dole a budu postupovat nahoru za ní.“

„Provedu, pane.“

S Fescoem jsme vyběhli po schodech na verandu a prošli kolem technika, který zkoumal zničené domovní dveře a práh.

„Násilné vniknutí, jak jinak,“ pokračoval Fescoe. Začervenal se, nejspíš proto, že komentoval něco, co bylo zcela zjevné. „Kromě toho, ve druhém patře je otevřený poklop na střechu. Vypadá to, že možná utekli tamtudy.“

„Oni?“

„Řekl bych, že jich bylo víc – vzhledem k rozsahu škod a toho všeho, co se tady stalo. Ještě nikdy jsem nic podobného neviděl, pane. Poslechněte, kdybyste cokoli potřeboval –“

„Dám vám vědět. Díky. Radši se do toho pustím sám. Lépe se pak soustředím.“

Má pověst jako by přitahovala policisty lačnící po velkých případech, což může mít své výhody. Právě teď jsem ale chtěl být na místě činu sám. Podle zachmuřeného výrazu a ocelově tvrdého pohledu ve tvářích všech techniků, které jsem viděl vycházet z domu, jsem poznal, že to bude zlé.

Ukázalo se však, že jsem ošklivě podcenil situaci. Masakr téhle rodiny byl mnohem horší, než jsem si myslel.

Mnohem, mnohem horší.

Kapitola 2

CHTĚLI NĚKOHO VYDĚSIT, pomyslel jsem si, když jsem vstoupil do jasně osvětlené a útulně zařízené haly. Ale koho? Ne tyhle mrtvé. Ne tuhle ubohou rodinu, která byla vyvražděna Z bůhvíjakého důvodu.

Přízemí vyprávělo ponurý a neblahý příběh vraždy. Skoro každý kus nábytku v obývacím pokoji a jídelně byl buď převrácený, nebo zničený. Ve zdech zely velké díry po úderech těžkých předmětů a desítky menších. Po pestrobarevném orientálním koberci ležely střepy ze starožitného skleněného lustru.

Místo činu nedávalo žádný smysl – a co hůř, nemělo žádný předobraz v celé mé detektivní kariéře.

Kulkami provrtaná pohovka a gauč byly odsunuty ke zdi, aby udělaly místo před krbem. A tam byla naskládaná na sebe první tři těla.

I když se dá říct, že jsem ve službě viděl už nejrůznější příšerná zvěrstva, monstróznost tohoto mi vyrazila dech.

Jak už mi bylo řečeno, ti mrtví v přízemí byli otec, matka a syn. Všichni leželi obličejem nahoru, syn navrchu. Na okolních stěnách, nábytku a stropě byly cákance a skvrny od krve a pod těly se jí slila celá kaluž. Na ty nebohé lidi kdosi zaútočil nějakými ostrými nástroji, které jim amputovaly některé údy.

„Proboha, proboha,“ mumlal jsem si polohlasně. Byla to modlitba? Nebo proklínání vrahů? Či snad obojí?

Jeden z techniků, snímajících otisky prstů, tiše odpověděl: „Amen.“

Ani jsme se však na sebe nepodívali. Tohle bylo místo činu, se kterým se každý musel vyrovnat po svém, aby se dostal ven se zdravým rozumem.

Rozmístění krvavých skvrn v místnosti naznačovalo, že každý člen rodiny byl napaden odděleně a pak odvlečen doprostřed.

Tu divokou zuřivost, která vrahy poháněla, muselo něco živit a já byl nucen souhlasit s Fescoem, že jich bylo několik. Ale co se tam vlastně odehrálo? Co ten masakr vyvolalo? Drogy? Rituál? Šílenství?

Skupinová psychóza?

Uložil jsem si ty náhodné myšlenky, abych je mohl zvážit později. Nejprve metody, pak motiv.

Pomalu jsem obešel mrtvé a části jejich těl a snažil se šlapat jen na suché parkety, abych se vyhnul kalužím krve. Nezdálo se, že by to sekání a zabíjení mělo pevný řád.

Syn měl proříznuté hrdlo, otci zel v čele otvor po kulce a matčina hlava byla vyvrácená v nepřirozeném úhlu, jako by měla zlomený vaz.

Dokončil jsem okruh a pohlédl matce do tváře. Hlavu měla nakloněnou tak, že se zdálo, že se na mě dívá – skoro s nadějí, jako bych ji stále mohl zachránit.

Naklonil jsem se, abych se podíval zblízka, a podlaha se pode mnou zhoupla. Roztřásla se mi kolena. Nemohl jsem uvěřit vlastním očím.

Ach, ne! Proboha!

Slepě jsem ucouvl, uklouzl po krvi a upadl. Jak jsem padal, natáhl jsem ruku, abych ztlumil pád. Má dlaň v rukavici rozmázla rudou tekutinu po celé podlaze.

Krev Ellie Randallové. Ne Coxové – Randallové!

Kdysi jsem ji znal.

Před mnoha lety jsem s ní chodil, když jsme oba studovali v Georgetownu. Byla nejspíš mou první láskou.

A teď byla zavražděna s celou svou rodinou.

Kapitola 3

JEDEN ZTECHNIKŮ se pohnul mým směrem, aby mi pomohl, ale já rychle vyskočil na nohy. Napadlo mě, jestli snad nejsem kvůli Ellii v šoku. „Nic se mi nestalo. Jsem v pořádku. Jakže se jmenovala?“ zeptal jsem se ho.

„Coxová, pane. Ty oběti v obývacím pokoji jsou Reeve, Eleanor a James Coxovi.“

Eleanor Coxová. Bylo to správně, už jsem si vzpomněl. Zíral jsem dolů na Ellii, srdce mi bušilo jako šílené, v koutcích očí se mi začínaly sbíhat slzy. Když jsem se s ní seznámil, byla to Ellie Randallová – chytrá, atraktivní studentka dějepisu, shánějící mezi studenty Georgetownské univerzity podpisy proti apartheidu. Rozhodě ne člověk, jehož život měl skončit takhle.

„Nepotřebujete něco?“ Fescoe se už vrátil a teď se tyčil nade mnou.

„Jenom… sežeňte mi odpadkový pytel nebo něco takového,“ požádal jsem ho.

Sundal jsem si větrovku a pokusil se do ní utřít, pak jsem ji nacpal do pytle, který mi přinesl Fescoe. Musel jsem z té místnosti vypadnout, aspoň na chvíli.

Zamířil jsem ke schodům a zastihl Bree, právě když scházela dolů.

„Alexi? Co se ti proboha stalo?“ zeptala se.

Věděl jsem, že když to začnu vysvětlovat, nedokážu se zarazit. „Promluvíme si o tom později, ano?“ řekl jsem. „Jak to vypadá nahoře?“

Překvapeně se na mě podívala, ale nenaléhala. „V podstatě stejně jako tady. Hrůza. Ve druhém patře jsou další dvě děti, Alexi. Myslím, že se pokusily před vrahy ukrýt, ale nepomohlo to.“

Když jsme šli nahoru, ozářilo schodiště světlo blesku. Všechno mi připadalo neskutečné, jako bych měl halucinace. Díval jsem se odkudsi zvenčí sám na sebe, jak se potácím do schodů. Ellii někdo zavraždil. Zkusil jsem to ještě jednou, ale nedokázal jsem tu myšlenku zpracovat.

„Žádná krev na schodišti ani na chodbě,“ konstatoval jsem ve snaze soustředit se na důkazy, dělat svou práci. Otevřeným poklopem na střechu pronikal dovnitř mrazivý vzduch. Bylo třetího listopadu a předpověď slibovala noční teploty značně pod nulou. Dokonce i počasí jako by se zbláznilo.

„Alexi?“

Bree už čekala nahoře – stála ve dveřích jednoho z pokojů ve druhém patře. Když jsem k ní došel, ani se nepohnula. „Opravdu to tady zvládneš?“ zeptala se potichu, aby ji ostatní neslyšeli.

Přikývl jsem a nahlédl do místnosti.

Za Bree ležela křížem přes sebe těla dvou malých holčiček. Postel s bílými nebesy byla rozlámaná na kusy a uprostřed propadlá, jako by na ní skákal někdo těžký.

„Budu v pořádku,“ slíbil jsem. „Musím vidět, co se tady stalo. Musím začít chápat, co to všechno znamená. Jako třeba kdo sakra skákal na té posteli!“

Kapitola 4

ALE TO HROZNÉ vyvraždění celé rodiny jsem ani nezačal chápat. Aspoň ne té noci. Byl jsem stejně zaskočený jako všichni ostatní a nenapadal mě žádný pravděpodobný motiv počínání vrahů.

Celou záhadu ještě prohloubilo něco, co se stalo asi hodinu poté, kdy jsem se dostavil na místo činu. Objevili se tam dva důstojníci ze CIA, porozhlédli se a odešli. Co s tím má společného CIA?

Bylo něco po půl čtvrté ráno, když jsme se s Bree konečně dostali domů do Páté ulice. V tichu svého domova jsem slyšel, jak se shora ozývá tiché pochrupování malého Alexe. Velmi uklidňující zvuk.

Nana nechala rozsvíceno nad sporákem, na němž ležel talířek s posledními čtyřmi sušenkami zabalený do průhledné folie. Vzali jsme si je nahoru se skleničkami a poloprázdnou lahví vína.

O dvě hodiny později jsem byl stále vzhůru a hlavou se mi honily nejrůznější myšlenky. Bree se nakonec posadila a rozsvítila. Našla mě sedět na kraji postele. Ucítil jsem na zádech teplo jejího těla a na krku její dech.

„Spal jsi vůbec?“ zeptala se.

To však nebylo to, co chtěla vědět.

„Znal jsem tu matku, Bree. Studovali jsme spolu na Georgetownské univerzitě. Tohle se jí přece nemohlo stát! Nebo aspoň nemělo.“

Zalapala nad mým odhalením po dechu. „To je mi moc líto, Alexi. Proč jsi mi to neřekl?“

Pokrčil jsem rameny a povzdechl si. „Ani nevím, jestli o tom teď dokážu mluvit,“ řekl jsem.

Objala mě. „To je v pořádku, Alexi. Nemusíme se o tom bavit, jestli nechceš. Ale kdybys chtěl, jsem tady.“

„Byli jsme nejlepší přátelé, Bree. Rok jsme spolu chodili. Vím, že je to dávno, ale –“ Odmlčel jsem se.

„Ale coT

„Ale – nebyl to jen nějaký románek v pubertě. Jistou dobu jsem ji miloval, Bree. Jsem zdrcený.“

„Chceš odstoupit z případu?“

Tuhle otázku jsem si už položil a odpověděl na ni stejně rychle jako teď.

„Můžu si na to vyžádat Sampsona nebo kohokoli jiného z násilných trestných činů. Budeme tě o všem informovat.“

„Bree, od tohohle nemůžu odejít.“

„Od tohohle?“ Něžně mě pohladila po paži. „Ve srovnání… s čím, Alexi?“

Zhluboka jsem se nadechl. Věděl jsem, kam tím Bree míří. „Tady nejde o Marii, jestli máš na mysli tohle.“ Má žena Maria byla zastřelena na ulici, když byly naše děti malé. Teprve nedávno se mi ten případ podařilo uzavřít a předcházela tomu léta mučivých výčitek svědomí. Ale Maria byla moje manželka, tehdejší životní láska. Ellie byla něco jiného. Nepletl jsem si ty dvě. Aspoň jsem si myslel že ne.

„Dobře,“ řekla Bree a pohladila mě po zádech. „Pověz mi, co můžu udělat.“

Přikryl jsem nás oba pokrývkou. „Jenom tady se mnou lež,“ řekl jsem. „To je všechno, co teď potřebuji.“

„Máš to mít.“

A já v Breeině objetí zakrátko usnul – na celé dvě hodiny.

Kapitola 5

„MOJE MALÁ OČIČKA vidí… růžové noviny,“ řekla Bree.

„Tady jsou!“ hlásil okamžitě Ali. „Vidím je! Jsou fakt růžový. Co je to za bláznivý noviny?“

K překvapení a radosti celé rodiny jsem toho dne neodešel do práce v nějakou nekřesťanskou hodinu poté, co jsem v noci našel Ellii s rodinou mrtvé v jejich domě. Dnes jsem chtěl odvést děti do školy. Vlastně jsem to chtěl takhle udělat skoro každý den, ale někdy jsem nemohl a jindy jsem to neudělal. Ale teď jsem potřeboval ve svém životě spoustu čerstvého vzduchu. A úsměvů. A Aliho hihňání.

Jannie byla v posledním ročníku ve škole Sojourner Truthové, připravená na střední, zatímco Ali právě se školní docházkou začínal. Připadalo mi to jako kruh života – Elliina rodina zmizela mžiknutím oka ze světa, zatímco mé děti tak krásně prospívají.

Nasadil jsem si svůj nejlepší veselý otcovský výraz a pokusil se odsunout stranou děsivé obrazy z minulé noci.

„Já něco mám,“ řekla Jannie. Obrátila se na Bree a mě s výrazem kočky hledící na kanárka. „Moje malá očička vidí… OOPŽNAH.“

„Co je ópžnahT chtěl vědět Ali. Už se rozhlížel kolem sebe jako sovička a snažil se to najít, ať je to cokoli.

Jannie odpověď skoro zazpívala. „O, O, P, Ž, N, A, H. Osoby opačného pohlaví žijící na hromádce.“ Slovo pohlaví zašeptala naším směrem, nejspíš aby chránila nevinnost svého bratříčka. I tak jsem cítil, jak jsem se trochu začervenal.

Bree položila Jannii ruku na rameno. „Odkud tohle máš?“

„Od Cherise J. Její máma prý říká, že vy dva žijete v hříchu.“

Vyměnil jsem si s Bree pohled nad Janniinou hlavou. Tohle téma se asi dříve nebo později vynořit muselo. Byli jsme s Bree spolu už přes rok a ona trávila spoustu času v domě v Páté ulici. Částečně to bylo proto, že ji děti měly rády nablízku, a částečně proto, že jsem ji měl rád nablízku já.

„Myslím, že byste si s Cherise J. měly najít jiné téma k hovoru,“ řekl jsem. „Co si o tom myslíš ty?“

„Že je to v pohodě, tati. Řekla jsem Cherise, že by se její máma měla starat o své. Přece to nevadí ani Naně, a ta je v encyklopedii pod heslem ‚staromódní‘, ne?“

„Co ty víš, co všechno je v encyklopedii,“ utrousil jsem.

Pak už jsme s Bree nedokázali zachovat vážnou tvář a rozesmáli se. Na Jannii už nemělo cenu něco hrát, stála právě na hranici mezi dívkou a ženou.

„Co je tady k smíchu?“ zeptal se Ali. „Povězte mi to. O co jde?“

Zvedl jsem ho z chodníku a poslední půlku bloku cesty do školy jsem ho nesl na ramenou. „Povím ti to tak za pět let.“

„Já to stejně vím,“ opáčil. „Ty a Bree se milujete. Ví to každý. To je v pohodě. Je to dobře.“

„To tedy je,“ řekl jsem a políbil ho na tvář.

Dovedli jsme ho až k východnímu vchodu do školy, kde se už řadili ostatní mrňousové z jeho třídy. Jannie na něho zavolala skrz plot: „Na shledanou, krokodýle! Mám tě ráda.“

„Na shledanou, kajmane! Já tebe taky.“

Teď, když byl jejich starší bratr Damon v přípravce v Massachusetts, se ti dva sblížili ještě víc. O víkendech Ali často spával vedle sestřiny postele na nafukovací matraci, které říkal „moje hnízdo“.

S Jannii jsme se rozloučili na druhé straně školní budovy, kudy proudily dovnitř všechny starší děti. Objala nás oba na rozloučenou a já ji držel v náručí o něco déle než obvykle.

„Mám tě moc rád, zlatíčko. Na světě pro mě není nic důležitějšího než ty a tví bratři.“

Jannie se neubránila, aby se nerozhlédla, jestli to někdo neslyšel. „Taky tě mám ráda, tati,“ řekla. Pak, téměř na stejný nádech, zavolala: „Cherise! Počkej na mě!“

Jakmile byla Jannie pryč, vzala mě Bree za obě ruce. „Tak co to mělo znamenat: ‚Každý ví, že ty a Bree se milujete?‘“

Pokrčil jsem rameny a usmál se. „Co já vím? Zřejmě o tom kolují nějaké fámy.“

Políbil jsem ji.

A protože mi to udělalo moc dobře, políbil jsem ji ještě jednou.

Kapitola 6

OKOLO DEVÁTÉ RÁNO jsem už byl olíbaný a připravený zúčastnit se velmi nepříjemné porady v Dalyho budově týkající se oné mnohonásobné vraždy. Konala se ve velké konferenční místnosti přímo proti mé kanceláři. Aspoň jsem to měl po ruce. Měli tam být všichni detektivové první i druhé třídy, které se podařilo sehnat, a jednotka z druhého okrsku, do něhož spadala většina Georgetownu.

Stále jsem si nedokázal srovnat v hlavě, že obětí je Ellie. Jednou z obětí.

Z kanceláře soudního lékaře poslali svého zástupce, doktorku Paulu Cookovou, bystrou vyšetřovatelku s osobním kouzlem krupicové kaše. Když jsme si potřásli rukama, dokonce se jí zachvěly koutky úst, což jsem si vyložil jako pokus o úsměv a také se na ni usmál. „Díky, že jste přišla, Paulo. Potřebujeme vás tady.“

„Nic tak strašného jsem v minulých čtrnácti letech neviděla,“ řekla. „Všechny ty děti, rodiče. Zvedá se mi z toho žaludek. Tak nesmyslná tragédie.“

Cestou do konferenční místnosti jsme si vyzvedli fotografie z místa činu a teď jsme je připevňovali na nástěnku. Zařídil jsem, aby měly velký formát. Chtěl jsem, aby všichni pocítili alespoň z části to, co se stalo minulé noci v Georgetownu, jako jsem to stále cítil já.

„Mohlo se jednat o ojedinělý incident,“ řekl jsem pár minut nato, když jsem se postavil před shromážděné kolegy. „Ale nechci to brát jako hotovou věc. Čím více pochopíme, tím lépe budeme připraveni, když se to stane znovu. A to se nedá vyloučit.“ Bylo mi jasné, že se mnou někteří přepracovaní detektivové z oddělení vražd nebudou souhlasit; pomyslí si, že jsem pracoval na příliš mnoha sériových případech. Ale momentálně mi bylo jedno, co si myslí.

První čtvrthodinu jsem procházel základní fakta případu pro ty, kdo nebyli předchozí noci na místě činu. Potom jsem se obrátil k Paule. Vyskočila ze židle a poskytla nám komentář k fotografiím na nástěnce.

„Ty rány vypovídají o různých zbraních, síle a zručnosti,“ řekla a laserovým ukazovátkem posvítila na sečné a bodné rány a pahýly po uťatých údech na tělech členů rodiny Coxových.

„Nejméně jedna zbraň měla vroubkované ostří. Jedna čepel byla nezvykle velká – nejspíš mačeta. Žádná z těch amputací nebyla provedená hladce. Většinou šlo o následky opakovaných úderů.“

Detektiv jménem Monk Jeffries položil z přední řady docela dobrou otázku. „Myslíte, že si to nacvičovali? Že předtím nic takového nedělali?“

„To nedokážu říct,“ odpověděla Paula. „Ale nepřekvapilo by mě to.“

„Jo,“ ozval jsem se. „Je to, jako kdyby trénovali, Monku.“ Měl jsem na ty vraždy vlastní názor. „Na tom místě činu je něco hodně mladého.“

„Vrazi byli nezkušení?“ zeptal se Jeffries.

„To ne, spíš mladí. Mluvím o tom sekání hlava nehlava, rozbité posteli, vandalismu obecně. Také to naznačuje fakt, že to nejspíš spáchala velká skupina útočníků, minimálně pětičlenná. Když spojím všechny ty faktory dohromady, vyjde mi jen několik možností: gang, kult, organizovaný zločin. V tomhle pořadí.“

„Gang?“ zeptal se zezadu další detektiv první třídy. „Viděl jste někdy takový, který by spáchal podobný masakr?“

„Nikdy jsem podobný masakr neviděl, tečka,“ odpověděl jsem.

„Sázím dvacet babek na organizovaný zločin. Jde do toho někdo?“ To byl Lou Copeland, schopný, ale naprosto nesnesitelný detektiv první třídy z oddělení velkých případů. Několik jeho kamarádů se zasmálo.

Já ne. Hodil jsem psací podložku přes místnost, kde narazila do zdi a spadla na dlaždice. Nijak se mi to nepodobalo, takže to udělalo dojem.

V místnosti se rozhostilo ticho. Došel jsem ke zdi a zvedl své poznámky. Sampson a Bree si vyměnili pohled, který se mi nelíbil. Nebyli si jistí, jestli to zvládnu.

Slova se ujala Bree a začala rozdělovat úkoly. Potřebovali jsme někoho, kdo by znovu pročesal okolí domu zavražděných, popohnat laboratoř, aby co nejrychleji dodala výsledky, a vyslechnout informátory, jestli něco nevědí o událostech minulé noci.

„Je nutné, abyste odvedli co nejlepší práci,“ řekla Bree skupině. „A do večera chceme znát nějaké odpovědi.“

„A co –?“

„Rozchod!“

Všichni se ohlédli. To se ozval Sampson.

„Jestli máte ještě nějaké otázky, můžete zavolat Stoneové nebo Crossovi na mobil. Teď nás čeká spousta práce v terénu. Tohle je velký případ, takže se do toho dejte! Zaberte, ať se pohneme kupředu.“

Kapitola 7

TYGR BYL NEJVYŠŠÍ a nejsilnější z deseti svalnatých černochů, kteří běhali po rozpraskaném asfaltu basketbalového hřiště v Carter Parku v Petwayi. Dobře věděl, že není zvlášť zručný střelec ani dribler, ale skákal jako profík, divoce bránil koš a nenáviděl porážku víc než cokoli jiného. V jeho světě platilo, že kdo prohraje, zemře.

Hráč, kterého hlídal, si říkal Pohanka a Tygr jednou zaslechl, že ta přezdívka má něco společného s jedním starým americkým televizním seriálem, jenž si dělal legraci z černých dětí.

Pohankovi to jméno buď nevadilo, nebo si na něj zvykl. Byl rychlý na hřišti a přesně střílel na koš. Také mluvil sprostě jako většina mladých hráčů ve Washingtonu. Tygr si tu hru okamžitě oblíbil, když studoval na univerzitě v Londýně, ale v Anglii se moc vulgárně nemluvilo.

„Máš spoustu keců, ale prohrajete,“ řekl nakonec Tygr, když běžel se svým protivníkem přes hřiště rameno u ramene. Pohanka uhnul do strany a chytil přihrávku z levého rohu. Pokračoval dlouhým, dokonale klenutým hodem z výskoku, přestože do něho Tygr po vypuštění míče tvrdě narazil.

„Zasraná opice!“ vykřikl ten druhý muž, když se společně rozběhli zpátky přes hřiště.

„To myslíš vážně?“

„To víš že jo, kurva. Ještě minutu a seděl bys na postranní čáře jako velká tlustá opice!“

Tygr se zasmál, ale neřekl nic. Podařilo se mu dát koš a pak Pohankův tým vyrazil kupředu do rychlého útoku.

Pohanka chytil v plném běhu přihrávku a zamířil na koš. Byl krok před Tygrem a křikl „Hra!“, ještě než vyskočil k vítěznému zavěšení.

Byl ve vzduchu, elegantní a atletický, když do něho Tygr udeřil vší silou a váhou. Srazil toho skoro dvoumetrového muže k zemi a hodil ho na kovovou tyč, na níž byl zavěšený koš. Pohanka zůstal ležet a z obličeje mu tekla krev.

„Hra!“ vykřikl Tygr a zvedl obě ruce vysoko nad hlavu. Miloval basketbal – byla to úžasná zábava porazit ty chvástavé Afroameričany, kteří nevěděli nic o skutečném světě.

Chlapci na postranní čáře zajásali, jako by byl Michael Jordán a Kobe Bryant v jednom. On však věděl, že není ani jeden z nich. Nechtěl být jako Mike nebo Kobe. Byl mnohem lepší.

Denně rozhodoval o životě a smrti.

Když odcházel ze hřiště, přistoupil k němu nějaký muž, který tam už nemohl působit jako pěst na oko. Měl na sobě šedý oblek a byl bílý.

„Ghedi Ahmed,“ řekl ten bílý ďábel. „Víš, kdo to je?“

Tygr přikývl. „Vím, kdo to býval.“

„Udělej z něj odstrašující případ.“

„A z jeho rodiny.“

„Samozřejmě,“ řekl bílý ďábel. „Z jeho rodiny také.“

Kapitola 8

ZAVOLAL JSEM SVÉMU KAMARÁDOVI Aviemu Glazerovi, který vedl oddělení pro boj s gangy ve třetím okrsku, a požádal ho o pomoc. Vysvětlil jsem mu, proč je to pro mě tak důležité.

„Samozřejmě že ti pomůžu. Vždyť mě znáš, Alexi. Orientuji se spíš na gangy z Northwestu, La Mara R a Vatos Locosu, ale můžeš sem zajet a poptat se okolo Sedmnácté a ulice R, jestli někdo něco neslyšel.“

„A nemohl by ses s námi sejít?“ zeptal jsem se. „Oplatím ti to. Koupím ti pivo.“

„Takže co všechno z toho budu mít? Protislužbu i pivo?“

To byl jeho způsob jak říct ano. Bree a já jsme se sešli s Aviem ve špinavé kulečníkové herně zvané Čtyřicet čtyři. Majitel nám řekl, že právě tolik mu bylo, když ten podnik otevřel. Avie už tu historku znal, ale ze slušnosti si ji vyslechl znovu.

„To jméno se mi zdálo stejně dobrý jako kterýkoli jiný,“ řekl majitel. Měl lhostejné vystupování mnohaletého kuřáka trávy. Bylo jasné, že ho zdaleka neživí jen kulečník a prodej limonád. Jmenoval se Jaime Ramirez a Avie Glazer nám poradil, abychom mu projevili trochu úcty.

„Nevíte něco o těch vraždách v Georgetownu z minulé noci?“ zeptal jsem se Ramireze po pár zdvořilostních frázích. „Máje na svědomí skupina pachatelů.“

„To byla strašná tragédie,“ řekl a opřel se o spodní polovinu vodorovně rozdělených dveří s hnědou cigaretou sevřenou mezi tlustými prsty a nakloněnou ve stejném úhlu jako jeho tělo.

Ukázal bradou na televizi v koutě. „Chytím tady jenom Kanál 4, detektive.“

„Co takhle nějací noví hráči?“ zeptala se Bree. „Takoví, kteří by dokázali vyvraždit celou rodinu?“

„Není jednoduchý udržet si přehled,“ pokrčil Ramirez rameny. Glazer se na něho zamračil. „Ale jo, vlastně se něco povídá.“

Jeho pohled zalétl skoro mimovolně k Bree a mně. „Afričani,“ sdělil Alviemu.“

„Afroameričani?“ zeptal jsem se. „Nebo –“

„Afroafričani.“ Obrátil se zpátky k Alviemu. „Heledte, budu z toho něco mít? Nebo je to pozornost podniku?“

Alvie Glazer se podíval nejdřív na mě a pak na Ramireze. „Řekněme, že to budete mít u mě.“

„Jací Afričani to byli?“ zeptal jsem se.

Pokrčil rameny a odfrkl si. „Jak to mám vědět? Prostě černoši jako z Afriky.“

„Mluví anglicky?“

„Jo,“ přikývl. „Ale já s nima nikdy nemluvil. Podle toho, co jsem slyšel, dělají tak trochu do všeho. Výpalný, děvky, heroin, vloupačky. Není to žádná parta grafiťáků.“

Otevřel lednici se skleněnými dveřmi a vytáhl plechovku koly. „Něco k pití? Dva dolary.“

„Já si jednu vezmu,“ řekl Glazer. Strčil Ramirezovi do ruky několik bankovek, které nevypadaly jako jednodolarovky.

Pak se Glazer obrátil ke mně. „A od tebe si to vyberu, s tím počítej.“

„Afričani,“ zopakoval Ramirez, když jsme zamířili ke dveřím. „ZAfriky.“

Kapitola 9

TOHLE BYLO TO POSLEDNÍ místo, na kterém bych chtěl být.

Bylo to neuvěřitelně smutné, strašidelné a tragické. Těch vzpomínek, co vyplouvalo na povrch…

Elliina pracovna se nacházela v prvním patře jejich domu v Georgetownu. Byla dokonale udržovaná a uspořádaná stejně jako jsem si pamatoval Ellii z doby, kdy jsme si mysleli, že bychom mohli jeden druhého milovat.

Na podruěce křesla ležela otevřená kniha Velikost muže od Sidneyho Poitiera. Měl jsem tu autobiografii rád a vzpomněl jsem si, že jsme měli s Ellií podobný vkus, co se týkalo knih, hudby a politiky.

Všechny žaluzie byly stažené do přesně stejné výšky. Na stole byl počítač iMac, telefon, diář a několik rodinných fotografií ve stříbrných rámečcích. Místnost působila zvláštním dojmem ve srovnání s přízemím domu, které vrazi předchozí noci zcela zdevastovali.

Začal jsem s Elliiným diářem a pokračoval zásuvkami stolu. Ještě jsem přesně nevěděl, co hledám, jen mi bylo jasné, že jsem se tam musel vrátit s čistší hlavou, než jsem měl v noci.

Zapnul jsem Elliin počítač a podíval se do e-mailové schránky – prošel jsem příchozí i odchozí poštu od nejnovější po nejstarší. Snažil jsem se dostat co nejblíže k okamžiku vraždy. Znala Ellie své vrahy?

První, co upoutalo mou pozornost, byl vzkaz od redaktora z nakladatelství Georgetown Univerzity Press. Týkal se jejích plánů na novou knihu.

Ellii měla vyjít nová kníhal Věděl jsem, že pracovala na fakultě historie Georgetownské univerzity, ale víc nic. V uplynulých zhruba patnácti letech jsme se viděli jen na několika charitativních večírcích pořádaných univerzitou. Ona byla vdaná, já po většinu té doby svobodný a tato skutečnost může někdy znamenat přerušení kontaktů.

Zadal jsem její jméno do vyhledávače na internetových stránkách Amazon a Barnes & Noble a našel tři knižní tituly. Všechny nějak souvisely s africkou sociální politikou. Ta nejnovější, Kritický okamžik, vyšla před čtyřmi roky.

Kde tedy byla ta nová kniha? Šlo o nedokončený rukopis, který bych si mohl přečíst?

Rozhlédl jsem se po policích s knihami, které sahaly od podlahy ke stropu a zabíraly celé dvě stěny pracovny. Ellie tam měla stovky titulů smíchaných se sbírkou ocenění.

Volné stěny pokrývaly obrázky od dětí a zarámované fotografie.

A pak jsem náhle spatřil svou fotografii.

Kapitola 10

BYL TO STARÝ SNÍMEK z dob studií. Jakmile jsem ho spatřil, okamžitě jsem si na tu chvíli vzpomněl. Seděli jsme s Ellií na dece na National Mailu. Právě jsme složili závěrečné zkoušky. Já měl domluvenou praxi v nemocnici Sibley Memoriál a zrovna se poprvé zamiloval. Ellie mi řekla, že ona také. Na té fotografii jsme se usmívali a objímali a vypadalo to, že to tak zůstane navždy.

A teď jsem byl v Elliině domě a zodpovídal za ni tak, jak bych si nikdy nedokázal představit.

Dovolil jsem si dívat se ještě několik vteřin nostalgicky na fotografii a pak se přinutil pokračovat, vrátit se k tomu současnému zmatku.

Zanedlouho jsem našel tři sta vytištěných stran rukopisu nazvaného Cesta smrti. Podtitul na první straně zněl Zločin jako styl života a podnikání ve střední Africe.

V rukopisu byla založená kopie zpáteční letenky z Washingtonu do nigerijského Lagosu. Ellie se odtamtud vrátila před dvěma týdny.

Nahlédl jsem do rejstříku na konci rukopisu a našel odkaz „Násilí v africkém stylu“ s podtitulem „Rodinný masakr“.

Nalistoval jsem odpovídající stranu v rukopisu a četl: „V celé Nigérii a hlavně v Súdánu se vyskytují nájemní vůdci gangů. Jsou to brutální muži a jejich skupiny – často složené z chlapců o málo starších než deset let – mají neukojitelný hlad po násilí a sadismu. Oblíbeným terčem jsou celé rodiny, protože zprávy o podobných masakrech se šíří daleko a vyvolávají velký strach. Rodiny jsou vyvražďovány ve svých chatrčích, a dokonce vařeny v oleji, což je typické pro ty nejhorší vůdce gangů.“

Rozhodl jsem se, že si vezmu rukopis s sebou a nechám si jej okopírovat. Chtěl jsem si přečíst všechno, co Ellie napsala.

Byla snad zavražděna kvůli té knize?

Pak jsem se dlouze zahleděl na okouzlující a dojemnou fotografii Ellie, jejího manžela a třech krásných dětí.

Teď mrtvých.

Zavražděných přímo ve svém domově. Alespoň že je nevařili v oleji.

Ještě jednou jsem se podíval na snímek nás dvou na National Mailu. Mladí a zamilovaní – nebo co jsme to vlastně cítili.

„Ellie, udělám pro tebe a tvou rodinu vše, co bude v mých silách. To ti slibuji.“

Při odchodu z domu jsem si říkal: Co jsi asi v Africe našlal

Sledoval tě někdo až sem?

Kapitola 11

VŠICHNI TAM VĚDĚLI, že je zle, ale nikdo netušil jak moc.

Tmavozelená skříňová dodávka zabrzdila s kvílením pneumatik před malou mešitou Masjid Al-Shura ve Washingtonu. Na chodníku před vchodem se tísnilo více než sto padesát mírumilovných věřících.

Jakmile Ghedi Ahmed spatřil ozbrojence vystupující z dodávky, uviděl jejich šedé kapuce, černé masky přes obličeje a řvavé sluneční brýle, bylo mu jasné, že si přišli pro něho. Byli to jenom kluci – ale Tygrovi kluci.

První výstřely šly do vzduchu. Pouhé varování. Lidé začali ječet a cpát se zpátky do mešity.

Další si lehli na chodník a snažili se svými těly co nejlépe krýt děti.

S rukama vysoko nad hlavou se Ghedi Ahmed rozhodl vzdálit od své rodiny. Lépe umřít sám než je vzít s sebou, pomyslel si a třásl se při tom jako list.

Nedostal se daleko, když uslyšel vykřiknout svou ženu Azizu, a uvědomil si, jak strašnou udělal chybu: „Ghedi! Ghedi!“ Otočil se a uviděl, jak ji útočníci odnášejí a házejí do čekající dodávky. A pak – jeho děti! Unášeli i jeho děti! Všechny čtyři vlekli do auta.

Ghedi se rozběhl zpátky a začal křičet hlasitěji než kdokoli v davu, dokonce i Aziza.

Odvážný muž z kongregace se na jednoho z únosců rozmáchl pěstí. Chlapec vykřikl „Pse!“ a střelil muže do obličeje. Pak vypálil znovu na bezvládné tělo umírajícího ležící na chodníku.

Další kulka srazila postarší ženu, právě když se protahoval kolem ní.

Hned nato dostal zásah do nohy a upadl. Dva kluci ho zvedli a hodili do dodávky k jeho rodině. „Děti! Naše děti ne!“ vzlykala Aziza. „Kam nás vezete?“ křikl Ghedi na únosce. „Kam?“ „Za Alláhem,“ odpověděl řidič, Tygr osobně.

Kapitola 12

TA ZÁHADA se každým dnem prohlubovala a zhoršovala, ale zdálo se, že se o ni velká část Washingtonu nezajímá, zřejmě proto, že se to odehrávalo v Southeastu a umírali jen černoši.

Lortonská skládka je konečnou stanicí pro většinu washingtonského odpadu. Je to šedesát hektarů zasypaných páchnoucím smetím, takže jsme měli štěstí, že se ta těla vůbec našla. Projížděl jsem údolími mezi hromadami odpadků, které se tyčily deset metrů vysoko po obou stranách, až jsem dorazil na místo, kde kolem oranžovobílého popelářského vozu parkovala auta policejní výjezdové jednotky. Gázové masky, které jsme s Bree nafasovali, proti odpornému zápachu moc nepomáhaly.

„Výlet na venkov. To je tak romantické, Alexi,“ řekla Bree, když jsme se brodili kupředu odpadky. Dokázala si vždy udržet nadhled – i navzdory tragickým okolnostem.

„Rád pro nás vymýšlím něco nového.“

„Tentokrát ses překonal, to mi můžeš věřit.“

Když jsme vystoupili z auta, konečně jsem zahlédl Sampsona, jak mluví s řidičem náklaďáku. Za těmi dvěma a stuhou policejní pásky jsem uviděl žluté plachty zakrývající šest těl, která se tam našla.

Rodiče a čtyři děti. To dělalo čtyři dospělé a sedm dětí za pouhých několik dní.

Sampson k nám přistoupil, aby podal hlášení. „Popelářský vůz začal dnes ráno v prázdných ulicích a zastavoval po celém centru. Jednačtyřicet kontejnerů na osmnácti místech, některé jen pár bloků od mešity. To pro nás znamená zatracenou spoustu práce v terénu.“

„Ještě nějaké dobré zprávy?“ zeptal jsem se ho.

„Zatím se našla jenom těla. Po hlavách ani památky.“ Tohle jsme zatím tisku neprozradili: všech šest obětí pachatelé stali.

„Miluji svou práci, miluji svou práci,“ pronesla Bree potichu. „Ráno nemůžu dospat, jak se do ní těším.“

Otázal jsem se Sampsona, které tělo je otcovo, a společně jsme k němu došli. Když jsem odhrnul plachtu, čekal mě hrozný pohled, ale nepotřeboval jsem policejného lékaře, aby mi pověděl, že vrazi tentokrát odvedli mnohem čistší práci. Na mrtvole nebylo vidět žádné otvory po kulkách ani rány po sečných a bodných zbraních. Navíc byla spodní část těla ošklivě popálená.

Nesmyslné vraždy, ale zřejmě ne náhodné, pomyslel jsem si.

„Je tady několik podobností i rozdílů,“ řekl nám Sampson. „Dvě rodiny byly zničehonic vyvražděny. Pachatelů bylo víc. Ale poprvé udeřili za zavřenými dveřmi a podruhé před mešitou. V obou případech použili sečné zbraně.“

„Ale jinak,“ podotkla Bree. „A jestli se neobjeví hlavy –“

„Něco mi říká, že se nenajdou,“ řekl jsem.

„V tom případě se možná jedná o trofeje, suvenýry.“

„Nebo o důkazy provedené práce,“ poznamenal jsem.

Oba na mě pohlédli. „Třeba tohle byla obchodní záležitost a to předtím osobní. CNBC právě přišla s informací, že Ghedi Ahmed byl bratr Erasty Ahmeda, který řídí ze Somálska akce al-Káidy.“

„Takže al-Káida?“ zašeptala Bree polekaně. „Al-Káida?“

Chvilku jsme tam mlčky stáli a snažili se pochopit něco tak hrozného jako tyhle vraždy. Znovu jsem pomyslel na Ellii. V několika uplynulých dnech jsem na ni nedokázal přestat myslet. Měla její cesta do Afriky něco společného s těmi vraídamil

„Tak co vlastně hledáme?“ promluvil konečně Sampson. „Dvě válčící strany?“ „Možná,“ řekl jsem. „Nebo třeba dva týmy.“ A ne ho velice chytrého vraha, který se nás snaží zmást.

Kapitola 13

NEBYLO POCHYB, že se o případy bude zajímat federální vláda. Jednalo se o citlivou záležitost s mezinárodním dosahem a CIA nejspíš něco věděla. Dva z jejich lidí se objevili v Elliině domě v noci, kdy k vraždám došlo. Otázka zněla: Kolik se mi toho z nich podaří dostat, pokud vůbec něco?

Připomněl jsem se několika lidem, kteří mi něco dlužili z dob, kdy jsem působil v FBI, a domluvil si v Langley schůzku. Skutečnost, že CIA se schůzkou souhlasila a neuchýlila se k obvyklé strategii dvou setkání, mi prozradila, že to pro ni není žádná podružnost. CIA obvykle vyslala na schůzku osobu, která požadované informace neměla, a teprve pak se uvolila poslat někoho informovaného.

Já dostal k dispozici rovnou celý tým: Erika Danu z Národní tajné služby, dva asi pětadvacetileté analytiky jako ze škatulky, kteří po celou schůzku ani jednou nepromluvili, a jednu známou tvář – Ala Tunneyho z odboru pro mezinárodní záležitosti.

Tunney a já jsme před několika lety spolupracovali na případu ruské mafie. Doufal jsem, že by se tady za mě mohl přimluvit, ale tohle byla zjevně Danova schůzka, jeho případ. Posadili jsme se okolo nablýskaného stolu s výhledem na zelené lesy a louky táhnoucí se až k obzoru. Mírumilovná, poklidná scéna – velmi klamná.

„Detektive Crossi, co kdybyste nám řekl, co zatím víte?“ vybídl mě Dana. „Abychom měli z čeho vyjít.“

Nic jsem nezatajil, neviděl jsem pro to důvod. Provedl jsem je všemi třemi místy činu – v domě Coxových, na ulici před mešitou Masjid Al-Shura a nakonec na skládce v Lortonu.

Také jsem nechal kolovat sadu chronologicky seřazených fotografií.

Potom jsem odříkal vše, co jsem si nastudoval nebo se doslechl o vůdcích gangů v Africe včetně toho, co jsem se dočetl v Elliině knize. Až pak jsem se zmínil o agentech CIA, kteří se ukázali na prvním místě činu.

„To nebudeme komentovat,“ řekl Dana. „Aspoň ne teď.“

„Nechci po vás, abyste mi otevřely své spisy,“ řekl jsem Danovi. „Ale rád bych věděl, jestli stopujete vraha tady ve Spojených státech. A pokud ano, máte tušení, kde by mohl být?“

Dana si poslechl, co jsem měl na srdci, pak strčil svazek papírů zpátky do desek a vstal.

„Dobře. Děkujeme vám, detektive Crossi. Hodně jste nám pomohl. Ozveme se vám. Teď nás tady nechte pár dní dělat naši práci.“

To nebyla odpověď, kterou jsem chtěl slyšet. „Moment, o čem to mluvíte? Odpovězte mi hned.“

Byl to nepříjemný okamžik. Dana pohlédl na analytiky, jako by říkal: Copak toho chlapa nikdo neinstruovall

Pak se obrátil ke mně a řekl: „Chápu, proč je to pro vás tak naléhavé, detektive –“

„Myslím, že nechápete,“ přerušil jsem ho. Podíval jsem se na Ala Tunneyho, který rozpačitě poposedával na židli. „Ale, tohle je společné rozhodnutí?“

Tunneyho oči přeskakovaly mezi mnou a Danou. „Nikdo ještě nic nerozhodl, Alexi. My prostě jen nemůžeme předávat informace takhle rychle,“ vypadlo z něho nakonec. „Takhle my nepracujeme. Věděl jste to, když jste sem šel.“

„Nemůžete, nebo nechcete?“ zeptal jsem se a pohlédl nejdříve na Tunneyho a pak na Danu.

„Nechceme,“ odpověděl Dana. „A je to mé rozhodnutí, nikoho jiného. Nemáte ponětí, za jaké škody je ten chlap a jeho gang zodpovědný.“

Naklonil jsem se přes stůl. „O důvod víc vykašlat se na tyhle žabomyší války, ne? Jsme tady ze stejného důvodu,“ řekl jsem.

Dana zvedl ze stolu desky. „Ozveme se vám.“ Pak odešel z místnosti. Typický představitel CIA.

Kapitola 14

ALE JÁ TO TAKHLE NEMOHL NECHAT a také nenechal.

Na široké, skoro prázdné chodbě před konferenční místností jsem zavolal na Ala Tunneyho, než se stačil vypařit. „Hej, Ale! Chtěl jsem se tě zeptat, jak se má Trish a děti.“ Zvedl jsem ruku ke svému doprovodu po budově. „Bude to jenom chvilka.“

Když jsem k Alovi zamířil, vrhl na mě znechucený pohled. Věděl jsem, že má manželku, ale pokud jsem nebyl jasnovidec, nejspíš se nejmenovala Trish.

Nechodil jsem kolem horké kaše. „Ty něco víš, jinak bys na té schůzce nebyl. Stejně jako Dana. Vy dva jste byli na tom místě činu. Pomoz mi. Řekni mi aspoň něco, Ale.“

„Nemůžu, Alexi. Tenhle případ je ještě ožehavější, než si umíš představit. Slyšel jsi mého šéfa. Tohle sahá až na vrchol naší skupiny. Podílí se na tom Steve Miliard. Věř mi, vyšetřování opravdu probíhá. Bereme to velice vážně.“

„Eric Dana mě nezná a Steven Miliard také ne, ale ty ano. Víš, co dokážu. Přece jsem ti to už předvedl, ne?“ Nad námi visel v chodbě velký znak agentury. Udělal jsem krok stranou, aby se na něj Tunney nedíval.

„Moc vtipné,“ řekl.

„No tak, Ale. Už zemřely dvě rodiny. To pro tebe nic neznamená?“

Pak Tunney řekl něco velice zvláštního. „Ne tolik, jak by sis myslel. Jsou i jiná monstra.“

Můj doprovod na mě zavolal z křižovatky chodeb. „Detektive Crossi? Tudy?“

„Ještě moment.“ Obrátil jsem se zpátky k Tunneymu. „Ellie Coxová byla moje přítelkyně. Nicole Coxové bylo třináct. Claře šest. Jamesovi deset. A ty čtyři Ahmedovy děti? Všem bylo pod dvanáct. A ony jen tak neumřely, Ale. Vrazi jim usekli hlavy. Ten, kdo to udělal, nemá daleko k Hannibalu Lecterovi, jenomže je skutečný.“

„Znám ten případ zpaměti,“ řekl. „Rozumím ti.“

„Ty máš děti, co? Já mám tři. Damona, Jannii a Aliho. Kolik ty?“

„Proboha.“ Tunney potřásl hlavou. „Tys za ta léta nějak přitvrdil.“

„Nepřitvrdil, Ale. Jenom se snažím vyřešit několik strašných vražd. Něco mi říká, že by stopa mohla vést do Afriky. Je to tak?“

Poznal jsem, že se mi chystá něco prozradit. Položil jsem mu ruku na rameno a trochu ztišil hlas. „Nechci z tebe vytáhnout žádná hluboká tajemství agentury. Mluvím o existující policejní záležitosti v mé jurisdikci. Aspoň prozatím.“

Tunney na okamžik sklopil zrak k dlažicím na podlaze, pak pohlédl na doprovod a znovu na podlahu. Aniž by zvedl oči, řekl: „Mluví se o nějaké chystané dohodě. Máme to od FBI. Odpočívadlo u dálnice v Chantilly, Virginie. Mohl by to být váš člověk. Je ve tvé pravomoci se do toho vložit.“

„O jakou dohodu se jedná?“

Tunney neodpověděl. Podal mi ruku s úsměvem tak širokým, aby ho doprovod nepřehlédl. Zesílil hlas. „Moc rád jsem tě viděl, Alexi. A pozdravuj ode mě Bree. Jak jsem říkal, znám ten případ zpaměti. Je to hrozná tragédie. Někdo zabil tvoji přítelkyni. A pamatuj si prosím, že jsme stále na straně spravedlnosti, nehledě na to, co sis možná přečetl nebo viděl v kině.“

Kapitola 15

TOHO VEČERA KOLEM OSMÉ jsem posbíral několik vybraných policistů z oddělení pro významné případy, k nimž se přidali Bree a Sampson. Pod civilními šaty jsme měli kevlarové vesty, byli jsme po zuby ozbrojení, vybavení vysílačkami a čekali jsme na dálničním odpočívadle, kde se mělo odehrát něco, co souviselo s naším vrahem.

Pokud to bude nutné, byli jsme připraveni na dvanáctihodinovou směnu – od osmi do osmi. Tým už obsadil pět sektorů: přední parkoviště, restauraci, benzínku a obě strany velkého zadního parkoviště pro kamiony. Sampsona bolela kyčel, takže šel na střechu jako pozorovatel. Bree a já jsme se usadili v komunikační dodávce zaparkované u vjezdu, z níž byl také dobrý výhled na odpočívadlo.

Po CIA nebylo vidu ani slechu. Jak to, ze se ještě neukázali?

Poprvé za pět hodin jsme neměli nic jiného než ticho na rádiových vlnách a spoustu mizerného kafe.

A pak, po jedné v noci, bylo ticho narušeno.

„Dvacet dva nula jedna, přepínám.“

„Mluv, dvacet dva nula jedna.“

Podíval jsem se z komunikační dodávky ke vzdálenému rohu parkoviště pro kamiony, kde měl své stanoviště detektiv Jamal McDonald.

„Mám tady dva land cruisery. Právě přijely k jedné cisterně vzadu. Severovýchodní roh.“

„Jak dlouho tam ta cisterna stojí?“ zeptal jsem se McDonalda.

„Těžko říct, Alexi. Minimálně půl hodiny. Ty cisterny pořád přijíždějí a odjíždějí.“

Nevěděli jsme co té noci očekávat, ale krádež benzínu nebo ropy nedávala smysl, zvlášť jestli v tom byli zapletení Nigerijci. Vystoupil jsem z dodávky a rychle zamířil Jamalovým směrem. Pohled do rohu parkoviště mi dočasně blokovaly asi dva tucty návěsů srovnaných v řadách.

„Nicolo, Redmane, přesuňte se blíž. Bree, kde jsi teď?“

„Jsem za těmi budovami. Zamířila jsem na východ.“

„Dobře. Všichni ostatní udržujte pozice. Co ty, Johne? Viděl jsi něco?“

„Odsud nic,“ ohlásil Sampson vysílačkou. „Nikdo se v těch místech nepohybuje. Jenom vy.“

„Jamale, jak jsi blízko?“

„Moment. Právě obcházím návěs.“ Krátce jsem ho zahlédl poblíž poslední řady kamionů, když jsem přecházel parkoviště. Bree se ke mně tiše připojila.

Pistoli jsem držel v ruce u stehna. Ona také. Je tady vrah se svojí bandou? Jsou to titíž lidé, co pozabíjeli Coxovi a Ahmedovil

„Někdo vystupuje z kabiny,“ zašeptal Jamal McDonald. „Jsou dva. A od těch land cruiserů se blíží čtyři další. Vypadá to na nějakou předávku. To musí být ono. Moment.“ Následovala krátká pauza a pak: „Kruci! Asi mě viděli. Zdá se, že jsou to ještě kluci – výrostci!“

Bree a já jsme už běželi. „Jamale, co se děje? Už jsme skoro u tebe!“

V tom okamžiku jsme uslyšeli rachot výstřelů.

Kapitola 16

BREE A JÁ JSME PÁDILI TRYSKEM k místu, kde zazněla první salva. Stále jsem slyšel Jamala McDonalda – ale teď to byly bublavé, dávivé zvuky, jako by dostal zásah do krku a dusil se.

Ostatní policisté se svolávali přes vysílačky a také se blížili k cisterně. Sampson zůstal na střeše a zavolal na policejní oddělení ve Fairfaxu pro posily.

Byli jsme teprve v polovině vzdálenosti, která nás dělila od cisterny, když nám cestu asi patnáct metrů zkřížily tři nebo čtyři stíny. Opravdu vypadaly jako děti, přesně jak Jamal říkal.

Jeden z nich vypálil za běhu od boku, aniž by se pokusil krýt. Pak na nás spustili palbu všichni. Bylo to jako nějaká přestřelka z Divokého západu; zdálo se, že se vůbec nebojí, neuvědomují si hrozící smrt.

Bree a já jsme padli k zemi a opětovali střelbu. Kulky vykřesávaly ve tmě jiskry o asfalt a kamiony, ale neviděli jsme, na koho střílíme ani kam utíkají.

„Děti,“ řekla Bree.

„Vrazi,“ opravil jsem ji.

Za druhou řadou kamionů zazněla další přestřelka a jeden z našich lidí, Art Sheiner, hlásil, že dostal zásah.

Pak se znovu rozhostilo ticho.

„Sheinere?“ zavolal jsem vysílačkou.

Žádná odpověď.

„McDonalde?“

Ticho.

„Sampsone, k těm posilám potřebujeme i záchranku.“

„Už je na cestě. Jdu dolů.“

„Zůstaň nahoře, Johne. Teď potřebujeme pozorovatele ještě víc než předtím. Zůstaň, kde jsi!“

„Pane, tady Connors.“ Byl to zelenáč našeho týmu a v hlase měl obavy. „Našel jsem Jamala. Nehýbe se a kolem je spousta krve.“

„Nevzdalujte se od něho! Ale dávejte pozor.“

„Dvacet dva nula čtyři.“ To byl Frank Nicolo. „Tady je Shneider. Nemá puls. Myslím, že je po něm.“

A v tom okamžiku zapráskaly další výstřely.

Kapitola 17

ZNOVU JSME BĚŽELI ze všech sil. Dva policisté dostali zásah a po odpočívadle se pohybovalo neznámé množství střelců, kteří na nás už podruhé zaútočili. Jedna kulka mi prolétla těsně kolem tváře.

Někdo vypálil ze střechy návěsu kamionu, zatímco běžel po její délce. Opětoval jsem střelbu, ale nemohl jsem poznat, zda jsem zasáhl cíl. Bylo to jako ohňostroj – sprška záblesků a zase tma.

„Co to kruci –?“ křikl někdo ve vysílačce. Pak už se neozval. Nemohli

„Alexi! Bree!“ To byl znovu Sampson. „U čerpadel! Nalevo od vás!“

Rozběhl jsem se k místu, kde se rýsovaly budovy benzínky. Tři ze střelců měli náskok dobrých padesát metrů a cestou k pumpě stříleli. Na hlavách měli natažené černé kukly.

Dva byli malí – kluci, pokud se dalo soudit podle výšky. První běžela velká postava – obrovská. Že by vůdce gangu, Elliin vrah? Musel to být on, ne? Chtěl jsem toho parchanta dostat bez ohledu na to, co dalšího se té noci stane.

Nevinní lidé s křikem prchali ke svým autům a kamionům. Panoval tam příliš velký zmatek na to, abychom mohli vystřelit.

Žena v červené bundě a kšiltovce padla na zem a držela se za břicho. A ten velký chlap ji střelil podruhé! Copak se zbláznili

Pak vytáhl z jejího SUV tankovací pistoli. Jednoznačně zešílel. Zajistil ji otevřenou a nechal benzín vytékat na zem.

Pak přistoupil k dalšímu autu v řadě a udělal totéž.

Kluci z jeho bandy vyklízeli oblast a pokřikovali při tom jako na sportovním zápasu. Muž namířil pistoli na kaluž benzínu a to pro mě bylo dostatečné varování.

„Nestřílet! Nestřílet!“ zařval jsem a zastavil kousek od čerpadel. „Bree, vezmi Brightona. Obejděte to z druhé strany. Nicolo, sežeň někoho, ať zavře přívod paliva do stojanů.“

Mohutný chlap držel už třetí čerpací pistoli a nechával benzín stříkat na dlažbu. I na dálku jsem cítil jeho výpary.

Co má sakra v plánu?

„Polož to na zem a odejdi!“ křikl jsem. „Nebudeme střílet.“

Nepohnul se, jen na mě zíral. V jeho pohledu nebylo ani stopy po strachu. Pak se ozvalo trojí krátké zatroubení klaksonu.

Konečně udělal, o co jsem ho žádal. Namířil na mě zbraň, ale položil na zem čerpací pistoli. Pak začal pomalu couvat ze světla u stojanů.

Měli jsme volné ruce – odcházeli

Potom ze tmy třesklo několik výstřelů. Byl to on – ten parchant!

Z asfaltu vylétla ohnivá stěna. Vypadalo to skoro jako kouzelnický trik. V několika vteřinách hořel celý prostor okolo stojanů a plameny olizovaly prázdná auta.

První chytla bílá trolla. Vybuchla přímo na místě, kde ještě před několika vteřinami stál ten velký chlap. Potom chytil černý pick-up na druhé straně čerpadel.

„Stáhněte se! Všichni pryč!“ křičel jsem a mával rukama nad hlavou ve snaze dostat všechny odtamtud – civilisty i policii.

V tom okamžiku explodoval první stojan.

A následoval Armageddon ve Virginii.

Kapitola 18

PROSTRANSTVÍ S ČERPADLY VYBUCHLO pod zemí a asfalt se zvedl jako svinovaný koberec. Plameny vylétly dobrých třicet metrů vysoko v zářící žlutooranžové kouli následované těžkým černým dýmem. Hořící auta se kutálela jako hračky a řidiči se spolujezdci prchali s křikem z restaurace, kam se už rozšířil oheň a s ním i panika.

Doběhl jsem k místu výbuchu tak blízko, jak jsem mohl. Žár mi sežehl obličej a oči a měl jsem pocit, že jsem napůl ohluchl.

Vepředu jsem viděl dvě SUV ujíždějící k Routě 50. Unikali!

Zahlédl jsem Bree vycházet zpoza protějšího rohu budovy a vydechl jsem úlevou. Byla v pořádku. Rozběhla se k mému autu a já také.

Naskočil jsem do auta a v mžiku ho rozjel na sto padesát. Po několik mučivých vteřin jsem prchající nikde neviděl.

„Tamhle]“ ukázala Bree na dvě SUV. Zřejmě nás v tom okamžiku zahlédli, protože se rozdělili.

První land cruiser odbočil doleva, druhý doprava. Následoval jsem vedoucí vozidlo v naději, že jsem vybral správně.

Kapitola 19

ŘÍTIL JSEM SE PO DVOUPROUDOVÉ SILNICI a rychle land cruisera doháněl. Nalevo od nás se táhl hluboký příkop. Přiblížil jsem se ke koncovým světlům SUV a zdálo se, že jeho řidič zpanikařil. Zničehonic strhl volant doprava a pak bez zpomalení zpátky skoro o devadesát stupňů. Potom land cruiser vylétl směrem k příkopu.

Na okamžik jsem si myslel, že se dostane na druhou stranu. Auto vylétlo do vzduchu, ale předek klesal příliš rychle. Tvrdě dopadlo na zem a ozvala se hlasitá rána, jak praskl podvozek.

Přední kola se zaklínila do protějšího břehu a zadní se stále divoce točila.

Bree a já jsme už vyskočili z auta a krčili se za otevřenými dveřmi.

„Ven z vozu! Hned!“ křikl jsem přes příkop.

Konečně jsem uviděl, jak se v SUV pohybují nějaké postavy. Dospělý muž seděl za volantem a ten vedle něho byl sotva tak velký, aby ho bylo vidět.

Menší postava se protáhla okénkem na straně spolujezdce. Mladík položil jednu ruku na střechu, pak druhou. Začal se vytahovat nahoru a ven.

„Na zem, hned!“ křikla na něho Bree. „Povídám, lehni si na zem!“

On však neposlechl! Proklouzl okénkem na střechu, hubený a mrštný jako kočka. V ruce držel pistoli. Sklouzl po střeše a vypálil na nás tři rány.

Opětovali jsme palbu. Jedna kulka ho zasáhla a srazila na zem, ale předtím stačil krýt toho dospělého dost dlouho na to, aby se dostal ven. Dveře řidiče byly otevřené. Toho velkého chlapa jsem neviděl, ale věděl jsem, že uniká.

Bree se zastavila vedle toho kluka, já šel dál. Dolů do příkopu a nahoru na druhé straně.

Původně jsem si myslel, že je za strouhou les, ale teď jsem viděl, že tam roste jen řada cedrů a vysoký plevel.

Náhle jsem uslyšel rachocení drátěného plotu. Velký chlap ho přelézal. Než jsem se prodral mezi stromy, byl už za plotem a přebíhal zadní dvůr nějakého skladiště.

Prostrčil jsem hlaveň glocku plotem a vyprázdnil zásobník. Byl však příliš daleko a nezdálo se, že bych ho zasáhl. Vtom se otočil, posměšně mi zamával a zmizel jako kočka ve tmě.

Nahlásil jsem polohu a rozběhl se zpátky za Bree. Klečela stále na zemi tam, kde jsem ji nechal. Zakryla mrtvému chlapci tvář bundou. Pro policistu v přestřelce to nebylo zrovna typické chování, ale Bree si ráda dělala věci po svém.

„Jsi v pořádku?“ zeptal jsem se.

Ani nezvedla hlavu. „Mohlo mu být tak dvanáct, Alexi. Nechal se kvůli tomu chlapovi zabít.“

„Žil ještě, když ses k němu dostala?“ otázal jsem se. Bree přikývla.

„Řekl něco?“

„Jo.“ Konečně se na mě podívala. „Poslal mě do prdele. To byla jeho poslední slova na tomhle světě.“

Kapitola 20

TÉ NOCI JSEM SPAL jenom pár hodin. Jeden policista a dva civilisté byli mrtví – nemluvě o jednom z těch dětských vrahů, „nejmladším teroristovi na světě“, jak prohlašoval druhý den ráno titulek ve Washington Postu. A k tomu všemu jsem měl na osmou domluvené sezení s jedním psychiatrickým pacientem v Nemocnici svatého Antonína.

Po případu Tylera Bella v loňském roce, kdy mě vrah doslova sledoval v mé vlastní ordinaci, jsem musel ve svém životě udělat zásadní změny. Dospěl jsem k závěru, že mé detektivní případy jsou příliš komplikované a náročné na to, abych mohl pokračovat v soukromé praxi. Teď jsem se scházel obvykle jen se dvěma nebo třemi pacienty týdně, obvykle zdarma, a vyhovovalo mi to. Aspoň většinou.

Ale s tímhle konkrétním pacientem jsem se vidět nechtěl. Ne dnes.

Byla to ironie, že mě zrovna toho rána čekalo sezení s Bronsonem Jamesem přezdívaným Bum-bum. Bylo mu jedenáct a byl to ten nejrozvinutější psychopat v jeho věku, s jakým jsem se setkal. Před čtyřmi měsíci se dostal na titulní stránky novin, když spolu s jedním sedmnáctiletým výrostkem málem ubili k smrti dva bezdomovce. Použili na to betonovou tvárnici. Byl to Bum-bumův nápad. Okresní prokurátor ještě nepřišel na to, jak ten případ posoudit, a Bronson byl ve vazbě pro mladistvé. A jedna velmi dobrá sociální pracovnice mu zařídila tohle sezení se mnou.

Nejprve jsem si myslel, že bude nejlepší, když na chvíli pustím události minulé noci z hlavy. Jakmile však sezení začalo, změnil jsem názor.

„Bronsone, slyšel jsi o tom, co se stalo včera v noci na tom dálničním odpočívadle ve Virginii?“

Seděl přede mnou na laciné koženkové pohovce, celou dobu se vrtěl a pohyboval rukama a nohama. „Jo, jasně, slyšel. Mluvili vo tom průseru v rádiu. Vo co de?“

„O toho chlapce, co tam umřel… bylo mu dvanáct.“

Bronson se ušklíbl a namířil si dvěma prsty na hlavu. „Prej to koupil, je to tak?“

Přímo oplýval sebedůvěrou, což mu dodávalo na dospělosti – zatímco se mu nohy kývaly dvacet centimetrů nad podlahou mé ordinace.

„Napadlo tě někdy, že by se něco takového mohlo stát i tobě?“ zeptal jsem se ho.

Odfrkl si. „Každej den. Vo nic nejde.“

„Takže podle tebe je to v pořádku? Dává ti to smysl? Takhle by to mělo na světě být?“

„Takhle to prostě je. Tečka.“

„V tom případě“ – rozhlédl jsem se po místnosti a znovu se podíval na něho – „proč tady vůbec sedíš a bavíš se se mnou? To zas nedává smysl mně.“

„Protože mě sem donutila přijít ta mrcha Lorraine.“

Přikývl jsem. „To, že jsi sem přišel, ještě neznamená, že musíš něco říkat. Ale ty se mnou mluvíš. Proč myslíš, že to tak je?“

Dal si záležet, aby vypadal jako netrpělivost sama. „Vy jste tady doktor, tak mi to povězte.“

„Ty závidíš klukům, jako byl ten, co umřel? Co si vydělávají na živobytí tím, že pobíhají po světě s pistolí?“

Zamžoural na mě a stáhl si basketbalovou čelenku níž do čela. „Co tím myslíte?“

„Však ty mi rozumíš. Závidíš jim?“

Znovu se usmál, ale jen pro sebe. Pak se nahrbil na pohovce, natáhl nohu a ledabyle šťouchl špičkou do sklenice s pomerančovým džusem, kterou jsem mu dal. Vylil se na stůl mezi námi. „Heledte, mají tam dole v automatu nějaký lentilky? Sežeňte mi lentilky!“

Nic takového jsem neudělal. Po sezení jsem doprovodil Bum-buma za jeho sociální pracovnicí a řekl mu, že se uvidíme v pátek. Pak jsem jel domů vyzvednout Nanu.

Šli jsme na pohřeb Coxových spolu. Podpírali jsme se navzájem a plakali jako všichni ostatní.

Už mi nezáleželo na tom, jestli mě lidé uvidí plakat. Bylo mi to jedno. Přátelé to pochopí a u ostatních je jedno, co si pomyslí.

A abych nepřipravil někoho o zásluhy – tahle filozofie pochází z Naniny dílny.

Kapitola 21

„TOHLE JE DETEKTIV Alex Cross. Já jsem od metropolitní policie tady ve Washingtonu. Musím mluvit s velvyslancem Njokuem nebo jeho zástupcem. Je to důležité, velice důležité,.“

Později toho večera jsme seděli v autě s Bree a ujížděli do klubu Bubble Lounge v Georgetownu. Zemřeli tam čtyři lidé. Dva byli občané Nigérie a jeden syn velvyslance. Upřesněné hlášení uvádělo jednadvacetiletého Daniela Njoku jako hlavní terč. To pro mě znamenalo jediné: rodina Njokuových potřebovala nejen uvědomit o jeho smrti, ale možná i ochranu – pokud už nebylo pozdě. Až dosud gang vraždil celé rodiny.

Ve sluchátku se mi ozvala noční služba nigerijské ambasády. Zakryl jsem si jedno ucho, abych slyšel přes kvílení Breeiny sirény.

„Je mi líto, pane, ale budu potřebovat víc informací, než jen –“

„Tohle je naléhavá situace. Velvyslancův syn Daniel byl zavražděn v nočním klubu. Máme důvod se domnívat, že je v nebezpečí i velvyslanec a jeho žena. Posíláme k vám hlídkové vozy.“

„Ale pane… Njokuovi nejsou v zemi. Odjeli na sympozium do Abuji.“

„Tak se s nimi nějak spojte. Povězte jim, aby se uchýlili do bezpečí. Udělejte, co půjde. Pak mi zavolejte na tohle číslo. Jsem detektiv Cross.“

„Budu se snažit a dám vám vědět, detektive Crossi.“ Zavěsil jsem s pocitem bezmoci. Jak jsem měl zabránit vraždě, k níž se schylovalo deset tisíc kilometrů daleko?

Kapitola 22

„CHCI SI NEJDŘÍVE PROMLUVIT se svědky. Čím více jich bude, tím lépe. Nikdo nesmí odejít.“

Bubble Lounge byl živý podnik, ale když jsem tam vstoupil, připomínal spíše skládku. Všude se povalovaly překocené stoly, rozlámané židle a střepy z rozbitých sklenic. V obou patrech pracovaly policejní týmy; měli jsme tam šest střelných poranění, jeden zlomený vaz a jedno uškrcení. Záchranka stále ošetřovala zraněné. Mladí lidé sténali a plakali a každý, kolem koho jsem prošel, vypadal zmateně, dokonce včetně policistů.

Členové party Davida Njokua byli shromážděni v šatně. Našel jsem je sedět bok po boku na pohovkách. Jedna dívka v černých minišatech s pánským sakem přehozeným přes ramena měla celý krk a tvář od krve.

Dřepl jsem si vedle ní. „Jsem detektiv Cross. Přišel jsem vám pomoci. Jak se jmenujete?“

„Karavi,“ řekla. Měla krásné dlouhé vlasy a vyděšené tmavé oči a mě napadlo, že by mohla pocházet z východní Indie. Vypadala nejvýš na dvacet.

„Karavi,“ prohlédla jste si ty lidi, co to udělali?“

„Byl jenom jeden,“ vypravila ze sebe. „Obrovský chlap.“

„Promiňte, pane,“ přerušil nás jeden ze skupinky, „ale musíme si promluvit se svými právníky, než řekneme něco policii.“ Mluvčí působil dojmem člověka z privilegované vrstvy; tahle dvacetiletá mládež trávila sobotní noci ve vyhrazených boxech soukromého klubu.

„Se mnou mluvit můžete,“ řekl jsem dívce.

„Ale pane –“

„Nebo,“ přerušil jsem mladíka, „to můžeme vyřídit později v noci, případně zítra, až budu hotový s ostatními.“

„To je v pořádku, Freddy,“ řekla Karavi a mávla na mladíka rukou. „Chci vám pomoct, jak bude v mých silách. Daniel je mrtvý.“

Sedli jsme si stranou, abychom měli soukromí, a Karavi mi pověděla, že studuje buněčnou biologii na Georgetownské univerzitě. Oba její rodiče byli v diplomatických službách, což byl důvod, proč znala Davida Njokua. Byli dobří přátelé, ale nikdy spolu nechodili. Danielova přítelkyně Bari Niedermanová byla toho večera také postřelena, ale přežila.

Karavi popsala střelce jako skoro dva metry vysokého černocha v černém oblečení. „A vypadal… silný,“ řekla. „Měl mohutné svalnaté paže. Přímo překypoval silou.“

„A co jeho hlas? Promluvil na někoho, než začal střílet?“

Kravai přikývla. „Slyšela jsem ho říkat něco jako ‚Mám pozvání‘ těsně předtím, než…“ Došla jí slova a nedokázala dokončit myšlenku.

„Jaký měl přízvuk?“ zeptal jsem se. „Americký? Nějaký jiný?“ Tlačil jsem na ni, protože jsem věděl, že nikdy nezískám lepší, přesnější popis té události než teď.

„Nebyl odsud,“ řekla. „Američan to nebyl, tím jsem si jistá.“

„Nigerijec? Mluvil jako Daniel?“

„Možná.“ Zaťala zuby, jak se snažila potlačit slzy. „Pořádně mi to nemyslí, omlouvám se.“

„Je tady ještě někdo z Nigérie?“ obrátil jsem se na ostatní. „Potřebuji někoho s nigerijským přízvukem.“

Ozval se jeden z mladíků. „Promiňte, detektive, ale nic takového není.“ Měl afro jako Jimmy Hendrix a rozepnutou košili od smokingu, pod kterou bylo vidět hubený hrudník a náhrdelníky. „Já například mluvím jazykem yoruba. Pak je tu ještě igbo a hausa a desítky dalších jazyků. Nejsem si jistý, jestli je vhodné, abyste naznačoval, že –“

„To je ono!“ Karavi mi položila ruku na paži. Všiml jsem si, že několik dalších ze skupinky přikyvuje. „Zrovna tak ten vrah mluvil. Přesně jako on.“

Kapitola 23

OKOLO DRUHÉ RANNÍ jsem byl ještě na místě činu v nočním klubu a prováděl výslechy, které mi začínaly splývat do jednoho, když mi v kapse kalhot zazvonil mobil. Napadlo mě, že by to mohlo být nigerijské velvyslanectví, a hned jsem to zvedl.

„Alex Cross, metropolitní policie,“ řekl jsem.

„Tati?“

Damonův hlas v mobilu mě trochu šokoval. Cože, ve dvě ráno? Co se to děje!

„Dayi, copak je?“ zeptal jsem se svého čtrnáctiletého syna, který byl na škole v Massachusetts.

„No… vlastně nic,“ řekl Damon. Můj tón ho asi zaskočil. „Chci říct – snažím se ti dovolat celý den. Mám dobrou zprávu.“

Ulevilo se mi, ale srdce mi stále divoce bušilo. „Fajn, dobrá zpráva by neškodila. Ale proč jsi tak pozdě vzhůru?“

„Nemohl jsem jít spát, snažil jsem se tě sehnat. Volal jsem domů a mluvil s Nanou. Nechtěl jsem ti volat na mobil.“

Pomalu jsem se nadechl a odešel do chodby před toaletami, dál od policejních techniků. Damonův hlas jsem rád slyšel kdykoli. Stýskalo se mi po našich rozhovorech, tréninku v boxu, sledování jeho basketbalových zápasů. „A co je to za novinu? Chci ji slyšet.“

„Nana už to ví, ale chtěl jsem ti to povědět osobně. Dostal jsem se do univerzitního týmu. Už v prváku. To je docela dobrý, ne? Jo a mám v pololetí samý áčka.“

„Jenom se poslechni: ‚Jo a mám samý áčka!‘ Skvělé vystižení priorit, Damone! Myslím, že si tam na severu vedeš dobře,“ řekl jsem a přistihl se, jak se usmívám.

Bylo divné vést takový rozhovor pod zářivkami v chodbě páchnoucí alkoholem a smrtí, ale i tak to byla skvělá zpráva. Sportovní a akademický program Cushingovy akademie byl pro Damona velkým lákadlem. Věděl jsem, že tvrdě pracuje, aby v obou oblastech uspěl.

„Pane?“ Do chodby strčil hlavu uniformovaný policista. „Z dispečinku pro vás hlásili devět jedna jedna.“

„Poslechni, Damone, zavolám ti později, ano? Třeba za denního světla.“

Zasmál se. „Jasně, tati. Ten případ v klubu je velká věc, co? Četl jsem o tom na internetu.“

„Je to velká věc,“ připustil jsem. „Ale stejně tě moc rád slyším. Kdykoli. Vyspi se trochu.“

„Jo, vyspím. A ty bys měl taky.“

Zavěsil jsem s provinilým pocitem. Jestli si budu kvůli své práci muset telefonovat se synem ve dvě v noci, tak bych s ní měl raději seknout. Dispečink mi přepojil telefonní hovor a já dostal na ucho stejnou ženu z nigerijské ambasády jako prve. Tentokrát však její hlas překypoval emocemi.

„Detektive, nerada to říkám, ale velvyslanec a paní Njokuová byli dnes v noci zavražděni. Jsme v šoku.“

Já šok necítil, spíš se mi udělalo nevolno. „Kdy se to stalo?“ zeptal jsem se jí.

„To přesně nevíme, ale zřejmě před několika hodinami.“

Několik minut po vraždě jejich syna? Bylo to tak od začátku naplánované? A čí to byl plán? S jakým cílem? Co se to dělo?

Sklouzl jsem zády po zdi a zůstal sedět na bobku. Další rodina byla vyvražděna. A tentokrát se vražda odehrála na dvou kontinentech, ve dvou zcela odlišných světech. Nebo jsem si to tehdy aspoň myslel.

Kapitola 24

BYL NA NÁS VYVÍJEN VELKÝ TLAK. Trvalo mi celý den, než se mi podařilo najít agenta CIA Erika Danu, a nakonec jsem ho objevil jen díky tomu, že se ukázal v Dalyho budově.

Narazil jsem na Danu, když vycházel z kanceláře velitele Daviese, a než se dveře zavřely, zahlédl jsem šéfa sedícího uvnitř. Tvářil se vážně a ani nezvedl hlavu, aby se na mě podíval, i když jsem si byl jistý, že o mně ví.

Přistoupil jsem k Danovi. „Kde jste celý den byl? Volal jsem vám nejmíň pětkrát. Potřebuji, abyste mi s tímhle případem pomohl. V čem je problém?“

Agent CIA ani nezvolnil krok. „Promluvte si se svým velitelem. Metropolitní už s tímhle nemá nic společného. Chantilly bylo z našeho pohledu fiasko. Teď se tím zabývá náš divizní šéf Steven Miliard.“

Miliard. To jméno jsem slyšel od svého kamaráda Ala Tunneyho.

Dohonil jsem Danu u výtahu a protlačil se zavírajícími se dveřmi. „Kde je ten vrah?“ zeptal jsem se. „Co o něm víte?“

„Domníváme se, že odjel ze země. Dám vám vědět, kdyby zase zamířil tímhle směrem,“ řekl muž od CIA a poprvé se na mě podíval. „Držte se svých zločinů, Crossi. Dělejte svou práci. Já budu dělat svou.“

„To je rada, nebo výhrůžka?“ zeptal jsem se Dany.

„Protože pracujete ve Washingtonu, tak rada. Tady na vás nemám žádný vliv.“

Jeho povýšené vystupování mě nepřekvapilo, a než aby mě rozčílilo, spíše mě povzbudilo k akci. Natáhl jsem ruku a stiskl červené tlačítko ve výtahu. Kabina se s trhnutím zastavila a rozezněl se varovný zvonek.

„Kam odjel, Dano?“ křikl jsem. „Povězte mi, kde sakra je!“

„Co to s vámi je? Takhle se ta hra nehraje.“

Když Dana sáhl po tlačítku, popadl jsem ho za ruku a zadržel ho.

„Kam odjel?“ zeptal jsem se znovu. „Pro mě to hra není.“

Dana mi tvrdě pohlédl do očí a vyrovnaně řekl: „Pusťte mě, Crossi. Dejte ze mě tu ruku pryč. Vrah se vrátil se do Nigérie. Je mimo naši jurisdikci.“

Věděl jsem, že jsem zašel příliš daleko, a došlo mi, jak moc ten případ prožívám – možná víc, než tuším. Pustil jsem ho a on beze slova znovu rozjel výtah. Mlčky jsme sjeli do vstupní haly a já se díval, jak ten parchant opouští budovu.

Jediná otázka teď zněla, jestli bych ho nemohl nějak obejít. Možná kdybych si pospíšil. Přímo v hale Dalyho budovy jsem vytočil číslo na mobilu.

„AI Tunney,“ ozval se hlas na druhém konci linky.

„Tady je Alex Cross, něco bych potřeboval,“ řekl jsem.

„To snad ne,“ zasténal Tunney.

A pak se zeptal: „O co jde?“

Pověděl jsem mu to a on znovu zasténal. Těžko-jsem mu to mohl mít za zlé.

Kapitola 25

„Alexi,“ řekla Bree.

„Já to vím. Ale jsem už prostě takový.“

Pozdě večer téhož dne jsme se šli s Bree projet po městě. Rád řídím v noci, když je provoz řídký a devadesát nebo sto není ve většině ulic nebezpečná rychlost. Když jsme se vrátili do Páté ulice, cítil jsem se lépe, ale Bree jela stále na plné obrátky. Nevydržela ani sedět a neustále přecházela po ložnici. Nikdy jsem ji takhle neviděl – podrážděnou a plnou pochyb.

„Poslechni, jde o to, že jsem vždycky byla na druhé straně tohohle sporu a snažila se tě krotit. Nejsem z těch, kteří sedí na zadku a čekají, co se bude dít, ale ten tvůj poslední plán je na mě už trochu moc. Takže ty chceš pronásledovat vraha do Afriky? I za daných okolností to je – ani nevím jak to nazvat.“

Otevřel jsem ústa, ale ona mluvila dál.

„A víš, proč tvoje argumenty tentokrát neberu, Alexi? Protože já bych na tvém místě občas lhala. Ani nevím, kolikrát jsem tvrdila své rodině, že se není čeho bát nebo že budu v pořádku, i když jsem sama neměla ponětí, co se může stát. A ty netušíš, co tě v Africe čeká.“

„Máš pravdu,“ řekl jsem, a nejen proto, aby přestala chodit sem tam. „Nebudu se ti snažit věšet bulíky na nos, Bree. Ale slíbím ti, že tam neudělám žádnou pitomost.“

Uběhlo asi osm hodin od mé konfrontace s Erikem Danou a následného rozhovoru s Tunneym. Tunney zašel tak daleko, že mě spojil s agentem CIA působícím v Nigérii – těsně předtím, než mě požádal, abych mu už nikdy nevolal.

Měl jsem nastřádané kilometry v kilometrické bance, takže s letenkou nebyl problém, a dovolené jsem měl také dost. Zbývalo jen přesvědčit dvě nejsilnější ženy, jaké jsem kdy poznal, že pro mě má smysl, abych to udělal – Bree toho večera a Nanu příští den.

Napětí mezi mnou a Bree bylo přímo hmatatelné.

„Co přesně doufáš, že tam dokážeš?“ zeptala se mě nakonec.

„Chci využít toho chlapa, kterého mi poradil Tunney, abych navázal spolupráci s místními orgány a pak dostal vraha za mříže, jestli to půjde. Jsem schopný ho dopadnout, Bree. Je arogantní, myslí si, že se mu nemůže nic stát. V tom je jeho slabost.“

„Kýle Craig dostal několikanásobné doživotí – a taky se dostal ven. I když ho zavřou, pořád ti bude hrozit nebezpečí.“

Dovolil jsem si nesmělý úsměv. „A přesto pořád děláme svou práci, co? Snažíme se chytat vrahy, i když víme, co nám hrozí.“

Nakonec jsem ji vzal za ruku a přiměl ji, aby se posadila vedle mě na postel.

„Já tam musím jet, Bree. Ten parchant už teď zabil víc lidí ve Washingtonu než kdokoli, s kým jsem se kdy utkal. Dříve nebo později se vrátí a bude v tom pokračovat.“

„A zabil tvoji přítelkyni.“

„Ano, zabil mou přítelkyni. Zavraždil Ellii Coxovou a celou její rodinu.“

Nakonec Bree pokrčila rameny. „Tak si jeď. Jeď do Afriky, Alexi.“ Pak jsme se dlouze objali a já si znovu připomněl, proč ji miluji. A možná i proč od ní teď utíkám.

Kapitola 26

Setkal se s bílým ďáblem v dřevem obloženém doutníkovém baru kousek od Pennsylvania Avenue, půl tuctu bloků od Bílého domu. Objednali si pití a předkrmy a běloch si vybral doutník značky Partagás.

„Doutníky nepatří mezi vaše zlozvyky?“ zeptal se.

Já zlozvyky nemám,“ opáčil Tygr. Jsem vůči nim imunní.“

Běloch se tomu zasmál.

„Peníze byly převedeny, tři sta padesát tisíc. Vracíte se zpátky?“

„Ano, už dnes večer. Těším se domů do Nigérie.“

Muž přikývl. „I v tak těžkých časech?“

„Zvláště teď. Čeká mě tam spousta práce. Nerad zahálím.“

Běloch si ořízl doutník a Tygr usrkl drahého koňaku. Nebyl si jistý, ale myslel si, že ví, kdo jeho zaměstnavatel je. Nebylo by to poprvé. Tihle afričtí zadavatelé nebyli vždycky spolehliví – ale on byl. Pokaždé.

„Je tu ještě něco.“

„Tak je to u vás pokaždé,“ utrousil Tygr.

„Je vám na stopě jeden americký policista.“

„Do Afriky za mnou nepůjde.“

„Naopak, má to v úmyslu. Možná ho budete muset zabít, ale byli bychom raději, kdybyste ho nechal naživu. Jmenuje se Alex Cross.“

„Chápu. Alex Cross. Není moc chytré jet si pro smrt až do Afriky.“

„Ne,“ řekl běloch. „Taky byste to měl mít na paměti.“

DRUHÁ ČÁST

ZNAMENÍ KŘÍŽE

Kapitola 27

Tygr byl v každém směru záhada, tajemství, které se dosud nikomu nepodařilo odhalit. V Africe žádní tygři nežijí, proto dostal tuhle přezdívku. Nikomu se nepodobal, byl jediný svého druhu, nadřazený všem ostatním zvířatům, zvláště lidem.

Než začal chodit do školy v Anglii, žil Tygr několik let ve Francii a naučil se francouzsky a anglicky. Objevil v sobě nadání pro jazyky a dokázal si zapamatovat skoro všechno, co se kdy naučil nebo si přečetl. První léto ve Francii prodával mechanické ptáky dětem na parkovišti před zámkem ve Versailles. Naučil se tam důležitou věc: nenávidět bělochy a zvlášť bílé rodiny.

Toho dne měl práci ve městě Port Harcourt, které neměl moc v lásce, protože ho příliš poznamenali cizinci. Nacházelo se v oblasti delty řeky Niger, kde byla většina ropných vrtů.

Hra začala. Čekala ho další prémie.

Černý mercedes ujížděl do vysokého kopce směrem k části města obývané cizinci – a také přímo k Tygrovi.

Ten jako obvykle trpělivě čekal na svou kořist.

Potom se vypotácel do vozovky jako nějaký chudý opilec na flámu. Mercedes bude muset okamžitě zastavit, nebo ho srazí.

Nejspíš proto, že byl tak mohutný a pomačkal by kapotu, dupl řidič v posledním okamžiku na brzdu.

Tygr viděl, jak ho ten černý šmejd v livreji proklíná za čelním oknem. Zvedl rychle pistoli a zastřelil řidiče a osobního strážce přes sklo.

Jeho divocí chlapci už stáli u obou zadních dveří limuzíny a vytloukali boční okénka páčidly.

Pak otevřeli dveře dokořán a vytáhli ven ječící, ani ne patnáctileté bílé děti – kluka a holku.

„Neubližujte jim, mám jiný plán!“ křikl.

O hodinu později už měl obě děti ve staré stodole na opuštěné farmě za městem. Byly už mrtvé a k nepoznání, i kdyby je někdo našel. Uvařil je v kotli s olejem. Jeho zaměstnavatel si výslovně vyžádal tenhle způsob smrti, který byl obvyklý v Súdánu. Tygr s tím neměl problém.

Nakonec vytáhl mobil a vytočil číslo z města. Když telefon někdo zvedl, nenechal americké rodiče promluvit.

Nebude mluvit ani s místní policií nebo se soukromou bezpečnostní agenturou, která měla tu ropnou společnost chránit před nebezpečím.

„Jestli chcete malého Adama a Chloe ještě vidět, uděláte přesně to, co vám řeknu. Zaprvé, nechci od vás slyšet ani slovo. Ani slovo.“

Jeden z policistů samozřejmě promluvil a on mu zavěsil. Zavolá jim znovu později a do večera bude mít peníze. Byla to snadná práce a Adam s Chloe mu připomněli ty protivné a chamtivé bílé děti, které si od něho kupovali mechanické ptáky ve Versailles.

Nelitoval, ani co by se za nehet vešlo. Byla to pro něho jen práce.

Jenom další velká odměna k vyzvednutí.

A pouhý začátek toho, co přijde.

Kapitola 28

byl jsem odhodlaný sledovat toho šíleného vraha a jeho bandu, kamkoli bude třeba, ale poznal jsem, že to nebude snadné. Právě naopak.

„Tys mi vzala pas? Rozumím tomu správně?“ zeptal jsem se Nany. „Takže jsi mi ho vlastně ukradla?“

Ignorovala otázku a položila přede mě talíř míchaných vajec. Přesmažených a bez toastu. Takže válka.

„Přesně tak,“ řekla. „Chováš se jako tvrdohlavé dítě, tak s tebou tak zacházím. A osobně dávám přednost slovu zabavila.“

Odstrčil jsem talíř. „Kvůli tomu muži zemřela Ellie Coxová a celá její rodina. A další rodina tady ve Washingtonu. Nepředstírej, že to s námi nemá nic společného.“

„Chceš říct s tebou. A tvojí prací, Alexi. S ničím jiným to nesouvisí.“ Nalila si půl hrnku kávy a zamířila do svého pokoje.

Zavolal jsem za ní: „Víš, že ukrást někomu pas je nezákonné?“

„Tak mě zatkni,“ odsekla a práskla dveřmi. Šest ráno a první kolo nového dne už bylo za mnou.

K tomuhle se schylovalo od okamžiku, kdy jsem se poprvé zmínil o možnosti odjet do Afriky. Nejdřív jen mlčela a po domě se objevovaly výstřižky z novin. Jednoho večera jsem našel ve svém prádle titulní reportáž v Timeu nazvanou „Smrtící delta“ a druhý den ráno v obálce vedle svých klíčů článek podle zpravodajství BBC „Mnoho frakcí, žádná šance na mír v Nigérii“.

Když jsem výstřižky ignoroval, přešla k přednáškám – vyzbrojená seznamem potenciálních rizik, jako bych skoro všechna z nich nezvážil sám. Muslimové zabíjející křesťany na severu Nigérie, křesťané mstící se ve východní Nigérii, křesťanský učitel zlynčovaný studenty, masové hroby objevené v Okije, policejní korupce a brutalita, každodenní únosy v Port Harcourtu.

Ne že by neměla pravdu. Tenhle případ byl už tak dost nebezpečný – a to jsem se ještě nevzdal výhody domácího hřiště. Ve skutečnosti jsem sám nevěděl, co mohu v Africe očekávat. Věděl jsem jen, že pokud existuje šance toho řezníka dostat, musím se jí chopit. Člověk od CIA hlásil, že se podezřelý právě teď nachází v Lagosu, nebo tam alespoň ještě před pár dny byl.

Zatahal jsem za několik nitek, abych popohnal svou žádost o vízum. Pak jsem vyměnil sto dvacet tisíc kilometrů z kilometrické banky za letenku do Lagosu.

Teď už mi stála v cestě jediná překážka – moje osmaosmdesátiletá babička. Velká překážka. Zůstala ve svém pokoji, dokud jsem neodešel do práce, a odmítala o mém zabaveném pasu vůbec mluvit.

Bylo jasné, že se bez něj daleko nedostanu.

Kapitola 29

toho večera jsem dal naně trochu ochutnat její vlastní medicínu. Počkal jsem, až půjdou děti spát. Pak jsem ji našel v jejím oblíbeném křesle s knihou od Lynne Trussové.

„Co to je?“ Zamžourala na hnědou obálku v mé ruce, jako by ji mohla pokousat.

„Další novinové články. Chci, aby ses na ně podívala. Vyprávějí děsivý příběh, Nano. Vražda, zpronevěra, znásilnění, genocida.“

V článku, který jsem Naně dal, se psalo o vraždách spáchaných ve Washingtonu oním gangem. Byly tam dvě dlouhé a dobře napsané reportáže z Postu, každá o jedné rodině, včetně fotografií ze šťastnějších časů – z dob, kdy měli ještě hlavy na krcích.

„Alexi, už jsem ti to říkala. Vím, co se tam stalo. Už se o tom nechci dál bavit.“

„Ani já ne.“

„Nemusíš každý případ vyřešit. Nech něco pro jednou plavat.“

„Kdybych tak mohl.“

Položil jsem jí obálku do klína, políbil ji na teplý vršek hlavy a šel si nahoru lehnout. „Ta je ale tvrdohlavá,“ zamumlal jsem cestou.

„Já ne, to ty. A hodně\“ zavolala za mnou.

Kapitola 30

ráno jsem sešel dolů okolo půl šesté. Nana stála u sporáku otočená zády ke mně. Vařila něco neodolatelného se skořicí.

Vytušil jsem past.

Jannie odnesla z kuchyňské linky sklenice s pomerančovým džusem a dala je na stůl, kde už bylo prostřené stříbro a plátěné ubrousky pro pět lidí.

Ali už seděl na svém místě a cpal se kukuřičnými lupínky s mlékem z velké misky. Zasalutoval mi mokrou lžičkou. „Už je tady!“

Et tu, Ali.

„To je ale milé překvapení!“ řekl jsem dost hlasitě na celou místnost.

Nana neodpověděla, ale určitě mě slyšela.

V tom okamžiku jsem si všiml mapy Afriky se žlutě vyznačenými hranicemi přilepené páskou na dveřích-lednice.

A také že mezi ubrousky a příbory leží na stole můj pas.

„Takže,“ řekla Nana, „byl jsi dobrý vnuk.“

Kapitola 31

agent cia ian flaherty konejšil hysterickou rodinu v nigerijském Port Harcourtu. Rodičům někdo unesl dospívajícího syna a dceru. Seděli v obývacím pokoji, čekali na požadavek výkupného a atmosféra nemohla být zoufalejší.

Ach ne, pomyslel si Flaherty.

Zazvonil mu mobil a všichni v místnosti na něho vrhli vystrašené a ustarané pohledy.

„Je mi líto, musím to vzít. Jde o jiný případ,“ řekl a vyšel francouzským oknem do svěží zahrady za domem.

Volali z Ameriky – další kritická situace.

Flaherty poznal hlas svého nadřízeného Erika Dany.

„Máme tady nepříjemnost. Má k vám namířeno detektiv z oddělení vražd Alex Cross. Přiletí v půl páté večer s Lufthansou, let 564. Tygr je v Lagosu?“ zeptal se Dana.

„Je tady,“ potvrdil Flaherty.

„Viděl jsi ho na vlastní oči?“

„Vlastně ano. Chceš, abych na něho počkal na letišti?“

„To nechám na tobě.“

„Asi bude nejlepší, když ho vyzvednu. Alex Cross, povídáš. Promyslím si to.“

„Dobře, ale budeš na něj muset dát pozor. Nedovol, aby se mu něco stalo… pokud tomu půjde zabránit. Je tady oblíbený a má konexe. Nestojíme tam u vás o žádné problémy.“

„Na to je pozdě,“ poznamenal Flaherty a cynicky se zasmál.

Vrátil se utěšovat rodiče, jejichž děti byly už nejspíš mrtvé.

Ale oni stejně zaplatí.

Kapitola 32

vyšetřování rozhodně vzalo obrat. Ale k lepšímu, nebo k horšímu?

Letadlo z Washingtonu do Frankfurtu nad Mohanem bylo skoro plné a nejméně první hodinu v něm vládl hrozný hluk. Strávil jsem nějakou dobu rozjímáním, kdo asi bude pokračovat dál do Afriky, ale pak jsem se ponořil zpět do svých temných úvah.

Hlavou se mi honilo všechno, co vedlo k téhle cestě, jako rozsáhlé poznámky o případu sahající od mých časů na Georgetownu, kde jsem chodil s Ellií, až k Naninu neochotnému souhlasu z toho rána.

Na klíně mi ležel rozevřený Nanin dárek na cestu. Byl to výtisk pamětí afrického spisovatele Wolea Soyinky Musíš vyrazit za svítání.

Do knihy založila asi rok starou rodinnou fotografii, na které se Jannie, Damon a Ali šklebili ve společnosti kačera Donalda v Disneylandu – a podtrhla citát na té stránce.

Tagba ba nde a a ye ogun ja.

Když člověk zestárne, přestane si libovat v bitvách.

Byla to zřejmě její verze posledního slova, jenže na mě to mělo právě opačný účinek. Cítil jsem ještě větší odhodlání dosáhnout toho, aby ta cesta měla nějaký smysl.

Ať proti mně bude stát cokoli, byl jsem rozhodnutý dopadnout vrahy Elliiny rodiny. Musel jsem, byl jsem Drakobijec.

Kapitola 33

„ach, soyinka, osvícený spisovatel. Už jste od něho něco četl?“

Ani jsem si nevšiml, že se někdo zastavil v uličce nad mým sedadlem. Zvedl jsem hlavu, i když jen trochu, a spatřil nejdrobnějšího kněze, jakého jsem kdy viděl. Nikoli nejmenšího muže, ale rozhodně nejmenšího duchovního. Jeho bílý kolárek jsem měl přímo v úrovni očí.

„Ne, tohle je poprvé,“ odpověděl jsem. „Dala mi ho na cestu moje babička.“

Jeho úsměv se ještě rozjasnil a oči zazářily. „Ona je z Nigérie?“

„Jenom sečtělá Američanka.“

„No, nikdo není dokonalý,“ utrousil a zasmál se dříve, než by to někdo mohl začít považovat za urážku. „Tagba ba nde, aaye ogun ja. To je yorubské přísloví, víte.“

„Vy jste z kmene Yoruba?“ zeptal jsem se. Jeho přízvuk mi připadal nigerijský, ale neměl jsem dost cvičené ucho, abych rozeznal yorubštinu od jazyků igbo nebo hausa či od jakýchkoli jiných.

„Jsem yorubský křesťan,“ odpověděl a s mrknutím dodal: „Křesťanský Yoruban, kdybyste se zeptal biskupa. Ale neříkejte to na mě, slibujete?“

„Nikomu to nepovím. Vaše tajemství je u mě v bezpečí.“

Natáhl ruku, jako by mi ji chtěl podat, a pak mi sevřel mou ruku v obou dlaních. Knězovy ruce byly drobné, ale z jejich stisku bylo cítit přátelství a možná ještě něco jiného.

„Přijal jste Ježíše Krista jako svého spasitele, detektive Crossi?“

Odtáhl jsem niku. Jak to, že víte, jak se jmenuji?“

„Protože pokud ne, vzhledem k účelu vaší cesty by mohla být pravá chvíle to udělat. Myslím přijmout Ježíše Krista.“

Kněz nade mnou udělal znamení kříže. „Jsem otec Bombata. Můj Bůh bude s vámi, detektive Crossi. V Africe budete Jeho pomoc potřebovat, to mi věřte. Tohle jsou pro nás moc zlé časy. Možná hrozí i občanská válka.“

Pozval mě, abych se posadil na volné sedadlo vedle něho, a rozmlouvali jsme celé hodiny, ale neprozradil mi, odkud zná mé jméno.

Kapitola 34

osmnáct hodin – které mi připadaly spíš jako několik dní – poté, co jsem odstartoval z Washingtonu, přistálo letadlo z Frankfurtu konečně na letišti Murtaly Muhammeda v nigerijském Lagosu.

Z letadla jsem sledoval neuvěřitelnou a skoro hypnotickou rozlohu Sahary, savany, které ji oddělovaly od pobřeží a stejně obrovský Guinejský záliv hned u města.

Poté co jsem vystoupil na letištní plochu, zmocnil se mne pocit, jako bych byl někde ve Spojených státech. Klidně to mohl být Fort Lauerdale.

„Je mi líto, že vám tady nemohu pomoci, bratře.“ Otec Bombata ke mně přistoupil a znovu mi potřásl rukou, než jsme se rozešli. Už předtím mi řekl, že ho bude čekat doprovod, který mu pomůže dostat se rychleji z letiště. „Dejte si do prázdné kapsy dvě stě nair, příteli,“ poradil mi.

„Pročpak?“ zeptal jsem se.

„Někdy je odpovědí Bůh, jindy peníze.“

Drobný kněz mi se svým obvyklým úsměvem podal navštívenku, pak se otočil a s posledním přátelským zamáváním odešel.

Co měl na mysli, jsem zjistil asi po třech hodinách, po které jsem se potil ve frontě před pasovou kontrolou. U přepážky byli jen dva pomalí úředníci na zhruba čtyři stovky lidí.

Někteří cestující prošli bez problémů, zatímco jiní se na začátku fronty zdrželi třeba půl hodiny. Dvakrát jsem viděl, jak někoho odvedla bočními dveřmi ozbrojená stráž.

Když na mě konečně přišla řada, podal jsem úředníkovi svou vstupní kartu a pas.

„Ano, a váš pas?“ zeptal se.

Na okamžik mě to zmátlo, ale pak jsem si vzpomněl, co mi řekl otec Bombata, a pochopil jsem. Potlačil jsem úšklebek. Úředník si říkal o úplatek.

Přistrčil jsem mu přes pult dvě stě nair. Vzal si je, dal mi do pasu razítko a zavolal dalšího člověka, aniž by se na mě znovu podíval.

Kapitola 35

chaos a hluk před pasovou kontrolou nebyl ničím ve srovnání s ohlušující vlnou kraválu a spěchajících lidí, která mě zalila, jakmile jsem prošel ohmatanými skleněnými dveřmi do hlavního terminálu letiště Murtaly Muhammeda.

Tam se mi dostalo prvního skutečného náznaku, že se nacházím ve velkoměstské aglomeraci osídlené třinácti miliony lidí. Myslím, že jich toho dne byla na letišti nejméně polovina.

Tak tohle je Afrika, pomyslel jsem si. A někde tam venku je můj vrah, nebo spíš vrazi.

Na cestě k výdeji zavazadel mě postupně zastavilo pět nigerijských „úředníků“. Každý mě požádal, abych prokázal svou totožnost. Všichni říkali v podstatě totéž. „Visa, American Express, jakákoli karta bude stačit. Zjevně věděli, že jsem Američan, a každý požadoval malý úplatek, nebo to snad brali jako spropitné.

Když jsem si vyzvedl z pásu cestovní tašku a prodral se zpátky davem lidí ženoucích se pro zavazadla, byl jsem v pokušení utratit ještě pár nair za služby otrhaného kluka se starou čepicí nosiče zavazadel, který se mě zeptal, kam mi má odnést věci.

Pak jsem si to ale rozmyslel a prodíral se dál s taškou v náručí. Cizinec v cizí zemi, pomyslel jsem si, ale ve svém nitru jsem se nepochopitelně radoval, že tam jsem. Bylo to pro mě zcela nové území a cítil jsem příslib dobrodružství. Netušil jsem však, podle jakých pravidel se tam hraje.

Kapitola 36

venku, kde to páchlo výfukovými plyny, mě nečekala žádná úleva ani zázrak. Kam jsem se podíval, zaplňovaly ulice stovky starých aut, náklaďáků a žlutých autobusů. Dopravou se proplétali místní všeho věku a prodávali cokoli – od ovoce po dětské oblečení a obnošené boty.

„Alexander Cross?“

Otočil jsem se v očekávání, že uvidím lana Flahertyho, svůj kontakt na CIA tady v Nigérii. Agenti CIA se umějí nenápadně připlížit, jen co je pravda.

Místo toho jsem však stál tváří v tvář dvěma uniformovaným policistům. Uniformy měli celé černé včetně baretů a na náramenících košil pásky označující hodnosti. Oba byli vyzbrojení poloautomaty.

„Jsem Alex Cross, ano,“ řekl jsem.

Co se stalo pak, postrádalo veškerou logiku. Strhli mi z ramene tašku a vyrvali mi i malý kufřík. Jeden policista mě otočil a já ucítil na zápěstích pouta, která se mi zařízla do masa.

„Co to má znamenat?“ Snažil jsem se otočit, abych na policisty viděl. „O co jde? Povězte mi, co se děje!“

Policista nesoucí má zavazadla zvedl ruku, jako by zastavoval taxík. U obrubníku okamžitě zastavil bílý čtyřdveřový pick-up Toyota.

Poldové otevřeli zadní dveře, sklonili mi hlavu, strčili mě dovnitř a hodili mé věci za mnou. Jeden z nich zůstal stát na chodníku, zatímco druhý naskočil vedle řidiče. Rozjeli jsme se.

A mně to náhle došlo – byl jsem uneseni

Kapitola 37

bylo to neskutečné. Bylo to šílené.

„Kam mě to vezete? O co tu jde? Jsem americký policejní důstojník,“ protestoval jsem ze zadního sedadla. Zdálo se však, že mě nikdo neposlouchá.

Předklonil jsem se na sedadle a dostal tvrdě obuškem do hrudníku. Další dvě rána mířily na obličej.

Cítil jsem a slyšel, jak se mi zlomil nos.

Z obličeje mi okamžitě vytryskla na košili krev. Nemohl jsem tomu uvěřit.

Policista na sedadle spolujezdce mě probodl zuřivým pohledem, připravený znovu se rozmáchnout obuškem. „Radši sklapni, bělochu. Zatracenej Američane, zatracenej teroristo, zatracenej poldo.“

Slyšel jsem už, že někteří místní lidé nesnášejí, když o sobě američtí černoši mluví jako o Afroameričanech. Teď jsem to pocítil na vlastní kůži. Lapal jsem ústy po dechu, polykal krev a snažil se soustředit, přestože se mi točila hlava. Jak se auto proplétalo dopravou od letiště a řidič neustále mačkal klakson, zaplavoval mě vlhký vzduch plný výfukových zplodin.

Za oknem se míhaly barevné šmouhy bílých, červených a zelených aut a několika jasně žlutých autobusů. Po kraji silnice kráčely ženy s dětmi zavěšenými nízko na zádech a některé z nich balancovaly s koši na hlavách. V dohledu byla spousta chatrčí, ale také moderní budovy, a navíc další auta, autobusy, náklaďáky a povozy.

Okolní život pokračoval jako obvykle. A obával jsem se, že situace v autě také není nijak neobvyklá.

Pak se na mě policista náhle znovu vrhl. Natáhl se přes sedadlo a odstrčil mě ke straně. Připravil jsem se na další ránu obuškem, ale místo toho jsem ucítil, jak mě šacuje. Z kapsy mi vyklouzla peněženka. „Hej!“ vykřikl jsem.

Vytáhl z ní všechnu hotovost, kterou jsem měl – tři sta amerických dolarů a další pět set v nairách – a hodil mi prázdnou peněženku do obličeje. Lebkou mi projela pronikavá bolest.

Vykašlal jsem další spršku krve, která zasáhla sedadlo a vynesla mi další ránu obuškem do ramene.

Tmavomodrý silonový potah na zadním sedadle mi náhle začal dávat smysl. Byl tam kvůli skvrnám od krve. Neměl jsem tušení, co se to děje a co bych měl dělat. Navzdory pocitu, že bych měl mlčet, jsem se znovu zeptal: „Kam mě vezete? Jsem americký detektiv! Pracuji na případu vraždy.“

Policista vyštěkl na řidiče cosi v místním dialektu. Ostře jsme odbočili a já padl na dveře auta, když jsme zabrzdili na krajnici.

Oba dva vystoupili! Jeden z nich otevřel dveře na mé straně a já vypadl na zem. Se spoutanýma rukama’jsem ani nemohl zmírnit náraz. Zaplavila mě palčivá bolest a začal jsem se dusit prachem. Pod pažemi mě popadly silné ruce a ten policista – nebo kdo to byl – mě zvedl na kolena. Všiml jsem si, jak nás zadním oknem kolemjedoucího kombíku Audi pozoruje malv kluk.

„Máš kuráž, zatracenej bělochu, ale ta se ti šeredně vymstí.“

To řekl řidič, který postoupil kupředu, aby splnil svůj úkol. Uhodil mě tvrdě dlaní do levé tváře a hřbetem ruky do pravé. Měl jsem co dělat, abych se udržel zpříma.

„Vy dva odvádíte skvělou práci,“ neodpustil jsem si. Už mi bylo jedno, co přijde pak.

Byl to úder pěstí do spánku. Lebkou se mi rozlehlo podivné zapraskání a pak další. Nevím, kolik ran pěstí následovalo. Myslím, že jsem omdlel po čtvrté.

Kapitola 38

neskutečné, neslýchané, neuvěřitelné.

Když jsem se probral, byla tma a všechno mě bolelo, zvlášť nos. Nejdřív jsem měl v hlavě prázdno. Neměl jsem ponětí, kde jsem. Jen jsem si pomyslel: Jak jsem se tady octil A pak: Kde je tadyl Kam mě odvezli? Zvedl jsem ruku ke spánku. Ucítil jsem ostré štípnutí tam, kde jsem nahmatal otevřenou ránu, a pak jsem si vzpomněl na pouta. Ale ta jsem už na zápěstích neměl.

Ležel jsem na zádech na tvrdé podlaze – kamenné, nebo betonové.

Někdo se na mě shora díval. V temné místnosti jsem nedokázal rozeznat jeho výraz, jen jsem poznal, že je to muž tmavé pleti.

Ne jeden muž, uvědomil jsem si. Mnoho. Stál kolem mě tucet mužů, možná víc. Pak mi to došlo. Byli to vězni – jako já.

„Běloch se probral,“ řekl někdo.

Asi mě prozradilo oblečení, podle něhož ve mně poznali Američana. Označení „běloch“ bylo míněno jako urážka, kterou jsem už na téhle cestě slyšel.

„Kde to jsem?“ vypravil jsem ze sebe skřehotavě. „Voda?“ zeptal jsem se.

Ten, který předtím promluvil, řekl: „Ta bude až ráno, příteli.“ Klekl si a pomohl mi se posadit. Měl jsem pocit, jako by mi měl prasknout hrudník, a trpěl jsem příšernou bolestí hlavy, která, jak jsem věděl, sama od sebe nezmizí.

Rozhlédl jsem se po jakési pochmurné, špinavé cele. I se zlomeným nosem jsem ucítil silný a nepředstavitelně odporný zápach, vycházející nejspíš z latríny ukryté v některém koutě. Začal jsem mělce dýchat ústy.

Jediné slabé světlo přicházelo mříží ve dveřích v protější zdi. Místnost vypadala dost velká, asi pro tucet lidí, ale bylo nás tam třikrát tolik, samí muži.

Mnoho vězňů leželo bok po boku na zemi. Několik šťastnějších chrápalo na pryčnách zavěšených na zdech.

„Kolik je hodin?“ zeptal jsem se.

„Asi půlnoc. Kdo ví? Co na tom záleží? Stejně jsme už všichni mrtví.“

Kapitola 39

KDYŽ SE Ml TROCHU VYJASNILO v hlavě, uvědomil jsem si, že jsem přišel o peněženku. A o opasek.

A – došlo mi, když jsem se ještě trochu ohmatal – také o náušnici v levém uchu. Lalůček byl roztržený od dírky, ve které jsem měl malý stříbrný kroužek, dárek k narozeninám od Jannie.

Kam mě to odvezli? Jak daleko jsem od letiště? Jsem stále v Nigérii?

Proč se jim někdo nepokusil zabránit, aby mě unesli? Tohle se tady děje normálně?

Ani na jednu z těch otázek jsem neznal odpověď.

„Jsme v Lagosu?“ zeptal jsem se nakonec.

„Ano. V Kirikiri. Jsme političtí vězni. Tak nám to řekli. Já jsem novinář. A vy?“

Ode dveří zaznělo kovové zaškrábání, jako by je někdo odemykal. Pak se otevřely dokořán.

Viděl jsem, jak se ve světle v betonové chodbě zastavili dva dozorci v modrých uniformách, než překročili práh do tmy. Pár vteřin nato už po nás jeden z nich přejížděl baterkou.

Posvítil mi do očí a chvilku nade mnou stál.

Byl jsem si jistý, že přišli pro mě, ale místo toho popadli muže vedle mě, toho, co mi řekl, že je novinář.

Hrubě ho zvedli na nohy. Potom jeden z dozorců vytáhl z pouzdra pistoli a přiložil mu ji ke spánku.

„Nikdo nebude s Američanem mluvit. Nikdo,“ oznámil dozorce všem v místnosti. „Slyšíte?“

Pak už jsem jen užasle sledoval, jak do vězně buší hlavní pistole, dokud neupadl do bezvědomí. Nakonec ho vytáhli z cely.

Ostatní vězni reagovali tichou apatií, jen několik jich sténalo do dlaní. Nikdo se nepohnul a z několika míst ke mně stále doléhalo chrápání.

Zůstal jsem na místě a všechno to v sobě zadržoval, dokud dozorci neodešli. Pak jsem udělal to jediné, co se dalo – lehl jsem si znovu na podlahu, kde mi při každém mělkém nádechu projela hrudníkem pronikavá bolest.

Do jakého pekla jsem se to dostal?

Kapitola 40

kéž bych mohl říct, že moje první noc v cele v Kirikiri byla jen šmouha, kterou si stěží pamatuji.

Je to však přesně naopak. Nikdy z ní nic nezapomenu, ani vteřinu.

Nejhorší byla žízeň, aspoň té první noci. Hrdlo jako by se mi mělo sevřít. Dehydratace mě požírala zevnitř a velicí moskyti a krysy se pokoušeli o totéž zvenčí.

V hlavě i trupu mi celou noc tepala bolest jako metronom a pocit bezmoci mě hrozil zaplavit každým okamžikem, kdy jsem se přestal hlídat nebo jsem, chraň bůh, na půl hodinky usnul.

Přečetl jsem si dost zpráv organizace pro ochranu lidských práv Human Rights Watch, abych si uměl udělat obrázek o podmínkách v tomhle druhu vězení, ale rozdíl mezi mou představou a realitou byl obrovský. Byla to zřejmě nejhorší noc mého života, a to už jsem měl za sebou pár opravdu ošklivých. Strávil jsem nějakou dobu s Kýlem Craigem, Garym Sonejim a Casanovou.

Když se konečně začalo rozednívat, pozoroval jsem jediné zamřížované okénko jako televizi. Pohled na to, jak se postupně mění od černé přes šedou až k modré ve mně vyvolával pocit téměř se blížící optimismu.

Právě když se vězni okolo mě začali vrtět, dveře cely se znovu otevřely.

Na prahu stál šlachovitý dozorce, který mi připomínal hodně velkou luční kobylku. „Cross! Alexander!“ zařval. „Crossi, sem! Hned!“Když jsem pomalu vstával, dalo mi dost práce vypadat aspoň částečně pohyblivý. Soustředil jsem se na bolest způsobenou vytrhávanými chlupy na hrudi, kde byly přilepené zaschlou krví ke košili. Byl to jen instinkt, ale pomohl mi přejít na podlamujících se nohou ke dveřím.

Pak jsem následoval dozorce chodbou. Zahnul doprava, a když jsem před sebou uviděl slepý konec chodby, vzdal jsem se všech nadějí, že bych se mohl dostat z vězení.

Dnes i někdy jindy.

„Jsem americký policista,“ pustil jsem se znovu do vysvětlování. „Přijel jsem vyšetřovat vraždu.“

A pak mi to došlo – co když jsem právě proto ve vězení!

Kapitola 41

tohle bylo rozhodně peklo. Minuli jsme několik neblaze vypadajících plechových dveří stejných jako ty vedoucí do mé cely. Napadlo mě, kolik vězňů tam asi drží a kolik z nich jsou Američané. Většina dozorců mluvila trochu anglicky, což mě dovedlo k podezření, že tam nejsem jediný Američan.

Poslední dveře v chodbě byly jediné bez zámku. Před nimi stála stará kancelářská židle se zrezavělým sedákem.

„Dovnitř,“ vyštěkl dozorce. „Jdi rychle, detektive.“

Když jsem přistoupil k židli, abych ji odstrčil stranou, vrazil mi ji do rukou. Jedině dobře. Bylo příjemné posadit na něco jiného než na podlahu – a na to, abych zůstal stát, jsem se moc necítil.

Jakmile jsem byl uvnitř, zavřel dveře a já podle zvuku vzdalujících se kroků poznal, že odešel.

Tahle místnost se podobala cele – jen s tím rozdílem, že byla asi poloviční a prázdná. Betonová podlaha a kamenné zdi pokrývaly tmavé šmouhy, ze kterých nejspíš vycházel ten hnilobný zápach.

Nebyla tam žádná latrína. Možná proto, že celá ta místnost sloužila jako latrína.

Ohlédl jsem se k šedým plechovým dveřím. Vzhledem k tomu, že neměly zámek, bylo bláznivější pokusit se odtamtud zmizet, nebo jenom sedět a čekat, co se bude dít?

Už jsem skoro stál, když jsem znovu zaslechl kroky. Dosedl jsem zpátky na židli. Dveře se otevřely a vstoupili dva policisté – měli na sobě černé uniformy místo modrých, které nosili dozorci. Žaludek mi prozradil, že to není změna k lepšímu.

Stejně tak tvrdý, naštvaný výraz ve tvářích policistů.

„Cross? Alexander?“ vyštěkl jeden.

„Mohl bych dostat trochu vody?“ zeptal jsem se. Po ničem na světě jsem netoužil víc. Sotva jsem mohl mluvit.

Jeden z poldů – se zrcadlovými slunečními brýlemi na očích – se podíval na druhého, který zavrtěl hlavou.

„Z čeho jsem obviněn?“ zeptal jsem se.

„Pitomá otázka,“ řekl ten se zrcadlovkami.

Aby podtrhl jeho slova, došel ke mně ten druhý a zarazil mi pěst do žaludku. Zalapal jsem po dechu a svalil se na zem jako žok.

„Postav ho!“

Polda v brýlích mě zvedl jako pírko a chytil pevnými pažemi zezadu pod rameny. Když přišla další rána, podržel mě, abych neupadl, a zároveň se postaral, aby mé tělo absorbovalo plný zásah. Okamžitě jsem se pozvracel, trochu překvapený, že mi v žaludku ještě něco zbylo.

„Mám peníze,“ zkusil jsem to, co už v téhle zemi zabralo.

Policista s vyšší šarží byl obrovský – vysoký jako Sampson a s převislým břichem ugandského prezidenta Idiho Amina, Řezníka z Kampaly. Podíval se mi ze svých výšin přímo do očí. „Tak se koukneme, co máš.“

„Tady ne,“ řekl jsem. Flaherty, můj kontakt v CIA, mi měl založit účet v jedné lagoské bance, která jako by teď byla milion kilometrů daleko. „Ale můžu je sehnat –“

Velící policista mě udeřil loktem do čelisti. Následovala drtivá rána pěstí do hrudníku. Náhle jsem nemohl dýchat.

Ustoupil a mával na toho v zrcadlovkách, aby uhnul. S mrštností, kterou bych od něho nečekal, vykopl ten velký tlusťoch vysoko jednu botu a znovu mě zasáhl přímo do hrudi. Připadal jsem si jako rozšlápnutý brouk.

Slyšel jsem, spíš než viděl, jak oba policisté odcházejí z místnosti. Tak to by bylo. Nechali mě ležet na podlaze – bez výslechu, bez požadavků, bez vysvětlení. Bez naděje?

Kapitola 42

zpátky v cele jsem dostal misku s hrstkou kasavy a hrnek vody. Vodu jsem vypil jedním douškem, ale zjistil jsem, že kasavu, důležitou plodinu pěstovanou v celé Africe, sníst nemůžu. Když jsem se pokusil spolknout pevnou stravu, hrdlo se mi sevřelo.

Nedaleko ode mě seděl mladý vězeň a upřeně mě pozoroval. Opřený zády o zeď jsem zašeptal jen tak hlasitě, aby mě slyšel: „Chceš to?“ a podal jsem mu misku.

„Sláva kasavě, skvělé kasavě,“ procedil mezi zuby a vzal si ji. „To je ze slavné básně, kterou se učíme ve škole.“

Posadil se vedle mě a oba jsme nespouštěli oči ze dveří, jestli se neobjeví dozorci.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal jsem se.

„Sunday, pane.“

Nemohlo mu být víc než dvacet. Šaty měl špinavé, ale tipoval jsem ho na střední třídu. Na každé tváři měl tři rovnoběžné jizvy jako znak kmene.

„Dej si, Sunday. Ale neměli by tě vidět, jak se mnou mluvíš.“

„K čertu s nimi,“ řekl. „Co mi můžou udělat? Šoupnout mě do cely?“

Rychle snědl kasavu a rozhlížel se přitom kolem sebe, jako by čekal, že mu ji někdo sebere. Nebo vtrhne dovnitř a zbije ho.

„Jak dlouho už jsi tady?“ zeptal jsem se ho, když dojedl.

„Zavřeli mě sem před deseti dny. Možná už před jedenácti. Všichni tady jsou noví vězni a čekají na převoz.

To byla novinka. „Na převoz? Kam?“

„Do věznice s maximální ostrahou někde na venkově. Ale možná to bude horší, to nevíme. Třeba všichni skončíme ve velké jámě.“ „Jak dlouho se tady čeká na převoz?“ Sklopil zrak k podlaze a pokrčil rameny. „Tak deset dní. Pokud nemáte egunje.“ „Egunje?“

„Peníze pro dozorce, aby to popohnali. Nebo třeba někoho, kdo ví, že jste tady.“ Na obojí jsem zavrtěl hlavou. „Tak to máte velkou wahalu, pane. Stejně jako já. Neexistujete. Pšt. Jde dozorce.“

Kapitola 43

když mě dozorci třetího dne ráno probudili, museli mě zvednout na nohy. Nehodlal jsem s nimi jít dobrovolně. Ne na svou popravu. Hrudník mě ještě bolel od bití z předchozího dne a měl jsem pocit, že jsem do nosu dostal ošklivou infekci.

Tentokrát jsme před celou odbočili doleva. Nevěděl jsem, jestli je to dobrá, nebo špatná zpráva.

Následoval jsem tu lidskou kobylku dolů po příkrém schodišti, další chodbou a kolem tolika rohů, až jsem si myslel, že bych sám zpátky nikdy netrefil.

Nakonec jsme vyšli na uzavřený dvůr. Byla to jen plocha vysušené hlíny s několika trsy plevele obehnaná třímetrovým plotem s ostnatým drátem nahoře. Pokud to mělo být cvičiště, ubožejší jsem nikdy nepoznal.

V jasném světle jsem toho však stejně moc neviděl. A bylo vedro, nejméně čtyřicet stupňů, možná víc.

Dozorce nezastavil, dokud nedošel k vysoké bráně s ostnatým drátem na druhé straně dvora.

Zamčené dveře se otevřely do průchodu budovou, po němž následovaly další dveře a za nimi něco, co vypadalo jako vzdálené parkoviště.

Zeptal jsem se svého doprovodu, co se děje. Neodpověděl.

Jen otevřel dveře a nechal mě projít.

Zavřel je za mnou a zamkl mě v další chodbě.

„Bylo o tebe postaráno,“ řekl.

„Kdo se o mě postaral?“

„Uvidíš.“

Už se vracel, odkud jsme přišli, a nechal mě tam stát. Srdce mi divoce bušilo a každý sval v těle jsem měl napjatý. Tohle rozhodně vypadalo jako konec – ať už dobrý, nebo špatný.

Náhle se otevřely dveře napravo ode mě a z nich vystrčil hlavu další dozorce. Netrpělivě na mě mávl.

„Pojď dovnitř, dělej!“

„Když jsem zaváhal, natáhl se ven a vtáhl mě za paži dovnitř. „Seš hluchej? Nebo blbej? Pojď dovnitř!“

Místnost, do které jsem vstoupil, měla klimatizaci. Bylo to, jako by mě někdo polil ledovou vodou, a já pochopil, proč chtěl za mnou tak rychle zase zavřít.

Stál jsem v kanceláři, která vypadala docela obyčejně. Byly tam dva dřevěné stoly a několik registratur. Druhý dozorce – skloněný nad nějakými papíry – mě ignoroval. Kromě těch dvou tam byl ještě první běloch, kterého jsem viděl od chvíle, co jsem vystoupil z letadla.

Byl civilně oblečený v lehkých kalhotách a košili. Oči mu zakrývaly sluneční brýle. Odhadl jsem ho na CIA.

„Flaherty?“ zeptal jsem se, když sám od sebe nic neřekl.

Hodil mi prázdnou peněženku a konečně promluvil. „Proboha, vy vypadáte strašně. Jste připravený odsud vypadnout?“

Kapitola 44

byl jsem víc než připravený z toho pekla odejít, ale zároveň ohromený tím vším, co se mi přihodilo od příletu do Lagosu.

„Co –? Jak jste mě našel?“ zeptal jsem se Flahertyho, ještě než jsme vyšli z klimatizované kanceláře. „Co se to děje? A co mělo tohle všechno znamenat?“

„Teď ne.“ Otevřel dveře a pokynul mi, abych vyšel jako první. Dva dozorci ani nevzhlédli. Jeden z nich škrábal něco do spisu a druhý drmolil do telefonu. Obvyklý provoz v útrobách pekla.

Jakmile se za námi zaklaply dveře, vzal mě Flaherty za paži. „Potřebujete nějakou pomoc?“

„Proboha, Flaherty. Děkuju.“

„Zlomili vám nos?“

„Mám takový pocit.“

„Vypadá to tak. Znám jednoho člověka. Tu máte.“ Podal mi láhev vody a já si ji začal lít do krku. „Jen pomalu, kamaráde.“

Dovedl mě ke starému šedobílému peugeotu 405 zaparkovanému ve stínu nedalekého stromu. Moje taška už ležela na zadním sedadle. „Díky,“ řekl jsem znovu.

Jakmile jsme se rozjeli, zeptal jsem se ho: „Jak jste mě našel?“

„Když jste se ve čtvrtek neukázal, došlo mi, že je jen několik možností. Za stovku jsem zjistil, kde jste, za pět stovek jsem vás dostal ven.“

Vytáhl z náprsní kapsy navštívenku a podal mi ji. Byla ze Citibank s adresou z Lagosu. Vzadu bylo propisovačkou napsáno ACROSS9786EY4.

„To heslo byste si měl změnit. A nechat si poslat na ten účet ještě tak tisícovku, jestli můžete.“

„Co moje rodina?“ vzpomněl jsem si náhle. „Mluvil jste s nimi? Vědí, co se děje?“

„Poslechněte, neberte to ve zlém, ale já nejsem váš sociální pracovník. Vím, že se nejspíš cítíte, jako byste prošel osmnáctým kruhem pekla nebo něco takového, ale v tomhle se mnou nepočítejte. Dobře? Nechci být hrubý, ale tak to tady dneska chodí.“

Vyklepal z balíčku lehkou camelku, zapálil ji a vyfoukl nosem dva proudy kouře. „Můžete zavolat domů z hotelu.“

„Dojímá mě váš soucit.“

Zasmál se. Myslím, že jsme si rozuměli. Můj příběh nepatřil zjevně mezi ty nejhorší, které lan Flaherty v Lagosu slyšel. Nejspíš ani zdaleka.

„Máte v autě něco k jídlu?“ zeptal jsem se.

Natáhl ruku a otevřel přihrádku na rukavice. Byl v něm čokoládový proteinový nápoj v plechovce, teplý a trochu hrudkovitý, ale nic mi nikdy nechutnalo víc.

Zaklonil jsem hlavu, zavřel oči a poprvé za tři dny se pokusil uvolnit a promyslet si svůj postup při vyšetřování i to, co se mi zatím stalo.

Kapitola 45

z horečnatého, nepříjemného spánku mě probudilo hlasité zadunění.

Mohlo uplynout je pár minut. Otevřel jsem oči právě včas, abych viděl, jak ze střechy peugeotu slétla okopaná teniska a dopadla na přední kapotu.

„Co to sakra je?“ rozhlížel se kolem sebe Flaherty.

Trčeli jsme v ošklivé zácpě a řady stojících aut se táhly dopředu i dozadu, kam jsme až dohlédli. „Místní hajzlíci,“ ušklíbl se. „To jsem si mohl myslet.“

Spatřil jsem je nejprve ve zpětném zrcátku. Bylo jich nejméně půl tuctu. Od pohledu puberťáci. Šli od auta k autu, některá míjeli a u jiných se zastavovali a okrádali řidiče a cestující.

„Co jsou zač?“ zeptal jsem se.

„Jenom malí grázlíci, štěnice. Nedělejte si s nimi starosti.“

O dvě auta vzadu se kluk s placatým obličejem, oblečený ve staré mikině Chicago Bulls, natáhl do okénka na straně řidiče a udeřil pěstí. Pak vytáhl ven kufřík.

„Měli bychom něco udělat, ne?“ Položil jsem ruku na kličku dveří, ale Flaherty mě stáhl zpátky.

„A co asi? Všechny je zatknout? Nacpat je do kufru? Nechte to na mě.“

Další kluk, bez trička, s vyholenou hlavou a obličejem posetým akné, přišel k boku našeho auta. Naklonil se do Flahertyho okénka a zvedl pěst.

„Dej mi zasranou peněženku, oyinbo chlape,“ zaječel. „Fofrem!“

Flaherty už měl ruku pod sedadlem. Vytáhl glock a z klína na kluka namířil.

„A co kdybys dal peněženku ty mě, parchantě?“ vyštěkl. Grázlík ustoupil s rukama nad hlavou a úšklebkem ve tváři. „Nebo bych spíš měl říct harante. Tak jo, padej, než si to rozmyslím.“

„Tohohle ne, lidi!“ zavolal na své kamarády a palcem a ukazováčkem naznačil pistoli.

Jeden z nich přesto cestou kolem nás zabubnoval na kufr auta, ale šli dál. Nikdo jiný nás už neobtěžoval.

Flaherty postřehl, že se na něho dívám.

„Co je? Poslechněte, až přijedu do Washingtonu, můžete mi říkat co a jak. Ale tady se snažte nezapomínat, kde jste, dobře?“

Obrátil jsem se, pohlédl ven čelním sklem a viděl, jak byl okrádán další řidič, zatímco jsme tam jen tak seděli.

„Na to se dá těžko zapomenout,“ utrousil jsem.

Kapitola 46

trhl jsem sebou, když jsem si uvědomil, že mé vyšetřování vlastně nepokračuje a že to bude jako snažit se objasnit zločin na Marsu. Natolik odlišný byl život v Nigérii od toho, na jaký jsem byl zvyklý.

Hotel Superior, kde mě Flaherty vysadil, byl rozlehlý. Nebylo na něm toho moc, co by se dalo doporučit, přestože se někdy v padesátých letech nejspíš jednalo o luxusní podnik. Teď mu ze zdí opadávala omítka a na parkovišti prodával dav místních trička, elektroniku a telefonní karty.

Byl také kousek od letiště. Za tři dny v Nigérii jsem byl tam, odkud jsem přišel.

„Proč jste mě sem přivezl?“ zeptal jsem se, když jsem si na zadním sedadle převlékal tričko.

„Napadlo mě, že budete třeba chtít zítra ráno chytit letadlo. Naděje umírá poslední.“

„Letadlo kam?“

„No domů, člověče. Měl byste hned odjet, detektive Crossi. Než se vám rozhodnou doopravdy ublížit. Tygra nedostanete, ale on by mohl dostat vás.“

Zarazil jsem se a vyvalil na Flahertyho oči. „Tygra?“

Kapitola 47

„tak se jmenuje, detektive Crossi. Vy jste to nevěděl? Tygr si vlastně říká několik šéfů gangů, ale ten váš chlap byl první.“

„Takže vy víte, kde je?“

„Kdybych to věděl, zavezl bych vás rovnou tam a skoncoval s tím.“

Hodil jsem svou zakrváceno košili do odpadkového koše a zvedl tašku. „V kolik se zítra sejdeme?“

Flaherty se pousmál. Myslím, že to byl projev sympatií. „Zavolám vám.“

„V kolik?“

„Jak to jenom půjde. Odpočiňte si. Jestli tady zítra ráno nebudete, poznám, že máte všech pět pohromadě.“

Než odjel, půjčil jsem si od něho nějakou hotovost, abych mohl zaplatit první noc v Superioru a koupit si telefonní kartu.

O tři čtvrtě hodiny později jsem už byl osprchovaný a najedený a čekal na hovor do zámoří.

Pokoj nebyl rozhodně nic extra. Asi tři metry na pět, oprýskané stěny a občas nějaký ten šváb jako společnost.

Poslíčka nijak nepřekvapilo zjištění, že u umývadla chybí odpadní potrubí. Slíbil, že to brzy nechá dát do pořádku. Bylo mi to celkem jedno. Po vězeňské cele jsem si v tom pokoji připadal jako v prezidentském apartmá.

Když Jannie zvedla sluchátko a já uslyšel její hlas, sevřelo se mi hrdlo. Zapomněl jsem i na to, že mi v nose cuká bolestí a občas mi z něj ukápne krev.

„No to se podívejme, kdo je ve škole,“ řekl jsem a snažil se, aby to znělo vesele.

„Je sobota, tati. Tys tam ztratil přehled o čase? A taky mluvíš, jako bys měl rýmu.“

Dotkl jsem se bolavého zlomeného nosu. „Jo, mám trochu ucpaný chobot, ale dá se to přežít. A vlastně bydlím v nejlepším hotelu ve městě.“

„Alexi, to jsi ty?“ ozvala se Nana z paralelní linky a já poznal, že je trochu rozmrzelá. „Kde jsi byl celé tři dny? Takové chování je nepřijatelné.“

„Omlouvám se, Nano, ale dovolat se ven bylo těžší, než jsem čekal,“ řekl jsem a začal se vyptávat na spoustu věcí, abych si ušetřil další lži.

Jannie mi pověděla o octomilkách ze svého přírodovědného experimentu a o nových sousedech v Páté ulici. Naně dělalo starosti, že se hluk vydávaný bojlerem v suterénu podobá tomu, který nás posledně stál devět set dolarů. Pak se do toho vložil Ali, aby mi sdělil, že dokáže najít na mapě Nigérii a že se její hlavní město jmenuje Lagos. Věděl dokonce počet obyvatel – více než sto třicet pět milionů.

Potom Nana řekla, že mi dá Bree.

„Ona je tam?“ podivil jsem se. Bree měla v plánu vrátit se na dobu mé nepřítomnosti do svého bytu.

„Někdo na nás tady musí dohlédnout,“ řekla Nana pichlavě. „A kromě toho, Bree je už jednou z nás. Patří do rodiny.“

Kapitola 48

LÍBILO SE Ml, co Nana právě řekla, a potěšil mě zvuk Breeina hlasu ve sluchátku. Uslyšel jsem, jak se zavřely dveře, a došlo mi, že máme soukromí.

„Konečně,“ řekl jsem.

„Já vím. Nana je ostrá, co? Ale umí být i milá.“

Zasmál jsem se. „A to se ještě před tebou krotí. Už s tebou manipuluje.“

„Když už o tom mluvíš, mě za nos vodit nebudeš, Alexi. Kde jsi byl minulé tři dny?“

‚JDetektivko Stoneová, to jste vy?“ řekl jsem. „Řekl bych, že se vám po mně stýskalo.“

„Jasně že jo. A ptala jsem se naprosto vážně. V posledních třech dnech jsem umírala strachy. Vlastně my všichni – a zvlášť Nana.“

„Dobře, stalo se tohle a je to součást vyšetřování. Musí být. Byl jsem zatčen na letišti.“

‚Zatčen?“ Bree to pronesla šeptem, který prozrazoval nové obavy. „Kdo tě zatkl? A na základě čeho?“

„Na základě toho, že obvinění nemusí být všude na světě podmínkou zatčení. Strávil jsem dva a půl dne v cele. Nic mi nevysvětlili.“

Polekaný tón mi naznačil, že teď mluvím spíše s Bree než s detektivkou Stoneovou. „Bylo to moc zlé?“

„Na stupnici od nuly do deseti bych dal patnáct, ale teď už jsem celkem v pořádku. Ubytoval jsem se v hotelu Superior. Samozřejmě je to jenom jméno. Nic super na té blešárně není.“

Podíval jsem se z okna, kde se nad zálivem převalovala temná bouřková mračna. Okolí bazénu o deset pater níž se začalo vyprazdňovat. Bylo těžké uvěřit, že jsem se ráno probudil v Kirikiri.

„Poslechni, Alexi, nevím, jestli chceš tohle slyšet právě teď, ale v noci došlo k nové několikanásobné vraždě. V Petwayi byla vyvražděna další rodina. Tentokrát byli rodiče súdánské národnosti.“

Posadil jsem se na postel. „Stejný modus operandi jako u těch prvních dvou?“ zeptal jsem se.

„Jo. Velké nože, možná mačety, extrémní zloba. Ohavnost pro ohavnost, krutost pro krutost. Ať už tam ten tvůj chlap byl, nebo ne, vsadím se, že v tom měli prsty jeho lidé.“

„Tomu vrahovi se podle všeho říká Tygr, takže mě čeká lov na tygra. Mohl si objednat zabijáky odjinud.“

„To je pravda. Nebo by mohl být zpátky ve Washingtonu, Alexi. Možná jsi ty tam a on tady.“

Než jsem stačil odpovědět, venku se zablesklo a zaduněl hrom. Světla v pokoji zablikala, zhasla a telefon se odmlčel.

„Bree?“ řekl jsem. „Bree, jsi tam?“

Ale linka byla hluchá. Kruci. Ani jsem nestihl Bree říct, jak moc mi chybí.

V hale jsem si předtím všiml svíček a nejméně jednoho propanového generátoru, takže jsem usoudil, že na něco podobného jsou v Superioru zvyklí. Lehl jsem si na záda na postel a zavřel oči s tím, že když elektřina brzy znovu nepůjde, zajdu dolů a poptám se co a jak.

A zatím jsem přemýšlel: Co mají znamenat ty nové vraždy ve Washingtonu? A co z nich vyplývá pro mě?

Je vrah, kterého pronásleduji – Tygr ještě v Nigérii?

Nebo jsem urazil tu dlouho cestu jenom proto, abych si nechal zlomit nos?

Kapitola 49

ZVONIL Ml TELEFON.

A zvonil.

Konečně jsem zamrkal a začal se probírat z komatózního spánku. Na digitálním budíku na nočním stolku blikalo 12:00, 12:00, 12:00.

Bylo ráno a elektřina v hotelu už zjevně zase fungovala.

Když jsem se převalil na bok, abych telefon zvedl, celé mé tělo zavzdorovalo bolestivou ztuhlostí, která mi všechno připomněla: vězení, bití, zavraždění Ellie a jejích blízkých, vyšetřování…

„Alex Cross,“ řekl jsem.

„Tohle nedělejte.“

„Kdo je to?“

„Tady Flaherty. Nehlaste se do telefonu jménem. Nikdy nevíte, kdo –“

„Kolik je hodin?“ zeptal jsem se Flahertyho. Na přednášku bylo každopádně příliš časně.

Pohlédl jsem na strop a pak na své tělo. Byl jsem pořád v šatech a v puse jsem měl jako v polepšovně. Ve zlomeném nose mi opět bušilo. Po celém polštáři byly skvrny od krve – tmavé i jasně červené.

„Je jedenáct. Snažím se vám dovolat celé dopoledne. Poslechněte, můžu vám věnovat pár hodin, jestli se rychle vypravíte, a pak budu až do pondělka pracovně mimo.“

„Máte pro mě vůbec něco?“

„Kromě toho, že jsem jediná osoba v Lagosu, která vám může pomoct? Už jste byl v bance?“ „Ještě jsem nebyl ani na záchodě.“ „Vyspíte se, až budete po smrti. Najměte si auto s řidičem. Na recepci to zařídí, ale povězte jim, že mu zaplatíte za celý den, ne od hodiny.

Jedte do pobočky Citibank v Broad Street. A povězte tomu chlapovi, aby to vzal po silnici po hrázi. Bude to znít, jako když víte, o čem mluvíte. Když vyrazíte hned, do jedné to stihnete. Sejdeme se tam. Neopozděte se. Citibank v Broad Street.“

„Jo, zapamatoval jsem si to napoprvé.“

„Už jsem poznal, že jste hlava otevřená. Hněte sebou!“

Kapitola 50

když jsem vyjížděl od Superioru s kelímkem horké a lahodné nigerijské kávy v ruce, měl jsem pocit, jako by mi někdo stiskl tlačítko „reset“.

Nepočítaje to, jak vypadal můj obličej a jak mě bolela polovina svalů, bylo to, jako bych byl v Africe první den. Pomyslel jsem na Ellii, která tam byla jen před několika týdny, a na to, co se jí asi přihodilo. Dostala se do kontaktu s Tygrem? A jestli ano, jak?

Neměl jsem žádný spis nebo jiné informace, které bych si mohl projít – moje šaty, pas a prázdná peněženka byly jediné věci, které se mi vrátily – takže jsem se během pomalé jízdy na Lagos Island mohl zabavit jen rozhlížením po okolí.

„Víte, Lagosu se říká zacpané město,“ řekl mi řidič s přátelským úsměvem. Pak mi vysvětlil, že to množství opuštěných aut na krajnici patřilo lidem, kterým v neustálých dopravních zácpách došel benzín.

Naše tempo se trochu zrychlilo na mostě z pevniny, z něhož jsem poprvé uviděl centrum Lagosu. Z dálky se jeho panorama nelišilo od jiných velkoměst – samý beton, sklo a ocel.

Když jsme se však přiblížili, začalo vypadat spíš jako scenérie na obrazu od Eschera s nepřirozenými shluky budov shromážděných v soustředných kruzích. Místní hustota – davů, dopravy a infrastruktury – mě děsila, a to jsem byl mnohokrát v New Yorku, a dokonce v Mexico City.

Když jsme konečně dorazili k Citibank v Broad Street, stál před vchodem Flaherty a kouřil. První, co mi řekl, bylo:

„Jack Nicholson v Čínské čtvrti.“ Usmál se svému vtípku a zeptal se: „Nejste přecitlivělý?“

„Ani ne, proč?“

Ukázal na můj nos. „Až tady skončíme, můžeme se stavit u někoho, kdo vám to ošetří.“

Potom mě instruoval, abych šel do banky a vyzvedl si kreditní kartu a také hotovost, kterou jsem mu dlužil. K tomu tolik, kolik budu potřebovat pro sebe, a nejméně dvě stě dolarů, pokud možno v malých bankovkách.

„Na co?“ zeptal jsem se.

„Na úplatky.“

Poslechl jsem a udělal, co říkal.

Odtamtud nás můj řidič odvezl přes zátoku Five Cowrie Creek na luxusnější z hlavních městských ostrovů – Victoria Island – a do soukromé ordinace ve čtvrtém patře kancelářské budovy. Velmi soukromé.

Doktor mě přijal okamžitě. Prohlédl mi obličej a provedl rychlou a velice bolestivou nápravu zlomeniny. Byl to rozhodně ten nejpodivnější doktor, jakého jsem kdy viděl. Nezeptal se, jak jsem ke zranění přišel, a nepožadoval peníze. Byl jsem hotový ani ne za deset minut.

Zpátky v autě jsem se zeptal Flahertyho, jak dlouho už působí v Lagosu. Bylo vidět, že se tam dobře vyzná. Také měl dost rozumu na to, aby neodpovídal na moje otázky.

„Oshodi Market,“ řekl řidiči, opřel se a zapálil si další cigaretu.

„Klidně si můžete udělat pohodlí,“ poradil mi. „Bude to chvíli trvat. Víte, jak se říká Lagosu?“

„Zacpané město.“

Obrátil koutky úst dolů a vypustil oblak bílého kouře.

„Učíte se rychle. Tedy aspoň něco.“

Kapitola 51

oshodi market se na pohled hodně podobal zbytku Lagosu – přecpaný uspěchanými lidmi, kteří buď něco prodávali, nebo kupovali, ale nejčastěji obojí.

Flaherty kličkoval mezi lidmi a stánky jako hubená bílá krysa ve svém oblíbeném bludišti.

Nesměl jsem z něho spustit oči, abych se neztratil, ale i tak jsem silně vnímal vůně exotických pokrmů a zvuky tržiště. Všechno jsem to vstřebával – a moc se mi to líbilo.

Na otevřených ohništích se grilovalo maso a pečivo s arašídy a vařila jídla v hrncích – a to všechno mi připomnělo, jaký mám hlad. Různé jazyky se ozývaly a zase mizely jako při ladění rádia. Nejčastější byla yorubština; začínal jsem ji rozeznávat mezi ostatními.

Slyšel jsem také bučení dobytka zavřeného na korbách náklaďáků, pláč dětí ve frontě na očkování a neustálé smlouvání o ceny na celém tržišti.

Srdce mi po celou dobu bušilo vzrušením. I přes všudypřítomnou špínu jsem byl nadšený, že tam jsem.

Afrika! Neuvěřitelné.

Nepovažoval jsem ji za svůj domov, ale i tak mě silně přitahovala. Byla exotická, smyslná a nová. Znovu jsem se přistihl, jak myslím na Ellii. Nemohl jsem ji dostat z hlavy. Co se jí tady stalo? Co tu zjistila?

Flaherty konečně zpomalil u stánku s koberci. Mladý prodavač, smlouvající s mužem v tradiční béžové róbě, sotva zvedl zrak, když jsem prošli mezi po ramena vysokými regály do zadní části stánku. Ani ne minutu nato se zjevil jako duch vedle nás.

Pane Flaherty,“ řekl a zdvořile na mě kývl na pozdrav. V chladicím boxu mám pivo a vodu, jestli chcete.“ Vypadalo to, jako by nás spíš vítal u sebe doma, než prodával informace na tržišti.

Flaherty zvedl ruku. „Jde mi jen o nejnovější události, lokunbo Dneska se zajímáme o chlapa, co si říká Tygr. Velký svalovec.“ Všiml jsem si, že žádné další upřesnění to jméno nepotřebovalo.

Cokoli z posledních čtyřiadvaceti hodin ti vynese dvacet dolarů. Z osmačtyřiceti deset. A za to, co bude starší, ti dam tolik, co jsi dnes vydělal prodejem koberců.“

Tokunbo klidně přikývl. „Povídá se, že odjel do Sierry Leone. Včera večer. Těsně jste ho propásli, mate stesti. „Po zemi, nebo vzduchem?“

„Po zemi.“ . .

„Dobře.“ Flaherty se obrátil ke mně. „Tady jsme skončili.

Zaplaťte tomu muži.“

Kapitola 52

měl jsem natokunbu mnoho otázek týkajících se Tygra a jeho gangu divochů, ale byl to Flahertyho informátor a já musel poslouchat. Dlužil jsem mu tolik, že jsem udržel jazyk za zuby, aspoň dokud jsme nebyli mimo doslech.

„Proč jsme tak rychle zmizeli?“ zeptal jsem se, jakmile jsme vyšli ze stánku prodavače koberců.

„Je v Sieře Leone. To je slepá ulička. Tam za ním těžko pojedete.“

„O čem to mluvíte? Jak vůbec můžete vědět, že je ta informace pravdivá?“

„Řekněme, že jsem od toho člověka ještě nikdy nechtěl vrátit peníze. Teď bych vám doporučoval dát si pár dní nebo týden oraz. Prohlédněte si pamětihodnosti. A držte se dál od prostitutek, hlavně těch hezkých.“

Popadl jsem Flahertyho za paži. „Nejel jsem tak daleko, abych se povaloval u hotelového bazénu. Mám tady svůj terč.“

„To vy jste tady terč, člověče! Slyšel jste už rčení ‚Musíš zůstat naživu, abys zůstal ve hře‘? Tohle je momentálně hodně nebezpečné město.“

„Nedělejte ze mě blbce, Flaherty. Jsem polda z Washingtonu, na to nezapomínejte. Už jsem si lecčím prošel a pořád se držím na nohou.“

„Měl byste si ode mě nechat poradit, detektive Crossi. On se vrátí. Počkejte si na něho. Umřít můžete pak.“

„A co mi poradíte, když budu stále chtít odjet do Sierry Leone?“

Rezignovaně si povzdechl. „Nejspíš má namířeno do Koidu. Je to u východní hranice. V Kailahunu je momentálně trochu horko, dokonce i na něho. Když se vynořil na zemský povrch, znamená to, že obchoduje – což by mohla být ropa nebo možná plyn.“

„Proč Koidu?“

„Diamantové doly. Mezi Lagosem a Koidu probíhá neoficiální směna ropy za diamanty. Podle toho, co jsem slyšel, je do něho pořádně zapojený.“

„Dobře. Měl bych vědět ještě něco?“

Pokračoval v chůzi. „Jo. Máte doma nejlepšího kámoše? Zavolejte mu. Povězte mu, kam si schováváte porno nebo cokoli jiného, co nechcete, aby vaše rodina našla, až umřete. Ale jinak si užijte výlet a rád jsem vás poznal.“

„Flaherty!“ zavolal jsem, ale on se neohlédl, a když jsem se dostal z tržnice, zjistil jsem, že mě tam nechal.

Vrátil jsem se tedy dovnitř a nakoupil si čerstvé ovoce – manga, guavy i papáje. Lahodné! Měl bych si ho vychutnat, dokud to půjde.

Zítra budu v Sieře Leone.

Kapitola 53

na sluncem vyprahlé prašné cestě, která se klikatila tím, co bývalo lesem na předměstí Koidu, se dusil patnáctiletý chlapec a pomalu umíral.

Pomalu, protože přesně tak si to Tygr přál.

Přesněji řečeno velmi pomalu.

Bylo důležité, aby tu smrt jeho chlapci bedlivě sledovali a poučili se z ní.

Ještě pevněji sevřel jícen mladého vojáka.

„Byl jsi moje číslo jedna. Důvěřoval jsem ti. Dával jsem ti všechno včetně tvého kyslíku. Rozumíš mi? Rozumíš?“

Jistě že chlapec rozuměl. Ukradl kámen, diamant. Našli mu ho pod jazykem a teď kvůli němu nejspíš umře.

Ale ne Tygrovou rukou.

„Ty.“ Ukázal na nejmladšího ze svých vojáků. „Řízni svého bratra!“

Ani ne desetiletý chlapec postoupil kupředu a vytáhl z pouzdra lovecký nůž, který mu Tygr přivezl z Ameriky. Bez sebemenšího zaváhání zabodl ostří svému bratrovi do stehna a uskočil, aby uhnul před stříkající krví.

Tygr nechal ruku na zlodějově krku; chlapec nemohl ani vykřiknout, jen se dusil.

„Teď ty,“ řekl svému druhému nejmladšímu nohsledovi. „Dej si na čas. Nespěchej.“

Střídali se jeden po druhém a zkoušeli si nejrůznější bodné a sečné rány a údery, kromě těch, které by zloděje diamantu zabily. To právo patřilo nejstaršímu – nebo vlastně tomu, který bude nejstarší teď. Říkali mu Raketa podle jasně červené mikiny houstonských Rockets, kterou nosil za každého počasí.

Tygr ustoupil, aby nechal Raketu dokončit vraždu. Už nebylo třeba zloděje držet; jeho tělo bylo bezvládné a rozlámané, krev se vsakovala do písku kolem jeho rozbitého obličeje. Na ranách se už usazovaly černé masařky.

Raketa přišel blíž a zůstal stát nad zlodějovou hlavou. Ledabyle si promnul strniště na bradě, které si ještě nezačal holit.

„Zostudil jsi nás všechny,“ řekl. „Ale nejvíc jsi zostudil sebe. Byl jsi číslo jedna. Teď nejsi nic!“ Potom vypálil jednou od boku, v gangsterském stylu, jako v amerických filmech, na které se tak rád díval. „S tím parchantem už nebudou problémy,“ řekl.

„Zahrabejte ho!“ křikl Tygr na chlapce.

Záleželo jen na tom, aby tělo nebylo na očích, dokud neodejdou. Ten mrtvý kluk pro nikoho nic neznamenal a Sierra Leone byla stejně zemí prasat a divochů. Opuštěné mrtvoly tam byly stejně běžné jako plevel.

Uložil ukradený diamant do černého koženého pouzdra k ostatním. Získal je výměnou za tanker ropy a byl to dobrý obchod. Certifikáty původu bude snadné koupit nebo zfalšovat. Kameny se pak bez problémů prodají v Londýně, New Yorku nebo Tokiu.

Odvolal Raketu od kopání hrobu. „Vezmi mu vysílačku, než ho zahrabete. Měj ji pořád u sebe, i ve spánku.“

Raketa zasalutoval a vrátil se dohlížet na ostatní. Při chůzi se naparoval víc než obvykle. Správně pochopil to, co právě slyšel. Vezmi si jeho vysílačku. Nech si ji u sebe.

Stal se Tygrovým novým číslem jedna.

Kapitola 54

o té malé smutné zemi zvané Sierra Leone jsem toho už věděl mnohem víc, než jsem chtěl. Rebelové tam v uplynulých letech povraždili přes tři sta tisíc lidí, z nichž některým nejdřív uřízli ruce a nohy, podpálili jejich domy, když rodiny spaly, nebo vyrvali plody z těl matek. Vytvořili „billboardy hrůzy“, vzkazy vyřezané do těl obětí, které se rozhodli ušetřit a jež používali jako chodící reklamu.

Večer jsem odletěl se společností Bellview Air do Freetownu a pak příšerně hlučným vrtulovým letadlem až na východní hranici Sierry Leone, kde jsme kodrcavě přistáli na travnaté ploše u Koidu. Odtamtud jsem si vzal jeden ze dvou taxíků, které byly v té oblasti k dispozici.

Třicet šest hodin poté, co mi lan Flaherty radil, abych tam nejezdil, jsem stál na obvodu Running Recovery, jednoho z několika fungujících diamantových dolů v Koidu‘.

Ještě jsem nevěděl, jestli Tygr obchodoval s někým právě z tohoto dolu, ale podle Flahertyho mělo Running Recovery mizernou pověst.

Doma ve Washingtonu bych začal sledováním. To samé jsem se rozhodl udělat tady a v případě potřeby vzít jeden důl po druhém.

Byl jsem znovu detektiv.

To už jsem věděl.

Running Recovery bylo naplaveninové diamantové pole, nikoli skutečný důl. Vypadalo jako miniaturní kaňon – dvě fotbalová hřiště rozryté žluté hlíny s výkopy hlubokými maximálně deset metrů.

Dělníci se hrbili v extrémním vedru a pracovali s krumpáči a síty. Většina z nich byla ponořená po pás v bahnité hnědé vodě.

Někteří podle vzrůstu patřili spíš do školních lavic. Stále jsem nemohl vypudit z hlavy píseň Kanyeho Westa „Diamanty ze Sierry Leone“. Damon tu rapovou skladbu často poslouchal a mě napadlo, jestli se on a jeho kamarádi někdy zamysleli nad tím, co se za těmi slovy skrývá.

Bezpečností opatření v okolí dolu byla překvapivě slabá. Přes okraj dolů koukala spousta čumilů.

„Vy jste novinář?“ zeptal se někdo za mnou. „Co tady děláte?“

Otočil jsem se a uviděl tři postarší muže, kteří se na mě mračili. Každý z nich měl amputovaný nějaký úd. Nemuseli to být nutně bývalí vojáci, během desetileté války nadvládu nad diamantovým průmyslem byly zmrzačeny tisíce civilistů.

Diamanty už napáchaly v téhle zemi takové škody jako ropa v Nigérii. Neexistovala drsnější připomínka té skutečnosti než ti tři muži, kteří teď stáli přede mnou.

„Novinář?“ řekl jsem. „Ne, ale rád bych mluvil s někým z dolu, s jedním z dělníků. Víte, kdo to tam vede?“

Jeden z nich ukázal pahýlem lokte. „Tehjan.“

„On s novinářem mluvit nebude,“ prohlásil druhý, kterému oba rukávy košile visely prázdné na bocích.

„Já nejsem novinář,“ zopakoval jsem.

„To je Tehjanovi jedno. Seš Američan, tak seš novinář.“

Vzhledem k článkům o těch dolech, které jsem četl, jsem tu opatrnost celkem chápal.

„Je tam dole někdo, kdo se mnou bude mluvit?“ zeptal jsem se. „Třeba některý z dělníků? Znáte tam někoho? Máte tam přátele?“

„Možná večer ve společenský budově ve městě,“ řekl muž, který mě oslovil jako první. „Když se narazí sud, jazyky se rozvážou.“

„Ve společenské budově? Kde to je?“

„Můžu vám to ukázat,“ řekl ten nejhovornější z mrzáků. Pohlédl jsem mu do očí, a když neuhnul pohledem, napadlo mě, jak je možné, že tuhle část Afriky dosud nesežrala zaživa paranoia. A pak jsem se rozhodl mu důvěřovat.

„Jsem Alex. Jak se jmenujete vy?“

Potřásli jsme si levýma rukama. „Moses,“ řekl.

Musel jsem se tomu usmát a vzpomněl si na Nanu. Taky by se usmála a poplácala ho po zádech.

Ukaž mi cestu, Mojžíši.

Kapitola 55

už jsem zase pracoval a vyšetřoval případ, kvůli kterému jsem přijel.

Procházka do města trvala asi hodinu. Moses mi toho cestou hodně pověděl, ačkoli tvrdil, že o Tygrovi nikdy neslyšel. Mohl jsem mu to věřit? Tím jsem si nebyl jistý.

Vyměňování diamantů za ropu, plyn, zbraně, drogy a množství jiného nezákonného zboží tam nebylo žádným tajemstvím. Moses o tom věděl totéž co ostatní. Sám v mládí pracoval jako horník, až do občanské války. Bylo mu něco přes dvacet, když začala.

„Teď nám říkají ‚san-san boys‘,“ řekl. Usoudil jsem, že se tak označují ti, co už nemohou pracovat, jako on.

Nejprve mě mužova otevřenost překvapovala. Některé jeho historky se zdály příliš osobní na to, aby je sdílel s cizincem, zvlášť takovým, který mohl být americký novinář, nebo dokonce agent CIA. Ale čím víc mluvil, tím víc jsem si uvědomoval, že mluvit o tom, co se stalo, je možná to jediné, co mu zbylo.

„Žili jsme tamhle,“ ukázal, aniž by se tím směrem podíval.

„Moje žena prodávala na trhu palmový olej. Měl jsem dva hodný syny. Když do Kona přišli vojáci Jednotný revoluční fronty, napadli nás i ostatní. Byla noc a pršelo, takže nehořely pochodně. Řekli mi, že když se budu dívat, jak zabíjejí mý syny, ušetří moji ženu. A když jsem udělal, co chtěli, stejně ji zabili.“

Jednotná revoluční fronta byla síla zodpovědná za smrt tisíců lidí. Moses mluvil o zmasakrování své rodiny, podobnému tomu, co se stalo ve Washingtonu, s drtivou věcností.

„A vy jste přežil,“ řekl jsem.

„Jo. Položili mě na stůl a podrželi. Zeptali se, jestli chci po válce nosit krátký, nebo dlouhý rukávy. Pak mi usekli paži, tady.“ Ukázal, i když bylo samozřejmě zjevné, co se stalo.

„Chtěli mi useknout i druhou, ale ve vedlejším domě zazněl výbuch. Nevím, co se stalo pak. Omdlel jsem, a když jsem se probral, byli vojáci pryč. A moje žena taky. Zabitý syny mi tam nechali. Chtěl jsem umřít, ale neumřel jsem. Ještě nebyl můj čas.“

„Mosesi, proč tady pořád zůstáváte? Nemáte kam jinam jít?“

„Pro mě žádný jinde není. Tady je aspoň někdy práce a mám tady kamarády, další san-san boys.“ Z nějakého důvodu se tomu odhalení usmál. „Tohle je můj domov.“

Tou dobou jsme už došli do města. Koidu bylo spíš rozlehlá vesnice s prašnými cestami a nízkými budovami, která se ještě nevzpamatovala z války přes šesti lety.

Cestou jsem viděl zpola dokončenou nemocnici a mešitu ve slušném stavu, ale jinak většinou jen opuštěné domy a vypálené chýše, kam jsem se podíval.

Když jsem Mosesovi nabídl za jeho námahu peníze, odmítl je a já věděl, že nemá cenu naléhat.

„Vypravujte v Americe, co jsem vám řekl,“ požádal mě. „Pořád tady ještě jsou rebelové, kteří by chtěli pozabíjet nás všechny, co jsme přežili válku. Chtějí to udělat, aby nikdo nemohl vidět, co provedli.“ Pozvedl to, co zbylo z jeho paže. „Třeba to povíte lidem v Americe, kteří to povědí dalším lidem. Až to budou vědět všichni.“

„Udělám to, Mosesi,“ slíbil jsem. „Povím to lidem v Americe a uvidíme, co se stane.“

Kapitola 56

společenská budova se poněkud nevhodně jmenovala Moderní klid. Název byl napsaný modrými písmeny na staré dřevěné tabuli venku a mně se vybavila kniha První dámská detektivní kancelář od Alexandra McCalla Smithe.

Stavba byla možná kdysi kostelem. Teď sloužila nejrůznějším účelům a jedna velká místnost se stoly a židlemi se začala se západem slunce zaplňovat.

Někdo zapnul přenosný přehrávač a chlapík, který dovalil sud piva, ho začal točit do dříve už použitých plastových kelímků a vybírat peníze.

Moses a jeho přátelé dovnitř nešli a dovolili mi, abych koupil pití. Vysvětlili mi, že by je odtamtud vyhodili, kdyby si nemohli sami zaplatit pivo. Moses mi řekl, že je najdu u ohniště nedaleko budovy, kde budou zpívat a povídat si, a ukázal mi směr.

Následujících několik hodin jsem se nenápadně vyptával místních, ale prakticky nikam jsem se nedostal. I těch několik lidí, kteří se mnou byli ochotní mluvit o dole, zmlklo, když jsem nadnesl jiné téma… třeba problematiku nezákonného obchodování s diamanty.

Dvakrát jsem si všiml mužů v maskáčích a Vietnamkách, kteří si olizovali dlaně. Diamanty na prodej, říkali. Stačí je spolknout a vyvézt ze země. Oba mě oslovili, ale odešli, jakmile poznali, že nejsem prodejce ani kupec.

Začínal jsem si myslet, že odejdu s prázdnou, když ke mně přišel nedospělý kluk a opřel se o zeď vedle mě.

„Slyšel jsem, že něco hledáte,“ řekl tak hlasitě, abych ho slyšel jenom já. Z přehrávače puštěného naplno pokřikoval raper Busta Rhymes.

„Co jsi slyšel, že hledám?“

„Tygr už je pryč, pane. Odjel ze země, ale nevím, kde je.“

Změřil jsem si chlapce pohledem. Byl asi sto pětasedmdesát centimetrů vysoký, svalnatý a tvářil se drze. Také byl mladší, než jsem si původně myslel, mohlo mu být tak šestnáct, sedmnáct. Sotva starší než Damon. Jako spousta tamních výrostků měl na sobě mikinu z NBA, tenhle konkrétně týmu Houston Rockets, za který kdysi hrál skvělý hráč z Nigérie jménem Hakeem Olajuwon.

„Kdo jsi?“ zeptal jsem se toho kluka.

„Jestli chcete ještě něco vědět, bude to za sto dolarů. Počkám venku. Tady je nebezpečný mluvit. Moc očí a uší. Venku, pane. Promluvíme si tam. Sto dolarů.“

Odstrčil se ode zdi a odklátil se k předním dveřím doširoka otevřeným na ulici. Sledoval jsem, jak dopíjí pivo z kelímku, staví ho na stůl a vychází ven.

Neměl jsem v úmyslu nechat ho odejít, ale nechtěl jsem ani jít ven, jak si přál. Jeho přízvuk mi prozradil, co jsem potřeboval vědět. Byl yorubský. Ten kluk pocházel z Nigérie.

Napočítal jsem do třiceti a vyklouzl z Moderního klidu zadem.

Kapitola 57

sledování. Byl jsem v něm docela dobrý, pokaždé se mi dařilo držet se krok před svým protivníkem. A doufal jsem, že se mi to podaří i s někým tak lstivým a nebezpečným, jako byl Tygr a jeho banda.

Širokým obloukem jsem se dostal dopředu. Když jsem vyhlédl zpoza rohu vedlejšího domu, viděl jsem docela dobře na vchod společenské budovy.

Kluk v červené mikině houstonských Rockets stál kousek od něho s dalším, mladším chlapcem. Každý se za řeči díval jinam a sledoval ulici.

Že by past? napadlo mě.

Po několika minutách se ten starší vrátil dovnitř, nejspíš aby se po mně podíval. Nečekal jsem se svým dalším krokem. Jestli má v hlavě aspoň půlku mozku, půjde stejnou cestou jako já.

Přeběhl jsem prašnou křižovatku a změnil postavení. Prošel jsem vypálenými dveřmi na protějším rohu ulice. Vedly do černé betonové kostry jakési budovy, která mohla kdysi být obchodem se smíšeným zbožím.

Vtiskl jsem se zády do prázdného dveřního rámu, díval se a snažil se zhostit sledování co nejlépe.

Když se uváží že jsem pracoval na Marsu.

A opravdu, fanda houstonských Rockets se objevil za okamžik a zastavil se přesně tam, kde jsem předtím stál já.

Jeho kolega k němu doběhl, radili se a nervózně se po mně rozhlíželi.

Rozhodl jsem se, že jakmile se pohnou, budu je sledovat. Pokud se rozdělí, půjdu za tím starším, z Rockets.

Pak se přímo za mnou ozval něčí hlas.

„Hej, pane, pane. Chcete koupit kámen? A nebo spíš kamenem do hlavy?“

Otočil jsem se a než se mi v té tmě podařilo někoho rozeznat, praštilo mě do hlavy něco tvrdého a těžkého; možná kámen nebo cihla.

Omráčilo mě to a padl jsem na jedno koleno. Před očima se mi udělalo bílo a pak černo.

Někdo mě popadl za paži a táhl z ulice – do nějaké budovy. Pak mě další hrubé ruce – ani nevím kolik – přinutily lehnout si na záda na zem.

Všechno se se mnou točilo a snažil jsem se ze všech sil probrat. Cítil jsem, že mě několik lidí drží za ruce a nohy a tiskne mě k podlaze silnými, štíhlými těly.

I když se mi vidění pomalu zaostřovalo, stále jsem je v té tmě nemohl rozeznat. Viděl jsem jen nezřetelné malé stíny, ale byla jich spousta.

Chlapci všech velikostí.

Kapitola 58

„jo!“ vykřikl jeden ze stínů hlasem tak arogantním a mladým, že to nemohl být nikdo jiný než grázlík z ulice. „Tady\ Už toho parchanta máme.“

Byl jsem skoro slepý, ale odmítal jsem se vzdát tak snadno. Došlo mi, že kdybych to udělal, byl bych nejspíš mrtvý.

Setřásl jsem toho, kdo mi držel pravou paži, a rozmáchl se po tom na levé. Ani jeden z nich nebyl silnější než já, ale všichni dohromady pokrývali mé tělo jako mucholapku. Bojoval jsem o to zoufaleji, věděl jsem, že mi jde o život.

Konečně se mi podařilo zčásti zvednout s padesátikilovým závažím na každé noze, když dovnitř vběhli ti dva výrostci z ulice.

Jeden na mě posvítil baterkou a druhý mě uhodil do obličeje pažbou pistole.

Cítil jsem, jak mi zlomil nos. Znovul

„Parchantě!“ zařval jsem.

Mozkem mi projela oslepující bolest a zdálo se, že se rozšíří do celého těla. Bylo to horší než poprvé, pokud to vůbec šlo. Moje první myšlenka byla: Vy si ze mě snad děláte srandu\

Nezletilí zabijáci, teď ještě ve větším počtu, mě zaplavili a strhli k zemi. Na čelo mi dopadla noha v tenisce.

Pak jsem ucítil, jak se mi do tváře zaryl chladný kov hlavně pistole.

„He da one?“ zeptal se někdo.

Jasné světlo baterky mi poslalo do mozku další výboj bolesti.

„He da one, Azi.“ Poznal jsem hlas ze společenské budovy.

Mluvčí si dřepl vedle mé hlavy. „Poslouchej, pošleme tě odsud se vzkazem. Nezkoušej nás vochcat, jasný?“

Pokusil jsem se zvednout hlavu a on vystřelil do země kousek od mého spánku. „Rozumíš?“

Přestal jsem se bránit a zůstal nehybně ležet. Neslyšel jsem na jedno ucho. To už jsem i napůl hluchý? Vařil se ve mně vztek a nebýt té pistole, vybuchl bych.

„Pokračujte!“ přikázal hlavní výrostek. V něčí ruce jsem spatřil obrys dlouhého ostří. Mačeta, pomyslel jsem si.

Proboha, ne!

Zabiják v mikině houstonských Rockets se naklonil blíž a přejel mi pistolí po spánku. „Pohneš se a umřeš, kapitáne Ameriko. Když zůstaneš v klidu, dostaneš se domů skoro celej.“

Kapitola 59

„tohle BUDí fakt bolet. Budeš řvát jako malá holka.“

Narovnali mi paži a pevně ji drželi, že jsem s ní nemohl pohnout. Buďto zesílili, nebo jsem začal prohrávat. Nikdy v životě jsem nebyl blíž k panice.

„V kloubu, Azi. Míň kosti,“ řekl jejich kápo naprosto klidným, vyrovnaným tónem.

Ostří se lehce dotklo vnitřní strany lokte. Pak se mačeta vysoko zvedla. Chlapec zvaný Azi se na mě usmál. Bylo vidět, že si to vychutnává jako psychopat, kterým byl.

To ne. To ne. To se nestane, pomyslel jsem si.

Vytrhl jsem jim ruku a vší silou se převalil na bok. Mačeta zasvištěla a ostře práskla pistole.

Ale aspoň jsem nebyl zasažen. Tedy zatím.

Nehodlal jsem se vzdát. Chňapl jsem po střelci, popadl ho za zápěstí a zapáčil. Slyšel, jsem, jak se zlomilo, a pistole mu vypadla z ruky.

Zmocnil jsem se jí jako první!

Pak už jsem vnímal jen míhající se stíny a hluk. Výrostci na mě znovu naskákali, což bylo svým způsobem štěstí. Pomyslel jsem si, že by mě to mohlo uchránit před mačetou, než se zmůžu na varovný výstřel.

Pak jsem se vyhrabal na nohy zády ke dveřím. Jděte tamhle\“ křikl jsem a ukázal pistolí. Mířil jsem na ně, ale byla tma a rozvržení domu bylo záhadou. Bylo jasné, že jim to brzy dojde.

A opravdu, jejich vůdce vykřikl rozkaz.

„Jděte! Ven!“

Dva členové gangu se rozběhli každý na opačnou stranu. Jeden z nich vyskočil ven prázdným okenním rámem, kam zmizel ten druhý, jsem neviděl.

„Co budeš dělat, chlape?“ řekl ten v červené mikině a pokrčil rameny. „Všechny nás zabít nemůžeš.“

„Ale můžu,“ opáčil jsem.

Věděl jsem, že ti dva mě chtějí napadnout zezadu. Buď jsem musel ty kluky začít zabíjet, nebo utíkat jako o život.

Rozběhl jsem se!

Kapitola 60

měl jsem dost velký náskok a tma mě kryla natolik, že jsem jim rychle zmizel z dohledu. Náhle jsem ucítil kouř a pach hniloby. Prolétl jsem několika prašnými ulicemi, zahnul za roh a uviděl světlo ohně na prázdné parcele.

Moses? Byl jsem nedaleko místa, kde říkal, že bude.

Schoval jsem se do porostu vysokého plevele a počkal, až zabijáci proběhnou kolem. Rozdělili se na malé skupinky, které na sebe pokřikovaly a pátraly po své kořisti – po mně. Bylo těžké vyrovnat se s tím, že tak mladí chlapci mohou být ostřílení vrazi, ale bylo to tak.

Viděl jsem jim to na očích, zvlášť jejich vůdci. Ten kluk už určitě někoho zabil.

Čekal jsem několik minut. Pak jsem v předklonu obešel oheň, až jsem se dostal tak blízko, abych mohl tiše zavolat.

Díky bohu, Moses tam byl! Jedl se svými kamarády drolivou rýži s doma vyrobeným burákovým máslem. Nejdřív byl opatrný, dokud nepoznal, kdo se krčí v křoví.

„Pojďte se mnou,“ vybídl mě tiše. „Tady nejste v bezpečí. Budou vás hledat. Ti grázlové jsou všude kolem.“

„To mi povídejte.“ Hřbetem ruky jsem si utřel krev z obličeje, protože jsem zapomněl, jak moc to bude bolet. „Sakra\“

„To nic není, budete v pořádku,“ ujistil mě Moses.

„To se vám lehko řekne.“ Pokusil jsem se o úsměv.

Následoval jsem ho přes zadní část parcely a po cestě k úzké vedlejší uličce. Nacházeli jsme se v chudé obytné

čtvrti tvořené jednou dlouho řadou chatrčí z vepřovic. Před několika z nich seděli lidé a vařili na otevřených ohních. Přes tu pozdní hodinu tam bylo docela živo.

„Sem. Tudy, prosím. Rychle.“

Sklonil jsem hlavu a následoval Mosese do vchodu jedné z chatrčí. Zapálil petrolejku a vyzval mě, abych se posadil.

„Můj domov,“ řekl.

Byla to jen jedna místnost s jediným oknem v zadní zdi. Na podlaze ležela tenká matrace a v koutech byly narovnané papírové krabice obsahující kuchyňské náčiní a nějaké oblečení.

Moses obratně hodil špinavý hadr na dva háky nad otevřeným průchodem a řekl, že se hned vrátí. Pak zmizel. Neměl jsem tušení, kam šel – ani jestli mu mohu důvěřovat.

o

Ale měl jsem snad na vybranou? Musel jsem se skrývat, abych nepřišel o život.

Kapitola 61

několik minut trvalo, než jsem popadl dech a zkontroloval pistoli, kterou jsem sebral gangu výrostků. Byla to malá beretta, žádný laciný krám. Zásobník byl jen na sedm nábojů a pět už bylo pryč. S trochou štěstí bych nemusel ty zbývající dva potřebovat, abych přežil zbytek noci. Oprava – se spoustou štěstí.

Silně jsem se potil a byl jsem vyděšený. To se nedalo popřít. Málem jsem tam přišel o ruku, vyvázl jsem jen o vlásek.

Uslyšel jsem venku nějaký hluk a zvedl pistoli. Kdo tam je? Co se to děje?

„Nestřílejte na mě.“ Byl to Moses, v ruce držel kotlík s vodou. Podal mi hadr, abych si očistil obličej.

„Co budete dělat?“ zeptal se mě.

To byla dobrá otázka. Instinkt mi říkal, že ten spratek nelhal; Tygr byl už pryč, nejspíš na cestě do Nigérie s diamanty. Znovu jsem ho propásl. Ten vrah a vůdce gangu nebyl žádný blázen.

„Myslím, že se ráno budu muset poohlédnout po nějakém letu odsud,“ řekl jsem Mosesovi.

„Letiště je malý, tam vás snadno najdou. Ti zabijáci – nebo možná policie.“

V tom měl pravdu; jak jsem si pamatoval, byla to jen jedna přistávací plocha, u které nebylo kde se ukrýt.

Kromě toho jsem stále nevěděl, kdo mi připravil tu malou oslavu na uvítanou v Lagosu. Jestli Tygr věděl, že tam jsem

– a já musel předpokládat, že tomu tak je –, mohl jsem se těšit na další dávku stejné pohostinnosti možná s horším koncem.

Náhle se venku zvedl křik. Mladé mužské hlasy. Nedalo se poznat, kolik jich je, ale odhadl jsem to nejméně na půl tuctu.

Moses vystrčil hlavu ze dveří, vrátil se a sfoukl lampu.

„Jsou tady,“ řekl. „Měl byste jít. Musíte jít.“

Nezbylo mi než souhlasit, přinejmenším proto, abych Mosese nezatáhl do problémů.

„Řekněte mi, až bude čistý vzduch.“

Postavil se vedle dveří a rozhlížel se po okolí. Já stál na protější straně připravený vyrazit, jakmile dá signál.

„Teď!“ Ukázal mi doleva. „Utíkejte! Rychle.“

Vystřelil jsem přes úzkou cestu a rovně další prašnou uličkou. Další ulice, do které jsem se dostal, byla širší, ale zcela opuštěná. Zahnul jsem doleva a utíkal dál.

Až tehdy jsem si uvědomil, že je Moses stále se mnou.

„Tudy.“ Ukázal před sebe do tmy. „Vím, kde si můžete koupit auto.“

Kapitola 62

následoval jsem toho křehce vypadajícího jednorukého muže ke starému kamennému domu na okraji vesnice ve směru k dolu Running Recovery. Bylo už nejméně jedenáct hodin, ale v domě se ještě svítilo. Napadlo mě, jestli je Moses výjimkou, nebo zda by i další místní lidé tak ochotně pomáhali cizinci, dokonce Američanovi. Podle toho, co jsem slyšel, žili v Sieře Leoně a Nigérii většinou dobří lidé, kteří se jen stali oběťmi okolností.

Dveře otevřel prošedivělý muž. „Co chcete?“ zeptal se.

Za ním se tlačil hlouček dětí snažících se zahlédnout, kdo to k nim přišel uprostřed noci.

„Ten Američan chce koupit auto,“ šel Moses přímo k věci. „Má na něj peníze.“

Na Mosesovu radu jsem se nejprve držel zpátky. Než jsem nabídl peníze, potřeboval jsem vědět, jaké jsou možnosti.

„Máte štěstí, že máme tak dlouho otevřeno,“ řekl muž ve dveřích a pousmál se.

Nejlepší ze starých vraků, které parkovaly vzadu, byl prastarý pick-up Mazda Drifter s potrhanou plachtou přehozenou přes korbu a prázdným otvorem místo tachometru v palubní desce.

Ale motor vesele naskočil na první pokus. A cena byla přiměřená – pět set ve zdejší měně.

Kromě toho mu nevadilo, když přečkáme noc rovnou tam v autě.

Řekl jsem Mosesovi, že už toho pro mě udělal dost a měl by jít domů, ale on o tom nechtěl ani slyšet. Zůstal se mnou do rána a pak odešel zařídit několik věcí, které jsem podle něho potřeboval pro bezpečnou cestu, včetně policejního povolení k výjezdu ze země.

Zatímco jsem čekal, začala na mě doléhat tíha zpáteční cesty. Musel jsem ujet více než patnáct set kilometrů v neznámém terénu, navíc vedený jen mapami, které Moses teprve sháněl.

Když se tedy vrátil, měl jsem pro něho návrh.

„Pojeďte se mnou a nechám vám auto,“ řekl jsem. „Bude to odpovídající odměna za vaše služby.“

Očekával jsem, že se o tom bude chtít bavit, nebo se aspoň zamyslí, ale nic takového.

Hodil na korbu vak z kozí kůže se zásobami a vrátil mi peníze, které neutratil.

„Jo,“ řekl jen. „Udělám to.“

Kapitola 63

„sampsone?“

„Jo?“

„Tohle je příšerná práce, víš to? Nenávidím tě.“

„Měl jsem zavolat posily, Bree.“

Dům v Osmnácté ulici byl teď tichý, nepřekypoval aktivitou jako té noci, kdy se tam vraždilo. Teď ráno ho měli Bree se Sampsonem jen pro sebe, ale ani jeden z nich se neradoval, že mohou být na místě činu.

Proto si na prahu hodili mincí.

Na Sampsona připadla ložnice rodičů.

Bree dostala dětský pokoj.

Foukla do latexových rukavic, natáhla si je, odemkla dveře, otevřela je dokořán a vešla dovnitř. Pak sklonila hlavu a rozběhal se nahoru.

„Nenávidím tě, Johne!“ zavolala.

Těla dětí byla samozřejmě pryč, ale na všem zůstaly zbytky daktyloskopického prášku. Jinak vypadalo místo činu jako předtím: dvě stejné prošívané přikrývky nasáklé krví, široké tmavé cákance na patrové posteli, koberci, stěnách a stropě, dva malé psací stoly u protější zdi, čisté a srovnané, jako by se tam nestalo nic neobvyklého.

Ayaně Abboudové bylo deset. Jejímu bratru Peterovi sedm.

Vražda jejich otce Basela Abbouda byla pro Bree mnohem pochopitelnější. Jeho sloupky ve Washington Times byly prvním a vytrvalým hlasem volajícím po americké vojenské intervenci v Dárfúru, ať už se souhlasem rady bezpečnosti OSN, nebo bez něj. Psal o rozsáhlé korupci v Africe i ve Washingtonu. Bylo jasné, že ten muž měl nepřátele nejméně na dvou kontinentech.

Takové nepřátele, kteří se nezastaví ani před zabitím manželky a dětí? Vypadalo to tak. Všichni čtyři byli zavražděni v jejich domě.

Bree se pomalu otočila o tři sta šedesát stupňů a snažila se vidět to všechno stejně jako poprvé. Co jí padne do oka teď? Co předtím přehlédla? Co by viděl Alex, kdyby byl tady místo v Africe?

Afrika! Poprvé jí jeho cesta dávala aspoň trochu smysl. Tohle násilí přišlo z Afriky. Varování jako tohle se dalo plně pochopit jen v kontextu Lagosu, Sierry Leone, Dárfúru.

Vrazi se rozhodně nijak nesnažili zakrýt stopy. Na každém zakrváceném povrchu byly zřetelně viditelné kompletní otisky prstů a po celém domě se našly stovky neúplných – na stěnách, postelích, mrtvých tělech…

Vrazi se v kuchyni rychle najedli: našly se tam zbytky vepřových kotlet, neapolská zmrzlina vyjedená přímo z vaničky, plechovky od limonády, láhev likéru…

Neuvěřitelný projev hlouposti nebo lhostejnosti k faktu, že by mohli být dopadeni a odsouzeni za ty odporné vraždy na doživotí.

Bree nepotřebovala číst zprávu z laboratoře, aby věděla, že se žádné z těch otisků nenajdou v databázi FBI. Odhadovala, že ti vrazi byli mladí Afričané, kteří v Americe ještě nespáchali žádný trestný čin, a nejspíš neexistoval ani žádný záznam o tom, že vstoupili do země. Někteří z nich asi nechali své otisky i v domě Eleanor Coxové. Byli to divoši, které někdo starší používal na špinavou práci. Velice výkonní a šílení. Bože, jak nenáviděla toho, kdo za tím vším stál!

Dokončila okruh a zase se dívala na dětské postele, když se ozvalo tiché zaklepání na střešní okno za ní.

Bree se otočila a skoro vykřikla překvapením. Vždycky měla strach, že ji někdo střelí do zad.

Venku visel na mřížích nějaký malý kluk a valil na ni oči. Když se jejich pohledy setkaly, pustil se jednou rukou mříží a zamával na ni, aby přišla blíž.

„Já ty děsný vraždy viděl,“ řekl tichým hlasem, aby ho slyšela jen ona. „Vím, kdo jsou ti vrazi.“

Kapitola 64

„prosím. Můžu vám říct, co se v tom domě stalo. Všechno.“ Chlapcův hlas tlumilo sklo. Bree ho odhadovala tak na jedenáct nebo dvanáct.

Byl buď hodně vyděšený, nebo moc dobrý herec. Nebo snad obojí?

Sampson stál v pokoji za Bree. Ani jeden z nich netasil pistoli, i když ne proto, že by tomu chlapci třeba jen na vteřinu důvěřovali.

Bree položila ruku na pažbu zbraně.

„Pověz mi, co o tom víš,“ vybídla ho.

Ona a Sampson se přiblížili k oknu každý z jedné strany. Bree tam došla první a musela sklonit hlavu, aby se dostala do výklenku střešního okna.

Odtamtud viděla, že chlapec stojí venku na dekorativní římse.

Pod ní byla střecha zadní verandy a asi o tři metry dál se rozkládala malá zahrádka, v listopadu bez květin.

„Dál nechoďte,“ varoval ji kluk, „nebo uteču. Umím běhat hodně rychle. Nikdy mě nechytíte.“

„Dobře. Jenom mi dovol dát tohle pryč.“

Posuvný rám s lankem a kladkou se nejdřív nechtěl hnout, ale nakonec se ho Bree podařilo asi o dvacet centimetrů zvednout.

„Co tam venku děláš?“ zeptala se.

„Vím, jak se to stalo. Tu holku a kluka zabili přímo v tomhle pokoji. Ty ostatní dole.“

Měl africký přízvuk, který Bree odhadla na nigerijský.

„Jak to, že toho víš tolik?“ zeptala se. „Proč bychom ti měli věřit?“

„Jsem hlídka, ale brzy mě donutí chodit zabíjet s nima.“ Pohlédl kolem Bree a Sampsona na scénu uvnitř. „Nechci to dělat. Prosím, jsem katolík.“

„To je v pořádku,“ řekla mu Bree. „Nemusíš nikomu ubližovat. Jsem taky katolička. Co kdybys odtamtud slezl a –“

„Afe!“ Znovu se jednou rukou pustil a hrozilo, že skočí a uteče. „Nezkoušejte na mě žádný triky!“

„Dobře, dobře.“ Bree zvedla ruce dlaněmi ven. Pak se k němu natáhla o něco blíž. „Mluv se mnou. Řekni mi víc. Jak se jmenuješ?“

„Benjamin.“

„Benjamine, znáš muže, kterému se říká Tygr? Byl tady?“ Alex jí o Tygrovi pověděl, když spolu mluvili po telefonu. Vrah byl teď údajně v Africe, ale třeba měl Alex špatné informace.

Chlapec pomalu přikývl. „Znám, jo.“ Pak řekl: „Ale víc než jednoho. Tygr není jenom jeden.“

Tohle Bree rozhodně šokovalo – a předpokládala, že to bude pořádné překvapení i pro Alexe.

„Mnoha mužům se říká Tygr?“ zeptala se. „Víš to jistě?“

Chlapec znovu přikývl.

„Jsou tady ve Washingtonu?“

„Jo. Možná dva nebo tři.“

„A v Nigérii?“

„Jo.“

„Kolik je Tygrů, Benjamine? Víš to?“

„To mi neřekli, ale hodně. Všichni šéfové gangů jsou Tygři.“

Bree pohlédla přes rameno na Sampsona a pak zpátky na chlapce. „Benjamine, chceš slyšet tajemství?“

Zdálo se, že ho ta otázka zmátla. Těkal očima ze strany na stranu a znovu se podíval dolů, aby zkontroloval svou únikovou trasu.

A když to udělal, Bree se pohnula. Rychle! Mnohem rychleji, než Benjamin čekal, že dokáže.

Kapitola 65

sáhla mezi mříže a popadla kluka za hubené zápěstí.

„Sampsone, běž!“

„Pusťte mě!“ zaječel na ni chlapec.

Pokusil se ustoupit dozadu a jeho váha jí přimáčkla ruku na mříž. V tomhle úhlu neměla žádnou páku. Mohla se jen snažit ignorovat bolest a držet, dokud se Sampson nedostane ke klukovi zdola. Pospěš si, Johne, nebo mi vyklouzne!

„Benjamine, postaráme se, abys byl v bezpečí. Musíš jít s námi.“

„Ne, ty zkurvená děvko!“ zařval. „Lhala jsi mi!“

Jeho proměna byla šokující. Strach v jeho očích vystřídala zuřivost. Zaťal jí do ruky nehty, až se objevila krev. Lhal jí? Byl jedním z vrahů?

Konečně Bree uslyšela zvenčí dupot Sampsonových nohou. Rychleji, Johne\

V okamžiku, kdy už si myslela, že se jí zlomí ruka, se jí kluk vykroutil. Seskočil na střechu verandy a odtamtud se odrazil další necelé tři metry na zem.

Dva rychlé kroky a už šplhal na nízký stromek, sotva tak silný, aby unesl jeho váhu, mnohem menší než u dospělého člověka.

Právě když Sampson oběhl dům, přehoupl se chlapec přes vysoký cedrový plot do zadní uličky.

Pár vteřin nato vyběhla Bree z domu.

Do uličky nevedla žádná branka. Museli proběhnout zpátky domem, ven dalšími dveřmi a kolem bloku, aby zjistili to, co už věděli: kluk jménem Benjamin byl pryč.

Takzvaná hlídka vrahů jim utekla.

Pět minut nato už bylo vyhlášené pátrání, ale Bree nečekala se zatajeným dechem. Myslela na Alexe a na to, jak by se s ním mohla spojit.

„O tomhle se musí dozvědět. Co nejdřív. Jenomže nevím, jak ho kontaktovat. Netuším ani, kde teď zrovna je.“

Kapitola 66

tahle část afriky se nedoporučovala pro pěší túry nebo safari s fotoaparátem. Vytí hyen mi neustále připomínalo, kde jsem. Stejně tak jako cedule u silnice, které říkaly POZOR – LVI – KROKODÝLI!

Ukázalo se, že dostat se ze Sierry Leone zpátky do Nigérie je ještě složitější, než jsem čekal. A nebezpečnější a zrádnější skoro na každém kilometru.

Jako právě teď. Přes cestu stály proti sobě dva vojenské džípy a blokovaly ji. Nebyla to však ještě státní hranice. Dostali jsme se ani ne hodinu od Koidu.

„Jsou tihle chlapi vůbec z vládních jednotek?“ zeptal jsem se Mosese. „Dá se to nějak poznat?“

Pokrčil rameny a neklidně se zavrtěl na sedadle. „Mohli by být od Jednotný revoluční fronty.“

Napočítal jsem jich šest, oblečených do částí uniforem kombinovaných s civilními šaty, na nohou typické Vietnamky. Všichni byli ozbrojení a na korbě jednoho džípu byl připevněný kulomet.

Vytáhlý chlapík s hnědým baretem na hlavě došel k mému okénku. Oči měl podlité krví, jako by byl opilý. Jednou rukou pozvedl pušku a druhou ruku natáhl ke mně.

„Papíry.“

Zachoval jsem klid a ukázal mu policejní propustku a pas.

Ani se na ně nepodíval. „Padesát dolarů. Za vízum.“

Ať už to byli vládní vojáci, nebo ne, bylo mi jasné, že je to prachsprosté vydírání. Přepadení.

Pohlédl jsem do jeho rudých očí. „Dnes ráno jsem mluvil s americkou ambasádou ve Freetownu. Zástupce velvyslance Sassi mě ujistil, že mám všechny papíry v pořádku. V čem je problém?“

Zamračeně si mě změřil, ale já ani nemrkl. Další dva vojáci zamířili z kraje cesty k nám, ale on zvedl ruku, aby jim ušetřil námahu.

„Ale stejně to dělá deset za osobu. Dvacet v leonech.“

Oba jsme nějak věděli, že tohle zaplatím. Nechtěl jsem dál pokoušet štěstí. Dal jsem mu dvě desetidolarovky a mohli jsme jet dál – přinejmenším k dalšímu zátarasu.

Než jsme se dostali k samotné hranici, narazili jsme ještě na čtyři. U každého to probíhalo stejně, jen to bylo snadnější, nebo aspoň levnější, a když jsme přejížděli v Bo Waterside do Libérie, zaplatil jsem už jen asi patnáct dolarů.

To nejcennější, co jsme tím ztráceli, byl čas.

Do Monrovie jsme dojeli až po setmění, a protože jsme nevěděli jistě, zda bude dál na východ kde nakoupit zásoby, museli jsme tam strávit noc.

Byl jsem plný obav a moc se nevyspal. Zatím jsme byli v bezpečí, ale tempo, kterým jsme cestovali, se nemohlo rovnat Tygrovu.

Znovu nám unikal.

Kapitola 67

jeli jsme po celý den a část noci, střídali se za volantem a snažili se nahnat čas. Cestou mi Moses řekl, že je typickým představitelem většiny místních lidí – ne Jednotné revoluční fronty a už vůbec ne Tygra a jeho zabijáků.

„V Africe je spousta dobrejch lidí – a není nikdo, kdo by jim pomohl bojovat proti těm ďáblům,“ řekl.

Ani ne půl hodiny východně od Monrovie jsme projeli kolem posledního billboardu a rozhlasového vysílače a vstoupili do deštného pralesa, v němž jsme strávili celé hodiny.

Občas se před námi otevřely vykácené plochy s pařezy připomínajícími náhrobky táhnoucími se na kilometry daleko na všechny strany, většinou však cesta vedla tunelem z bambusu, palem, mahagonů a stromů obrostlých popínavými rostlinami, jaké jsem ještě nikdy neviděl. Jak jsme se mezi nimi prodírali, pleskaly nám do boků auta velké listy a škrábaly větve keřů.

Navečer jsme byli poblíž pobřeží a projížděli přílivovými pláněmi, které později vystřídaly otevřené savany, protiklad džungle, kterou jsme právě opustili.

Při západu slunce jsem uviděl velikou kolonii plameňáků, tisíce a tisíce překrásných ptáků, neuvěřitelné růžové moře v naoranžovělém světle.

Nakonec jsme museli na noc zastavit, byli jsme oba příliš unavení. Když jsem usínal, napadlo mě, kolik otců asi může svým dětem vyprávět, že strávili noc ve skutečné africké džungli.

Kapitola 68

o pár hodin později jsem se probudil. Moses už rozkládal na sklopených zadních dveřích korby snídani.

Párky z plechovky, několik pomačkaných rajčat a dvoulitrovou láhev vody na zapití.

„Vypadá to dobře,“ řekl jsem. „Díky, Mosesi.“

„Tamhle je řeka, kdybyste se chtěl vykoupat.“ Ukázal bradou na druhou stranu silnice. Všiml jsem si, že má promočenou košili. „Není to daleko.“

Rozhrnoval jsem rukama podrost a obešel velký trnitý keř na cestě, kterou už přede mnou prošel Moses.

Asi o pětadvacet metrů dál se křoví otevřelo a já vyšel na bahnitý břeh.

Řeka vypadala jako široká, matně zelená skleněná plocha. Sotva se dalo poznat, že se pohybuje.

Udělal jsem krok do vody a zabořil se po kotníky do bahna.

Když jsem je vytahoval, stáhlo mi bahno z nohy botu. Kraci. Chtěl jsem se umýt, ne ještě víc ušpinit.

Rozhlédl jsem se proti proudu i po něm a snažil se najít místo, kde se umyl Moses.

Nejdřív jsem ale potřeboval zpátky botu. Sáhl jsem do bláta a šátral kolem. Bylo tam celkem příjemně chladno.

Náhle se voda přede mnou zpěnila a na hladinu se rychle vynořilo cosi drsného, připomínajícího velkou kládu.

A pak jsem uviděl krokodýla v celé jeho kráse. Upřel na mě své černé oči. Snídaně byla na stole.

Kruci. Kruci. Kruci. Sbohem, boto. Sbohem, ruko nebo noho.

Rychle jsem couvl. Z krokodýla bylo zatím vidět jen kus šupinaté kůže na hladině a boule nozder. Ta velká potvora mě ani na okamžik nespustila z očí.

Se zatajeným dechem jsem pomalu couval od řeky.

Při dalším kroku se mi však noha sklouzla v bahně a já upadl! Krokodýl vyrazil kupředu, jako by na to čekal.

Snad čtyřmetrové tělo vystřelilo z vody a vlnilo se jako had, když mířilo přímo ke mně.

Snažil jsem se postavit na nohy, abych aspoň oddálil nevyhnutelné kousnutí. Jak se tohle mohlo stát? Všichni měli pravdu – neměl jsem do Afriky jezdit.

Náhle za mnou třeskl výstřel!

A pak druhý!

Obrovský krokodýl vydal podivný vysoký zvuk, který byl částečně výkřikem, částečně zalapáním po dechu. Zvíře se zvedlo na zadní nohy a spadlo zpátky do bahna. Viděl jsem, jak mu ze strany hlavy prýští krev. Ještě jednou se zazmítalo, pak rychle odcouvalo do řeky a zmizelo.

Obrátil jsem se a uviděl za sebou stát Mosese. V ruce držel berettu.

„Je mi to moc líto. Chtěl jsem vám říct, ať si ji pro jistotu vezmete s sebou.“

Kapitola 69

AFRIKA. Bylo někde na světě místo, které by se jí podobalo? Nejspíš ne.

Druhého dne jsme dorazili do Porto Novo a já se rozhodl, že bude nejlepší pokračovat do Lagosu autobusem. Před veřejnými záchodky na autobusové stanici stál nějaký muž. Pokoušel se mě přinutit, abych zaplatil za vstup, ale když jsem ho varoval, že se mu vymočím na nohy, zasmál se a uhnul mi z cesty.

Pak jsme se s Mosesem rozloučili a on hrdě odjel ve svém pick-upu. Nikdy jsem se nedozvěděl, jestli to byl dobrodinec, nebo prospěchář, ale moje povaha mi velí přiklonit se spíš k tomu prvnímu. Vždycky budu na Mosese vzpomínat jako na svého prvního přítele v Africe.

Zpátky v hotelu v Lagosu jsem ze sebe osprchoval třídenní nános prachu, potu a krve. Prohlédl jsem si v zrcadle svůj křivý nos. No ty ale vypadáš, Alexi\ Nakonec jsem se svalil na postel, abych zavolal domů.

Tentokrát jsem začal s Breeiným mobilem. Bylo příjemné slyšet znovu její hlas, ale naše vřelé přivítání bylo jen krátké.

Měla zprávy, které nemohly počkat – o nové vraždě v Osmnácté ulici a klukovi, jehož tam našla a který tvrdil, že je víc než jeden Tygr. Flaherty mi povídal totéž, ale já si byl celkem jistý, že hledám jen jednoho vraha – cítil jsem to v kostech.

Bree oponovala. „Jestli ten kluk mluvil pravdu, jsou to ty nejpřesnější informace, které zatím máme. Byl v tom gangu,

Alexi. Doma bys mohl být stejně užitečný jako v Africe, možná víc. Vrať se.“

„Bree, mluvíš spíš o nějakém přízraku než o svědkovi. O mladém klukovi. Vím, že ten chlap, co zabil Ellii a její rodinu, je právě teď tady v Lagosu.“ Aspoň tni to říkají mé instinkty.

„Uvidím, co se mi ještě podaří zjistit, hlavně o něm.“ Hlas měla napjatý. Ještě nikdy jsme se doopravdy nepohádali, ale tenhle rozhovor od toho neměl daleko.

„Poslechni, Bree,“ řekl jsem, „slibuji, že tady nezůstanu ani o chvíli déle, než budu muset.“

„O tomhle asi budeme mít každý jinou představu, Alexi.“

„To asi ano.“

Tohle jsem si mohl nechat pro sebe, ale jediné, co jsem teď mohl Bree nabídnout, byla pravda.

„Hrozně mi chybíš,“ řekl jsem nakonec, což byla také pravda a zároveň jsem se tím pokusil změnit téma. „Co máš teď na sobě?“ zažertoval jsem.

Věděla, že si dělám legraci, a zasmála se. „Kde myslíš, že jsem? Přes stůl na mě kouká Ošklivý Fred“ – v pozadí jsem zaslechl výkřik protestu – „a v místnosti je se mnou půlka oddělení. Chceš, abych pokračovala?“

Rozhodl jsem se nechat to na jindy a rozloučili jsme se. Pak, ještě než jsem stihl vytočit číslo pevné linky v Páté ulici, někdo zabušil na dveře mého pokoje.

„Haló?“ zavolal jsem. „Kdo je tam?“

Dveře se rozlétly tak rychle, že jsem ani nestačil vstát z postele a jít se podívat. Poznal jsem recepčního.

Ale ty dva chlapy v černých oblecích a bílých košilích jsem neznal.

„Co děláte v mém pokoji?“ zeptal jsem se recepčního. „O co jde? Kdo jsou ti dva?“

Neřekl ani slovo, jen podržel dveře otevřené a zavřel je zvenčí, když oba muži překročili práh směrem ke mně.

Bleskově jsem se na posteli posadil. „Co se to tu děje?“ řekl jsem. „Co chcete?“

Kapitola 70

„SBS!“ zařval jeden z nich. Už jsem tu zkratku slyšel. Státní bezpečnostní služba, pokud ti muži byli opravdu těmi, za které se vydávali.

Okamžitě se na mě vrhli, aniž by si dělali hlavu z nějakých následků. Jeden z nich mi sevřel paže a ramena, druhý mě chytil za nohy a zvedl je ze země.

Co se to děje? Jsou opravdu ze státní bezpečnosti? Kdo je na mě poslal? A proč?

Bojoval jsem, ale byli to chlapi jako hory, neuvěřitelně silní a hbití zároveň. Zkroutili mi celé tělo tak, že jsem se nedokázal uvolnit.

Zcela bezmocného mě přenesli přes pokoj. Pak jsem uslyšel, jak se otevírá okno, a ucítil na kůži vlnu vlhkosti.

Celé mé tělo se napjalo a začal jsem volat o pomoc – nejhlasitěji, jak jsem mohl, aby mě někdo slyšel.

Zahlédl jsem šmouhu oblohy, země a bazénu a pak/sem tvrdě narazil zády do zdi hotelu.

Náhle jsem byl venku – a visel hlavou dolů!

„Co chcete?“ křikl jsem na toho, co mě držel za nohy. Měl okrouhlý obličej, placatý nos a výraz trochu jako Mike Tyson. Musel jsem se hodně ovládat, abych zůstal v klidu a nebojoval s ním, ale nechtěl jsem, aby uvolnil své sevření.

Muž z SBS – nebo kdo to byl – se na mě ušklíbl dolů přes má ohnutá kolena.

„Už jsi tady moc dlouho, Crossi. Je načase ti zkrátit pobyt,“ řekl a zasmál se.

I kdyby byl bazén přímo pode mnou, což nebyl, došlo mi, že jsem moc vysoko na to, abych pád přežil. V hlavě mi hučela krev a slyšel jsem ji tepat v uších.

Ale pak se mé tělo znovu pohnulo. Dovnitř!

Ošklivě jsem si odřel páteř o hliníkový parapet a dopadl na podlahu hotelového pokoje.

Kapitola 71

vyskočil jsem a vrhl se po tom, co stál nejblíže, ale ten druhý mi přitiskl k žebrům hlaveň pistole.

„Jen klid,“ řekl. „Nechceš se přece teď nechat zastřelit, že ne?“

Uviděl jsem na posteli ležet svou tašku.

Sbalenou.

„Zvedni tu tašku.“

„Kdo vás poslal?“ zeptal jsem se. „Pro koho pracujete? Tohle je šílené!“

Neodpověděl mi. Místo toho mě popadl a vystrčil na chodbu. Jeho parťák za námi zavřel dveře a strčil klíč do kapsy.

Pak se oba obrátili a odcházeli.

„Jeďte domů, detektive Crossi. Nejste tady žádoucí. Poslední varování.“

Následovala bizarní půlminuta, po kterou čekali na výtah a tiše spolu rozmlouvali. Pak klidně nastoupili a nechali mě stát na chodbě.

Zmateného a bez klíčů.

Zjevně zašli tak daleko, jak měli prozatím nařízeno. Ať už byli kdokoli, policie nebo někdo jiný, a ať měli s Tygrem společného cokoli, nezabíjeli pro něho.

Dokonce se ani nepokusili posadit mě do letadla.

Ale proč ne?

Co se to v té jejich šílené zemi děje?

Kapitola 72

bylo těžké cokoli předvídat, ale moje situace v Lagosu se zhoršovala každou hodinou. Recepční v Superioru trvali na tom, že jsem se odhlásil a že žádný pokoj není volný, já však věděl, že to není pravda.

Zkusil jsem zavolat do půl tuctu hotelů a dozvěděl jsem se všude totéž – kreditní karta odmítnuta. Čím dál víc to vypadalo, že ti dva siláci, kteří mě vyhodili ze Superioru, byli skutečně zástupci státu, ať už to v Lagosu znamenalo cokoli.

Několikrát jsem vytočil lana Flahertyho a dvakrát mu nechal vzkaz v hlasové schránce, ale agent CIA se mi neozval.

Tak jsem udělal další věc, která mě napadla. Sehnal jsem si řidiče a požádal ho, aby mě dovezl na Oshodi Market. Když se mi nedaří najít Flahertyho, vrátím se za jeho cenným informátorem. Rychle mi docházeli možnosti.

Věděl jsem, že se řítím do maléru – ale do jakého? Proč se zdálo, že všichni chtějí, abych odjel ze země? Co to má společného s vraždou Ellie Coxové?

Cesta na trh trvala déle než hodinu a dalších padesát minut jsem tam chodil a vyptával se, než jsem našel onen stánek s koberci.

Tentokrát tam pracoval muž ve středních letech slepý na jedno oko, ne Tokunbo. Měl dost špatnou angličtinu. Přikývl při Tokunbově jméně – byl jsem na správném místě –, ale pak si mě přestal všímat a věnoval se zákazníkovi.

Nemohl jsem si dovolit se tam potloukat a čekat na zázrak, tak jsem to vzdal a našel cestu zpátky k autu. Jediný plán C, na který jsem přišel, byl zamířit na americký konzulát.

Ale pak, když jsme se plazili zácpou k Victoria Islandu, mě napadlo něco jiného. Plán D.

„Mohl byste zastavit, prosím?“

Řidič zajel na krajnici zá vypálený ford Ranger. Požádal jsem ho, aby otevřel kufr, a došel si pro svou tašku.

Sáhl jsem do ní a vyhrabal kalhoty, které jsem měl na sobě první den. Košili jsem už zahodil, ale byl jsem si celkem jistý –“

Ano, kalhoty tam byly – páchnoucí a krvavé po době strávené ve vězení.

Podíval jsem se do předních kapes, ale byly prázdné.

Když jsem sáhl do zadních, našel jsem, co jsem hledal – jedinou věc, kterou přehlédli, když mi v Kirikiri vzali skoro všechno ostatní: navštívenku otce Bombaty.

Obrátil jsem se na řidiče, který na mě netrpělivě čekal polovinou těla ve voze a polovinou venku.

„Za kolik mi půjčíte mobil?“ zeptal jsem se.

Kapitola 73

dvě hodiny nato jsem večeřel u bohatě prostřeného stolu s otcem Bombatou v jeho kanceláři v rozsáhlém komplexu Očistné církve Ježíše Krista v srdci Lagosu.

„Děkuji, že jste se se mnou setkal,“ řekl jsem. „A za tohle všechno. Už jsem měl hlad.“

U jeho drahého stolu v kanceláři jsme se dělili o jídlo skládající se z masa antilopy kudu, šťouchaných brambor a jihoafrického zinfandelu. Knězova drobná postava vypadala ještě menší na židli s vysokým opěradlem a okny tyčícími se od podlahy ke stropu za ním. Těžké červené závěsy byly zatažené až na dvě škvíry, jimiž dovnitř pronikalo slábnoucí večerní světlo.

„Co se vám stalo s obličejem?“ zeptal se a vypadal ustaraně. „Nebo bych se měl zeptat: ‚Co se stalo s tím druhým mužem?‘“

Skoro jsem zapomněl, jak vypadám. Nos mě přestal bolet někde v okolí Ghany.

„Řízl jsem se při holení,“ opáčil jsem a přinutil se k pokřivenému úsměvu.

Nechtěl jsem poskytnout dalšímu člověku důvod si myslet, že bych měl nasednout do nejbližšího volného letadla domů. Co jsem potřeboval, byli spojenci, ne další rady.

„Otče, získal jsem jisté zneklidňující informace o vrahovi zvaném Tygr. Myslíte si, že je možné, aby existovalo více takových Tygrů a možná operovali na více místech současně? Třeba tady a ve Spojených státech?“

„Samozřejmě, možně je všechno,“ odpověděl s laskavým úsměvem. „Ale tohle není ta hlavní otázka, že ne? Přesto bych měl asi odpovědět, že ano, je to možné, zvlášť pokud je v tom zapletená vláda nebo velcí podnikatelé. Mnoho lidí si tady najímá vrahy, je to běžná praxe.“

„Proč vláda? Nebo nějaká korporace?“

Kněz nad tím potřásl hlavou, ale pak mi dal přímou odpověď.

„Mají prostředky kontrolovat informace, které ostatní nemají. A také kontrolovat dezinformace.“

„Máte ponětí, proč by se do tohohle měli plést?“

Vstal, aby mi dolil víno. „Dokážu si představit libovolné množství důvodů. Ale bylo by ode mne nezodpovědné naznačovat, že si opravdu myslím, co se děje. Upřímně řečeno, nic o tom nevím. Ta přezdívka Tygr je symbolická. Jak jistě víte, v Africe žádní tygři nežijí. Leda tak někde v ZOO.“

„To vím. V každém případě pronásleduji nejméně jednoho skutečného muže,“ řekl jsem. „Musím zjistit, kam zmizel. Zabil mou přítelkyni a její blízké. A byly vyvražděny i další rodiny.“

„Promiňte, že vás přerušuji.“ Pohlédl na mahagonové hodiny, stojící proti němu na stole. „Podle toho, co jste mi řekl, soudím, že se teď ze všeho nejvíc potřebujete vyspat.“

„Nechtěl jsem vás o to žádat.“

„To ani nemusíte, detektive Crossi. Nemohu vám nabídnout ubytování tady. Tomu riziku mohu vystavit jen sebe, ne svou kongregaci. Ale mohu vás vzít do útulku pro naše muže. Je to jen na pět nocí a není to žádný hotel –“

„Přijímám. A děkuji vám,“ řekl jsem knězi.

„Ale co se týče vašeho záhadného Tygra, s tím vám bohužel nepomohu.“

„Rozumím.“ Byl jsem hluboce zklamaný, ale snažil jsem se to nedat najevo.

Otec Bombata zvedl ruku. „Vám to myslí rychle, že? Ale někdy možná až příliš. Chtěl jsem říct, že já vám nepomohu, ale znám někoho, kdo by mohl.

Vlastně je to moje sestřenice, nejkrásnější žena v Nigérii. Ale já jsem samozřejmě předpojatý, tohle budete muset posoudit sám.“

Kapitola 74

jmenovala se adanne tansiová a přesně jak tvrdil kněz, byla to jedna z nejkrásnějších žen, jaké jsem kdy viděl na vlastní oči. Pracovala jako reportérka Guardianu, největších novin v Lagosu.

Její kancelář měla sotva dva na tři metry. Když jsem vstoupil, zadoufal jsem, že nepáchnu, jako bych strávil noc v přeplněném útulku pro bezdomovce.

V následující hodině mi Adanne pověděla, že se původním Tygrem a jeho gangem zabývá už dva roky, ale stále je pro ni více méně přízračnou postavou.

„Nejsem si jistá, jestli je více než jeden Tygr, ale také jsem tu fámu slyšela. Mohlo by se jednat o gangsterský mýtus. Kdo ví, třeba ji šíří sám. Nedá se odhadnout, co by někdo jako on udělal, aby se dostal do novin, pokud by to stál.“

„Nebo k reportérce?“ zeptal jsem se.

Pokrčila rameny. „Některé věci mají větší cenu než lidský život. Podívejte se na sebe, jste tady, ne? Copak neriskujete život?“

Usmál jsem se. „Asi ano.“

Zjistil jsem, že nemohu z Adanne Tansiové spustit oči, když jsem se snažil nechovat neslušně. Byla okouzlující jako některé herečky a nešlo si nevšimnout jejích vysokých lícních kostí a hnědých očí laně, ale ani toho, jak vystupovala. Zdálo se, že se ničeho nebojí, a mě napadlo, proč asi. Měla hodně co ztratit, ale nedělala si s tím hlavu.

Zvedla pero. Všiml jsem si, že má na stole mezi dalšími papíry položený blok.

„Žádné poznámky,“ řekl jsem. „Tohle není interview. Jsem tu jako turista. To už mi bylo jasně dáno najevo.“

Adanne okamžitě odložila pero a usmála se, jako by chtěla říct, že to aspoň musela zkusit.

Pokračoval jsem. „Nemáte tušení, kde by teď Tygr mohl být? Nebo jak bych to mohl zjistit?“

„Na tu první otázku musím odpovědět ne,“ řekla. „A na tu druhou myslím, že ano.“

Kapitola 75

čekal jsem, ale mlčela. Po několika vteřinách mi došlo, že v Lagosu to i v redakci novin funguje jako na tržišti.

„Oplátkou za co?“ zeptal jsem se nakonec.

Adanne se znovu usmála. Byla velice rezervovaná – a chytrá. „Za dobrý příběh o americkém detektivovi pátrajícím po zločinci a vrahovi, jako je Tygr – to by bylo těžké neotisknout.“

Položil jsem ruce na područky židle, připraven odejít. „Ne.“

Náhle mi pohlédla do očí. „Detektive Crossi, uvědomujete si, kolik dobrého by mohla taková reportáž přinést? Tohle lidské monstrum je zodpovědné za stovky mrtvých, možná víc.“

„To vím,“ řekl jsem a měl jsem co dělat, aby se mi neroztřásl hlas. „Byla mezi nimi i má přítelkyně.“

„A také můj bratr,“ dodala Adanne. „Takže už.chápete, proč chci tu reportáž napsat.“

Její slova se rozlehla tou malou místností. Nebyla rozčílená, jen odměřená a zároveň plná odhodlání.

„Slečno Tansiová –“

„Prosím, říkejte mi Adanne. Všichni mi tak říkají.“

„Adanne. Je vidět, že vám na tom hodně záleží, ale já vás neznám. Moc rád bych vám důvěřoval, ale nemůžu.“

Její pohled mi prozradil, že mě nezatratila. „Ale doufám, že mi pomůžete i tak. Mimochodem jsem Alex. Všichni mi tak říkají.“

Zamyslela se nad tím, co jsem řekl, a bylo vidět, že jí zmítají protichůdné pocity. Nebyl jsem zvyklý, aby novináři dávali najevo, co si myslí – aspoň ne ti, které jsem znal ve Washingtonu.

Konečně vstala. „Tak dobře,“ řekla. „Uvidím, co pro vás mohu udělat. Jdu do toho.“ Zvedla znovu pero – onyxový váleček se stříbrným uzávěrem –, jaké lidé dostávají darem. „Kde vás mohu zastihnout, Alexi?“

V mužském útulku Očistné církve Ježíše Krista. Tam teď bydlím.

Nevím, jestli si všimla mého zaváhání. Ať už to bylo chytré nebo ne, zjistil jsem, že chci udělat na Adanne Tansiovou dojem.

„Zavolám vám,“ řekl jsem. „Zítra časně ráno, slibuji.“

Přikývla a usmála se. „Věřím vám, detektive Crossi. Aspoň zatím. Nezklamte mě, prosím.“

Jak by mě to mohlo vůbec napadnout, Adanne?

Kapitola 76

podnikatel s pochybnými kontakty jménem Mohammed Shol stál jako draze zarámovaný portrét jeho samého v otevřených dvoukřídlých dveřích svého obrovského domu. Hlavní budova měla rozlohu skoro dva tisíce čtverečních metrů a dům pro hosty dalších sedm set padesát. Patřil mezi nejbohatší muže v jižním Dárfúru a nikdy nepropásl příležitost dát to najevo.

Pozemek obehnaný vysokou zdí a přilehlá oranžérie mluvili jasně: Kdo jiný než ďábel si může žít uprostřed pekla jako králi

Ne že by Tygrovi vadilo obchodovat s ďábly; dělal to v jednom kuse. Tohle byla jeho práce, a kdyby měl navštívenky, mohl by být jeho logem černý ďábel.

Shol se široce usmál, když si s urostlým a docela pohledným vrahem mohutně potřásl rukou. „Vítejte, příteli! Váš tým samozřejmě počká venku.“

„Samozřejmě.“

„Dostanou najíst.“

„Jsou věčně hladoví.“

Tygr předal Raketě velení nad ostatními a věděl, že si dokáže zjednat kázeň. Chlapci čekali naproti přední bráně sledováni dvěma Sholovými prostě oděnými strážci, kteří se na výrostky dívali s neskrývaným pobavením. I oni pocházeli z ulice.

Jen ať jsou nafoukaní a sebejistí, pomyslel si Tygr, když si prohlédl starší hlídací psy. Podceňování vždy hrálo v jeho prospěch.

Následoval Mohammeda Shola honosnou vstupní halou a přes vnitřní nádvoří. Z jednoho křídla domu vycházela vůně vaření, kardamonu a hovězího. Z druhého doléhaly chlapecké hlasy recitující v arabštině, což vystihovalo Sholovu politiku.

Došli k proskleným dveřím na protější straně nádvoří.

Za nimi se zelenal háj exotických ovocných stromů. Shol se zastavil.

„Posadíme se tam. Mohu vám nabídnout čaj? Nebo třeba grapefruitový džus?“ To druhé bylo vychloubání, protože takový džus tam byl drahou pochoutkou.

„Nic,“ odpověděl Tygr. „Jenom to, pro co jsem přišel. Pak odejdu.“

Shol propustil mávnutím ruky svého sluhu a vytáhl z kapsy své galábie klíč, aby je pustil dovnitř.

oranžérii byla příjemná, přístroji řízená teplota s nádechem vlhkosti. Dlážděnou podlahu stínila nízká klenba zeleně. Nad ní byl geometrický vzor stropu ze skla a oceli.

Shol pokynul Tygrovi, aby vstoupil do malého jídelního koutu vzadu.

Čtyři ratanová křesla obklopovala osvětlený dřevěný stůl. Shol odsunul stranou stromek v květináči a vyťukal kombinaci sejfu ukrytého v podlaze pod ním.

sejfu byla tlustá obálka. Shol ji vyndal a položil na stůl mezi ně.

„Myslím, že všechno najdete uvnitř.“

„Jakmile Tygr zkontroloval obsah, položil balíček na podlahu a pohodlně se opřel.

Shol se usmál.

„Odvedl jste tady velký kus práce,“ řekl Tygr a ukázal kolem sebe. „Pozoruhodné.“

Shol přijal kompliment s úsměvem. „Byl jsem mnohonásobně požehnán.“

„Nejen požehnán. Byl jste pracovitý. A jste chytrý, jak vidím.“

„To je pravda. Kvůli práci v legislativě a podnikání mi už na nic jiného moc času nezbývá.“

„Samé cestování,“ řekl Tygr. „Pracovní schůzky ve dne v noci. A vaše rodina, samozřejmě.“

Shol přikývl, zjevně potěšený, že se mluví o něm. „Ano, ano. Po většinu dní.“

„Říkání věcí, které byste neměl. Uvádění svých milovaných v nebezpečí.“

Přikyvování ustalo. Shol zřejmě zapomněl, že se Tygra bojí, a pohlédl mu do očí. „Ne,“ řekl. „Opravdu. Nemluvil jsem o svých obchodech s vámi ani s nikým jiným.“

„Ano,“ opáčil Tygr bez hnutí. „Opravdu. Mluvil jste. Znáte reportérku Adanne Tansiovou?“ Zvedl jeden prst a o kousek rozevřel límec. Promluvil do mikrofonu.

„Zaútočte na dům! Teď, Raketo. Nikoho nešetřete. Udělejte z nich odstrašující příklad.“

Kapitola 77

pár vteřin nato se celý skleník otřásl střelbou asi půl tuctu zbraní přicházející zvenčí. A pak rachotem kulometu.

Mohammed Shol se pokusil vstát, ale Tygr byl rychlý a mrštný a už držel druhého muže za krk a škrtil ho. Hodil Shola na zeď a na skle se objevily praskliny připomínající pavučinu.

„Slyšíš to?1 zařval Tygr z plných plic. „Slyšíš to? To je tvoje vina!“

Ozvala se další střelba. Pak výkřiky – nejdříve ženské a potom chlapecké; pronikavé a žalostné.

„Tohle,“ řekl mu Tygr, „je zvuk tvých chyb, tvé chamtivosti a hlouposti.“

Shol popadl oběma rukama Tygra za mohutná zápěstí. Oči se mu podlily krví a na spáncích mu naskočily žíly naběhlé k prasknutí. Tygr ho fascinovaně pozoroval. Už se naučil, že je možné přivést člověka na samý práh smrti a pak ho tam libovolně dlouho držet. Líbilo se mu to, protože pohrdal S holém a takovými, jako byl on.

Dveře skleníku se roztříštily a dovnitř vtrhli dva osobní strážci odhodlaní zachránit svého chlebodárce. „Jen pojďte dál!“ křikl Tygr. Jediným pohybem otočil Mohammeda Shola a vytáhl pistoli z pouzdra na kotníku. Vrhl se kupředu se Sholem jako štítem a cestou střílel.Jeden osobní strážce padl na zem s devítimilimetrovou dírou v hrdle. Druhý prostřelil svému zaměstnavateli nataženou ruku a pak rameno.

Shol vykřikl právě v okamžiku, kdy ho Tygr hodil před sebe na osobního strážce. Oba muži se svalili na zem. Pak Tygr střelil druhého bodyguarda do obličeje.

„Oga\“ řekl Raketa, když se objevil ve dveřích. Oga znamenalo v lagoském pouličním slangu „velitel“. Tygrovi se ten titul líbil a jeho mladí vojáci ho používali zcela přirozeně.

Křik v domě již utichl, ale stále se ozývala palba a rachot rozbíjených předmětů, jak si jeho chlapci vybíjeli přemíru energie.

„Byl tam učitel. Děti se učily.“

„Postarali jsme se o něj,“ odpověděl Raketa.

„Dobře.“ Tygr sledoval, jak se Shol pokouší vstát. Střelil ho jednou do nohy. „Budeš potřebovat podvázat tepnu, jinak umřeš,“ řekl obchodníkovi.

Pak se obrátil k Raketě. „Svaž pana Shola a tohle mu strč do pusy. Nebo do zadku, jak chceš.“

„Tohle“ byl ruční granát M67.

„Než odejdeš, vytáhni pojistku.“

Kapitola 78

I NADÁLE Ml VŠECHNO PŘIPADALO neskutečné a fantastické.

Všechny dveře církevního útulku pro muže se po deváté hodině zamykaly. Nikdo se nemohl dostat dovnitř ani ven. Vzhledem ke stavu dopravy v Lagosu jsem se tam sotva dostal včas.

Moje pryčna byla na konci jedné z velkých společných ložnic s vysokým stropem vedle hlavní chodby, kde se ráno podávala snídaně.

Alexi Crossi, pomyslel jsem si, kam ses to dostali Co jsi to provedl tentokrát?

Na vedlejší posteli ležel tentýž muž co předchozí noci, Jamajčan jménem Oscar. Moc nemluvil, ale nervózní pohled v jeho očích a napůl zahojené šrámy prozrazovaly jeho příběh.

Ležel na boku a sledoval mě, zatímco jsem pátral po kartáčku na zuby.

„Hej, kámo,“ řekl šeptem. „Je tady ňákej malej chlápek a hledá tě.“

Ve dveřích stál otec Bombata. Když jsem ho uviděl, naznačil mi prstem, abych ho následoval a vyšel z ložnice.

Vyšel jsem na chodbu plnou těch, co přišli na poslední chvíli, a prodíral se proti proudu, dokud jsem kněze nedohonil u dveří do budovy.

„Otče?“

Viděl jsem, že vytáčí číslo na mobilu, a napadlo mě, komu asi volá. Přinesl mi dobrou, nebo špatnou zprávu?

„Slečna Tansiová by s vámi ráda mluvila,“ řekl a podal mi telefon.

Adanne má nějaké novinky! Toho dne došlo v jižním Dárfúru k několikanásobné vraždě. Zemřel jeden z představitelů súdánské vlády a jeho rodina byla vyvražděna.

„Existuje nějaká souvislost s Baselem Abboudem ve Washingtonu?“ zeptal jsem se jí.

„To ještě nevím, ale mohu vám říct, že Tygr v Súdánu často obchoduje.“

„Zbraně? Heroin?“ zeptal jsem se jí. „O jaké obchody jde, Adanne?“

„O chlapce. Jeho věrné bojovníky. Verbuje je v dárfúrských uprchlických táborech.“

Nadechl jsem se. „Tohle jste mi možná měla říct dřív.“

„Vynahradím vám to. Hned ráno nás dostanu do nákladního letadla do Nyaly.“

Zamrkal jsem. „Řekla jste ‚nás‘?“

„Řekla. Nebo byste mohl letět komerčním letem do AI Fasheru a tam se poohlédnout po nějaké dopravě po zemi. Nechám to na vás.“

Kdykoli jindy bych nad tím ani nepřemýšlel. Ale také jsem nikdy nebyl osm tisíc kilometrů od domova a nespal v mužském útulku.

Zakryl jsem rukou telefon. „Otče, mohu té ženě důvěřovat?“ Svěřit jí do rukou svůj život?

„Ano, je to dobrý člověk,“ odpověděl bez zaváhání. „A říkal jsem vám, že je to má sestřenice. Vysoká a krásná, přesně jako já. Můžete jí důvěřovat, detektive.“

Znovu jsem přiložil telefon k uchu. „A do tisku se nic nedostane, pokud s tím nebudeme oba souhlasit? Máme dohodu?“

„Souhlasím. Sejdeme se v pět před hlavní bránou kasáren na předměstí lkej a. A Alexi, měl byste se připravit na nejhorší. Dárfúr je strašné místo.“

„Nějaké ty hrůzy jsem už viděl,“ řekl jsem. „Víc než několik.“

„Snad, ale nic takového. To mi můžete věřit, Alexi.“

TŘETÍ ČÁST

TÁBOR

Kapitola 79

až dosud byly adanneiny kontakty velice dobré a na mě udělalo dojem, jak rychle a efektivně dokáže leccos zařídit.

Druhý den ráno stačil krátký rozhovor na letištní ploše a pak jeden hovor vysílačkou, než nám seržant Africké unie dovolil, abychom nastoupili na palubu nákladního letounu C-130.

Okolo šesté jsme už byli ve vzduchu jako jediní civilní pasažéři v letadle přepravujícím do Dárfúru proso, čirok a olej na vaření.

Vyšetřování vražd se dočasně přesunulo do vzduchu a zdálo se, že se ubírá po mnohem slibnější stopě než kdy předtím.

Od jednoho člena posádky jsem si půjčil situační mapu a zjistil, že Dárfúr je zhruba tak velký jako Texas. Pokud jsem se měl někam dostat, musel jsem vyjít z několika předpokladů: zaprvé že Tygr byl v Nyale v době vyvraždění Sholovy rodiny a zadruhé že Adanneiny informace jsou správné a on si stále vybírá své vojáky v utečeneckých táborech v té oblasti.

Vzhledem k tomu všemu, jak daleko se mohl dostat v uplynulých osmnácti hodinách? To byla další otázka, na kterou bylo třeba odpovědět.

Během letu mi Adanne trpělivě vyprávěla o Dárfúru a Súdánu, a přestože mluvila nezaujatě, nesnažila se nijak zlehčovat zvěrstva páchaná zvláště na dětech a ženách, jichž byly tisíce znásilněné a pak jim byl vypálen cejch, aby se prohloubilo jejich ponížení.

„Znásilnění se v občanské válce stalo krutou zbraní. Amerika o tom nemá ani ponětí, Alexi. Nikdo by si to tam vůbec nedokázal představit.

Někdy příslušníci milic Džandžavíd nejdřív zlomí ženě nohy, takže nemůže utéct a zůstane po zbytek života invalidní. Rádi oběti bičují, lámou jim prsty jeden po druhém, trhají jim nehty,“ řekla Adanne hlasem sotva hlasitějším než šepot.

Dokonce i někteří z ‚mírotvorců‘ se proviní znásilněním a nucením uprchlic k prostituci. A co hůř, za většinou z toho stojí súdánská vláda. Až to uvidíte, nebudete věřit vlastním očím, Alexi.“

„Chci to vidět,“ opáčil jsem. „Slíbil jsem jednomu muži v Sieře Leone, že povím Američanům, co se tady děje.“

Kapitola 80

„tohle je kalma.“ Ukázala na žlutý trojúhelník na mapě. „Je to jeden z největších táborů v Dárfúru. Vsadila bych se, že ho Tygr dobře zná. Stejně jako každý v okolí.“

„Co znamenají ty další barvy?“ zeptal jsem se.

Adanne mi vysvětlila, že je tam dohromady více než stovka táborů. Zelená znamenala „nepřístupný v období dešťů“, modrá „uzavřený pro civilní humanitární organizace podle momentálního stavu bojů“. Žlutá barva Kalmy znamenala „otevřený“.

Tam měl začít náš lov na Tygra.

„A tohle?“ přejel jsem prstem po řádce červených ikon znázorňujících plameny. Byly jich tam desítky.

Adanne si povzdechla a pak odpověděla.

„Červená označuje vesnice, které byly prokazatelně zničené. Džandžavíd spálí všechno, co hoří – zásoby potravin, domácí zvířata… Také hází lidské a zvířecí mrtvoly do studní. Všechno proto, aby se tam už nikdo nemohl vrátit. V arabštině.džandžavíd‘ znamená dábel na koňském hřbetě.“

Byli to arabští ozbrojenci, podle všeho podporovaní současnou vládou v krutém tažení s cílem znemožnit černým Afričanům žít v tom regionu. Nepředstavitelné dva miliony lidí už uprchly ze svých domovů a více než dvě stě tisíc jich zemřelo. Dvě stě tisíc, o kterých se vědělo.

Byla to vlastně další Rwanda, akorát ještě horší. Tentokrát celý svět jen přihlížel a nedělal skoro nic, aby pomohl.

Pohlédl jsem z okénka na Sahelovu krajinu tři a půl kilometru pod námi.

Z té výšky byla vlastně krásná – ani stopa po občanské válce, genocidě, korupci. Jen nekonečná poklidná rozloha hnědé zvlněné půdy.

Což byla samozřejmě jen iluze.

Krásná, ďábelská lež.

Protože nás čekalo přistání v pekle.

Kapitola 81

na základně v nyale jsme si domluvili cestu do tábora Kalma v konvoji pěti nákladních aut vezoucích pytle s obilím a bedny s kojeneckou výživou. Zdálo se, že se Adanne zná s každým, a já zjistil, že je zajímavé sledovat ji při práci. Tajemství zřejmě spočívalo v jejím vlídném úsměvu, ne v její kráse. Byl jsem svědkem toho, jak opakovaně uspěla u lidí, kteří byli přepracovaní a vystresovaní na maximum. Jakmile jsem uviděl Kalmu, bylo mi jasné, že tábor není to pravé slovo. Ano, byly tam stany, přístřešky a rákosové chatrče, ale táhly se kilometry a kilometry daleko. Žilo tam sto padesát tisíc lidí. Bylo to město. Metropole překypující nesnesitelným utrpením a smrtí způsobovanou vším možným od útoku Džandžavídu přes dyzentérii až po porody bez léků a většinou i doktora nebo porodní báby.

Alespoň okolo centra tábora bylo vidět nějaké známky trvalosti. Fungovala tam malá škola pod širým nebem a stalo tam několik zděných budov se střechami z vlnitého plechu, kde byly ještě k dispozici omezené zásoby potravin.

Adanne věděla přesně, kam jít nejdříve. Vzala mě do stanu Komise OSN pro uprchlíky, kde mladý voják souhlasil, ze nám bude tlumočit, i když mnoho uprchlíků umělo trochu anglicky.

Voják se jmenoval Emmanuel, byl šlachovitý, mel tmavou pleť a hluboko vpadlé oči, které jsem viděl u tolika takzvaných „ztracených chlapců“, kteří v uplynulých letech emigrovali do Washingtonu. Emmanuel mluvil anglicky, arabsky a jazykem Dinka.

„Většina místních lidí jsou Fúrové,“ řekl nám, když jsme se pustili dlouhou prašnou ulicí. „A osmdesát procent tvoří znásilněné ženy.“

„Většina jejich mužů je mrtvá nebo hledá práci či místo k přesídlení,“ dodala Adanne. „Tohle je nejzranitelnější město na světě, Alexi. Uvidíte sám.“

Bylo snadné vidět to, o čem Adanne a Emmanuele mluvili. Většina lidí, se kterými jsme mluvili, byly ženy pracující před svými příbytky. Tím, jak rády se podělily o své hrozné příběhy s někým zvenčí, mi připomněly Mosese a jeho přátele.

Jedna žena, Madina, plakala při tkaní slaměné matrace a vyprávěla nám, jak přišla do Kalmy. Džandžavíd zničil její vesnici a zabil nebo zmrzačil jejího manžela, matku a otce. Většina sousedů a přátel uhořela zaživa ve svých chatrčích.

Madina přišla se třemi dětmi a doslova prázdnýma rukama. V táboře jí všechny děti zemřely.

O matrace, které vyráběla, byla velká poptávka kvůli červům, kteří v noci vylézali ze země a prokousávali se uprchlíkům do kůže. Všechno, co vydělala, utratila za cibuli a zrní, i když doufala, že si jednou našetří na kus látky sešité z odstřižků. Od chvíle, co tam přišla, nosila stále stejný toab.

„Kdy to bylo?“ zeptala se Adanne.

„Před třemi lety,“ odpověděla Madina smutně. „Jeden rok za každé mé dítě.“

Kapitola 82

„vašeho tygra jsem neztratila ze zřetele,“ řekla Adanne. „Verbuje tady chlapce. Je to pro něho snadné.“

„S tou hrůzou jste nepřeháněla, Adanne,“ přiznal jsem.

Moc rád bych si promluvil s lidmi v tolika sektorech tábora, v kolika to jen půjde, ale když jsme přišli k jednomu z mála nemocničních stanů, musel jsem se znovu zastavit. Nic tak děsivého jsem v životě neviděl.

Stan byl přeplněný nemocnými a umírajícími pacienty, na jedno lůžko byli dva i více. Těla ležela na každém volném místě. A co hůř, venku se táhly dlouhé fronty – nejméně tři stovky těžce nemocných žen a dětí čekaly na léčbu nebo na lepší místo kde zemřít.

„Je smutné, že se toho dělá tak málo pro zmírnění jejich utrpení,“ řekla Adanne. „Léky jsou vzácné, většina se jich rozkrade dřív, než se sem dostanou. Řádí tu hlad, zápal plic, malárie. I průjem tady může být smrtelný – a vzhledem k problémům s vodou a hygienou to nemá konce.“

Uviděl jsem jednoho doktora a dvě dobrovolné sestry. To bylo všechno. Celý nemocniční personál na tisíce vážně nemocných lidí.

„Tohle je to, čemu říkáme ‚druhá fáze krize‘,“ pokračovala Adanne. „V táborech umře víc lidí než venku. Tisíce. Každý den, Alexi. Říkala jsem, že je to hrůza.“

„To bylo slabé slovo,“ opáčil jsem. „Tohle je nepředstavitelné. Všichni ti lidé. A děti.“

Klekl jsem si k malé holčičce na jednom z mála lůžek. Oči měla kalné a vypadala duchem nepřítomná. Odehnal jsem bzučící hejno černých much, které se jí usadilo na uchu.

„Jak se řekne ‚Bůh s tebou‘?“ zeptal jsem se Emmanuela.

‚Alláh mďak,“ odpověděl.

Zopakoval jsem to té holčičce, i když nevím, jestli mě slyšela. ‚Alláh mďak.“

Někde v průběhu toho dne jsem přešel z vyšetřování strašných vražd do neuvěřitelného holocaustu. Jak je v našem světě něco takového možné? Tisíce mrtvých každý den jako tady?

Adanne mi položila ruku na rameno. „Alexi? Můžete jít dál? Měli bychom pokračovat. Jste tady kvůli Tygrovi, ne kvůli tomuhle. S tímhle nic neuděláte.“

Z jejího hlasu jsem poznal, že už to všechno viděla nejspíš mnohokrát.

„Ještě ne,“ řekl jsem. „Co by se tady dalo udělat? Cokoli?“

Emmanuelova pohotová odpověď nebyla taková, jakou jsem čekal.

„To záleží na tom, jestli někdo z vás umí zacházet s puškou.“

Kapitola 83

v několika následujících minutách mi Adanne vysvětlila to, co mě mělo napadnout samotného –že knejnebezpečnějším aspektům života v Kalme patří prostý sběr palivového dříví.

V poušti byly vždy přítomné hlídky Džandžavídu a držely se nedaleko tábora. Každý, kdo vyšel ven, riskoval, že bude znásilněn, zastřelen, nebo obojí. Sběrači dřeva, zoufalé ženy a jejich děti byly závislé na doprovodu vojáků Africké unie, kterých však bylo málo, takže byly ženy většinou nucené riskovat samy. Bez dříví na topení nemohly nakrmit rodiny.

Emmanuel mě vyzbrojil starší modelem samopalu M16 zdokonaleným docela slušným hledím.

„Neváhejte střílet,“ poradil mi. „Protože Džandžavíd váhat nebude, to mi věřte. Jsou to zkušení bojovníci, i když jezdí na koních nebo velbloudech.“

„Nebudu váhat,“ slíbil jsem a ucítil, jak mě Adanne chytila za loket a zase pustila.

„Jste si tím jistý, Alexi?“ zeptala se. „Opravdu se do toho chcete zaplést?“

„Jsem si jistý.“

Necelou hodinu nato jsme vyrazili s neohroženou skupinou asi dvaceti sběraček.

Několik jich mělo na zádech přivázaná miminka a jedna vedla osla zapřaženého do dvoukoláku na odvoz dřeva.

Musel jsem to udělat, potřeboval jsem být nějak užitečný. Věděl jsem, že to mám v povaze. Adanne šla také, protože, jak řekla: „Teď se za vás cítím zodpovědná. Přece jsem vás sem přivedla.“

Kapitola 84

léta sbírání dřeva dál a dál od tábora udělalo z této práce dlouhou a nebezpečnou výpravu.

Využil jsem toho času, abych si promluvil s co nejvíce ženami. Ukázalo se, že jen jedna věděla o zmizelých chlapcích a možná i o Tygrovi.

„Říká, že v jejím sektoru je chata, ve které žili tři chlapci,“ přeložil mi Emmanuel. „Ale teď jsou pryč.“

„Čekal bych, že to není nic neobvyklého,“ poznamenal jsem.

„Ano, jenže oni tam nechali svoje věci. Povídá, že v táboře viděli velkého chlapa v maskáčích. Někdo jí řekl, že to je Tygr.“

„Měl některý z těch zmizelých chlapců v táboře rodiče?“ zeptal jsem se.

„Žádný rodiče.“

„A viděl ty chlapce někdo odcházet?“

„Odešli s tím velkým chlapem.“

Po dvou hodinách chůze jsme konečně přišli k dlouhé linii nízkých keřů podobných kostrám. Ženy rozložily na zemi plachetky na sběr a začaly lámat větve. Adanne a já jsme jim pomáhali, zatímco Emmanuel se rozhlížel kolem po hlídkách Džandžavídu.

Bez tlumočníka jsme byli při práci odkázaní víceméně jen na oční kontakt se sběračkami. Zdálo se, že vůbec nedbají na škrábance, které se jim objevovaly na pažích. Byly mnohem rychlejší než my nováčci a snažily se nesmát naší neohrabanosti.

Jedna mladá matka a já jsme se zabrali do jisté bezeslovné komunikace a dělali na sebe obličeje jako děti. Vysunula ven modře tetovaný ret. Dal jsem si k hlavě dva klacky jako parohy a ona se neubránila smíchu. Dala si ruku na ústa, ale nepodařilo se jí zakrýt zářivě bílý úsměv.

Potom však náhle strnula.

Rychle spustila ruku a zahleděla se někam do dálky.

Obrátil jsem se, ale uviděl jen vzdálený oblak prachu.

A pak začal Emmanuel na všechny křičet, aby utíkali!

„Rychle! Běžte! Vraťte se do tábora!“

Kapitola 85

DŽANDŽAVÍD!

Teď už jsem je viděl. Na koních k nám ujížděl asi tucet ozbrojených vrahů.

V tetelícím se vzduchu bylo těžké přesně je spočítat, ale při jejich rychlosti nebyl ani čas se o to pokoušet.

Dvě z žen – jedna s děckem zoufale se držícím její haleny -ještě vypřahaly osla patřícího celé komunitě. „Odveďte je odsud!“ křikl jsem na Adanne. „Běžte s nimi.

Prosím, Adanne.“ „Je tu ještě jedna zbraň?“ zavolala.

‚„Ne,“ odpověděl Emmanuel. „Právě teď je vaší zbraní vzdálenost. Běžte, proboha! Odveďte je zpátky do tábora.“ Na Emmanuelovi a mně bylo útočníky zadržet. Zaujali jsme postavení za opuštěným dvoukolákem. Spíš než jako úkryt mohl posloužit jen jako opora pro zbraň.

Jedinou naší výhodou bylo, že jsme stáli na pevné zemi, zatímco oni budou střílet ze sedel.

Teď už jsem je viděl v hledí – jedenáct zabijáků, vousatých mužů v pytlovitých maskáčích mávajících kalašnikovy. Blížili se na dostřel. První výstřely přišly od nich.

Napravo i nalevo od nás se zvedly malé gejzíry písku. Netrefili se, ale i tak byli nebezpečně přesní. Nebyli to žádní amatéři. Pokřikovali na nás hrozby a bylo vidět, že si jsou jistí výsledkem. Proč by ne? Bylo jich jedenáct na dva. „Teď?“ zeptal jsem se konečně Emmanuela.

„Teď!“ křikl.

Vypálili jsme čtyři kulky a dvě zasáhly cíl. Dva ozbrojenci se zhroutili v sedlech jako loutky s přestřiženými lanky a spadli na zem. Jeden z nich uvízl pod svým koněm a zdálo se, že má zlomený vaz.

Když jsem stiskl znovu spoušť, došlo mi jedno: Teď se všechno změnilo. Zabil jsem v Africe prvního člověka.

Uslyšel jsem za sebou výkřik a sevřel se mi žaludek. Jedna z prchajících žen byla zasažena – buď zbloudilou, nebo dobře mířenou kulkou.

Adanne to nebyla, jak jsem zjistil rychlým pohledem přes rameno.

Ta se krčila u země a snažila se zvednout zraněnou ženu, která se svíjela v písku. Měla zraněnou paži. Jenom.

Než jsem se obrátil zpátky k útočníkům, dva z nich se zastavili. Právě seskakovali z koní – ne aby pomohli svým spolubojovníkům, ale aby na nás mohli lépe namířit.

Ostatní se rychle blížili. Teď už byli možná padesát metrů daleko.

Emmanuel a já jsme reagovali stejně. Rychle jsme vypálili na vedoucí jezdce a pak na ty dva na zemi. Během půl minuty padli další tři ozbrojenci Džandžavídu.

Potom se Emmanuel svalil na zem a začal se svíjet bolestí.

A zbytek Džandžavídu byl už skoro u nás.

Kapitola 86

všude kolem nás visel ve vzduchu prach. To bylo nejspíš dobře. Museli střílet naslepo – ale já také. Palba z tolika zbraní byla na tak krátkou vzdálenost ohlušující.

Jeden z jezdců se vynořil z oblaku prachu a projel těsně kolem mě. Instinktivně jsem ho popadl za nohu a držel. Setrvačnost mi podrazila nohy. Chvilku jsem se nechal vléct, pak jezdec sklouzl z koně a ztěžka dopadl na zem.

Sebral jsem mu zbraň, vypálil a zranil dalšího z jezdců. Pak jsem zasáhl ještě jednoho, do břicha. Byli opovážliví, neboť sběračky dřeva se obvykle nebránily, ale neměli dobrý výcvik a jen málo z nich umělo střílet z koně – navzdory tomu, co Emmanuel říkal.

Viděl jsem, jak se tři útočníci odtrhli od skupinky a dali se na ústup. To mi dodalo trochu naděje, i když ne mnoho.

Doběhl jsem k muži, kterého jsem strhl z koně. Zatlačil jsem mu hlavu do písku a tvrdě ho udeřil pěstí do krku.

„Nehýbej se!“ křikl jsem. Nepotřeboval umět anglicky, aby mi rozuměl. Zůstal ležet bez hnutí.

„A/eju!“ ozvalo se za mnou.

Byla to Adanne.

Stála tam ještě s jednou ženou a obě mávaly klackem na koně posledního jezdce, aby ho udržely dál. Několik žen leželo na zemi a krylo si hlavy rukama. Určitě si mysleli, že je to jejich konec.

Adanne mávla ještě jednou a kůň se zvedl na zadní. Jezdec se už neudržel a spadl.

„Alexi, běž!“

Podíval jsem se a uviděl, že se Emmanuel zvedl půlkou těla ze země. Ze svého místa měl Džandžavíd na mušce.

Rozběhl jsem se sprintem.

Muž, který spadl nedaleko žen, se už zvedal na nohy. Zvedl jsem samopal do vzduchu a vrhl se na něho. Vzhlédl právě včas, aby viděl, jak mu pažba dopadá na obličej. Nos se mu změnil v krvavou kaši.

„Vezměte mu zbraň, Adanne. Jste v pořádku?“ zeptal jsem se jí.

„Budu.“

Emmanuel na mě křičel: „Nechte je jít, Alexi! Nechte je jít!“

Nerozuměl jsem mu. „O čem to mluvíte? Musíme je zajmout.“

Ale už když jsem to říkal, začalo mi to docházet. Stejná hra, jiná pravidla.

„Nemá cenu Džandžavíd zatýkat,“ vysvětlila Adanne. „Mají kontakty na vládu. Táboru by to jen způsobilo další problémy. Spojené národy nepomohou. Nikdo nepomůže.“

Nechal jsem si zabijákovu zbraň, ale mávl jsem na něho, aby nasedl na koně.

A pak se stala zvláštní věc. Než ten chlap odjel, podíval se na mě a rozesmál se.

Kapitola 87

spojené národy nepomohou. Nikdo nepomůže. To bylo to, čemu uprchlíci v táboře Kalma věřili, o čem věděli, že je pravda. A já to věděl také.

Ale zároveň uměli být vděční za drobné služby a dobré úmysly.

Toho večera několik žen shromáždilo cenné dřevo a uvařilo nám večeři na znamení díků za to, že jsme jim pomohli. Nedokázal jsem si představit, jak bych si mohl od těch lidí vzít jídlo, ale Emmanuel mi pověděl, že je to jediná správná reakce.

Šokoval mě, když se objevil u večeře – obvázaný a s úsměvem na tváři, vybavený pytlem cibule, který pro tu příležitost někde obstaral.

Pak jsme se všichni kolem ohně podělili o kisru s dušenou zeleninou, kterou jsme jedli pravou rukou z jedné mísy. Přišlo mi to naprosto přirozené, skoro jako náboženský prožitek, mimořádný po mnoha stránkách.

Byli to dobří lidé postižení tragédií, kterou nezavinili.

A přesto i oni bez zábran mluvili o kruté spravedlnosti, kterou tam uplatňovali. Jedna žena nám pyšně vyprávěla, jak lidé v její vesnici zacházeli se zločinci. Všichni se kolem provinilce seběhli, pobodali ho, pověsili mu na krk pneumatiku naplněnou benzínem a zapálili ji. Žádné zajišťování stop, žádné testy DNA a zjevně ani žádný pocit viny na straně trestajících.

K Adanne a mně se všichni u večeře chovali jako k čestným hostům. Neustále přicházeli další a další návštěvníci a chtěli nás pozdravit.

Když nebyl nablízku Emmanuel, aby tlumočil, pochopil jsem podstatu jazyka dinka nebo arabštiny z vřelého tónu nebo gest.

Několikrát jsem uprostřed věty zaslechl něco, co znělo jako Ali. Adanne si toho všimla také.

V jednom okamžiku se ke mně naklonila a řekla: „Myslí si, že vypadáš jako Muhammad Ali.“

„Tohle že říkají?“

„Je to pravda, Alexi. Opravdu vypadáš jako on, když byl světový šampión. Tady je pořád hodně oblíbený, víš.“ Kývla bradou ke skupince mladších žen sedících poblíž a usmála se na ně. „Myslím, že sis tady získal několik ctitelek.“

„Snad bys nežárlila?“ zeptal jsem se s úsměvem, šťastnější a uvolněnější, než jsem kdy v poslední době byl.

Na klín se jí bez pozvání posadila malá holčička a stulila se tam. „Tohle slovo nemám ve slovníku,“ ujistila mě. Pak se usmála. „Možná trochu. Aspoň dnes večer.“

Zjišťoval jsem, že se mi Adanne moc líbí. Byla odvážná a vynalézavá a otec Bombata o ní mluvil pravdu: Byla dobrý člověk. Viděl jsem, jak toho dne riskovala život pro sběračky dřeva a možná i proto, že se cítila zodpovědná za mě.

Zůstali jsme tam dlouho do noci a dav pomalu rostl. Dospělí přicházeli a zase odcházeli, ale děti se nás držely jako klíšťata. Takovému obecenstvu jsem nemohl odolat. A Adanne také ne. Ve společnosti dětí byla velice uvolněná a přirozená.

S Emmanuelovou pomocí jsem převyprávěl improvizovanou verzi jedné z mých vlastních pohádek na dobrou noc.

Byla o malém klukovi, který nechtěl nic víc než se naučit pískat. Tentokrát jsem ho pojmenoval Deng.

„A Deng se snažil –“ Nafoukl jsem tváře a foukl a děti se válely jedno přes druhé, jako by to byla ta nejlegračnější věc, jakou kdy slyšely. Nejspíš se jim líbilo, že se umím chovat směšně a smát se sám sobě.

„A snažil –“ Vyvalil jsem oči, foukl přímo na ně, a když se smály dál, bylo to víc než uspokojivé, jako oáza uprostřed toho všeho, co se stalo od chvíle, kdy jsem přišel do Afriky.

„Ty máš děti rád, že?“ zeptala se Adanne, když jsem skončil vyprávění a posadil se zpátky vedle ní. V očích měla slzy od smíchu.

„Ano. Máš děti, Adanne?“

Zavrtěla hlavou a pohlédla mi do očí. Konečně promluvila. „Nemůžu mít děti, Alexi. Když jsem… když jsem byla hodně mladá, znásilnili mě. Násadou lopaty. Už to není důležité. Alespoň pro mě ne.“ Adanne se usmála. „Ale s dětmi je mi dobře. A líbí se mi, jak to s nimi umíš.“

Kapitola 88

následující minuta jako by se ani nemohla stát. Ne té noci. Žádné noci.

Zabijáci Džandžavídu se vrátili. Vynořili se jakoby odnikud, jako duchové temnoty. Přepadení bylo bezostyšně a náhlé – vnikli přímo do tábora.

Bylo těžké poznat, kolik jich je, ale vypadalo to na několik desítek. Myslím, že jsem jednoho poznal – toho, co jsem propustil a který se mi vysmál.

Přišli pěšky – neměli koně ani velbloudy. Byli vyzbrojeni střelnými zbraněmi, noži a biči na velbloudy; pár jich svíralo oštěpy.

Jeden z nich mával súdánskou vlajkou, jako by tam byli ve státní záležitosti – a možná to tak bylo. Další nesl vlajku s divokým bílým jezdcem na modrém pozadí, symbolem Džandžavídu.

Ženy a děti v táboře, které se ještě před okamžikem smály a hrály si, ječely a snažily se jim utéct z cesty.

Útok byl ďábelský svou krutostí; čišelo z něho stejné čiré zlo jako z vražd ve Washingtonu. Dospělí muži podřezávali bezbranné uprchlíky nebo je stříleli. Pár metrů ode mě podpálili slaměné střechy chatrčí. Jeden starý muž hořel.

Pak dorazili další vrazi s velbloudy, koňmi a dvěma land cruisery s namontovanými kulomety. Jediným smyslem toho vraždění nebylo nic jiného než zabít co nejvíc lidí.

Bojoval jsem s několika těmi parchanty, ale nemohl jsem udělat nic, abych zastavil takové množství. Pochopil jsemto, co tak dobře chápali obyvatelé toho tábora, té země: Nikdo nám nemůže pomoci.

Ale té noci někdo na pomoc přišel. Konečně dorazila súdánská armáda a příslušníci jednotek OSN v džípech a dodávkách. Džandžavíd se začal stahovat. Vzali s sebou několik žen a zvířat.

A na závěr spáchali ještě jeden nesmyslný a pomstychtivý skutek: podpálili kůlnu, ve které byly uložené zásoby prosa.

Konečně jsem našel Adanne, která chovala v náručí dítě, jež vidělo umírat svou matku.

Potom všechno podivně ztichlo, až na vzlykání uprchlíků a šustění větru ženoucího písek.

Kapitola 89

už se blížilo ráno, když jsem se konečně uložil ve stanu na slaměnou matraci na podlaze. Poskytli mi ji pracovníci Červeného kříže a já byl příliš unavený na to, abych se s nimi hádal, že nepotřebuji střechu nad hlavou.

Vchod do stanu se náhle otevřel a já se zvedl na lokti, abych se podíval, kdo to je.

„To-jsem já, Alexi, Adanne. Můžu dovnitř?“

„Jistě že můžeš.“ Srdce se mi rozbušilo v hrudi.

Vešla do stanu a posadila se vedle mě na matraci.

„Strašný den,“ řekl jsem chraptivým šepotem.

„Není to vždycky tak zlé,“ řekla. „Ale mohlo být hůř. Súdánští vojáci vědí, že je v táboře novinářka. A Američan. Proto přišli vyhnat Džandžavíd. Nechtějí kritiku v tisku, když se jí můžou vyhnout.“

Potřásl jsem hlavou a usmál se. Adanne také. Nebyly to šťastné úsměvy. Věděl jsem, že mluví pravdu, ale> bylo to také směšné a absurdní.

„Máme se o ten stan podělit, Alexi,“ řekla nakonec Adanne. „Nevadí?“

„Sdílet s tebou stan? Ne, myslím, že to zvládnu. Nebo se aspoň pokusím.“

Adanne se natáhla na matraci. Našla mou ruku a pohladila mě po ní. Pak ji stiskla.

„Máš někoho v Americe?“ zeptala se.

„Mám. Jmenuje se Bree. Je také policistka.“

„Je tvoje žena?“

„Ne, nejsme svoji. Ale ženatý jsem už byl – je to dávno. Moji manželku zavraždili.“

„Promiň, že se tolik vyptávám, Alexi. Měli bychom se vyspat.“

Ano, měli bychom se vyspat.

Drželi jsme se za ruce, dokud jsme neusnuli. Nic víc – jen jsme se drželi za ruce.

Kapitola 90

následujícího dne jsme odjeli z tábora v Kalmě. Při nočním útoku zemřelo devět uprchlíků a další čtyři se stále pohřešovali. Kdyby se tohle stalo ve Washingtonu, celé město by už bylo na nohou.

Emmanuel byl jedním z těch mrtvých a usekli mu hlavu; nejspíš proto, že se jim odvážil postavit.

Společné neblahé tušení dovedlo Adanne a mě do tábora v Abu Shouku, druhé největší osady v regionu. Přijetí tam bylo rozporuplnější než v Kalmě.

Velký požár z předchozí noci vyděsil personál a bylo nám řečeno, abychom počkali v hlavním administrativním stanu, až si na nás udělají čas.

„Pojďme odsud,“ řekl jsem Adanne, když už jsme tam seděli skoro hodinu a půl.

Musela popoběhnout, aby mě dohonila. Už jsem kráčel podél řady obydlí, která vypadala jako útulky. Abu Shouk byl mnohem uspořádanější a ponuřejší než Kalma. Domy z vepřovic vypadaly jeden jako druhý.

„Kam jdeme?“ zeptala se Adanne, když mě dohnala.

„Tam, kde jsou lidé.“

„Dobře, Alexi. Dneska budu s tebou detektiv.“

O tři hodiny později jsme za sebou měli půl tuctu naprosto zbytečných rozhovorů, při kterých se Adanne snažila posloužit jako tlumočnice. Obyvatelé byli nejprve přátelští jako v Kalmě, ale jakmile jsem se zmínil o Tygrovi, zavírali nám dveře před nosem nebo prostě odešli. Už tam byl, ale to bylo jediné, co nám místní řekli.

Nakonec jsme došli na kraj tábora, odkud se táhla písečná pláň k hřebeni nízkých hor v dálce, kde se nejspíš skrývaly tlupy Džandžavídu.

„Musíme se vrátit, Alexi,“ řekla Adanne vážným tónem. „Bohužel to bylo celé k ničemu, nemyslíš? Už jsme dehydrovaní a ani nevíme, kde dnes budeme spát. Budeme mít štěstí, když se nám podaří sehnat odvoz do města“ – odmlčela se a rozhlédla –, „jestli vůbec před setměním najdeme cestu do administrativního stanu.“

Tábor připomínal komplikované bludiště; řady naprosto stejných chatrčí se táhly, kam jsme se podívali. A mezi nimi tisíce a tisíce vykořeněných lidí, mnozí z nich nemocní a umírající.

Zhluboka jsem se nadechl a pokusil se potlačit frustraci z uplynulého dne. „Tak dobře. Jdeme. Máš pravdu.“

Začali jsme si hledat cestu zpátky a právě jsme zahnuli za roh, když jsem se znovu zastavil. Zvedl jsem ruku, abych Adanne zabránil udělat další krok. „Stůj. Nehýbej se,“ řekl jsem tiše.

Zahlédl jsem, jak z jednoho domu vyšel vysoký muž. Měl na sobě obyčejné městské šaty, ve kterých sem moc nezapadal.

Byl urostlý, měl tmavé kalhoty, bílou košili a sluneční brýle pod hustým obočím na vyholené hlavě.

Ustoupil jsem dozadu, z dohledu.

Byl to on. Byl jsem si jistý, že je to ten parchant, kterého jsem viděl v Chantilly. Tygr – ten, kterého jsme pronásledoval.

„Alexi –“

„Pšt. To je on, Adanne.“

„Proboha, máš pravdu!“

Muž pokynul někomu, koho jsem neviděl, apak z přístřešku za ním vyšli dva mladíci. Jednoho jsem neznal. Druhý měl na sobě červenobílou mikinu houstonských Rockets. Okamžitě jsem ho poznal. Byl to ten ze Sierry Leone.

Adanne mě pevně popadla za paži a zašeptala: „Co chceš dělat?“

Vzdalovali se od nás, ale pořád jsme na ně dobře viděli.

„Chci, abys pět minut počkala a pak si našla cestu zpátky. Přijdu ta tebou.“

„Alexi!“ Otevřela ústa, aby ještě něco řekla, ale zarazila se. Byly to nejspíš moje oči, co jí řeklo, jak vážně to myslím. Protože jsem si už uvědomil, že všechno, co jsem tady slyšel, je pravda. Pravidla, která jsem znal, tam prostě neplatila.

Nemělo smysl ho zatýkat – do Washingtonu bych ho stejně nedopravil.

Budu muset Tygra zabít, nejspíš přímo tady v táboře Abu Shouk.

Neměl jsem žádné velké pochybnosti. Tygr byl vrah.

A já ho konečně dostihl.

Kapitola 91

držel jsem se zpátky a sledoval vraha z uctivé vzdálenosti. Nebylo nijak těžké neztratit ho. Zatím jsem neměl žádný konkrétní plán.

Pak jsem uviděl lopatu opřenou o jednu z chatrčí. Popadl jsem ji a šel dál.

Slunce už zapadlo, všechno kolem se zdálo být modré a zvuky se nesly daleko. Možná mě zaslechl, protože se ohlédl. Zmizel jsem mu z očí, nebo jsem v to aspoň doufal.

Chatrče byly podél cesty namačkané jedna na druhé. Vklínil jsem se do třiceticentimetrové mezery mezi dvěma z nich. Zdi po obou stranách byly z drsných cihel a odřel jsem si o ně paže, když jsem se dral dovnitř, abych se před Tygrem ukryl.

Dostal jsem se asi do poloviny, když se před mezerou objevil jeden z výrostků.

Nepohnul se. Jen křikl něco v yorubštině.

Když jsem se ohlédl přes rameno, spatřil jsem na druhé straně mezery toho v mikině. Zahlédl jsem jeho bílý úsměv, ale do očí jsem mu v šeru neviděl.

„Je to on,“ zavolal vysokým hlasem, skoro jako by se mi posmíval. „Ten americkej polda!“

Do zdi chatrče uhodilo zevnitř něco tvrdého. Celá chatrč se otřásla a do mezery spadly velké kusy suchého bahna.

„Znova!“ křikl fanda Rockets.

Došlo mi, co se děje – chtěli se probourat ke mně do úzké uličky.

Pak se vysypala celá zeď a hlavu a ramena mi zasypaly kusy cihel a prach.

Prodral jsem se dopředu, rozmáchl se a praštil nejbližšího grázla lopatou. A potom jsem stál tváří v tvář Tygrovi.

Kapitola 92

„teď umřeš,“ řekl nezaujatě, jako by to byla hotová věc.

Nepochyboval jsem, že mluví pravdu.

Vypadal neuvěřitelně klidně a jeho oči nevyjadřovaly žádné emoce, když natáhl ruce a popadl mě za paži a za krk. Myslel jsem jen na to, že nesmím pustit lopatu a musím se s ní rozmáchnout, jakmile dostanu šanci.

Hodil mě zpátky do uličky tak snadno, jako bych byl dítě. Tvrdě jsem dopadl na praskající dřevo a omítku. Něco ostrého se mi zapíchlo do zad.

Všiml jsem si, že fanda Rockets blokuje únikovou cestu. Neměl jsem kudy utéct.

Tygr se na mě vrhl. Máchl jsem tedy ze všech sil lopatou a mířil tomu parchantovi na kolena.

Čepel lopaty zasáhla cíl – nebylo to sice do černého, ale těsně. Tygrovi se podlomily nohy, ale neupadl. Neuvěřitelné. Praštil jsem ho do kolenních čéšek a on tam stál a díval se na mě.

„Nic lepšího neumíš?“ zeptal se.

Bylo to, jako by vůbec nic necítil. Zvedl jsem tedy znovu lopatu a uhodil ho do levé paže. Musel být zraněný, ale jeho tvář byla bezvýrazná jako břidlicová stěna.

„A teď já,“ řekl. „Dokážeš snést ránu?“

Náhle mě oslnilo světlo baterky. Za ní se ozvaly nějaké hlasy. Kdo to je?

„Ne bouge pas.‘“

Uslyšel jsem kroky šustící v písku a kovové rachocení zbraní. Náhle se v ulici objevili tři vojáci Africké unie v zelených přilbách.

,jMÍsse la tomberl“ křikl jeden z nich.

Vteřinu mi trvalo, než jsem si uvědomil, že jsem stejně podezřelý jako Tygr. Nebo hůř – možná jediný podezřelý.

Upustil jsem lopatu a nečekal na žádné otázky. „Tohohle muže hledá policie ve Spojených státech a Nigérii pro vraždu. Jsem policista.“

„Tais-toir řekl jeden z vojáků a strčil mi hlaveň samopalu do obličeje. Proboha! To poslední, co jsem potřeboval, bylo nechat si znovu zlomit nos.

„Poslouchejte mě! Écoutez-moi\“ Tohle byla senegalská jednotka a moje francouzština nebyla právě nejlepší. Situace se mi čím dál víc vymykala z rukou. „Má dva komplice. Deux gaťons, vous comprenez? Všechno to jsou vrazi!“

Poslední poznámkou jsem si vysloužil ránu pěstí do žaludku. Ohnul jsem se v pase a snažil se popadnout dech, zatímco Tygr tam jen mlčky stál a vůbec se nesnažil popřít moje slova.

Dokonale klidný. Chytřejší než já.

Kapitola 93

oba nás vyvedli z uličky před hlavněmi samopalů a poručili nám kleknout do prachu. Kolem se už shromáždil dav čítající několik stovek lidí.

Na scéně bylo jen pět vojáku Africké unie, stěží dost, aby nás mohli krýt a udržet všechny ostatní pár metrů zpátky. Několik lidí ukazovalo na Tygra. Protože byl tak velký? Nebo proto, že věděli, kdo to je? Nebo jak je nebezpečný?

„Alexi? Alexi?“ uslyšel jsem Adannein hlas a nic mi nemohlo znít příjemněji.

Pak jsem ji uviděl, jak se prodírá davem ke mně. Vytřeštila oči, když uviděla Tygra, jak klečí asi metr ode mě. On ji uviděl také.

„Nechte mě projít! Píšu do Guardianu.“ Vytáhla z kapsy svůj průkaz, ale jeden voják ji odstrčil.

Znovu na mě zavolala a křičela dál, přestože riskovala vlastní bezpečnost. „Alexi! Pověz jim, že o tobě Guardian otiskne reportáž! Pověz jim, že ji budu psát já.“

Ale pak mé uši zachytily něco jiného – vysoké otáčky motoru auta jedoucího na zpátečku!

Slyším dobře? Kdo to sem jede?

Dav se na jedné straně začal rozdělovat, zvenčí směrem k nám. Lidé prchali do stran a hlasitě kleli.

Všechno se měnilo v chaos, ještě horší než předtím.

Uviděl jsem černý pick-up, jak couvá vysokou rychlostí přímo k nám. Bezohledně se houpal ze strany na stranu a cestou strhl několik stříšek proti slunci. Také se ozývaly výstřely, nejspíš z toho auta.

Jednotka Africké unie se dala na ústup jako první. Pak pick-up zastavil asi dvacet metrů od nás.

Vzadu seděl výrostek v mikině houstonských Rockets a kryl se asi dvanáctiletou dívkou. V druhé ruce držel nad hlavou granát tak, aby ho každý viděl.

Tygr nemámil čas. Vyskočil ze země a rozběhl se k autu. Otevřely se dveře spolujezdce a on skočil dovnitř.

Uviděl jsem, jak se z okénka vynořila jeho velká ruka a pleskla do střechy.

Když se pick-up rozjel pryč, shodili děvče z korby. Díky bohu aspoň za to.

Ale zatímco jsme se na ni dívali, zamávala rukama ve vzduchu a dopadla tvrdě na hlavu. Pak vybuchla!

Fanda Rockets jí musel dát ten granát do oblečení. Neměl žádný důvod ji zabíjet. Ta vražda byla jen pro efekt. Nebo možná pro mé oči.

Či pro Adanneiny?

Kapitola 94

druhý den ráno jsme se vrátili do Lagosu – vyčerpaní a s těžkým srdcem. Šílenství, kterého jsme byli svědky, se tam zjevně odehrává často. Jak to ti lidé mohou snést?

Adanne trvala na tom, že se o mě její rodina na den či dva postará. „Udělám, co budeš potřebovat, Alexi. Přeji si dostat toho vraha stejně jako ty. Už jsem toho o něm napsala dost.“

Měla ve městě svůj byt, ale odjeli jsme do domu jejích rodičů v části Victoria Islandu, která se hodně lišila od té tváře toho fascinujícího velkoměsta, kterou jsem dosud poznal.

Ulice byly široké a čisté a všechny domy měly nejvýš dvě podlaží. Většina z nich stála za žlutými nebo růžovými zdmi. Přesto i tam visel ve vzduchu povědomý pach hnijícího ovoce a květin.

Adanne dojela k jedné bráně a vyťukala kód.

„Alexi,“ řekla, než jsme vystoupili z auta, „raději bych ušetřila rodiče stresu a obav. Pověděla jsem jim, že jsme byli v Abudže. Dělá jim starosti občanská válka.“

„Dobře,“ souhlasil jsem. „Tak Abudža.“

„Díky. Jsi moc laskavý,“ pošeptala mi do ucha. „Á, tady jsou. Budou si myslet, že jsi můj nový přítel. Ale já jim to vysvětlím, jen klid.“

Když jsme zastavili před přístřeškem pro auta a všichni se vyhrnuli z domu, ještě jsem si pohrával s myšlenkou, že bych byl Adannein nový přítel.

Objevila se dvě rozkošná dvojčata – rozesmátí chlapci ve školních uniformách s povolenými kravatami. Strkali se o to, kdo první otevře dveře.

Nejdřív se všichni vrhli na Adanne, aby ji objali, a pak došlo na mé představování. Byl jsem policista z Ameriky, který jí pomáhal s důležitou reportáží. Nebyl jsem nový přítel. Adanne tou absurdní představou v mžiku všechny rozesmála. Ha, ha, ta komediantka.

Kapitola 95

seznámil jsem se s její matkou Somadinou, otcem Uchennem, švagrovou Nkiru a synovci Jamesem a Calvinem. Nemohli být vřelejší ani milejší. Zdálo se, že je pro ně zcela přirozené pozvat cizího člověka, aby u nich zůstal, jak dlouho bude chtít.

Dům byl přízemní a docela skromný, ale měl spoustu oken a zajímavý výhled. Ze vstupní haly jsem viděl zdí obehnanou zadní zahradu s květinami a stromy zvanými tamarindy. I uvnitř bylo cítit ibišek.

Adanne mě uvedla do pracovny svého otce. Stejně jako v Adanneině kanceláři v Guardianu i tady pokrývaly stěny zarámované novinové články.

Všiml jsem si, že několik z nich pojednává o gangu vraždících chlapců a muži, který ho vede. Přezdívka Tygr se v nich však neobjevila.

„To všechno jsi napsala ty?“ zeptal jsem se, když jsem se rozhlédl. „Koukám, že jsi pilné děvče!“

Trochu se začervenala, poprvé za dobu, co jsem ji znal.

„Řekněme, že jsem nikdy nemusela uvažovat o tom, jestli jsou na mě rodiče pyšní.“

Všiml jsem si také zarámované portrétní fotografie na psacím stole – byl na ní mladý voják s Adanneinými rysy a očima.

„Tvůj bratr?“

„Ano, Kalu.“ Došla ke stolu a zvedla fotografii. Okamžitě se jí v očích objevil smutek.

„Můj velký bráška sloužil u technických jednotek. Zbožňovala jsem ho, Alexi. Líbil by se ti.“ Chtěl jsem se zeptat, co se mu stalo, ale mlčel jsem. „Povím ti to, Alexi. Před dvěma lety jel do Niku na setkání s ministrem městského rozvoje. Byla to oficiální večeře v luxusní restauraci. Nikdo neví přesně, co se stalo, ale patnáct lidí bylo nalezeno mrtvých, zmasakrovaných střelnými zbraněmi a mačetami.“

Tygr? napadlo mě. A jeho nedospělí zabijáci? To proto o nich psala? A je to i důvod, proč jsem tady? Že by konečně do sebe všechno zapadlo?

Adanne si povzdechla a vrátila snímek na stůl. Pak si nepřítomně přejela prsty po copáncích. Znovu jsem si uvědomil, jak je krásná. Nedalo se to přehlédnout.

„Tehdy jsem poprvé slyšela o Tygrovi. Oficiální policejní ,vyšetřování‘ nikam nevedlo. Jako obvykle.“ „Ale ty pořád pátráš?“ zeptal jsem se. Přikývla. „Třeba budu moci jednoho dne říct rodičům, že Kaluova vražda je vyřešena. To by byla ta nejskvělejší věc, vrchol mé kariéry, jak se říká. Ale teď o tom tady nebudeme mluvit, dobře?“ „Jak si přeješ. A omlouvám se.“

„To nemusíš, Alexi. Pracuji na reportáži, která je rozsáhlejší a důležitější než řádění jednoho vraha. Jde o lidi, kteří ho najímají, o ty, co chtějí ovládnout naši zem. Upřímně řečeno ten příběh nahání strach i mně.“

Několik vteřin jsme oba mlčeli, což pro nás nebylo obvyklé. Pohlédli jsme jeden na druhého a cítili, jak to mezi námi zajiskřilo.

Jako nepochybně většina mužů, se kterými se Adanne setkala, jsem ji chtěl políbit, ale udržel jsem se. Nechtěl jsem ji urazit nebo zneuctít její rodiče. A hlavně Bree.

Usmála se na mě. „Jsi dobrý člověk, Alexi. To bych nečekala – od Američana.“

Kapitola 96

na chvíli jsem se omluvil a půjčil si od Adanne mobil, abych si zavolal. Nečekal jsem, že to lan Flaherty vezme, ale chtěl jsem se alespoň pokusit obnovit kontakt se CIA.

Takže mě překvapilo, že se Flaherty ozval po druhém zazvonění, a následně šokovalo, že ví, že jsem to já.

„Crossi?“

„Flaherty? Jak jste tohle dokázal?“

„Identifikace volajícího, slyšel jste o tom někdy?“

„Ale –“

„Tansiová. Jméno vaší kamarádky bylo v letových záznamech Africké unie vedle vašeho. Hledal jsem vás všude. Oba – ona je také celebrita. Píše kontroverzní články, jeden za druhým. Tady dole je velká ryba. Musíme si vážně promluvit. Konečně jste vzbudil můj zájem stejně jako ten váš vrah, Tygr.“

„Počkejte chvilku. Zpomalte.“ Už jsem zapomněl, jak rychle mě Flaherty dokáže naštvat. „Vy jste mě hledal? Odkdy? Snažil jsem se vám dovolat snad šestnáctkrát.“

„Od chvíle, kdy jsem zjistil něco, co chcete vědět.“

„Co máte na mysli?“

Neodpověděl hned. „Mám na mysli, že jsem zjistil něco, co chcete vědět.“

Náhle mi došlo, že nedůvěřuje telefonním linkám. Chvilku jsem se zamyslel a pak zvedl ze stolu pero.

„Kde se můžeme sejít?“„Řekněme zítra ve stejnou dobu jako předtím, na místě, kde jsem vám dal tu navštívenku. Víte, o čem mluvím, detektive Crossil“

Myslel banku v Broad Street, ale zjevněji nechtěl jmenovat. Nacházela se na Victoria Islandu, což se mi skvěle hodilo.

„Rozumím. Uvidíme se tam.“

„A slušně se oblékněte, detektive. Kravatu a tak.“

„Kravatu?“ podivil jsem se. „O čem to mluvíte?“

Ale on už zavěsil.

Ten parchant.

Kapitola 97

když jsem dokončil hovor, všichni už na mě čekali na nádvoří – nad palmovým vínem a ořechy kola, kterých se zatím ani nedotkli.

Nejprve však Adannein otec Uchenna požehnal ořechům podle yorubského zvyku a chlapci James a Calvin je všem rozdali.

Zdálo se, že Adanne připadá moje návštěva velice zábavná, a celou dobu se na mě usmívala. Poznal jsem, že je šťastná, že je doma.

Potom mě kluci přemluvili, abych si s nimi na zahradě zahrál fotbal. Dvojčata byla buď slušně vychovaná, nebo na ně skutečně udělalo dojem, že umím trochu žonglovat s balonem, i když mě pořádně proháněla po trávníku. Bylo příjemné proběhnout se s obyčejnými dětmi. Žádnými zabijáky.

K večeři bylo dušené kuřecí maso zvané egusi afufu, což je roztlučený jam, který se namáčí do bujónu. Podávaly se také osmažené banány s pálivou omáčkou, která by dokázala opálit lak z auta. Ta rodinná scéna se mi zdála povědomá a já si vychutnal zřejmě to nejlepší jídlo, které jsem v Africe měl.

Uchennovým oblíbeným tématem byla zjevně jeho dcera Adanne. V těch pár hodinách jsem se toho o ní dozvěděl víc než za celou dobu, kterou jsem s ní strávil, než jsme se vrátili do Lagosu. Adanne otci několikrát skočila do řeči, aby uvedla na pravou míru pár jeho historek, ale když Somadina vytáhla její fotografie z dětství, uchýlila se do kuchyně k nádobí.

Když byla pryč, stočil se hovor k vážnějšímu tématu a její otec mluvil o tragických vraždách křesťanů v severní Nigérii a jejich utlačování na východě. Pověděl mi příběh křesťanského učitele, kterého muslimští studenti nedávno ubili k smrti.

Nakonec se Uchenna zmínil o provokativních novinových článcích, které psala každý týden Adanne, a vysvětlil, jak jsou nebezpečné.

Ale hlavně se toho večera v domě ozýval smích. Cítil jsem se tam jako doma. Byla to milá rodina, jako mnoho dalších v Lagosu.

Když Niru odvedla chlapce spát a Adanne se k nám znovu připojila, zabrousili jsme v debatě k politice a dospělým tématům. V tom týdnu došlo ke čtyřem bombovým útokům ve státu Bayelsa v oblasti delty nedaleko ropných polí. Tlak, aby se Nigérie rozdělila na samostatné státy, narůstal spolu s násilím po celé zemi.

„Za to všechno mohou špatní muži. Vždycky to tak bylo,“ řekla Adanne. „Je načase, aby svět začaly řídit ženy. My chceme tvořit, ne ničit. Ano, myslím to vážně, tati. Ne, nevypila jsem moc vína.“

„To bylo pivo“ opravil ji otec.

Kapitola 98

kolem půlnoci mě adanne dovedla do malé ložnice v zadní části domu. Dotkla se mé paže, vešla dovnitř se mnou a posadila se na postel.

Poznal jsem, že má stále hravou náladu, usmívala se a vypadala jako úplně jiný člověk než žena, která mě před několika dny vzala s sebou do Dárfúru, i ta podezíravá, seriózní reportérka, s níž jsem se seznámil v její kanceláři.

„Líbíš se jim, Alexi, zvlášť mé matce a švagrové. Nechápu proč. Nerozumím tomu.“

Zasmál jsem se. „Asi jsem je nějak oklamal. Brzy mě prokouknou.“

„Přesně tohle jsem zrovna chtěla říct. Vidím, že nám to myslí stejně. Na co tedy myslíš právě teď? Pověz mi pravdu, Alexi.“

Neměl jsem pro Adanne žádnou dobrou odpověď. No, vlastně měl, ale nechtěl jsem to říct nahlas. Pak jsem to však stejně udělal.

„Myslím, že se navzájem přitahujeme, ale musíme to nechat být.“

„To je asi pravda, Alexi. Nebo možná ne.“

Naklonila se ke mně, políbila mě na tvář a chvilku na ní rty nechala. Příjemně voněla mýdlem, čistě a svěže.

Adanne mi s úsměvem pohlédla do očí. Měla dokonalé bílé zuby. „Chtěla bych tady s tebou chvíli jen tak ležet, šlo by to? Jenom s tebou být bez jakékoli další intimity. Co na to říkáš? Zvládli bychom to dvě noci po sobě?“

Konečně jsem Adanne polibek vrátil, na rty, ale neprodlužoval jsem ho.

„Líbilo by se mi to,“ odpověděl jsem.

„Mně taky,“ řekla. „Cítím ve svém srdci lásku k tobě, Alexi. Myslím, že je to jen pobláznění. Nic neříkej. Nepokaz to, ať je to cokoli.“

Mlčel jsem. Objímali jsme se, dokud nás oba nepřemohl spánek. Nevím jistě, jestli nás té noci od sebe vzdálil nebo nás sblížil, ale nestalo se nic, čeho bychom museli litovat.

Nebo budu za čas litovat, že se nic nestalo.

Kapitola 99

druhý den vstala adanne časně a připravila pro všechny kávu a čerstvě vymačkaný džus. Pak se nabídla, že mě odveze na mou schůzku s Flahertym. Byla teď vážnější a věcnější, taková, jakou jsem ji vídal mimo její rodinu.

„Proč máš tu hloupou kravatu?“ zeptala se. „Vypadáš jako právník z centra. Nebo bankéř. Fuj.“

„Nemám tušení,“ odpověděl jsem s úsměvem. Teď jsem to byl já, kdo se v jednom kuse usmíval. „Asi je to další nigerijská záhada.“

„Myslím, že ty jsi záhada,“ opáčila.

„To nejsi sama.“

Zastavila auto před bankou v Broad Street. „Buď opatrný, Alexi.“ Lehce mě políbila na tvář. „Je tady nebezpečno, víc než kdy jindy.“

Vystoupil jsem z vozu, zamával jí a byla pryč. Okamžitě jsem se rozhodl, že na Adanne nebudu myslet, ale pak jsem nemyslel na nic jiného než na ni – na její úsměv, minulou noc u ní doma, věci, které jsme nedělali…

Flahertyl připomněl jsem si. Co ode mě sakra chcel

Agent CIA však nebyl nikde v dohledu. Čekal jsem už asi dvacet minut, dost dlouho na to, abych začal být paranoidní, když u chodníku zastavil jeho peugeot.

Otevřel dveře na mé straně. „Nastupte si. Nemám času nazbyt.“ Když jsem nasedl, uviděl jsem na sedadle modré desky a zvedl je.

„Co to je?“

Flaherty byl od pohledu špinavý, upocený a naprosto vystresovaný. Víc než obvykle vypadal jako lasička. Rozjel se a věnoval se řízení. Jak bylo pro něho typické, neobtěžoval se odpovědět na mou otázku.

Otevřel jsem desky. Byl v nich jediný okopírovaný dokument s pasovou fotografií mladého chlapce připnutou kancelářskou sponkou.

„Žádost o adopci?“

„Záznamy ze sirotčince. Tohle je váš Tygr. Jmenuje se Abidemi Sowande. Narodil se v Lagosu v roce 1972 bohatým rodičům. Oba zemřeli, když mu bylo osm, a nezůstali mu žádní žijící příbuzní. Malý Abi podle všeho nebyl ukázkou duševního zdraví a strávil rok na psychiatrii. Když se dostal ven, bylo staré rodinné bohatství pryč.“

„Co se s těmi penězi stalo?“

Flaherty pokrčil rameny a do oka se mu dostalo trochu kouře z cigarety. Zamračil se a promnul si ho.

„Sowande měl být svěřen do státní péče, ale někde mezi nemocnicí a sirotčincem zmizel. Byl to zřejmě chytrý kluk, aspoň měl vysoké IQ. Dva roky studoval na univerzitě v Anglii. Pak se znovu ztratil a před několika lety se objevil tady. To je všechno, co mám. Žádné další záznamy nejsou. Myslíme si, že pracuje jako žoldák.“

Zíral jsem na snímek ve své ruce. Mohl z tohohle chlapce vyrůst muž, kterého jsem viděl v Dárfůru? Vrah tolika lidí tady a ve Washingtonu? Elliin zabiják?

„Jak vůbec víme, že to je on?“ zeptal jsem se.

„Díky tomu mrtvému v Súdánu, Mohammedu Solovi. Jeden zdroj nám prozradil, že se chvástal, že obchoduje s Tygrem a pár věcí o něm ví. Vypadalo to jako výstřel naslepo, ale pak někdo vyhrabal tenhle záznam a podařilo se nám zjistit shodu s otisky prstů u Sola. Milé, že?“

„Já nevím,“ řekl jsem a zavřel desky. „Co s tím mám vlastně dělat? Zvláštní, že se to objevilo právě teď.“

Flaherty se na mě zamračil a vyjel ze svého pruhu. „Proboha, Crossi, kolik pomoci tady chcete?“

„Pomoci?“ Měl jsem chuť ho uhodit. „Necháte mě na suchu, pak se ukážete a dáte mi jméno někoho, kdo vlastně už ani neexistuje. Může to být žoldák, ale kdo ví? To je ta pomoc, o které mluvíte?“

„Tohle je rána pod pás, detektive. Od prvního dne jsem vám říkal, že se mnou nemáte počítat.“

„Ne, řekl jste mi to až čtvrtý den – poté, co jsem strávil tři noci ve vězení.“

Kapitola 100

flaherty popuzeně cvrnkl hořící nedopalek z okna a otřel si z obličeje pot. „Víte vy vůbec, proč ještě nejste mrtvý? Protože si všichni myslí, že jste od CIA, a myje při tom necháváme. Dohlížíme na vás a vy mi ani nepoděkujete.“

Několikrát jsem zaťal pěsti ve snaze potlačit vztek. Nebyla to jen Flahertyho arogance a blahosklonnost, co mě přivádělo k šílenství. Byl to celý ten případ. Tygr byl horší než kterýkoli sériový vrah, jehož jsem kdy zatkl. Tak proč ho tady nechávají na svobodě?

Pohlédl jsem na Flahertyho. „Co vlastně přesně pro agenturu děláte?“

„Obsluhuji kopírky na ambasádě,“ odsekl s vážnou tváří.

Pak si zapálil další cigaretu a vyfoukl kouř. „Vlastně jsem tu oficiálně za CIA. Stačí vám to?“

„Stačí. A proč tedy nepracujete na Tygrově případu sám? Proč mi předáváte informace, místo abyste je použil? Abidemi Sowande je vrah a vy to víte.“

Něco na té debatě – i když možná jen to, že jsem to ze sebe dostal – trochu zmírnilo napětí v autě. A navíc jsem byl na koni.

„A proč musím proboha mít tu pitomou kravatu?“

Flaherty se poprvé usmál.

„Aha,“ řekl. „Tak na tuhle otázku odpovědět můžu.“

Kapitola 101

HODINU NATO JSEM SEDĚL V ČEKÁRNĚ před ředitelskou kanceláří ve dvanáctém patře administrativní budovy společnosti Unilight International v Ikeje. Věděl jsem, že Unilight je jeden z nejúspěšnějších prodejců zboží každodenní spotřeby na světě, ale to bylo všechno.

Na stěnách visely zarámované fotografie mýdla Lubra a zubní pasty Oral a já se snažil přijít na to, co tam vlastně dělám. Flaherty mě vysadil před budovou s navštívenkou a číslem poschodí. „Chce se s vámi setkat Willem de Bues a vy se chcete setkat s ním.“ „Doktore Crossi?“ zavolala na mě recepční. „Pan ředitel už na vás čeká.“

Dovedla mě chodbou k dvoukřídlým dveřím a vpustila do obrovské rohové kanceláře s okny od podlahy ke stropu. Čím dál podivnější. Co má úspěšná nadnárodní korporace společného s případem vražd?

Šikmo ke dveřím stál velký stůl a proti němu dvě pohodlná křesla. Jeden kout zabíraly dvě kožené pohovky, z nichž právě vstali dva muži v tmavých oblecích a bílých košilích s klubovými vázankami.

„Doktore Crossi,“ řekl ten vyšší, běloch s nakrátko sestřiženými světlými vlasy a brýlemi s mohutnými hranatými rámečky. Došel ke mně a potřásl mi rukou.

„Jsem Villem de Bues.“ Odhadl jsem, že má holandský pří zvuk. Ukázal na druhého muže. „Tohle je Thomas Lassiter, právník z našeho právního oddělení.“

„Rád vás poznávám,“ řekl jsem, aniž bych si byl jistý, že je to pravda. Napůl jsem očekával, že mě za chvíli někdo zmlátí a znovu mi přerazí nos.

„Jak víme, sledujete místního muže známého jako Tygr,“ řekl de Bues. Co mohl mít ten byznysmen do činění s nájemným vrahem?

„Přesně tak,“ řekl jsem. „Přišel sem z Washingtonu, kde spáchal několik krutých vražd. Krutých – alespoň podle našich měřítek.“

„V tom případě bychom si měli o něčem promluvit. Posaďte se,“ vybídl mě pan de Bues. Bylo jasné, že je zvyklý vydávat rozkazy. „Samozřejmě vás předchází vaše skvělá pověst. Vyřešil jste mnoho komplikovaných případů.“

„Co kdybyste mi nejdřív řekl, o co tady jde? A proč je tady váš právník?“

De Bues neztratil nic ze své sebedůvěry. Usmál se.

„Rádi bychom vám pomohli najít Tygra. A vzhledem k tomu, že tohle je trochu… neobvyklá situace, chci se postarat, abych na této schůzce neřekl nebo nenavrhl něco nezákonného. Jsem pro vás dostatečně otevřený? Posaďte se, detektive. Prosím.“

Kapitola 102

„jak byste chtěl pomoci vyšetřování vraždy?“ zeptal jsem se. Opravdu mě to zajímalo.

„Unlight International má v Nigérii značné zájmy. Naše kosmetika a péče o pleť mají samy o sobě dost velký růst, aby ospravedlnily naši plánovanou expanzi na jihovýchodě. To platí o mnoha nadnárodních společnostech, nejen o ropných gigantech.“

„V Deltě?“ zeptal jsem se.

„V Port Harcourtu, ano. A samozřejmě v Lagosu. Veškeré vztahy, které máme s místními frakcemi, jsou pro některé islámské organizace, které se stěhují do tohoto regionu, zřejmě bezvýznamné.“

„Tvrdíte, že Tygr je islamista? To je pro mě novinka.“

,‘,Ne, o tom nemám ani ponětí. Pochybuji, že je nábožensky založený. Ale není žádné tajemství, že obchoduje se zbožím, které těmto skupinám přináší peníze – s pochybnými diamanty, ropou a tak podobně. V zásadě pro ně vytváří přístupové cesty a komplikuje život všem zahraničním korporacím. A jak jistě víte, Tygr je místní termín pro nájemného zabijáka.“

„A vy chcete sehnat někoho, kdo by vám toho vraha nebo vrahy pomohl odstranit z cesty?“

De Bues pohlédl na svého právníka, který přikývl a pak odpověděl: „Chceme vám pomoci ve vyšetřování, to je všechno. My jsme tady na straně dobra, doktore Crossi. Stejně jako vy. Tohle není žádné spiknutí jako ve filmech s agentem Bouřném.“

„Proč se nespojíte s místními úřady?“

Přes rty mu znovu přelétl neveselý úsměv. „To přece nemyslíte vážně, doktore Crossi. Jak oba víme, místní politická situace je komplikovaná. Dá se říct, že občanská válka je v Nigérii prakticky nevyhnutelná, ale válka je jako požár, že? I když něco vypálí, zbude po něm úrodná půda.“

Zdálo se, že každý den v Africe jsem se propadal o něco dál za zrcadlo. Ukázalo se, že tenhle rozhovor nebude výjimkou. CIA mě nasměrovala na nadnárodní společnost – nebo možná jejich sdružení – aby mi pomohla při vyšetřování brutálních vražd?

Vstal jsem. „Díky za nabídku, pane de Buesi. Budu si to muset rozmyslet.“

De Bues mě doprovodil ke dveřím. „Prosím, doktore Crossi.“ Podal mi navštívenku. „Aspoň si vezměte moje číslo. Opravdu vám chceme pomoci.“

„Díky,“ řekl jsem a nechal to tak.

Když jsem otevřel dveře, potřásl de Bues hlavou. „Vy to nechápete, že? Tahle část světa brzy vybuchne. A až se to stane, bude to v Africe vypadat jako na Středním východě. Tohle je klíč k vašemu případu, pane.“

Kapitola 103

frustrovaný a zmatený víc než dřív jsem odjel taxíkem do Adanneiny kanceláře. Pak jsme zamířili do domu jejích rodičů a cestou probírali můj případ, účast Unilightu a možné místo Tygrova pobytu.

Už jsem věděl, že má další cesta povede do archivů se školními, nemocničními a policejními záznamy, abych se v nich pokusil najít jakékoli informace o Abidemim Sowandeovi od roku 1981 až do dneška.

Adanne přispěla dobrými radami jak se dostat ke státním záznamům. Nepřekvapilo ji, že jsou nadnárodní firmy vylekané a hledají kohokoli, kdo by jim mohl pomoci.

„Možná tvé vyšetřování nabírá na obrátkách,“ poznamenala. „Aspoň mě to tak připadá.“

„Ano, mě taky.“

Adanne mě vzala za ruku a poskytla mi tím přesně takové rozptýlení, jaké jsem potřeboval. „Když budeš hodný,“ řekla, „mohla bych dnes v noci zase spát s tebou.“

Naklonil jsem se k ní, políbil ji na tvář a přemýšlel, jak dlouho dokážu být vedle Adanne hodný.

„Nezapomínej, Alexi, že vím, co si myslíš. Já si nejspíš myslím totéž.“

Když jsme zahnuli do ulice, kde stál dům jejích rodičů, uvědomili jsme si, že něco není v pořádku.

‚Ach, ne\“ zasténala. „Ac/i, ne, ach, ne!“

Adanne zastavila auto na začátku bloku. Před domem rodičů parkovala v různých úhlech policejní a hasičská auta.

Přes silnici se vinuly hadice do otevřené brány a nad zeď stoupal černý kouř.

Adanne cloumala bezpečnostním pásem, dokud se jí ho nepodařilo odepnout. „Můj ty bože!“

„Adanne, počkej chvilku!“ zavolal jsem a pokusil se ji zadržet.

Ale ona už vyskakovala z auta, běžela k domu a křičela z plných plic.

A já se rozběhl za ní.

Kapitola 104

dohonil jsem adanne těsně před branou domu. Chytil jsem ji a zvedl do vzduchu. Kopala kolem sebe, prala se se mnou a snažila se dostat k bráně, od které jsem ji tahl dal. „Adanne,“ řekl jsem. „Tohle skutečně nepotřebuješ vidět, věř mi. Prosím.“

Dům ještě hořel, ale už z něho zbývala jen strasidelna černá kostra. Z místa, kde jsme stáli, jsme viděli až do zadní části pozemku. Celá střecha byla pryč.Příjezdová cesta a trávník byly poseté dýmajícími černými troskami. Zjevně tam došlo k výbuchu. Vypadalo to na bombový útok.

Když jsem spatřil na trávníku dva malé hrboly zakryté pokrývkami, sevřel jsem Adanne ještě pevněji a přitiskl si její hlavu na hruď. Ta těla musela patřit dvojčatům, Jamesovi a Calvinovi. Adanne to věděla také a tiše mi plakala v naruci.

Kolem proběhl policista a já upoutal jeho pozornost. „Kolik lidí bylo uvnitř?“ Než odpověděl na mou otázku, prohlédl si me. „Vy patříte do rodiny? Kdo jste? Proč to chcete vědět?“ „Tohle je Adanne Tansiová. Ten dům patřil jejím rodičům.

Jsem její přítel.“

„Tri dospělí a dvě děti,“ řekl. Podíval se na Adanne, zpátky na mě a zavrtěl hlavou. Nikdo nepřežil.

Adanne se roztřásla a začala vzlykat. Něco říkala; snad to byla modlitba. Nerozeznal jsem slova ani jazyk, kterým mluvila.

„Musím mluvit s vaším velitelem,“ řekl jsem policistovi, který zůstal stát vedle nás.

„O čem?“

„CIA,“ řekl jsem jen.

Policista znovu otevřel ústa, ale já ho přerušil. „Sežeňte velitele a přiveďte ho sem.“

Když odešel, promluvil jsem tiše k Adanneině čelu: „Jsem tady. Nejsi sama.“ Dál mi vzlykala v náručí a chvěla se, jako by v tom třicetistupňovém vedru mrzla.

Sledoval jsem, jak se blíží velitel – vysoký, ramenatý muž v tmavém obleku. Přes křik hasičů a syčení vodních děl jsem nic neslyšel, ale nebylo to třeba.

Poznal jsem jeho obličej – rozpláclý nos, okrouhlé tváře, idiotský výraz Mikea Tysona. Když jsem ho viděl naposledy, visel jsem hlavou dolů z okna hotelového pokoje.

Kapitola 105

„adanne, poslouchej mě.“ To už jsem ji tlačil zpátky k autu. „Není tady bezpečno. Musíme pryč. Ten muž, ten policista, mě skoro zabil v hotelu.“

Přikývla a zdálo se, že rozumí. Pak už jsme šli mlčky. Odvedl jsem ji podél bloku k jejímu autu a posadil ji na sedadlo spolujezdce. „Musíme vyrazit.“

Když jsem se posadil za volant, uviděl jsem přes přední sklo policejního velitele. Kličkoval mezi vozidly před domem. Potom se rozběhl přímo k nám. S ním utíkali další dva muži. Zdálo se mi, že v jednom jsem poznal druhého z dvojice, která za mnou přišla do hotelu a snažila se mě zastrašit, abych odjel ze země. „Adanne, zapni si pás! Mizíme odsud, okamžitě!“ Zařadil jsem zpátečku a ohlédl se přes rameno. Křižovatka za mnou byla příliš rušná, já však nemohl čekat na mezeru v provozu. Takže jsem změnil plán.

Hodil jsem tam jedničku a rozjel se přímo na blížící se policisty. Cestou jsem bušil do volantu a klakson ječel.

Adanneino auto bylo jen malý ford Escort, ale zastihl jsem policisty nepřipravené. Sešlápl jsem plyn až k podlaze a řítil se na ně. „Velitel“ neuhnul ani o píď.

V poslední vteřině jsem dupl na brzdu, ale stejně jsem ho zasáhl. Vyvalil oči hrůzou – nejspíš stejně jako já, když jsem visel z okna hotelu.

Teď jsem rychle rozjel malé auto pozpátku. Jak se skutálel z kapoty na ulici, vzal s sebou jeden stěrač.

Odcouval jsem až k rohu a strhl volant ke straně. Zatroubil klakson, jak nám o auto škrtl kombík audi a málem utrhl zadní nárazník.

Vybral jsem namátkou směr a vymáčkl ze čtyř válců vše, co v nich bylo.

„Kam jedeme?“ Adanne se trochu napřímila, skoro jako by se probírala z transu.

„Do města,“ řekl jsem.

Jestli byl Lagos v něčem dobrý, byly to jeho davy, v nichž jsme se mohli ztratit.

Kapitola 106

„adanne.“ Položil jsem jí ruku na rameno. „Musíme odsud zmizet. Ten policista tam vzadu mě málem zabil, když jsem bydlel v hotelu. Jsem si jistý, že je to tentýž muž. Všechno je to nějak propojené, musí být.“

Adanne nic nenamítala. Jen přikývla a ukázala doprava.

„Tudy se dostaneme na pevninu přes Mainland Bridge. Je to nejlepší cesta, Alexi. Pojedeme přes Benin.“

„Pevně se drž!“

„Už je moc pozdě!“

Odbočil jsem, aniž bych zpomalil. Vlétli jsme do široké ulice lemované nízkými zděnými obchody, prázdnými parcelami a starými zaprášenými auty a náklaďáky. Volně stojící billboard nabízel Církev Božího světla s ilustrací ženy ve sborové róbě, s očima upřenýma k nebesům a náručí rozepjatou k Bohu.

Ale rozhodně to nebyl Bůh, co jsem v tom okamžiku uslyšel.

Byl to ohlušující hukot vrtulníku, hlasitý a ozývající se velmi blízko střechy eskortu.

Už nás našli.

Byli nad námi, přímo nad našimi hlavami.

„To je policie!“ řekla Adanne. „Oni nás zabijí, Alexi. Vím věci, které by si neradi přečetli v novinách.“

Kapitola 107

natáhl jsem krk, abych se podíval, co je nahoře. Malý stroj s bílými vzpěrami visel skoro přímo nad námi. Neměl policejní označení a to, jak nízko letěl, bylo další špatné znamení.

Pilot byl čím dál neopatrnější a zdálo se, že nedbá na bezpečnost lidí na ulici a vlastně ani na svou vlastní.

Most Mainland Bridge byl ještě asi půldruhého kilometru daleko. Rozhlížel jsem se po místě, kde bychom se mohli ukrýt – po garážích, staveništi… Nikde však nebylo nic, co by nás před vrtulníkem schovalo.

A co hůř, několik bloků za námi jsem ve zpětném zrcátku uviděl červené a modré majáky nejméně tří policejních aut, která nás rychle doháněla.

„Kruci! Tohle je rozhodně policie.“

„Myslím to vážně, Alexi. Jestli nás chytí, zabijí nás. Nejsem paranoidní.“

„Já ti věřím. Ale proč, Adanne?“

„Alexi, já vím hrozné věci. Píšu o nich reportáž. Musím někomu povědět, co jsem zjistila.“

„Pověz to mě,“ nabídl jsem.

A Adanne to udělala – v následujících několika minutách mi v šíleném spěchu vysypala tajemství, která ještě nikomu neprozradila. Patřilo mezi ně i to, že ji v Lagosu navštívila Ellie Coxová a Adanne se s ní podělila o své zdroje a informace. Mluvily spolu o Abidemim Sowandeovi – Tygrovi. A o skupině, pro kterou pracoval.

„Alexi, je to jeden z nejnebezpečnějších žoldáků na světě.“

Zvýšil jsem rychlost a proplétal se mezi auty, jak nejlépe jsem uměl. Ale když jsem se znovu podíval do zrcátka, policejní auta byla ještě blíž. Byl jsem trochu v šoku z toho, co mi Adanne řekla o Tygrovi a mnoha dalších věcech. Pořád jsem nemohl uvěřit, že se ona a Ellie setkaly. Náhle mě Adanne popadla za paži. ‚Alexi\“ křikla.

„Tam\“

Z opuštěné parcely nalevo od nás vylétlo na chodník policejní auto a chystalo se nám zkřížit cestu. Dupl jsem na brzdu – příliš pozdě. Escort dostal smyk a narazil do policejního vozu. Předek auta se zmačkal do sebe, jako by byl z plastelíny. Žádný div, že se escort prodává čím dál hůř. Tvrdě jsem narazil hrudníkem do volantu a zahlédl, jak Adanneina hlava křápla o přední sklo. Další policejní auto už bylo přímo za námi, siréna kvílela a majáky se otáčely jako šílené.

„Adanne?“ Posadil jsem ji zpříma a uviděl, že má čelo od krve. Pozvedla obočí a několikrát zamrkala. „Jsi v pořádku?“ zeptal jsem se.

„Asi ano. Nic jim neříkej, Alexi. Umřou další lidé. Neříkej jim, co jsem ti pověděla. Slibuješ, Alexi?“

Kapitola 108

k našemu autu se ze všech stran sbíhali policisté v modrých uniformách. Když otevřeli dveře a popadli nás, Adanne vytáhli snadno. Já jim dal mnohem víc práce.

Když mě konečně vypáčili z předního sedadla, rozmáchl jsem se a trefil pěstí něčí bradu. Byl to příjemný pocit.

Pak mě dva z nich tvrdě srazili na asfalt. To už tak příjemné nebylo. Něco mi luplo v rameni. Proboha!

Paže mi reflexivně vylétla nahoru a zaplavila mě vlna bolesti, ale aspoň jsem cítil, jak kloub zaskočil zpátky do jamky. Nebyl jsem si však jistý, jestli ještě budu moci paží pohnout. Jak s nimi teď budu bojovat?

Kolem mě pokřikovali minimálně čtyři policisté směsicí jazyků, kterým jsem nerozuměl. Pak jeden z nich vystřelil do vzduchu ze služebního revolveru, aby bylo jasno.

Adanne křičela také. „Jsem z Guardianul Jsem novinářka. Tisk.“

Pod autem jsem viděl na místo, kde ležela s hlavou obrácenou ke straně. Kolem ní se pohybovaly páry černých bot. Pak jí někdo namířil na hlavu pistoli.

To jí však neumlčelo. Křičela dál: „Adanne Tansiová! Jsem s Guardianul“

Vykřikovala to znovu a znovu, nejen pro ně, ale pro kohokoli, kdo by ji mohl v okolí slyšet. Už jsme zablokovali provoz v obou směrech.

S trochou štěstí se Adanne právě změnila z anonymního podezřelého ve známou osobnost. Byl to dobrý krok – zvlášť vzhledem k jejímu stavu mysli poté, co se stalo její rodině.

Viděl jsem, jak si dva policisté stojící nade mnou vyměnili pohledy. Jeden se sklonil, zkroutil mi ruce za zády a nasadil pouta. Když to udělal, měl jsem pocit, jako by mi vytrhl ruku v rameni.

Pak do mě začali kopat a bušit pěstmi. Všechno mi začalo splývat. Nemohl jsem si dovolit omdlít.

„Alexi!“ zaslechl jsem znovu Adannein hlas. „Alexi! Jsem tady! Alexi!“

Otočil jsem hlavu a pohlédl na ni. Na tvář mi dopadl podpatek boty, ale stejně jsem ji uviděl. Policie ji táhla pryč. Kolem hlídkového auta – k neoznačenému černému sedanu.

Kam ji vezou?

„Ona je z Guardianu\“ zařval jsem z plných plic. „Je z Guardianul Novinářka!“

Adanne kopala kolem sebe a zmítala se a já se snažil shodit ty dva policisty ze zad.

Ale bylo už moc pozdě. Adanne křičela, ještě když ji cpali do černého sedanu. Pak zabouchli dveře a odjeli.

Kapitola 109

V HLAVĚ Ml KŘIČEL ZOUFALÝ HLAS, abych Adanne pomohl, ale já věděl, že bych si měl všechno promyslet, než se o něco pokusím.

Netušil jsem, jestli auto, do kterého mě naložili, jede za Adanneiným, a ani jsem to nemohl nijak zjistit. Byl to však policejní vůz ve srovnání s těmi z Washingtonu malý a stísněný. Silně to v něm páchlo tabákem, potem a močí. Byli ti muži policisté?

Seděl jsem šikmo na potrhaném zadním sedadle potaženém koženkou. Ruce jsem měl spoutané a kousek před obličejem rezatou bezpečnostní mříž. V rameni mi cukalo a měl jsem dojem, že tam mám něco zlomeného. Ale to bylo v tu chvíli to poslední, čeho jsem se bál. Nej větší starosti mi dělala Adanne a její budoucnost.

„Kam jste ji odvezli?“ zeptal jsem se. Dva muži v uniformách sedící vpředu se po mně ani neohlédli. Nemohl jsem je provokovat.

, Mluvte se mnou. Povězte mi, kam jedeme,“ naléhal jsem na ně.

Pak jsem to uviděl sám a nemohlo to být horší.

První, co jsem poznal, byl ukazatel před odbočkou do Kirikiri. Pak povědomé betonové zdi se žiletkovým drátem nahoře.

Proboha, ne!

Cítil jsem, že jsem se propadl do stejného pekla na zemi jako předtím. Ocitnout se tam poprvé bylo dost zlé samo o sobě, ale jít tam znovu, když jsem věděl, co mě čeká?

Bylo třeba obou policistů a dvou dozorců, aby mě dostali z auta a do věznice.

Myslel jsem, že mě odtáhnou nahoru do cely – ale místo toho jsme šli dolů. To nevypadalo dobře. Kde je Adanne?

Odvezli ji také sem?

Nohy mi poskakovaly po kamenných schodech a pak po podlaze z udusané hlíny ve slabě osvětlené chodbě. Vypadalo to tam a páchlo jako v bloku cel nahoře, ale když jsme prošli jedněmi z ocelových dveří, uviděl jsem, že se všechny otvírají do stejného obrovského prostoru.

Byl tam nízký strop, z něhož odkapával jakýsi kal, a řada podpůrných sloupů táhnoucí se prostředkem místnosti, jejíž okraje tonuly v šeru. Prázdný prostor. Pro mučení? Výslechy? Popravy? Všechno bylo ponecháno představivosti – určitě schválně. Policisté a dozorci mě tam nechali s rukama pevně spoutanýma za zády přivázaného ke sloupu z rezivého železa asi deset centimetrů silnému. Jakmile odešli, přestal jsem se bránit. Došlo mi, že bude lepší šetřit síly. Nevěděl jsem, kdo mě tam chtěl mít. Tygr? Policie? Vláda?

Někdo jiný?

Nějaká nadnárodní společnost? Možné bylo všechno. Když budu mít hodně velké štěstí, začne se po mně Flaherty znovu shánět; a když budu mít mimořádné štěstí, najde mě tady. Ale to by mohlo trvat celé dny a pak ještě více času najít Adanne. Jestli bude ještě naživu. Jestli z ní nedostanou její tajemství. Jestli… jestli… jestli…

Kapitola 110

rozsvítilo se světlo… vlastně dvě světla.

Rychle, jedno po druhém.

Nevěděl jsem, kolik hodin uplynulo. Ani jaká je denní doba. Věděl jsem jen, že jsem nespal.

Vedle jedněch dveří stál policejní velitel, ten muž, kterého jsem srazil Adanneiným autem.

Ruku měl ještě na vypínači na zdi. Pod stropem jasně svítily dvě žárovky. Neměly to nijak usnadnit očím, mozku ani duši.

„Pověz mi, co víš o Tygrovi,“ řekl, když ke mně došel. Všiml jsem si, že se převlékl – a že má na čele přilepený obdélníček náplasti.

„Kde je Adanne Tansiová?“ zeptal jsem se.

„Nesnaž se mě naštvat, Crossi.“ Velitel se tiše zasmál. Měl yorubský přízvuk a jeho hlas byl klidný. Až příliš klidný. Ovládal se lépe, než bych čekal – vzhledem k tomu, že jsem se ho pokusil přejet a otisknout vzorek pneumatik do jeho hnusného obličeje.

„Jen mi řekněte, jestli ještě žije,“ naléhal jsem. „Nic víc nechci.“

„Žije. Více méně.“ Rozpřáhl ruce. „A teď – ten vrah, kterého pronásleduješ. Co o něm víš? Jsi od CIA? Nebo pracuješ s ní? Jako reportér?“

Aspoň že ode mě něco chtěl. Něco za něco bylo lepší než nic.

„Je mnoho Tygrů, nájemných vrahů,“ řekl jsem. „Ale to vy víte. Ten, po kterém jdu, je mohutný chlap. Operuje v mezinárodním měřítku, má týmy přinejmenším v Lagosu a ve Washingtonu. Myslím, že se jmenuje Sowande.

Před dvěma dny byl v jižním Dárfúru. Kde je teď, nevím.“ Odmlčel jsem se a pohlédl mu do očí. „Nejsem od CIA, to rozhodně ne. Povězte mi, kde je Adanne.“

Sotva pokrčil rameny. „Je tady, v Kirikiri. Nedělej si o ni starosti. Je blízko. Podívej se! Tady ji máš. Ta tvoje novinářka je tady.“

Kapitola 111

policista, kterého jsem neznal, strkal Adanne do místnosti. Šourala se před ním s kusem lepicí pásky na ústech. Po tvářích jí stékala krev.

Copánky měla ostříhané nakrátko a jejich zbytky jí trčely z hlavy. Jedno oko měla opuchlé a zavřené a kolem něho modročerný monokl. Uviděla mě a kývla, že je v pořádku. Ani vteřinu jsem jí to nevěřil.

„Teď mi toho možná povíš víc,“ řekl velitel. „Něco, co o Tygrovi ještě nevím. Proč jsi sem přijel? Ne proto, abys vyřešil případ vraždy. Proč bych tomu měl věřit? Odkud znáš Adanne Tansiovou?“

Rozkřikl jsem se na něho. „Co to s vámi sakra je? Jsem polda jako vy. Vyšetřuji případ. To je všechno.“

Pouta se mi zařízla do zápěstí. Rameno mě rozbolelo tak, že jsem myslel, že se pozvracím.

Velitel kývl na policistu, který přivedl Adanne. Podřízený ji tvrdě udeřil pěstí do žaludku. Cítil jsem to, jako by zasáhl mě.

Adanne zasténala pod páskou a padla na kolena. Prach na jejím obličeji byl zbrázděný stružkami od slz, ale teď neplakala. Dívala se na mě. Páska se začala barvit do ruda krví z úst. Její oči mě prosily. Ale o co?

„Proč tohle děláte?“ procedil jsem mezi zaťatými zuby. Představil jsem si, jak ho škrtím. „Ve Washingtonu byla zavražděna moje přítelkyně. Proto jsem tady. To je všechno. Nejsem součástí žádného spiknutí.“

„Sundej jí tu pásku,“ nařídil velitel.

Dozorce ji strhl a Adanne řekla: „Alexi, nedělej si o mě starosti.“

Velitel se obrátil k policistovi. „Uhoď ji znova.“ Otočil se zpátky ke mně. ‚Měl by sis o ni dělat starosti, Alexi.“

„Tak dobře!“ přerušil jsem ho. „Tygr se jmenuje Abidemi Sowande. Zmizel v jednaosmdesátém roce, když mu bylo devět, pak se objevil v Anglii, kde studoval dva roky na univerzitě a od té doby už tu identitu nepoužil.

Zavraždil mnoho lidí tady a v Americe. Jako zabijáky používá mladé chlapce. Možná velí dalším Tygrům. To je všechno, co mám. O diamantech, ropě a dalších ilegálních obchodech určitě víte.“

Velitel zvedl ruku, aby zastavil další úder pěsti. „Jsi si jistý, že je to všechno?“

Jsem si jistý, sakra\ Jsem jenom polda z Washingtonu. Adanne s tím nemá nic společného.“

Zamyšleně přimhouřil oči a pak se zatvářil spokojeně. Pomalu spustil ruku. „Stejně bych tě měl zabít,“ řekl. „Ale o tom nerozhoduji já.“

Pak se v místnosti ozval další hlas. „Ne, to bude moje rozhodnutí, detektive Crossi.“

Kapitola 112

ze stínu vystoupil urostlý muž – žoldák, jehož jsem znal jako Tygra. Ten, kterého jsem pronásledoval.

„Zdá se, že toho o mně nikdo moc neví. To je dobře, nemyslíte? Chci, aby to tak zůstalo. Ona píše články do londýnských Timesů, možná i do New York Times. Vy se mi moc pletete do cesty.“

Došel ke mně. „Neuvěřitelné,“ řekl. „Někteří lidé se vás bojí, je to tak? Já ne. Mě připadáte k smíchu, detektive Crossi.“

Nepatrně jsem se uvolnil. Nezdálo se, že má vztek, nestaral se o mě, ale byl obrovský a svalnatý, nejkrutější člověk, jakého jsem kdy viděl.

Pak s pohledem stále upřeným na mě řekl: „Zastřelte ji. Ne, moment. Dejte mi zbraň.“

‚JVEl“ zařval jsem.

Víc jsem ze sebe nedostal. Adanne vytřeštila zdravé oko a našla mě v té neuvěřitelné noční můře, kterou jsme spolu prožívali.

Tygr rychle popošel dopředu. „Hezká holka,“ řekl. „Pitomá mrcha. Mrtvá ženská! To jste jí udělal vy, Crossi. Vy, ne já.“

Prásk.

Prásk.

Kapitola 113

vypálil z policejního revolveru kousek od její hlavy. Dvakrát. Minul schválně a vesele se zasmál svému žertu.

„Spoustě lidí přijde zatěžko uvěřit, že by černoch mohl být inteligentní. Už jste se s tím taky setkal, doktore Crossi?

A vy, Adanne?“ Místo odpovědi na něho plivla. „Vrahu!“ řekla. „To jsem, jeden z nejlepších. A jsem hrdý na to, co jsem dokázal“

Pak vystřelil potřetí, přímo Adanne mezi oči. Svalila se dopředu a dopadla tváří na zem s rukama rozepjatýma jako křídla. Už se nepohnula.

Bylo to šílené. Zemřela znenadání, jako mrknutím oka. Zemřela v téhle hrozné vězeňské cele, zavražděna Tygrem a před očima policistů, kteří neudělali nic, aby tomu zabránili. ... Zaplavil mě vztek. Neexistovala slova, která by vyjadnla, co jsem cítil. Kolem hrdla se mi sevřel provaz a další kolem hlavy.

Nedělej si o mě starosti, řekla Adanne. Ona věděla, ze ji zabijí, věděla to celou dobu.

Její vrah nad ní stál a díval se na mě. Pak se ušklíbl. Spustil si kalhoty, klekl na kolena a spáchal na Adanne poslední zvěrstvo.

„Pěkná holka,“ zavrčel. „Tohle jste jí udělal vy. Nikdy na to nezapomeňte, detektive Crossi. Nikdy“

Kapitola 114

alexi, nedělej si o mě starosti.

Nedělej si o mě starosti.

Noc nějak přešla v ráno a já byl stále naživu. Skrz látku kukly, kterou mi natáhli na hlavu, jsem viděl světlo. Navíc mě někam odnášeli.

Provaz na krku mi bránil v dýchání, takže jsem byl zesláblý, když mě táhli ven. Hodili mě jako žok na zadní sedadlo pick-upu nebo dodávky, vozidla na vysokých kolech a s naftovým motorem.

Pak jsme dlouho jeli. Oči jsem nechal pod kápí otevřené. Přesto jsem před nimi měl jen ty okamžiky, kdy byla Adanne ještě naživu. A pak…

Tygr ji zavraždil – a ještě něco horšího. Považoval to za dobrý vtip. Řekl, že pro něj nejsem žádná hrozba. Jenom další policista. Však uvidíme.

Jestli přežiju následujících několik hodin.

Cestou jsem se modlil za Adanne a její rodinu. Slíbil jsem jim, že tohle ještě neskončilo. Ne že by jim na tom záleželo. Mně však ano. Přemýšlel jsem, proč jsem stále naživu. Nedávalo mi to smysl. Další záhada.

Když jsme konečně zastavili, na obou stranách auta se otevřely dveře. Co bude teď?

Někdo mě srazil na sedadlo a hrubě mi sundal pouta. Silné ruce se mi opřely do zadku a zatlačily. Jdeš domů. Padej\“

Vylétl jsem z auta do vzduchu – ale jen na okamžik plný nejistoty a hrůzy.

Pak jsem dopadl na kameny nebo na beton. Než jsem vstal a stáhl si kápi, ti, co mě tam dovezli, byli pryč.

Vysadili mě ve vedlejší ulici u oficiálně vyhlížející budovy podobné bílým kamenným krabicím, které stojí v centru Washingtonu.

Skrze železný plot a přes pečlivě zastřižený trávník jsem viděl ke strážnímu domku před hlavní budovou.

Nad ní vlála ve slabém větru americká vlajka.

Byl to americký konzulát. Musel být. Vysadili mě u ambasády v Abudže.

Ale proč?

Kapitola 115

v konzulátu se něco dělo. Něco velkého a od pohledu nebezpečného. Na ulicích před hlavní bránou se tísnily stovky lidí. Vlastně to vypadalo na dva oddělené davy. Polovina se řadila do fronty, jako by se chtěla dostat dovnitř. Druhá půlka, na opačné straně betonové bariéry, demonstrovala proti Spojeným státům.

Viděl jsem ručně psané transparenty, na kterých stálo USA ZAPLATÍ. NAŠI LIDÉ, NAŠE PRAVIDLA a ŽÁDNÍ DALŠÍ AMERIČANÉ.

I z dálky jsem poznal, že je to situace, která se může každým okamžikem zvrhnout v násilí. Nechtěl jsem čekat, až se to stane.

Zašel jsem za roh a zdravým ramenem jsem si začal razit cestu davem. Lidé na obou stranách mě chytali – buď proto, že jsem předbíhal, nebo možná proto, že jsem vypadal jako Američan. Křik na ulici přehlušoval ostatní zvuky.

Jeden chlap mě popadl za košili a roztrhl mi ji na celých zádech, než jsem mu srazil ruku.

Na košili mi nezáleželo. Vlastně už na ničem. Opět mě napadlo, proč jsem ještě naživu. Protože si mysleli, že jsem od CIA? Protože jsem měl přátele ve Washingtonu? Nebo snad proto, že konečně uvěřili, že jsem polda?

Prodral jsem se k hlavní bráně. Bosý a špinavý, bez pasu, jímž bych se mohl prokázat, jsem oznámil mariňákovi s dvojitou bradou, který mi zahradil cestu, že se jmenuji Alex Cross, jsem Američan a musím ihned mluvit s velvyslancem.

Na mariňáka to neudělalo žádný dojem. „Unesli mě. Jsem americký policista,“ řekl jsem mu. „Právě jsem byl svědkem vraždy.“ Mariňák jen zamumlal koutkem úst: „Vezměte si číslo.“

Kapitola 116

měl jsem pocit, že se zblázním, ale musel jsem držet své emoce na uzdě. Měl jsem od Adanne informace, které jsem musel předat někomu, kdo by s nimi dokázal něco udělat.

Po několika minutách boje se zdravou skepsí jsem konečně přesvědčil mariňáka, aby nahlásil mé jméno. Odpověď přišla okamžitě: Uveďte detektiva Crosse dovnitř. Bylo to skoro, jako by mě očekávali. Nebyl jsem si jistý, zda je to dobré znamení, či ne. Vzhledem k tomu, čím jsem si v poslední době prošel, nejspíš ne.

V hale konzulátu s detektory kovů a neprůstřelným sklem na všech oknech to vypadalo jako na policejní stanici. Před každou přepážkou se řadili lidé, většinou zjevně nervózní, a čekali, až je někdo vyslechne.

Všechny ty americké reálie a portrét Condoleezy Riceové shlížející ze zdi na dění v hale jen umocňovaly můj úžas nad tím, kde jsem a jak jsem se tam dostal.

Jakmile jsem vešel, přistoupil ke mně civilní zaměstnanec v bílém obleku. Byl to „pan Collins“, Nigerijec s blíže neurčeným postavením.

Na rozdíl od mariňáka, který mě dovedl až sem, byl Collins přátelský a cestou mi ochotně odpověděl na několik otázek.

„Dnes došlo ve státě Rivers nejméně k jednomu útoku rebelů,“ vysvětloval a živě při tom gestikuloval. „Mnohem většímu, než kdy předtím. Vláda to nechce přiznat, ale nezávislá média to nazývají začátek občanské války.“

V prvním patře vystřídala hluk vzrušených hlasů z přízemí škrobená oficialita a tlumené rozhovory.

Byl jsem uveden přímo do velvyslancova konzulárního úřadu, kde jsem musel několik minut čekat před jeho kanceláří, dokud z ní společně nevyšel asi tucet mužů: černoši, běloši a čtyři, kteří vypadali jako Číňani. Všichni byli vážní a nervózní. Ani jeden se mi nepodíval do očí, nebo je možná nezaujalo, že tam sedím bosý a v hadrech.

Pan Collins mi zdvořile podržel dveře a pak je za mnou zavřel zvenčí.

Kapitola 117

velvyslanec robert oweleen byl vysoký a hubený muž okolo šedesáti se kšticí stříbrných vlasů. Postavil se za svým velkým starožitným stolem s americkou a nigerijskou vlajkou po obou stranách. Dva poradci zůstali, kde byli – na malé pohovce ve výklenku.

„Pane Crossi.“ Potřásl mi rukou, aniž by se usmál. „Proboha, co se vám stalo?“

„Byla toho spousta. Nechci vás připravovat o čas. Jsem tady kvůli jednomu muži, vrahovi známému jako Tygr. Je to věc nigerijské a americké bezpečnosti.“

Mávl nad mými slovy rukou. „Vím, proč tady jste, pane Crossi. Abu Rock mi kvůli vám dává pořádně zabrat.“

„Promiňte – Abu Rock?“

„Hlavní město. Zdá se, že jediný, kdo vás chce v Nigérii, jste vy. CIA vám tady vlastně zachránila život, že?“

Byl jsem v šoku, navíc k celkové otupělosti a zmatenosti z toho, co se stalo v poslední době. Americký velvyslanec věděl o mé přítomnosti v Nigérii? Copak to někdo vylepil na billboardy?

„Dnes vás pošleme domů,“ prohlásil Oweleen rezolutně.

Pohlédl jsem na podlahu a znovu na něho a snažil se srovnat si to v hlavě. „Pane, ten muž, kterého pronásleduji, je sériový vrah. Možná má kontakty na místní vládu. Rozhodně je nějakým záhadným způsobem propojený s policií. Kdybych dostal příležitost spojit se se svou kontaktní osobou u CIA v Lagosu –“

Přerušil mě. „Jakou myslíte, že tady máte pravomoc, pane Crossi? Jste v téhle zemi jako turista, nic víc. Můžete si stěžovat na ministerstvu zahraničí, jestli chcete. Ve Washingtonu.“

„Někdo ho musí zastavit, pane. Včera zabil reportérku Guardianu Adanne Tansiovou. Viděl jsem to na vlastní oči. Vyvraždil celou její rodinu. A ve Washingtonu má na svědomí minimálně osm mrtvých.“

Oweleen vybuchl. „Kdo sakra jste? Poprvé jsem o vás slyšel před třemi dny a teď s vámi ztrácím čas kvůli tomuhlel Víte vy vůbec, co se tady děje?“

Mávl rukou k plazmové televizi na zdi. „Zapněte to.“

Jeden z poradců stiskl tlačítko na dálkovém ovládání a pak už jsem jen zíral na obrazovku v šoku a s hrůzou.

Kapitola 118

televizi běželo cnn. Britský reportér mluvil vedle snímku luxusního obytného komplexu – bílých dvouposchoďových budov v úhledných řadách zabraných z výšky.

Titulek hlásal: „Aktuální zpáva – rezidenční čtvrť Summit Oil, Bonny Island, Nigérie.“

„Nikdy předtím nebyly unášeny celé rodiny,“ říkal reportér, „a rozhodně ne takové množství živých rukojmích.

e-mailu zaslanému mezinárodnímu tisku se k odpovědnosti za incident přihlásila organizace Lid za osvobození delty Nigeru – a ke zprávě připojila tyto šokující záběry.“

Na obrazovce se objevilo zrnité video natočené infračervenou kamerou.

Desítky lidí seděly na podlaze v temné hale. Hlavy měli zakryté, ale snadno se dalo poznat, že na filmu jsou muži, ženy a děti. Někteří plakali, jiní žalostně sténali.

„To všechno jsou britští a američtí občané,“ informoval mě velvyslanec Oweleen. „Máte štěstí, že se vůbec dostanete do letadla odtud.“

„Do letadla? Kdy?“

Zvedl ruku a pohlédl znovu na televizi. „Podívejte se na tohle, ano? Vidíte, co se děje?“ Na obrazovce vyskakovali z náklaďáků ozbrojení vojáci.

Britský reportér pokračoval: „Vládní síly komplex obklíčily, zatímco mezinárodní ekonomický tlak narůstá.

Kvůli výhrůžkám dalšími útoky se podíl uzavřených ropných zařízení v celém regionu blíží sedmdesáti procentům, což je považováno za katastrofu.

Ohroženy jsou zvláště čínské, francouzské, holandské a samozřejmě americké zájmy. Za normálních okolností pokrývá Nigérie z dvaceti procent americkou spotřebu ropy.

Na stole zabzučel telefon. Velvyslanec Oweleen zvedl sluchátko. „Ano?“ řekl. A pak: „Pošlete je sem.“ „Pane,“ zkusil jsem to znovu, „nežádám tolik. Potřebuji si jenom zavolat –“

„Necháme vás osprchovat a seženeme vám nové šaty. A okamžitě vám vystavíme nový pas. Ale pak odjedete. Zapomeňte na svůj lov. Právě skončil.“

Už jsem se neudržel. „Já nepotřebuju sprchu! Ani čisté šaty. Potřebuju, abyste mě vyslechl. Právě jsem byl svědkem toho, jak byla ve věznici Kirikiri zavražděna reportérka Adanne Tansiová. Psala důležitou reportáž související s těmi násilnostmi na ropných polích.“

Dveře kanceláře se otevřely a Oweleen pohlédl za mě. Bylo to, jako by mě přestal poslouchat v okamžiku, kdy jsem zvedl hlas. Dokonce ani neodpověděl na to, co jsem řekl.

Promluvil přímo k dvoučlenné eskortě námořnictva, která tam čekala. „Tady jsme skončili. Odveďte detektiva Crosse dolů a připravte ho na cestu zpátky do USA.“

Kapitola 119

ti dva mariňáci byli slušní a zdvořilí, ale když mě vedli do šatny v suterénu, bylo vidět, že berou svůj úkol vážně.

V místnosti byly dřevěné skříňky a vybledlý koberec a vedly z ní dveře do páry, k vířivce a sprchám. Dostal jsem čistý ručník.

Jeden z vojáků se mě zeptal na velikost kalhot, košile a bot a odešel. Druhý mě informoval, že mám deset minut na osprchování a oblečení, a tak jsem se do toho pustil. Oba mariňáci byli černí, což zřejmě nebyla náhoda.

Stály tam čtyři kóje a před každou prostor na svlečení zakrytý závěsem. Vstoupil jsem do té poslední a horečnatě přemýšlel, zatímco mi docházel čas v té zemi.

Co budu dělat? Nebyla tam žádná okna a východ byl jen jeden. Pustil jsem vodu, aby bylo slyšet, že něco dělám.

Pak jsem se naklonil a strčil pod ni hlavu.

Náhle jsem se roztřásl po celém těle. Opět jsem si vzpomněl na Adanne a to muselo skončit, aspoň prozatím.

Minutu nato jsem uslyšel, jak venku někdo prošel. Zašustil odhrnovaný závěs a ozvala se vedlejší sprcha.

Někdo si broukal baladu od Jamese Blunta, kterou hrála pořád dokola rádia, tu, ve které stále opakuje slovo krásný.

Sundal jsem si zbytky košile. Pak jsem strčil opět hlavu pod sprchu, a když jsem vyhlédl ven, kapala mi z ní voda na podlahu.

„Hej, můžu dostat ještě jeden ručník?“ zeptal jsem se mariňáka.

Když jsme šli dovnitř, všiml jsem si, že jich leží hromádka u vchodu.

„Na co potřebujete dva?“ řekl, když nahlédl do sprch.

„Děláte si legraci? Nevšiml jste si, jak vypadám a smrdím?“

Potřásl hlavou, ale odešel pro další ručník.

„Díky,“ zavolal jsem.

Okamžitě jsem přistoupil k další kóji a podržel kroužky závěsu, aby nezarachotily na tyči.

Ten, kdo se sprchoval vedle mě, si pověsil šaty na háček v převlékací kabince.

Prohrabal jsem kapsy kalhot a našel, v co jsem doufal – mobil.

Pár vteřin nato jsem byl zpátky ve své kabince – těsně předtím, než mi mariňák přehodil bílou froté osušku přes tyč. „Měl byste sebou hodit,“ upozornil mě zvenčí.

Pustil jsem sprchu tak naplno, jak to jen šlo.

Potom jsem vytočil Flahertyho číslo.

Zvedl to osobně.

Kapitola 120

„flaherty,“ řekl jsem. „Tady je Alex Cross.“

„Crossi? Kde jste?“

„Na konzulátu. V Africe. Posílají mě pryč ze země. Mám odjet okamžitě. Potřebuju, abyste s někým promluvil a zarazil to. Jsem v patách tomu parchantovi Tygrovi.“

Odpověděl bez zaváhání. „To nejde. Už vás nemůžu dál krýt.“

„Nepotřebuju, abyste mě kryl. Adanne Tansiová je mrtvá – on ji zabil. Musíte zavolat pár lidem. Teď už ten případ dokážu uzavřít.“

„Vy to nechápete,“ řekl Flaherty. „Tady jste skončil. Jeďte domů a zůstaňte tam. Zapomeňte na Abiho Sowandea, nebo jak si teď říká.“

Ve vedlejší kóji přestala téct voda. Muž uvnitř si začal pískat. Uhodil jsem se dlaní do čela a náhle mi to došlo. Flaherty mě vůbec nekryl. Chápal jsem to špatně, od samého začátku.

„To já kryl vás, že?“ řekl jsem.

Pískání ve vedlejší sprše na okamžik umlklo, ale hned zase pokračovalo.

„To proto jste chtěl, aby si lidé mysleli, že jsem od CIA. Využil jste mě k tomu, abyste od sebe odvrátil pozornost.

„Poslouchejte.“ Z Flahertyho tónu bylo patrné, že skončil. „Musím běžet. Párkrát jsme vám zachránili kůži. Měl byste být vděčný. Tady probíhá válka. Vypadněte odsud a zavolejte mi ze Států.“

„Flaherty!“

Zavěsil ve stejném okamžiku, kdy závěs odlétl stranou.

Stál tam mariňák, který mi předtím přinesl ručník, a vypadal pořádně naštvaně. Přirazil mě ke zdi a sevřel mi zápěstí. Nebránil jsem se, kromě jiného proto, že mě pekelně rozbolelo rameno. Když sáhl po mobilu, jen jsem rozevřel ruku a nechal ho, aby si ho vzal.

Tak dobře, hra skončila.

Pojedu domů.

Ať chci, nebo ne.

Upřímně řečeno, měl jsem smíšené pocity.

Kapitola 121

odjel jsem z konzulátu prakticky stejně jako z Kirikiri – jako zajatec. Tentokrát americké vlády. Přemýšlel jsem, jestli se mi znovu podaří uniknout. A chtěl jsem to vůbec?

Jeden z mariňáků řídil, zatímco druhý seděl vzadu se mnou. A co hůř, nasadili mi pouta. Asi usoudili, že to chci po zlém.

Hlavní brána konzulátu byla zavřená, když jsme k ní dojeli. Nikdo už nečekal, až se dostane dovnitř.

Řady demonstrantů se však rozšířily. Lidé lemovali plot, drželi se ho jako vězeňských mříží a proklínali všechno americké stejně jako život, kterým je osud postihl.

Jakmile jsme vyjeli z hlavní brány, dav se kolem nás sevřel.

Těla se tiskla k oknům, dlaně plácaly do skla a pěsti bušily do střechy. Viděl jsem v jejich očích vztek a strach, frustraci ze života v nespravedlnosti a zoufalství.

„Co ti lidé chtějí?“ zeptal se mladý mariňák sedící vzadu se mnou. Na jmenovce měl napsáno Owens. „Ti rukojmí v Deltě jsou Američané a Britové. Nejspíš umřou.“

„Co chtějí?“ řekl voják za volantem. „Chtějí, abychom tady nebyli.“

A mě tady taky nikdo nechce, pomyslel jsem si, dokonce ani Američané. A nikdo nechce slyšet pravdu.

Kapitola 122

cesty do murtaly byly ještě přecpanější a rušnější, než když jsem tam jel naposledy – jestli to vůbec bylo možné. Zaparkovali jsme u stejné letecké základny, ze které jsme s Adanne letěli do Súdánu. Tam jsme nasedli do autobusu.

Autobus byl plný amerických rodin mířících nejspíš domu, nebo aspoň pryč z Nigérie. Všichni v jednom kuse mluvili o děsivém dramatu rukojmích v Deltě. Nikdo nebyl ještě osvobozen a všichni se báli, že budou rukojmí brzy zabiti.

Překvapilo mě, jak málo pozornosti ti lidé věnovali dvěma mužům spojeným pouty. Zřejmě je zaměstnávaly jiné věci než já a můj vojenský doprovod.

Letištní terminál byl přeplněný a hlučný a panoval tam chaos jako na místě bombového útoku. Prodrali jsme se do kanceláře ochranky, abychom si domluvili průchod k letadlu. Vypadalo to, že mi pouta sundají až v okamžiku, kdy budu mít zapnutý pás a budu mířit domů.

Čekárna byla plná lidí jako ostatní prostory a všechny oči se upíraly k jediné televizi. Běžel na ní nějaký africký kanál.

Reportérka měla yorubský přízvuk stejně jako Adanne a to byla ta poslední kapka. Po tvářích mi začaly stékat slzy a roztřásl jsem se jako v zimnici.

„Jste v pohodě, člověče?“ zeptal se mariňák spojený se mnou pouty. Vypadal vlastně jako docela dobrý chlap. Dělal jen svoji práci a dělal ji dobře.

„Jo, jo,“ odpověděl jsem. „Nic mi není.“

Nebyl jsem však jediný, kdo v té místnosti plakal. Z dobrého důvodu. Nigerijské jednotky zaútočily na komplex na Bonny Islandu v rámci toho, co měla být „záchranná mise“. Místo záchrany bylo všech třicet čtyři rukojmích mrtvých. V celé oblasti Delty propukly boje a nepokoje se hlásily v nejméně dvou dalších státech na jihu.

Záběry mrtvých rukojmích byly podle měřítek amerického zpravodajství šokující. Rukojmí leželi na podlaze v chodbě, dospělí i děti pohromadě. Těla byla pokroucená a naházená na sobě, se skvrnami od krve na oblečení a kápěmi stále na hlavách.

Jedna žena vedle mě pronikavě zaječela. Její rodina byla stále dole v Deltě. Všichni ostatní hypnotizované sledovali obrazovku.

„Úřady guvernérů ve státech Rivers, Delta a Bayelsa vydaly varování,“ pokračovala reportérka. „Místní občané se vyzývají, aby v následujících čtyřiadvaceti hodinách cestovali jen v naléhavých případech. Byl vyhlášen zákaz vycházení. Kdo ho poruší, bude zatčen a možná i zastřelen.“

Mariňák Owens mě oslovil: „Už se nastupuje do vašeho letadla. Jdeme, detektive Crossi. Sakra, kdybych tak mohl letět s vámi. Jsem taky z Washingtonu. Chtěl bych se vrátit domů. Stýská se mi, ani nevíte jak.“

Pár minut nato už nás všechny vedli k letadlu. Uslyšel jsem, jak na mě někdo volá jménem, a ohlédl se k budově terminálu.

Z toho, co jsem uviděl mi ztuhla krev v žilách. Všechno bylo náhle jinak.

Otec Bombata se díval přímo na mě. Zvedl svou malou ruku a zamával mi.

Vedle kněze – pokud to vůbec byl kněz – se tyčila mohutná postava. Tygr. Abi Sowande. Netvor si přejel palcem přes krk.

Co to mělo znamenat – že to neskončilo? Kruci, to jsem věděl.

Ani zdaleka to neskončilo. Nehodlal jsem ten případ vzdát.

Ale to Tygr možná věděl.

ČTVRTÁ ČÁST

ZPÁTKY DOMA

Kapitola 123

BYLO Ml JASNÉ, že jsem selhal.

A věděl jsem – už dávno že jsem viděl dost vražd a krveprolití na několik životů. Nic mě však nepřipravilo na šílený zmatek a hrůzy uplynulých několika týdnů: mučení a scény genocidy, utrpení nevinných žeň a dětí a konečně na nesmyslné zavraždění Adanne Tansiové a jejích blízkých.

Nechtěl jsem nic víc než uniknout na několik hodin do spánku v letadle do Londýna, kde jsem měl přestoupit na let do Washingtonu.

Nemohl jsem však zastavit strašné obrazy z mého pobytu v Africe, které se mi promítaly zevnitř na víčka: Znovu a znovu jsem viděl Adanne zavražděnou a znásilněnou tím zrůdným Tygrem.

A co přineslo zavraždění Adanne a její rodiny? Čeho se dosáhlo kromě zmařeného pronásledování vraha zvaného Tygr? Co přinesla ta ostatní úmrtí, která nebudou nikdy pomstěna ani patřičně uctěna? Co se stane s tajemstvími, která mi Adanne předala?

Probudily mě otřesy, když letadlo přistávalo v londýnském Gatwicku. Trochu jsem se prospal a teď jsem byl omámený, žaludek jsem měl jako na vodě a hlava mi třeštila.

Možná jsem byl jenom podezíravý, ale zdálo se mi, že se mi letušky společnosti Virgin Nigeria po většinu cesty vyhýbají.

Teď jsem potřeboval vodu a aspirin. Zamával jsem na letušky, které před přistáním sbíraly kelímky a plechovky od limonád. „Promiňte?“ zavolal jsem.

Byl jsem si jistý, že mě ty ženy viděly, ale dál mě ignorovaly.

Nakonec jsem udělal něco, čeho jsem se snad nikdy za letu nedopustil. Stiskl jsem tlačítko přivolávající obsluhu. Několikrát. Nejbližší letuška si mě zamračeně změřila pohledem, ale stejně se nepřišla zeptat, co potřebuji.

Vstal jsem a došel k ní. „Nevím, co jsem vám provedl –,“ začal jsem.

Přerušila mě.

„Já vám to povím. Jste naprosto odporný Američan. Většina Američanů je takových, ale vy jste ještě horší než ostatní. Způsobil jste utrpení lidí, kteří se s vámi setkali. A teď ode mě něco chcete? Nic nebude. Ani voda k pití. Přistáváme, máte být připoutaný. Vraťte se na své místo.“

Vzal jsem ji za paži a lehce, ale pevněji stiskl. Pak jsem se otočil a rozhlédl se po kabině.

Doufal jsem, že uvidím někoho, kdo se na nás dívá, někoho, kdo o mně mluvil s letuškami.

Nezdálo se, že by se někdo díval naším směrem. Ani jsem nikoho nepoznal.

„Kdo vám o mě vyprávěl?“ zeptal jsem se. „Někdo tady v letadle? Kdo to byl? Ukažte mi ho.“

Vykroutila se mi. „Zjistěte si to sám. Vy jste detektiv.“ Pak odešla, ani se neohlédla. Její rozčílený obličej a záhada vzteku na mě se mnou zůstaly po celou cestu domů.

Kapitola 124

dalších dvanáct hodin cesty uplynulo velice pomalu, ale nakonec jsem dorazil do Washingtonu. Nepodařilo se mi spojit s Nanou, abych jí řekl, že jsem doma. Tak jsem prostě sedl na Reaganově mezinárodním letišti do taxíku a zamířil do Páté ulice.

Bylo něco po deváté a večerní provoz byl hustý, ale já byl rád, že jsem zase ve Washingtonu. Někdy se tak člověk cítí, když se vrátí domů z dlouhé, namáhavé cesty a tahle taková rozhodně byla. Nemohl jsem se dočkat, až budu ve svém domě, ve své posteli.

Jakmile jsem seděl v taxíku, přepadla mě únava z časového posunu.

Nikdo neví, co je to masakr a utrpení, dokud nenavštíví některé části Nigérie, Súdánu a Sierry Leone – a na tyhle hrůzy neexistují jednoduchá řešení ani lék. Nevěřil jsem, že násilí, které jsem tam viděl, způsobuje zlo v obyčejných lidech. Ale ti nahoře zlí byli, alespoň někteří.

A pak se tam vyskytovali psychopati jako Tygr a další nájemní vrazi, ti divocí výrostci. Na skutečnosti, že z nich vrahy možná udělaly ty strašné podmínky, mi pranic nezáleželo.

Nejvíc mě trápila ironie, že jsem strávil tolik let pronásledováním vrahů ve Spojených státech, a teď to vypadalo jako dětská hra, nic srovnatelného s tím, co jsem viděl v uplynulých týdnech.

Probral jsem se z mrákot, když taxík zastavil na krajnici. Co se zase děje? Jsem doma a stejně mě pronásleduje smůla? Píchli jsme snad?

Řidič se ohlédl dozadu a nervózně oznámil: „Problém s motorem. Je mi to moc líto.“ Pak vytáhl pistoli a zařval: , Zrádce! Chcípni!“

Kapitola 125

někdo neodbytně mačkal zvonek U vchodu do domu Crossových. Zvonil znovu, znovu a znovu.

Nana byla v Aliho pokoji a uspávala ho tak, jak to má rád – ležela v posteli vedle něho, dokud ten sladký chlapeček neusnul, zatímco mu šeptala jeho oblíbenou pohádku.

Toho večera to byl Myšák Ralph a Ali se nepřestával hihňat každé stránce a stále opakoval: „Přečti to znova, Nano. Přečti to znova.“

Nana trpělivě čekala, až Jannie dojde k domovním dveřím. Ale zvonění se ozvalo znovu. A zase. Vytrvalé, hrubé a protivné. Jannie pekla v kuchyni koláč. Kde je ta holka? Proč nejde otevřít?

„Kdo to může být?“ zamumlala Nana, když se zvedala z Aliho postele. „Hned se vrátím, Ali. Janelle, zkoušíš moji trpělivost a to není dobrý nápadl“

Ale když Nana přišla do obývacího pokoje, uviděla, že Janelle je už u dveří – a ty jsou otevřené dokořán.

Divný kluk v mikině houstonských Rockets stále zvonil na zvonek.

„Copak ses zbláznil?“ zavolala Nana, zatímco se belhala přes chodbu. „Okamžitě přestaň zvonit! Koukej toho nechat. Co tady chceš tak pozdě? Znám tě?“

Chlapec v mikině konečně sundal ruku ze zvonku. Zvedl upilovanou brokovnici, aby ji Nana dobře viděla. Ta však šla dál, dokud se nepostavila před Jannie a nezakryla ji vlastním tělem.

„Za chvilku tu pitomou holku zabiju,“ řekl. „A tebe taky, bábo. Nebudu váhat jen proto, že jste rodina toho poldy.“

Kapitola 126

v taxíku se to všechno seběhlo tak rychle, že mě to zastihlo zcela nepřipraveného, ale spatřil jsem příležitost a musel se jí chopit.

Nemyslel jsem si, že je ten taxikář zkušený vrah. Zaváhal, místo aby stiskl spoušť a zastřelil mě.

Tak jsem se vrhl kupředu a chytil jeho pistoli i ruku zároveň.

Pak jsem mu praštil zápěstím o kovovou přepážku v taxíku. A ještě jednou, jak nejsilněji jsem uměl.

Muž hlasitě vyjekl a pustil pistoli. Zvedl jsem ji a rozmáchl se s ní po něm.

Náhle se sklonil a vyskočil z předních dveří.

Vyběhl jsem ven, ale on už sbíhal z travnatého svahu. Potom zmizel v lesíku vedle dálnice.

Mohl jsem po něm vystřelit z jeho pistole, ale neudělal jsem to. Nazval mě zrádcem, přesně jako ta letuška.

Věřil tomu, nebo mu to někdo nařídil?

Vybavil jsem si mužovu tvář – hubenou, s bradkou, okolo pětadvaceti. Voják? Placený zabiják? Jeho angličtina měla nádech nigerijského dialektu. Kdo ho tedy na mě poslal? Tygr? Někdo jiný? Kdo?

V té chvíli jsem neměl čas spekulovat o spikleneckých teoriích.

Klíčky zůstaly v zapalování a já se bez velkého váhání rozhodl dojet s taxíkem domů a zavolat policii, až se tam dostanu.Ale co jim povím –jak velkou část té podivné a zneklidňující historie?

A kolik povím Naně? Nebude moc nadšená, až mě uvidí takhle – za volantem taxíku, který jsem vzal řidiči, jenž se mě pokusil zabít.

Kapitola 127

cesta domů, během níž jsem se začal bát o Nanu a děti, mi trvala jen pár minut.

Jsou všichni v pořádku? Třeba je to jen další ukázka mé paranoie. Ale možná ne. Tygr přece vždycky útočí na celé rodiny, ne? A někdo se pokusil zabít mě. To jsem si nevymyslel.

Zaparkoval jsem taxík u chodníku a rozběhl se k domu.

Vylekala mě kočka Rosie, která se na trávníku před domem přikradla za mě.

Kdo ji nechal venku? Byla to kočka, která pobývala stále doma. Poznal jsem, že je vyplašená. Proč? Co se stalo? Co Rosie viděla?

„Nano!“ zavolal jsem, když jsem vyběhl po schodech ke dveřím. „Nano!“

Vzal jsem za kliku – a dveře nebyly zamčené.

To také nebylo v pořádku. Nikdo nenechával v Southeastu odemčené dveře, zvláště ne Nana.

„Nano! Děti!“ zavolal jsem a začal probíhat přízemí domu. Nechtěl jsem je vyděsit jen proto, že jsem byl sám hrůzou bez sebe.

Zastavil jsem se v kuchyni, kde panoval hrozný nepořádek. Nikdy jsem to tam takhle neviděl. Vypadalo to, že někdo pekl koláč a v polovině práce toho nechal.

Ale to nebylo všechno, co se tam stalo. Židle byly převrácené. Talíře a sklenice rozbité na zemi.

Stejně tak miska, která vypadala, jako by v ní byla vanilková poleva. Nana chystala koláč – měl jsem štěstí. Vytáhl jsem pistoli, kterou jsem vzal taxikáři. Pak jsem se rozběhl nahoru, neschopný popadnout dech. Málem jsme zakopl o Rosii, jak jsme se hnali do schodů společně. Potichu. A rychle.

Kapitola 128

prohlédl jsem všechny pokoje v prvním patře. Pak svou kancelář v podkroví. Nakonec jsem seběhl dolů do sklepa.

V celém domě nikdo nebyl.

Nakonec jsem zavolal metropolitní policii a nahlásil možný únos své rodiny.

Za pár minut zastavila venku policejní auta. Na střechách jí zlověstně blikaly majáky. Vyšel jsem před dům, právě když dorazil Sampson.

Vysvětlil jsem Johnovi, co jsem zatím věděl. Stál se mnou na verandě, kde jsem choval v náručí Rosii, abych z ní načerpal sílu. Všechno mi připadalo neskutečné a byl jsem otupělý od hlavy k patě.

„Byl to Tygr, musel být. Kvůli něčemu, co se stalo v Africe,“ řekl jsem Johnovi. „Cestou z letiště mě málem někdo zastřelil.“ Ukázal jsem na taxík zaparkovaný na ulici. „Taxikář na mě vytáhl pistoli.“

„Jsou naživu, Alexi,“ řekl Sampson a položil mi ruku kolem ramen. „Musejí být.“

„Doufám, že máš pravdu. Ale taky je mohli zabít, jako Ellii a její rodinu.“

„Nejspíš si myslí, že něco víš. Je to tak, Alexi?“

„Moc toho není,“ odpověděl jsem. Ale byla to milosrdná lež.

Pak jsem uslyšel ženský křik: „Alexi\ Alexil“

Bree! Utíkala podél bloku od místa, kde zřejmě nechala stát auto. Policie už zablokovala celou Pátou ulici. Začalo to tam vypadat jako na jednom z těch hrozných míst činu, na která jsem tak nerad jezdil. Jenomže tentokrát šlo o můj domov, mou rodinu. „O co jde, Alexi? Zrovna jsem slyšela ve vysilacce vaši adresu. Co se stalo?“ „Někdo unesl Nanu, Aliho a Jannie,“ řekl Sampson Bree.

„Aspoň to tak vypadá.“

Bree mi vklouzla do náručí a pěvne me objala. „Ach, Alexi to ne‘“ Nedělala žádné prázdné sliby, jenom me utěšovala, jak nejlépe uměla. Objetí, několik šeptaných slov. Žádný vzkaz, žádná zpráva?“ zeptala se pak. „níc jsem nenašel. Měli bychom se podívat ještě jednou. Nemyslím, že jsem se dokázal dost soustředit, když jsem to tam prohledával poprvé.“

„Opravdu se tam chceš teď vrátit?“ zeptala se a vzala me za paži.

„Musím. Pojď se mnou. Pojďte oba.“ Všichni jsme se vrátili do domu.

Kapitola 129

zatímco se sampson s bree začali rozhlížet kolem, zavolal jsem do Damonovy školy a promluvil si s ředitelem. Pak jsem si vzal na ucho Damona a řekl mu, aby si sbalil věci, že pro něho brzy někdo přijede. Sampson to už zařídil. „Proč musím jet domů?“ chtěl vědět Damon.

„Domů ještě nepojedeš. Ne hned. Není to tu bezpečné, ani pro mě.“

Připojil jsem se k Bree a Sampsonovi a několik hodin jsme prohledávali dům, ale nic jsme nenašli. Nikde nezůstal žádný vzkaz. Jediným důkazem byl nepořádek v kuchyni a pomačkaný běhoun v chodbě.

Napadlo mě podívat se do počítače, ale ani tam nic nebylo. Žádná zpráva, žádná výhrůžka. Ani vysvětlení, le by tohle byl ten vzkaz?

Rozhodl jsem se zavolat do Lagosu. Bylo tam osm ráno.

Spojil jsem se s kanceláří lana Flahertyho, ale tentokrát to nezvedl on.

„Pan Flaherty není právě přítomen,“ řekla jeho asistentka. V jejím hlase byla patrná nervozita.

„Nevíte, kde je nebo kdy se má vrátit?“ zeptal jsem se jí. „Nutně s ním musím mluvit.“

„Je mi líto, ale nevím. Děje se tady toho spousta. Situace je hodně zlá.“

„Ano, já vím. Mohu mu nechat vzkaz?“

„Samozřejmě.“

„Povězte mu, že Alex Cross je už zpátky ve Washingtonu. Unesli moji rodinu. Myslím, že to udělal Tygr a jeho lidé. Musím s ním mluvit. Postarejte se prosím, aby tenhle vzkaz dostal. Může to být otázka života a smrti. „Ano, pane,“ řekla asistentka. „Tak je to pokaždé.“

Kapitola 130

sampson, bree a já jsme zůstali v domě ještě asi hodinu. Znovu jsme prohledali každou místnost a hledali cokoli, s čím bychom mohli pracovat.

Ale chápal jsem, že ti dva tam jsou se mnou proto, aby se ujistili, že budu v pořádku, zvlášť když už se na mně objevilo pár prasklin.

Nakonec jsem řekl Johnovi, aby se jel domů trochu vyspat.

Nikdo nezavolal ani se nepokusil předat mi nějakou zprávu.

„Venku jsou dvě policejní auta,“ řekl Sampson. „Zůstanou tady až do rána. Nesnaž se to odmítnout.“

„Já vím. Vidím je.“

„To byl můj nápad, brácho. Máje být vidět.“

„Postarej se, aby ti chlapi byli ve střehu,“ řekla Bree. „Budu tady taky. Upozorni je, že je budu chodit kontrolovat.“

Sampson objal Bree a pak i mě. Toho večera nebyla ta pravá atmosféra na policejní humor, snahu zlehčovat situaci. „Kdyby cokoli – zavolej,“ vybídl mě.

Pak zamířil ke kuchyňským dveřím. Tam se zastavil a ohlédl. „Promluvím s chlapy venku. Možná povolám ještě jedno auto.“

Neobtěžoval jsem se souhlasit ani nesouhlasit. Nebyl jsem v takovém stavu, abych mohl o něčem rozhodovat. „Díky.“

„Budeme v pohodě,“ ujistila ho Bree.

„O tom nepochybuji,“ přikývl Sampson. „Zavolejte mi, kdyby se cokoli dělo!“ Konečně za sebou zavřel dveře.

Došel jsem k nim a zamkl je, což by nám poskytlo pár vteřin navíc, kdyby se někdo pokusil dostat dovnitř. Třeba je budeme potřebovat.

„Nevadí ti to?“ zeptala se Bree.

Pohlédl jsem na ni. „Že tady zůstaneš se mnou? Jistě že ne.“

Přistoupila ke mně a znovu mě objala. „Tak půjdeme nahoru.“ Vzala mě za ruku. „Pojď, Alexi.“

Nechal jsem Bree, aby mě odvedla nahoru. Byl jsem otupělý a jako ve snu.

„Tady je telefon,“ řekla, když jsme vstoupili do ložnice. Pak mě znovu objala, sáhla dolů a začala mi rozepínat pásek. Nebyl jsem si jistý, že potřebuji právě tohle, ale mýlil jsem se.

Dokud nezazvonil telefon.

Kapitola 131

telefonní hovory na pevnou linku V domě začaly několik minut po čtvrté ranní. Telefon pokaždé zazvonil, a když jsem ho zvedl, ten na druhém konci zavěsil. A znovu, nepřetržitě.

Ty telefonáty pro mě byly emocionální mučení, ale pokaždé jsem to zvedl; neodvážil jsem se ani vyvěsit telefon. Ta linka mohla znamenat jediné spojení s Nanou a dětmi. Ten, kdo volal, je měl. Musel jsem tomu věřit.

Bree a já jsme se objímali celou noc, nejspíš nejhorší v mém životě.

Pověděl jsem jí část toho, co jsem dělal a viděl v Africe – o všech těch hrůzách, Adanne a její rodině, jejich nesmyslném zavraždění. Ale také jsem mluvil o tom, kolik dobrého zůstalo v obyčejných lidech, přestože jsou bezmocní a nemohou se vymanit z noční můry, kterou nevytvořili ani nechtěli.

„A co ten Tygr, co ses o tom parchantovi dozvěděl, Alexi?“

„Je to terorista a zabiják, zdá se, že pracuje na obou stranách barikády. Pro kohokoli, kdo mu zaplatí. Je to ten nejkrutější vrah, jakého jsem kdy viděl, Bree. Rád ubližuje lidem. A takových jako on je tam víc. Tygr je přezdívka pro nájemné vrahy.“

„Tak to on unesl Nanu a děti? Udělal tohle? Víš to jistě?“

„Ano,“ řekl jsem, když telefon znovu zazvonil. „A tohle je on.“

Telefon vyzváněl dál a já začal přecházet po domě z místnosti do místnosti a celou dobu myslel na svou rodinu. Všude mě sledovala Rosie.

V kuchyni stále ležela otevřená Nanina oblíbená kuchařka – Dar jižanského vaření. Byla otevřená na stránce s receptem na koláč s čokoládou a pekanovými ořechy.

Na opěradle kuchyňské židle visel Nanin slavný gabardénový pršiplášť. Kolikrát mi říkala: „Nechci jiný kabát. Trvalo půl století, než jsem tenhle tak akorát obnosila.“

Prošel jsem se po Aliho pokoji.

Na podlaze byly pečlivě rozložené jeho karty s pokémony. Jeho milovaná plyšová kravička Můů. A ručně malované tričko z oslavy pátých narozenin. Na nočním stolku byla otevřená knížka Myšák Ralf.

Když jsem vstoupil do Jannienina pokoje, ztěžka jsem se posadil na postel. Pohledem jsem přejel po její vzácné sbírce knih. A po drátěných košících přetékajících sponkami do vlasů, lesky na rty a krémy s ovocnou vůní. Pak jsem si všiml jejích brýlí na čtení, které jí předepsali teprve před měsícem. To byla poslední kapka. Na těch nových brýlích položených na stole bylo něco velice zranitelného a výmluvného.

Seděl jsem s Rosii v náručí, když telefon znovu zazvonil. Zvedla ho Bree.

Potichu řekla: „Jděte do prdele.“

A zavěsila, ať už to byl kdokoli.

Kapitola 132

dostanu svou rodinu zpátky Musel jsem tomu věřit. Ale byla to pravda? Jak reálné byly šance, že se to podaří? Rozhodně se každým okamžikem snižovaly.

Toho rána jsem od půl sedmé skoro do sedmi seděl venku na verandě a snažil se dočista nezešílet. Napadlo mě, že se projedu autem, zkusím se trochu uvolnit.

Ale bál jsem se vzdálit z domu třeba i jenom na chvilku.

Krátce po sedmé prozvánění ustalo a já asi na hodinu usnul.

Pak jsem se osprchoval, oblékl a zavolal dovnitř jednoho z policistů hlídkujících na ulici. Řekl jsem mu, aby za mě bral všechny hovory, a dal mu své číslo na mobil, na kterém budu k dostižení.

V devět jsme se s Bree zúčastnili krizové porady v Dalyho budově.

Překvapilo mě, když jsem v konferenční místnosti našel asi tucet policistů. Byli to špičkoví odborníci, nejlepší ve Washingtonu. Chápal jsem to jako výraz podpory a obav o mou rodinu. Většina z těch detektivů byli lidé, s nimiž jsem už pracoval na jiných případech. Velitel detektivů Davies, Bree a Sampson oslovili policisty s kontakty v ulicích, které mohly pomoci lokalizovat mé drahé.

Pokud to vůbec bylo v lidských silách.

Kapitola 133

od té chvíle se pro mě den vyvíjel Čím dál podivněji.

V jedenáct hodin jsem stanul před malou skupinkou v konferenční místnosti bez oken v ústředí CIA v Langley. Atmosféra se nemohla od té v Dalyho budově víc lišit. Všichni kromě mě byli v obleku a tvářili se odtažitě. Nikdo tam nechtěl být, kromě mě; já potřeboval jejich pomoc.

Důstojník z Národní tajné služby jménem Merrill Snyder mě přivítal pevným stiskem ruky a nijak slibnou větou: „Děkujeme, že jste přišel, doktore Crossi.“

„Můžeme začít?“ zeptal jsem se ho.

„Čekáme ještě na jednoho kolegu,“ řekl Snyder. „Je tady káva, nealko. Poslužte si.“

„Kde je Eric Dana?“ zeptal jsem se na vedoucího týmu z doby, kdy jsem byl v Langley naposledy.

„Je na dovolené. Muž, na kterého čekáme, je jeho nadřízený. Opravdu si nedáte kávu?“

„Ne, díky. Kofeinu jsem už měl dnes ráno víc než dost.“

„Chápu. Pořád nemáte žádné zprávy o své unesené rodině?“ zeptal se Snyder. „Únosci se neozvali?“

Než jsem mu stačil odpovědět, dveře konferenční místnosti se doširoka otevřely a vstoupil vysoký, tmavovlasý muž něco přes čtyřicet v šedém obleku s kravatou se stříbrnými a červenými proužky. Nesl se jako někdo důležitý, což nejspíš byl.

A hned za ním přišel… lan Flaherty.

Kapitola 134

muž, na kterého všichni čekali, se představil jako Steven Miliard. Řekl, že je z Národní tajné služby, ale neuvedl hodnost. Vzpomněl jsem si, že AI Tunney zmínil jeho jméno, než jsem jel do Afriky. Miliard byl vedoucí skupiny, který na tom pracoval od začátku.

Flaherty řekl jen: „Doktor Cross.“

„Máte už nějaké zprávy o vaší rodině?“ chtěl vědět Miliard.

Ozval se Snyder. „Zatím nic. Ještě ho nekontaktovali.“

„Teď jsou v mém domě policisté z metropolitní,“ řekl jsem jim. „Budou brát telefon a dají mi vědět.“

„To je dobře. O moc víc toho dělat nemůžete,“ řekl Miliard. Nemohl jsem přijít na to, co si o něm mám myslet. Byl jsem si jistý, že ví o mém setkání s Erikem Danou před odjezdem do Afriky, ale co ještě by mohl vědět?

„Potřebuji jakoukoli pomoc, kterou mi můžete poskytnout,“ řekl jsem nakonec. „Opravdu to potřebuji.“

„Můžete s námi počítat,“ slíbil Miliard. „Ale mám pár otázek, s nimiž byste mohl nejdříve pomoci vy nám. Tak zaprvé, detektive Crossi, proč jste vůbec jel do Afriky?“

„Byla zavražděna má přítelkyně a celá její rodina. Měl jsem stopu, že ten vrah uprchl do Lagosu. Byl to můj případ.“

Miliard přikývl a zdálo se, že to chápe. „Povězte mi, co jste v Africe zjistil? Předpokládám, že něco užitečného. Proč by jinak po vás a vaší rodině šel ve Washingtonu profesionální vrah?“

„Doufal jsem, že mi právě s tímhle pomůžete. Co se děje v Nigérii a zároveň tady ve Washingtonu? Můžete mi to prozradit?“

Miliard sepjal ruce. „Viděl jste v Nigérii něco zneklidňujícího? Potřebujeme zjistit, proč vás ten vrah napadl. Jste známý policista. Tenhle Tygr, nebo kdo to je, by neriskoval, kdyby nemusel. Nedokážu si představit, že ano. Pokud jste ho ovšem pořádně nenaštval.“

„Takže vy víte, že to je on?“

„Ne, ne, nevím to jistě. Jenom to dává smysl, lan souhlasí. Co tedy víte, doktore Crossi?“

Pohlédl jsem na Flahertyho a pak zpátky na Miliarda. „Vy mi nepomůžete najít mou rodinu, že ne? Chcete ze mě jenom vytáhnout informace?“

Miliard si povzdechl, na chvilku se odmlčel a řekl: „Je mi to líto, doktore Crossi, ale myslíme si, že vaše rodina je mrtvá.“

Vyskočil jsem ze židle tak rychle, že jsem ji skoro převrhl.

„Jak to můžete říct? Co víte? Co mi zatajujete? Proč by mi celou noc volali, kdyby je zabili?“

„Miliard mi pohlédl do očí a také vstal. „Radili jsme vám, abyste se do toho nepletl. Vaše ztráta mě mrzí. Pomůžeme vám, jak budeme moci.“

Pak se cítil povinen dodat: „My nejsme ti zlí, detektive. Tohle není žádné spiknutí.“

Jestli je to pravda, tak proč to všichni mají potřebu stále opakovat?

Kapitola 135

ti parchanti od cia! I když byli tentokrát o něco lidštější, věděl jsem, že něco skrývají.

Možná proto jsem jim neřekl to, co mi prozradila Adanne poté, co zemřeli její blízcí. To setkání probíhalo přesně tak, jak jsem byl za ta léta zvyklý.

A Flaherty? Po schůzce odjel do Langley na „předem naplánovanou sérii porad“. To ale v žádném případě nebyla celá pravda, ani zdaleka. Aspoň já jsem tomu nevěřil.

Toho večera jsem se vrátil do prázdného domu. Řekl jsem Bree, že bude možná lepší, když zůstanu doma sám. Byl jsem tak zoufalý, že bych zkusil cokoli.

Stále mi v uších zněla Millardova slova. Je mi to líto, doktore Crossi, ale myslíme si, ze vaše rodina je mrtvá.

Udělal jsem si sendvič, ale sotva jsem do něho kousl. Pak jsem střídal zpravodajské kanály – CNN, CNBC, FOX –, ale o občanské válce v Deltě tam nebylo skoro nic. Neuvěřitelné. V Los Angeles se zabila Hollywoodská herečka – a to byla hlavní zpráva, která se přetřásala na všech stanicích; jako by měly všechny stejné zdroje informací a zaměstnávaly tytéž reportéry.

Nakonec jsem příběh mrtvé herečky vypnul, ale ticho mi také nedělalo dobře. Celého mě pohltil smutek a strach, že jsem Nanu, Aliho a Jannii ztratil.

Dlouho jsem seděl v kuchyni s hlavou v dlaních. Vybavoval jsem si určité obrazy, prožitky a pocity z minulosti: Aliho, když byl ještě malý a takové zlatíčko, Jannii s jejími copánky, své stále živé vzpomínky na jejich matku, Nanu, která mě tolikrát zachránila od doby, kdy jsem přišel do Washingtonu a umřeli mi oba rodiče.

Nevěděl jsem, jak bez nich budu žít dál. Půjde to vůbec?

Telefon začal znovu zvonit a já sáhl po sluchátku. Doufal jsem, že je to Tygr… že něco chce… že chce mě.

Ale nebyl.

„Tady lan Flaherty. Chtěl jsem se jen přesvědčit, jestli jste v pořádku a zda jste si nevzpomněl na něco, co by nám mohlo pomoct.“

„Pomoct vámT řekl jsem sevřeným hlasem. Má rodina byla unesena. Má rodina. Máte vůbec ponětí, jaké to je?“

„Myslím, že mám. Chceme vám pomoct, doktore Crossi. Jen mi povězte, co víte.“

„Nebo co, Flaherty? Co mi ještě mohou udělat?“

Flaherty mi nadiktoval číslo, na kterém ho budu moci zastihnout v kteroukoli denní i noční dobu.

Aspoň že ten parchant je taky vzhůru.

Kapitola 136

z dřímoty na gauči v obývacím pokoji mě vytrhlo zvonění telefonu. V polospánku jsem ho zvedl.

„Crossi. Teď půjdeš ke svému autu. Sledujeme tvůj barák, Crossi. Nahoře a v kuchyni se svítí. Spal jsi v obýváku.“

Mluvil muž, anglicky s africkým přízvukem. V několika posledních týdnech jsem se ho naposlouchal až dost, ale teď jsem mu rozuměl ještě lépe než předtím, každé slabice.

„Je moje rodina v pořádku?“ zeptal jsem se. „Kde jsou? Povězte mi to, prosím.“

„Vezmi si s sebou mobil. Máme číslo a budeme ti říkat, kudy máš jet. A nikomu nevolej, nebo tvá rodina zemře. Běž, Crossi. A dobře poslouchej.“

Už jsem seděl, díval se z okna obývacího pokoje a strkal nohy do bot.

Z místa, kde jsem byl, jsem venku nikoho neviděl. Ani auta, ani světla.

„Proč bych vás měl poslouchat?“ zeptal jsem se volajícího.

Ozval se druhý hlas. „Protože to povídám jál“

Ve sluchátku to cvaklo a bylo ticho. Ten druhý hlas byl hrubý, starší než první. A já ho hned poznal.

Tygr. Byl zpátky ve Washingtonu. Měl mou rodinu.

Kapitola 137

náhle mě napadly další otázky.

Měli číslo mobilu, který jsem si vypůjčil. Jak je to možnél říkal jsem si.

Ne že by bylo vyloučené ho získat, ale jak se to podařilo bandě násilníků z Nigérie?

Neměl jsem sklony vidět za vším spiknutí, ale bylo čím dál těžší přehlížet zjevné náznaky. Někdo chtěl zjistit, co jsem vypátral v Africe. A umlčet mě jednou provždy.

Pár minut po telefonátu jsem vyšel na verandu, kde jsem se prozatím rozhodl nechat tmu. Přesto jsem neviděl na ulici nikoho, kdo by sledoval dům.

Kde jsou? Že by už odjeli? MajíNanu a děti v náklaďáku nebo dodávce zaparkované poblíž?

Nechtěl jsem jim skýtat snadný terč déle, než budu muset. Seběhl jsem ze schodů a nasedl do mercedesu – auta, které jsem koupil, aby byla moje rodina v bezpečí.

Nastartoval jsem a začal couvat po příjezdové cestě. Ucítil jsem sílu motoru a napadlo mě, že tohle jsem možná potřeboval – pomoc nějaké vnější síly.

Zazvonil mobil a já zastavil.

„Pořád se chováš jako blázen.“ Byl to zase ten starší muž. Chtěl jsem ho proklít, ale mlčel jsem. Mohl držet mou rodinu. Byla to chabá naděje, ale já se na ni upnul. V něco jsem doufat musel.

Zasmál se do telefonu.

„Co je k smíchu?“ zeptal jsem se ho.

„Ty. Copak nechceš vědět, na jakou stranu máš odbočit z příjezdové cesty?“ zeptal se. „Tak na kterou?“

„Zahni doleva. A pak se řiď mými instrukcemi přímo do pekla.“

Kapitola 138

zůstal na lince, když jsem projížděl Pátou ulicí, ale moc mi toho neřekl; rozhodně nic, co by mi pomohlo vymyslet, co mám dělat dál. Snažil jsem se dát dohromady nějaký plán, cokoli, co by mohlo vyjít.

„Nechte mě promluvit s mojí rodinou,“ řekl jsem znovu.

„Proč bych měl?“

Měl jsem chuť dupnout na brzdu a vzepřít se mu, ale držel v ruce všechny trumfy.

„Kudy?“ zeptal jsem se.

„Na dalším rohu doprava.“

Poslechl jsem.

„Ten boj v Africe není tvůj boj, bělochu!“ poslouchal jsem Tygra vztekle prskat, zatímco jsem projížděl Malcolm X Avenue v Southeastu. „Měl bys jet rychleji,“ řekl, jako kdyby seděl na předním sedadle a pozoroval mě.

Navedl mě na dálnici 1-295 vedoucí na jih do Marylandu. Jel jsem po té silnici už nesčetněkrát, ale té noci mi připadala neskutečná a cizí.

Pak jsem pokračoval po silnici 95 a Routě 210, po níž jsem urazil asi pětadvacet kilometrů, které mi připadaly mnohem delší.

Nakonec jsem se ocitl na silnici 425.

Jeho hlas se ztišil. „Povím ti něco, co je pravda. Jedeš si vyzvednout jen jejich těla. Chceš ta těla, ne?“

„Chci zpátky svou rodinu,“ řekl jsem. Jen se tomu zasmál.

Neřekl jsem Tygrovi nic víc, jen jsem mu stručně odpovídal na přímé otázky, ale nezdálo se, že by mu to vadilo. Třeba jenom rád poslouchal sám sebe.

Potřeboval jsem upřít své myšlenky jiným směrem. Poslouchal jsem jeho výhrůžky a kruté urážky, ale pouštěl jsem je jedním uchem tam a druhým ven. Nebylo to těžké, protože jsem byl otupělý. Byl jsem tam a vlastně nebyl.

Kapitola 139

„sjeď ze silnice!“ poručil.

Udělal jsem, co přikázal.

V dohledu nebyla žádná další auta a nepamatoval jsem si, že bych někoho minul od chvíle, co jsem odbočil na Layloes Nick Road někde v Marylandu poblíž Nanjemoy.

Ale nebyl jsem si úplně jistý. Jak bych mohl být?

Tak moc jsem byl mimo. Nervózní, vyděšený, strnulý.

„Na další doprava. Na tom rohu. Nepřejed‘ tu odbočku. Měl by sis pospíšit. Rychle!“

Zahnul jsem a jel dál rovně, jak mi řekl. Stromy a keře rostoucí kolem silnice se zdály být černé a velmi husté, možná proto, že se mi ve tmě zúžilo periferní vidění.

Nade mnou se klenula obrovská obloha plná hvězd. Připomněla mi Jannii, která tak milovala hvězdy, ale hned jsem tu sentimentální myšlenku zapudil z hlavy.

Nic sentimentálního. Ne teď.

A možná už nikdy.

„Vypni motor a vystup! Udělej přesně, co říkám!“

„To dělám od začátku.“

Kapitola 140

„vidíš tu farmu před sebou? Pojď si pro svou rodinu. Můžeš si vyzvednout těla! Vím, že tomu nevěříš, ale je to tak. Všichni jsou mrtví, Crossi. Pojď do té farmy a uvidíš.“

Srdce mi div nevyskočilo z hrudi, když jsem se začal prodírat vysokou trávou a křovím k malému hospodářství, které bylo asi dvě stě metrů daleko. Necítil jsem nohy ani ruce, jako by nebyly moje.

Pokusil jsem se uklidnit tím, že jsem pomalu, zhluboka dýchal. Pak tím, že jsem na nic nemyslel. Nakonec jsem sbalil svou nenávist k Tygrovi do malé pevné koule připravené ve správný čas vybuchnout.

„Pamatuješ, jak jsi našel rodinu Coxových v Georgetownu? Tohle bude lepší,“ provokoval mě., A můžeš za to ty, detektive.“

Chtěl jsem říct tomu vzteklému netvorovi, že mu moji blízcí nikdy nic neudělali, ale nechal jsem si to pro sebe. Nechtěl jsem mu říct už ani slovo. Nemohl jsem vyhnat takové myšlenky z hlavy, ale snažil jsem se soustředit na nebezpečí a hrůzu před sebou.

Tohle bude past, říkal jsem si. Někdo chce, abych tam přišel. Potřebovali zjistit, co vím o té válce v Nigérii. Musel jsem tam ale jít za každou cenu.

„Jsi připravený, detektive?“

Ten poslední zvuk – jeho hlas – nepřicházel už z mobilu v mé ruce.

Pak Tygr vyšel z křoví. „Jsi na mě připravený?“ zeptal se. „Chceš vyřešit tu záhadu?“

Kapitola 141

„konečně posloucháš! Jenomže je už moc pozdě, ty blázne,“ promluvil vrah hlasitým, posměvačným hlasem, když mi kráčel naproti. Po boku mu šli dva výrostci – ten v mikině houstonských Rockets a kluk s tupým výrazem, který mi posvítil do očí baterkou.

„Kde je má rodina?“ řekl jsem tak klidně, jak jsem za daných okolností dokázal.

„Jaký je v tom rozdíl, o rodinu víc nebo míň? Ty bys mě rozesmál. Vy ubozí Američané. Všichni se vám smějí, na celém světě.“

Vytáhl lovecký nůž a ukázal mi dlouhé tenké ostří. Nijak to nekomentoval, nemusel. Viděl jsem v Elliině domě, co s ním dokáže.

„Kde jsou?“ zeptal jsem se znovu.

„Ty myslíš, že jsi tady od toho, abys kladl otázky? Můžu dokázat, že budeš řvát, škemrat, abych tě zabil. Tvůj život pro nás nic neznamená. Jak říkáme my, ‚ye ye‘ – ‚zbytečný, bezcenný‘. Tvoje rodina není nic. Ye ye. To znamená zbytečná.“

Tygr došel blíž a já ucítil pot a tabák z jeho dechu. Podržel mi nůž pod krkem.

„Řekni: ‚Nejsem nic.‘ Řekni to! Chceš se dozvědět o své rodině?“ zařval mi do obličeje. „Řekni: ‚Nejsem nic!‘“

„Nejsem nic.“

Řízl mě přes biceps. Ani jsem nevěřil, že je to moje paže, ale věděl jsem, že krvácím. Nechtěl jsem mu dát najevo slabost, ať se se mnou stane cokoli.

„Škrábnutí!“ řekl a zasmál se. Jeho vraždícím pohůnkům to také přišlo vtipné, těm úchylným parchantům. Měl jsem chuť vrhnout se na ně a rozmlátit je na kaši.

Ukázal mi nožem. „Když chceš tolik vidět svou rodinu, běž dál. Uvidíš, co z nich zbylo. Ye yel“

Kapitola 142

potácel jsem se kupředu k opuštěně vypadajícímu domu na farmě stojícímu ve stínech a přemýšlel, jestli jsou Nana, Ali a Jannie opravdu vevnitř.

Čím jsem byl blíž, tím méně pravděpodobné se mi to zdálo. Bál jsem se, že si už několik dní jenom něco namlouvám a odmítám přijmout realitu.

Náhle jsem nemohl jít ani rovně stát, ale musel jsem pokračovat krok za krokem k temné farmě, jež skrývala tajemství, které jsem možná ani nechtěl znát.

K domu se klikatila úzká prašná cesta a já se plahočil několik kroků před Tygrem a jeho zabijáky. Byli to ti samí krvelační ďáblové, kteří vyvraždili Elliinu rodinu?

Byl ten v mikině houstonských Rockets Tygrův pobočník? Cestoval s Tygrem sem a tam mezi Afrikou a Amerikou? Co měli společného s tím, co se dělo v Lagosu a teď v Deltě? Mohla občanská válka přerůst ve válku světovou? Začíná to tentokrát v Africe?

Náhle jsem dostal ránu do kříže. Poskočil jsem kupředu a skoro upadl, ale nějak se mi podařilo udržet rovnováhu.

Otočil jsem se a uviděl toho v mikině, jak zvedá pažbu samopalu. Chtěl mě uhodit znovu.

„Okamžitě přestaň!“ zařval jsem. „Ty parchantě, ty malej srabe!“ Toužil jsem ho popadnout, zakroutit mu krkem a zlomit ho.

Tygr se zasmál – buď mě, nebo svému krutému zabijákovi. „Ne, ne, Akeeme! Chci, aby zůstal při vědomí. Otevři domovní dveře, Crossi. Ty jsi detektiv. Dostal ses až sem a teď to uvidíš. Otevři! Odhal to velké tajemství.“

Kapitola 143

vzal jsem za rezavou kliku a opřel se do dveří zaklíněných v dřeveném rámu. Otevřely se s hlasitým vrzáním.

Nejprve jsem toho moc neviděl, ani ve slabém světle baterky, kterou drželi za mnou.

„Kde jsou?“ zeptal jsem se.

„Běž se podívat,“ řekl Tygr. „Chtěl jsi to sám – důkaz smrti.“

Vstoupil jsem do domu a pořád nikoho neviděl. Srdce mi divoce bušilo. Všechno v první místnosti páchlo plísní, špínou a starobou, možná i smrtí.

„Nic nevidím. Je tady tma.“

Náhle se rozsvítilo světlo a já se rozhlédl po obytném prostoru – dvou malých pohovkách, křeslech, stojacích lampách – a stále jsem v místnosti nikoho neviděl.

Obrátil jsem se a pohlédl na Tygra, který se tyčil za mnou. „Kde jsou?“ vykřikl jsem. „Tady nikdo není!“

„Pověz mi, co víš,“ řekl zdánlivě seriózně a věcně. „Co ti řekla ta děvka Adanne? Co víš o Deltě? Pověz mi to!“

Opětoval jsem jeho pohled. „Pracujete i pro CIA? Ti chtěli také vědět, co mi Adanne řekla.“

Hlasitě se zasmál. „Já pracuji pro každého, kdo mi zaplatí. Pověz mi, co víš!“

„Já nevím nic. V Africe jsem nic nevypátral. Kdyby ano, nemyslíte, že bych vám to řekl? Viděl jsem vás zabít Adanne Tansiovou. To je všechno, co vím, jen to, co jsem viděl na vlastní oči.“

Někdo vyšel z vedlejší chodby. Obrátil jsem se a uviděl lana Flahertyho.

„Nemyslím, že něco ví. Můžeš ho zabít,“ řekl Tygrovi. „Pak bude se svou rodinou. Do toho. Skoncuj s ním.“

Přes tvář mi přelétl vyděšený výraz. „Takže CIA v tom jede od začátku?“

Flaherty pokrčil rameny. „Agentura ne, jenom já. Tak už ho zabij.“

Vtom zazněl v obývacím pokoji další hlas. „Ty umřeš první, hajzle.“

Ze stínu vystoupil Sampson. Měl jsem v autě sledovací zařízení. John sledoval signál celou dobu až do Marylandu. A nebyl sám.

„Jo, skoncujeme to,“ řekla Bree. Postavila se vedle Sampsona. Vy a Tygr zemřete. Pokud nezačnete mluvit. Kde je Nana a děti?“

Výrostek v mikině zvedl samopal a Bree ho střelila do tváře pod levé oko. Vykřikl a padl na zem.

Tygr vyskočil ven předními dveřmi.

„Nejsem ozbrojený,“ řekl lan Flaherty a zvedl obě ruce nad hlavu. „Nestřílejte. Nevím, co se stalo s vaší rodinou. To nebyla moje práce, nic z toho. Nestřílejte!“

Vrazil jsem vší silou Flahertymu do hrudníku a proběhl kolem něho za Tygrem. Sampson mi cestou hodil pistoli.

„Použij ji!“ křikl.

Kapitola 144

venku byla tma jako v pytli a chladno jak uprostřed zimy. Byl vidět jen srpek měsíce a mraky rychle se míhající po noční obloze. Nikde jsem Tygra neviděl.

Ale pak jsem napravo od cesty, po níž jsme došli k farmě, postřehl nějaký pohyb.

„Alexi!“ uslyšel jsem za sebou zavolat Bree. Neodpověděl jsem jí. Rozběhl jsem se a doufal, že mě nebude následovat, že mě v té tmě neuvidí. Chtěl jsem se dostat k Tygrovi první, vyřídit si to s ním sám.

„Alexi!“ křikla znovu Bree. „Takhle to nedělej. Alexi! Alexi!“

Dál jsem sledoval pohyb, nezřetelný obrys běžící postavy a chvílemi jen zvuk, šustění větví. Plně jsem se na to soustředil, když na mě z křoví skočil nějaký stín.

Otočil jsem se do strany a střelil do hrudi zabijáka v bílém tričku a bílé baseballové čepici. Zachroptěl a svalil se na zem. Běžel jsem dál za Tygrem.

Pohyboval se rychle, ale já také. Jako dva sjezdaři na temném svahu. Trochu jsem ho doháněl, ale ne dost. Vložil jsem do toho všechny síly. Soustředil jsem se jenom na to, že ho musím dostihnout. Na opatrnost nebo obavy o sebe mi v hlavě nezbývalo místo.

Slyšel jsem jeho těžké kroky a dech, který zněl přerývaně. Přesto jsem na něho nezavolal. Pozvedl jsem pistoli a jednou vystřelil. Mířil jsem nízko, abych ho nedopatřením nezabil. Potřeboval jsem ho živého, abych z něho dostal, kde je má rodina.

Asi jsem ho nezasáhl, ale pootočil se, a to způsobilo, že klopýtl. Ještě jsem zvýšil rychlost. Doháněl jsem ho. Už jsem rozeznal víc detailů, zřetelně jsem ho viděl.

Pak jsem se mu vrhl po nohách!

Skoro jsem minul, ale podařilo se mi popadnout ho za kotníky. Svalil se na hrudník a obličej a tvrdě se uhodil do hlavy o kámen.

Dolezl jsem k němu po čtyřech, klekl si nad ním a vší silou se rozmáchl.

Má pěst mu narazila do čelisti. Do všech stran vystříkl pot a krev.

„Parchantě! Zrádce!“ křikl na mě a zavrčel jako šelma zahnaná do kouta.

„Kde je moje rodina? Co se s nimi stalo?“ zařval jsem.

Pak jsem ho uhodil znovu a dal do toho všechen vztek a zuřivost, které se ve mně nashromáždily. Tentokrát přišel o zub, ale byl silný, i takhle zraněný, a nakonec mě setřásl.

Potom se na mě vrhl! Kryl jsem si hlavu pažemi, takže mě trefil do zápěstí a já měl pocit, že mi ho zlomil. Ale nevydal jsem ani hlásku. Trochu jsem se prohnul a podařilo se mi ho chytit za krk a držet. Nevěděl jsem, kde se ve mně ta síla vzala ani jak dlouho mi vydrží.

Pokusil jsem se ho uhodit hlavou a kvůli nešikovnému úhlu jsem ho zasáhl do ohryzku. Zakašlal a vyplivl hleny a krev.

„Moje rodina!“ zařval jsem znovu.

„K čertu s tvojí rodinou!“ zaklel. „K čertu s tvými dětmi! K čertu s tebou!“

Pak sáhl pro lovecký nůž. Pořád jsem si ještě myslel, že ho musím dostat živého. Nezáleželo na tom, jestli přežiji já, ale hlavně aby přežil on. Chytil jsem ho za zápěstí ruky s nožem, ale cítil jsem, že ho dlouho neudržím. Začínal mít nade mnou převahu. A bylo to. Takhle tedy zemřu. Nikdy se nedozvím, co se stalo s Nanou, Alim a Jannii. To na tom bylo nejhorší – nevědět.

Do noci třeskl výstřel.

Tygr se napřímil, ale pak po mě máchl nožem. „Chcípni!“ vykřikl. „Stejně jako chcípla tvoje rodina!“

Vteřinu nato zasáhla kulka místo, odkud na mě předtím zíralo jeho pravé oko.

„Kde jsou?“ zvolal jsem znovu. „Kde je moje rodina?“

Neřekl už ani slovo. Jeho zdravé oko bylo plné nenávisti a zbytek obličeje se změnil v krvavou kaši. Tygr nemohl odpovědět. Svalil se na mě mrtvý.

„Kde jsou?“ zašeptal jsem.

Kapitola 145

bree k nám doběhla v okamžiku, kdy jsem ze sebe odvalil Tygrovo těžké tělo. I teď, když byl ten parchant mrtvý, jsem ho stále nenáviděl celým srdcem a duší. Bree si klekla na zem a objala mě. „Je mi to líto, Alexi. Je mi to tak líto. Viděla jsem ten nůž. Musela jsem ho zastřelit.“

Držel jsem ji a pohupoval se spolu s ní. „Není to tvoje vina. Není to tvoje vina.“ Ale pak jsem se začal chvět a třást. Věděl jsem, že jsem prohrál, věděl jsem, že Tygr byl moje poslední šance jak najít své blízké.

Nechali jsme jeho tělo ležet a vrátili se na farmu. Už se tam sjížděla policejní auta z okolních měst a stromy ozařovaly jejich červené a modré majáky.

Když jsme se přiblížili, vyšel Sampson z domu. „Prohlédl jsem všechny místnosti. Nikdo tam není. Nenašel jsem po nich ani stopy, Alexi. Žádnou krev, aspoň nic zjevného. Myslím, že tam vůbec nebyli.“

Přikývl jsem a snažil se vstřebat fakta z místa činu a pochopit jejich význam. „Stejně se tam chci ještě jednou podívat. Musím to vidět na vlastní oči. Co Flaherty?“ napadlo mě náhle.

„Teď ho má státní policie. Ukázal jim, že je od CIA. Nevím, co se bude dít dál. Nejspíš ho nebudou moct zadržet.“

Kapitola 146

prohledávali jsme dům, nedalekou kolnu a stodolu až do prvních paprsků nového dne.

Pak jsem začali pročesávat okolí. V té chvíli pracovalo na místě činu více než třicet policistů a agentů FBI, ale mně se pořád zdálo, že tam máme málo lidí.

Všechno mi připadalo ještě neskutečnější. Byl jsem tam a zároveň nebyl. Neměl jsem ani ponětí o čase – zdálo se mi, jako bych byl na farmě několik dní nebo jen pár minut.

Důkaz, že jsou naživu, pomyslel jsem si. To je to, co chci. A když ne tohle, tak důkaz, že zemřeli.

Našli jsme minivan Nissan, kterým Tygr a jeho zabijáci přijeli na farmu. Byly v něm příruční zbraně, oblečení a videohry v papírových krabicích.

Ale ani stopa po krvi nebo provaz, kterým mohl být někdo svázaný. Nic, co by mohlo vést k závěru, že Nanu nebo děti vezli v té dodávce.

U domu byly i další stopy po pneumatikách, ale nic, co by vypadalo neobvykle. Soudě podle toho, jak to tam vypadalo, bylo zřejmé, že na té farmě už několik let nikdo nežil. V katastru nemovitostí jsme zjistili, že patří Leopoldu Goutovi, ale zatím se nám nepodařilo majitele kontaktovat. Kdo byl Leopold Gout? Věděl o tom, co se na jeho farmě dělo?

Okolo čtvrté odpoledne mě Bree dovedla k autu. Pak mě odvezla domů do Páté ulice. Prohlásila, že nejsem ve stavu, abych mohl pokračovat v pátrání, a měla pravdu.

Stále ještě jsem proti vší logice doufal ve šťastný konec, ale v domě nikdo nebyl. Nepořádek v kuchyni zůstal, jak jsem ho tam našel, a já to tak nechal. Na památku.

Nanina kuchyně. Její oblíbené místo.

Kapitola 147

bylo to všechno tak matoucí, tak nepochopitelné, v mnoha směrech v nepořádku.

Bree a já jsme se tomu chvíli snažili přijít na kloub, ale já se nemohl soustředit. V hlavě jsem měl chaos, byl jsem příliš vyvedený z míry a ztracený. Dokonce jsem ani nedokázal udržet zavřené oči, když jsem si konečně lehl na gauč. Napadlo mě, že bych se projel, ale pak jsem usoudil, že na to není ta pravá chvíle.

„Půjdu se proběhnout,“ řekl jsem nakonec Bree. „Pročistit si hlavu. Něco mi muselo uniknout.“

„Dobře, Alexi. Budu tady. Hezky si zaběhej.“

Nenabídla mi, že půjde se mnou, chápala, že teď chci být sám. Opravdu jsem to potřeboval – plánovat, udělat něco, co by vneslo trochu smyslu do toho, co se stalo.

Běžel jsem nejprve známými ulicemi blízko našeho domu, ale pak jsem se dostal do ulic táhnoucích se dál od Páté, kam jsem možná nikdy nevstoupil.

Konečně jsem se mohl trochu soustředit a začal přemýšlet o tom, co mi pověděla v Lagosu Adanne. Mohlo její tajemství zavinit smrt její rodiny, její vlastní vraždu, cokoli, co se stalo Naně, Alimu a Jannii?

‚Alexi, vím hrozné věci,“ řekla mi. „Píšu o nich reportáž. Musím někomu povědět, co jsem zjistila.“ Bála se, že by se jí mohlo něco stát.

A opravdu se jí něco stalo.

Běžel jsem dál a připadal si čím dál silnější, nebo jsem aspoň zrychloval. Jak krutý může tenhle svět někdy být. Proboha. Tohle nebyl můj obvyklý pohled na věc. Jako bych to ani nebyl já.

Ničeho jsem si nevšiml, dokud u chodníku náhle nezastavila šedá dodávka a neotevřely se posuvné dveře. Ven vyskočili tři muži. Sesypali se na mě, srazili mě na zem a přimáčkli mi obličej do trávy a hlíny na něčím trávníku.

Pak jsem ucítil píchnutí do stehna.

Jehla?

Tři muži, ne chlapci. Ne Tygrův tým.

Kdo tedy?

Kdo mě přepadl tentokrát?

Co chtějí?

Kapitola 148

na obličeji jsem měl nějaký vlhký hadr, jakousi kápi páchnoucí lihem. Cítil jsem, jak mě zvedají na nohy. Byl jsem nějakou dobu v bezvědomí, ale nevěděl jsem jak dlouho.

Neměl jsem tušení, kde jsem, ale pětihvězdičkový hotel to nebyl. Cítil jsem pach nemytých těl, výkaly a moč. Co by to mohlo znamenat?

„Opřete se rukama o zeď a rozkročte se. Zůstaňte tak. Nehýbejte se, nebo budeme střílet.“

„Kde je má rodina? Kde sakra jsou? Kdo jste vy?“

Místo odpovědi na otázku jsem uslyšel jakési zesílené vrčení v místnosti.

„Nehýbejte se, nebo na místě zemřete. Pak se už nikdy nedozvíte o své rodině. Nikdy je dlouhá doba, doktore Crossi. Myslete na to.“

Nejdřív jsem přemýšlel o jiných věcech. Kdo mě unesl z ulice v Southeastu a kde mě teď drží?

Mohl by to být další Tygr? Nebo někdo jiný z Nigérie?

Ten hlas na to nevypadal. Neměl žádný cizí přízvuk. Mohla to být CIA?

„Kde je má rodina?“ zeptal jsem se znovu.

Nikdo neodpověděl a já zůstal stát s rukama spoutanýma a přitisknutýma ke zdi nad hlavou. Věděl jsem, že tenhle druh mučení má své jméno – stání u zdi. Měl jsem také na hlavě kápi a byl vystaven hluku a spánkové deprivaci. Už jsem o téhle metodě slyšel. Teď jsem byl její obětí.

Nikdo mi neodpovídal na otázky a mě napadlo, jestli nejsem sám. Byl jsem v deliriu? Zdálo se mi to?

Nejdřív jsem přestal cítit ruce.

Pak přišlo mravenčení od chodidel po kotníky. Následovala bodavá bolest v lýtkách a stehnech.

Začala se mi točit hlava a měl jsem pocit, že omdlím.

„Musím močit,“ řekl jsem. „Potřebuji na záchod.“

Žádná odpověď.

Držel jsem to, jak to šlo, a pak jsem to pustil po stehnech na bosé nohy. Nikdo nereagoval. Je tam někdo? Nebo jsem sám?

Stání u zdi. Někteří američtí vládní představitelé tvrdili, že je v pořádku používat podobné metody na podezřelé teroristy.

Byl jsem podezřelý z terorismu? Čím jsem si tohle zasloužil? Kdo mě mučí?

Ruce mi už zcela strnuly a já si zoufale toužil zdřímnout. Stěží jsem dokázal myslet na cokoli jiného a dal bych všechno za to, abych si mohl jen tak lehnout na podlahu. Ale nešlo to.

Stání u zdi. To zvládnu.

Pomyslel jsem si, co by se asi stalo, kdybych odstoupil od zdi. Chvíli jsem to probíral sám se sebou. Oni mě zabijí, co? Ale jaký by to mělo smysl?

Nakonec jsem se pootočil tak, že jsem měl na zdi jen jednu ruku. Bude to stačit? Nebo je to porušení pravidel?

Okamžitě mě někdo tvrdě kopl pod kolena! Svalil jsem se na studenou podlahu. Postel. Konečně!

Hned mě však trhnutím zvedli a hodili zpátky na zeď. Přesto nikdo nepromluvil. Zaujal jsem původní polohu. Teď už se mi nechvěly jenom nohy. Celé mé tělo se divoce třáslo.

Kdo je se mnou v místnosti?

A co po mně chce?

Kapitola 149

pak jsem mluvil s jannie. Objímal jsem ji a byl jsem tak šťastný, že je v pořádku. „Kde je Ali? Kde je Nana?“ ptal jsem se vzrušeným šepotem. „Jsi v pořádku, zlatíčko?“

Náhle jsem si uvědomil, že jsem usnul vestoje. Jannie tam nebyla.

Jenom se mi to zdálo.

Měl jsem pocit, že je to už druhý den mého zajetí. Nebo možná třetí. Náhle mě vylekalo, když mi někdo zvedl kápi nad nos a oči mi stále nechal ve tmě.

„Co?“ zamumlal jsem. „Kdo jste?“ Když jsem promluvil, došlo mi, jak mám suché rty a ústa.

Dostal jsem vodu, která odněkud cákala, možná z láhve, a tekla mi do hrdla a po obličeji.

„Nehltej tak,“ řekl někdo a zasmál se. Věznitel s krutým smyslem pro humor. „Sněz to! Pozor, ať se neudusíš.“

Dostal jsem tři sušenky, jednu po druhé. Nezaskočily mi, jen jsem měl strach, že je vyzvracím tak rychle, jak jsem je snědl.

„Vodu.“ řekl jsem. „Ještě vodu, prosím.“ Hrdlo se mi opět svíralo.

Následovala dlouhá pauza, ale pak se láhev vrátila k mým rtům. Znovu jsem lačně hltal.

„Piješ moc rychle,“ řekl někdo. „Dostaneš křeče. Nechceme, abys tady měl nepohodlí.“

Pak mě postrčili do původní polohy.

Stání uzdi.

Kapitola 150

nějaký čas poté jsem začal skutečně halucinovat, až mě napadlo, jestli nebylo něco v té vodě, nebo snad dokonce v sušenkách, které mi dali.

Byl jsem přesvědčený, že jsem zpátky v Africe a ztratil jsem se v rozlehlé poušti. Věděl jsem, že brzy zemřu, a nepřipadalo mi to tak špatné. Vlastně jsem smrt vítal a přemýšlel, jestli se na druhé straně setkám s Nanou, Jannii a Alim. Bude tam také Maria? A ostatní, které jsem ztratil?

Dostal jsem ránu do zad a znovu padl na kolena.

„Ty jsi spal vestoje! To se nesmí, frajere.“

„Pardon.“

„Jasně že je ti to líto. Tak co, chtěl bys, aby to skončilo? Chtěl by ses vyspat? Vsadím se že jo.“

Víc než cokoli, co jsem kdy v životě chtěl.

„Kde –?“ začal jsem říkat.

„Jasně, kde je tvoje všivá rodina? Ty jsi pořádně umanutý parchant, co? Nebo pitomý? Teď mě dobře poslouchej. Nechám tě vyspat. Povím ti o tvojí rodině. Ještě mě vnímáš? Rozumíš, co říkám?“

„Ano.“

„Ano co? Opakuj, co jsem říkal.“

„Povíte mi o mé rodině. Necháte mě vyspat.“

„Za jaké podmínky?“

Že na tebe neskočím a nezabiju tě, ty parchantě. Kde je silná vůle…

„Za podmínky, že odpovím na vaše otázky.“

„Výborně. Dal by sis ještě vodu, frajere?“

„Ano.“

Kápě se nadzdvihla a láhev s vodou se vrátila k mým rtům. Napil jsem se, kolik jsem chtěl, ale pak bylo ticho. K smrti mě to vyděsilo. Copak on odešel? Ten, kdo věděl, co se stalo s mou rodinou? Ten, kdo se mnou chvilku opravdu mluvil?

„Viděl jsem v Africe hrozné věci, zvlášť v Súdánu,“ řekl jsem. „Nemyslím, že by vás něco z toho zajímalo. Rodina Tasiových byla vyvražděna. V Lagosu. Možná proto, že se mnou mluvili. Nebo kvůli tomu, co psala Adanne do novin… Ty články si můžete sehnat.

Jste tady? Chcete, abych mluvil, že? Posloucháte mě?

No, takže Adanne a mě odvezli do vězení,“ pokračoval jsem. „Zavraždili ji tam. Viděl jsem to na vlastní oči. Zabil ji Tygr. Nevím, kdo byli ti další chlapi, co nás zadrželi. Nevím sakra, co jsou zač\

Než jsme se dostali do vězení, pověděla mi Adanne o dlouhém článku, který psala – měl vyjít v londýnském Guardianu… nebo snad v jiných novinách, nevím to jistě.

Dozvěděla se, že se Spojené státy možná snaží ovlivnit události v Deltě, aby ropná pole zůstala v jejich rukou. Adanne měla pásky s těmi rozhovory, ale vzali jí je.

Ten, kdo nás zajal… je teď musí mít. Vy ty pásky máte, že?“

Přestal jsem mluvit a čekal na odpověď, na jakoukoli reakci.

Ale nikdo nic neřekl. To byla součást strategie – a fungovalo to. Mluvil jsem dál.

„Adanne mi pověděla, že ten muž známý jako Tygr je také placený naší vládou. Nevím, jestli to byla pravda. Vy to nejspíš víte, že?“

Znovu jsem se odmlčel a pak pokračoval. „Mohla ho platit CIA. Nebo ropné společnosti. Prostě někdo odsud. Adanne o tom napsala a také to pověděla další spisovatelce, Ellii Coxové. Ta byla zabita, protože to věděla.

To je všechno, co vím. To, co zjistila Adanne. To je všechno.1“

Znovu jsem zmlkl. Stále žádná reakce, ani slovo od vyslýchajícího.

Čekal jsem.

Čekal.

A čekal.

Kapitola 151

myslíte si, že víte, co se v životě stane. Ale nikdy si nemůžete být jistí. A překvapení, která vás potkají, obvykle nejsou příjemná.

Nikdo na mě dlouho nepromluvil a já stále čekal, kdy mi přiloží pistoli k hlavě a konečně stisknou spoušť.

Několik hodin po výslechu jsem uslyšel kroky v místnosti, kde mě drželi. Patřily více osobám. Nejméně dvěma.

Odstrčil jsem se od zdi a pohnul se kupředu. Zapotácel jsem se a padl na kolena. Zvedl jsem se a někdo mě popadl za paži.

„Ten parchant ani neumí sám chodit.“

Uslyšel jsem, jak se odsouvají dveře, a pak ucítil na obličeji studený vzduch. Vytáhli mě nahoru a hodili do nějaké dodávky nebo náklaďáku.

, Jedeme!“ řekl někdo vpředu. „Nemáme na to moc času.“

Na co?

Co se teď bude dít?

Netušil jsem, kam mě vezou, ale bylo jasné, že nejspíš na smrt. V jisté nedávné době bych byl příjemně překvapen, že jsem vydržel tak dlouho. Přesto mi připadalo neskutečné, že za pár minut nejspíš zemřu. Modlil jsem se za svou rodinu a pak jsem pronesl modlitbu za sebe.

Jako dobrý, jen trochu laxní křesťan jsem přidal i modlitbu kajícnosti.

Pak dodávka zastavila. A bylo to. „Konečná!“ uslyšel jsem jednoho z těch parchantů.

Vystrčili mě ven a tvrdě jsem dopadl na ulici. Pak se ozvalo zakřupání pneumatik na štěrku a auto odjelo.

Vyplazil jsem se na obrubník a zůstal ležet, půlkou těla na trávníku a půlkou na chodníku. Nezabili mě. Stále jsem byl naživu. Konečně jsem usnul.

Kapitola 152

pak jsem se vzbudil – nebo jsem si to aspoň myslel.

„Jsem policista Maise z washingtonské metropolitní. Jste v pořádku, pane?“ zeptal se mě strážník, když mi stahoval kápi z hlavy.

„Proč máte spoutané ruce? Co se vám stalo?“ vyptával se dál.

„Jsem Alex Cross. Detektiv. Unesli mě.“

Kápě už byla celá dole, ale já toho ještě moc neviděl, ani jeho obličej. Mé oči si jen pomalu zvykaly na světlo vycházející z pouličních lamp. Venku byla tma. Noc.

„Ano, pane, detektiv Cross. Všichni vás hledáme,“ řekl strážník Maise. „Nahlásím to.“

„Jak dlouho… už mě hledáte?“

„Tři dny.“

Konečně jsem rozeznal jeho obličej, v němž byly obavy, ale také překvapení. On mě našel. Byl jsem naživu. Pohřešovali mě tři dny.

„Můžete mi sundat ta pouta?“ zeptal jsem se.

„Nejdřív to nahlásím. Pak vás rozvážu.“

„Žádný tisk,“ požádal jsem ho.

„Jistě že ne. Proč bych volal tisk?“ zeptal se strážník.

„To nevím,“ řekl jsem. „Asi mi to ještě moc nemyslí.“

Kapitola 153

strážník maise mě odvezl domů. Dům v Páté ulici byl temný a zjevně prázdný. Bree u nás občas pobývala, ale nechala si svůj byt, tak mě napadlo, že je asi tam. Proč by tady zůstávala sama?

Chystal jsem se Bree zavolat, ale teď jsem se hlavně musel dostat do domu. Vstoupil jsem přes krytou zadní verandu, a když jsem míjel tiché piano, představil jsem si, jak jsem na něj hrál dětem a někdy i sám pro sebe.

Ne, asi jsem vzpomínal.

Kuchyň někdo uklidil od chvíle, co jsem tam byl naposledy. Asi Bree.

Teď tam bylo čisto, jako by tam nikdo nebydlel.

Kráčel jsem z jedné tiché místnosti do druhé a cítil nesnesitelný smutek. Cestou jsem rozsvěcel světla a připadal si ve vlastním domě jako cizinec. Zdálo se mi, že nic v mém životě není v pořádku, dokonce ani skutečné. Svět se stal krutým, nebezpečným místem. Jak se to přihodilo?

Kolik viny na tom měla Amerika? A pomůže vůbec někomu přiznání viny? Nebylo načase přestat s kritizováním a začít nabízet řešení? Kritizovat je snadné, nevyžaduje to žádnou představivost. Řešit problémy je mnohem těžší.

Konečně jsem došel do své kanceláře v podkroví, sedl si za stůl, zadíval se dolů na ulici a přemýšlel, jestli mě odtamtud někdo pozoruje.

Uvěřili mi moji únosci? Záleží na tom? Došlo mi, že toho o světě vlastně moc nevím, aspoň v komplexním měřítku. Ale kdo dnes ano?

Možná nikdo. Proto je to tak skličující – a bere to naději. Proto máme pocit, že nemůžeme nic ovlivnit. Kdo tedy vládne? Někdo určitě, ale kdo? Někdo musí znát nějaké odpovědi. Někdo mě právě uvěznil a mučil.

Pokračoval jsem v toulání po domě. Musel jsem zavolat několika lidem – Damonovi, který byl snad schovaný někde v bezpečí, Bree a Sampsonovi. Ale nedokázal jsem se k tomu přimět. Nevěděl jsem, co bych jim řekl nebo jak bych se jim podíval do očí.

Ne, takhle to přesně nebylo. Pravda byla, že jsem je nechtěl uvést do nebezpečí. Někdo tam venku si stále mohl myslet, že něco vím, něco pro něj nebezpečného a důležitého – nebo prostě jen nepříjemného.

A co na tom bylo nejděsivější?

Měl by pravdu.

Kapitola 154

těm, co mě unesli, jsem řekl o možném spojení Tygra se CIA, ale to pro ně nebylo důležité. Pustili mě, ne? Mohli to celé popřít – a navíc, Tygr byl mrtvý. Tenhle problém jsem vyřešil za ně.

Neřekl jsem jim však, o co hlavně šlo v Adanneině reportáži: Američané, Francouzi, Holanďané a několik významných korporací spolupracovalo v Deltě s Číňany. Čína potřebovala ropu ještě víc než my. Docházely jí vlastní zdroje. Byli ochotní zaplatit za ni nejvíc a uzavřít smlouvy za každou cenu. A kvůli těmto obchodním zájmům umřely tisíce Afričanů – muži, ženy a děti. To byla ta věc, kterou jsem věděl jistě. To, o čem Adanne psala.

Kvůli tomu kontaktovala Ellii Coxovou; mluvila s ní o svém pátrání. A proto umřela Elliina rodina v Georgetownu.

Adanne mi vyprávěla hrůzné příběhy, zvlášť o životě a smrti v Súdánu. Znásilnění se tam stalo válečnou zbraní a byly zneužívány dívky od pěti let výše, často „obhájci míru“. Nacházely se stovky hromadných hrobů, ale nikde se o nich nemluvilo. Policejní korupce a brutalita, jejíž část jsem poznal na vlastní kůži, byla přebujelá jako epidemie a v oblasti Delty působili únosci, zvlášť v okolí Port Hartcourtu.

Nakonec jsem usnul na pohovce, která byla v Nanině obývacím pokoji od doby, kdy jsem byl kluk. Tak tvrdě jsem ještě nikdy nespal. Pravdou bylo, že jsem si přiznal, že má rodina je pryč stejně jako mnoho dalších rodin vyvražděných před ní. Nic už nemělo být stejné jako dřív.

Kapitola 155

ráno jsem se probudil časně. Někdo vstoupil do domul

Poznal jsem, že to je víc než jeden člověk.

Vyskočil jsem z gauče, spěšně se pokusil srovnat si myšlenky a soustředil se na to, jak se rychle dostat k pistoli v pracovně, když do obývacího pokoje vtrhli dva muži!

Překvapilo mě – ne, šokovalo –, když jsem uviděl Stevena Miliarda a Merrilla Snydera ze CIA. Miliard promluvil první. „Detektive Crossi, nevěděli jsme, že jste tady. My –“

Za Millardem a Snyderem vešel do místnosti ještě někdo. Proboha, byl to Ali!

A díval se přímo na mě – nezraněný.

Vypadal prostě skvěle – v bezpečí, živý, doma.

„Ali!“ zavolal jsem a rozběhl se k němu. „A//!“

„Tati! Tati“ vykřikl a skočil mi do rozepjaté náruče. Můj malý chlapeček se neovladatelně rozplakal a roztřásl.

Ne, ne – to já jsem plakal a třásl se. Ali se mě jenom hrozně pevně držel. Stále opakoval: „Tati, tati, tati!“ Nemohl jsem se toho slova nabažit.

Co se to děje? pomyslel jsem si a pohlédl tázavě na muže ze CIA. Zjistil jsem, že ke mně domů přišli i Eric Dana a můj přítel Ali Tunney.

Pak jsem uslyšel: „Alexi? Jsi tady? Jsi to ty, Alexi?“

Ten hlas patřil Naně, ale další, kdo vešel do místnosti, byla Jannie.

Natáhla ruce před sebe a rozvzlykala se, když ke mně doběhla a přitiskla se mi na hruď. „Ach, moje sladká holčičko, moje zlatíčko!“ šeptal jsem, když se ke mně mačkala. „Ach Jannie, drahoušku!“

„Jsem v pořádku, všichni jsme v pořádku,“ řekla Jannie. „Drželi nás v jedné místnosti a pořád se na něco vyptávali. Nevěděli jsme proč, tati, nevěděli jsme nic.“

„Ne, jistě že nevěděli.“

Pak se do obývacího pokoje vbelhala Nana a vypadala strašně a zároveň úžasně. Došla k nám a objali jsme se všichni najednou. Agenti CIA tomu jen přihlíželi – zdálo se, že dojatě – a nic neříkali.

„Neublížili nám,“ řekla Nana. „Díky bohu, už jsme zase spolu. Jsme v bezpečí.“

To pro tu nezapomenutelnou chvíli nabitou emocemi stačilo – že jsme spolu a v bezpečí.

Kapitola 156

DOBROU NÁLADU Ml POKAZIL Steven Miliard, nejvýše postavený zástupce CIA v domě. „Detektive Crossi, můžete na chvilku? Kdykoli budete moct,“ řekl.

Vyšel jsem s Millardem ven. Parkovala tam čtyři auta. Na chodníku stáli tři agenti, z toho dvě ženy. Napadlo mě, jestli je vzali s sebou, aby to usnadnili mé rodině, když ji odváželi domů.

„Kde byli? Kde jste je našli?“ zeptal jsem se Miliarda. „Kdo je unesl?“

Kráčel dokonale zpříma a mě napadlo, že byl před vstupem do CIA nejspíš v armádě. Zdál se být velice sebejistý, přesvědčený o důležitosti své práce. Jaká práce to ale byla? Kdo sakra je Steven Miliard? Jaká je jeho role?

„Už jsem vám řekl, detektive, že jsme na straně dobra, a platí to pořád. Většina z nás riskuje krk, abychom odvedli dobrou práci a udrželi naši zem v bezpečí, lan Flaherty takový ale nebyl. Zaprodal se, možná několikrát. Naposledy Číňanům. Možná jinému shnilému jablku z jejich koše.“

„Moje rodina,“ připomněl jsem Miliardoví svou otázku.

„Sledovali jsme Flahertyho od chvíle, co se vrátil do Washingtonu. To mi můžete věřit. Dovedl nás k vašim blízkým. Nevím, jestli by je byli propustili. Bylo s nimi několik žoldáků – pracovali s Flahertym. A ten dělal pro Číňany. Vaši rodinu vyslýchali, ale hlavně to byla jejich pojistka pro případ potřeby. Flaherty se bál toho, co jste o něm mohl zjistit v Lagosu.“

Potřásl jsem hlavou. „Uplácení se tam stalo součástí života. Adanne Tansiová věděla, že jsou Číňané zapletení do obchodu s ropou v Deltě. Byly tam zavražděny tisíce Nigerijců, jak jistě víte.“

„Ano, víme to,“ řekl Miliard.

„A věděli jste, že se blíží občanská válka, ale neudělali jste nic, abyste tomu zabránili.“

„Nemohli jsme nic dělat. Nepotřebujeme přece další Irák.“

Pohlédl jsem mu do očí. „Kde je Flaherty teď?“

Miliard bez mrknutí oka odpověděl: „Máme ho my. Teď ho vyslýcháme. Nakonec promluví. Víme, že pro něho pracoval pan Sowande, váš Tygr.“

„To je všechno, co mi povíte?“

Miliard zavrtěl hlavou. „Ne. Povím vám tohle. Vraťte se domů ke svým blízkým. Ti jsou nejdůležitější. Byl jste od nich pryč už moc dlouho.“

Přikývl jsem. Miliard mi nehodlal říct všechno na rovinu, takže jsme spolu skončili. Otočil jsem se a kráčel zpátky k domu.

V jedné věci měl pravdu: Má rodina je nejdůležitější.

Čekali na mě na verandě, a když jsem došel blíž, zastavil před domem další černý sedan. Vystoupil z něho Damon a pohlédl mým směrem. Napůl zamával, napůl zasalutoval.

Ale pak se rozběhl a já také.

Rodina Crossových byla opět pohromadě. To bylo možná jediné, na čem doopravdy záleželo.

EPILOG

POSLEDNÍ Z DOBRÝCH CHLAPŮ

Kapitola 157

nemohl jsem to takhle nechat, to bych prostě nebyl já. O pár týdnů později jsem jedné noci něco po třetí dorazil do domu v Great Fallsu ve Virginii. K mému překvapení i úleku mi pár dní předtím zavolal Kýle Craig. S obvyklým ledovým klidem mi řekl, že je rád, že mám zpátky svou rodinu, a pak zavěsil dřív, než jsem stačil říct jediné slovo.

Došel jsem k předním dveřím koloniálního sídla z červených cihel, které bylo udržované s až neobvyklou péčí. Stiskl jsem několikrát zvonek a čekal. Podíval jsem se na hodinky. 3.11. Po několika minutách se rozsvítilo světlo na verandě. Pak se dveře pomalu otevřely.

Agent CIA Steven Miliard tam stál jen v tmavém froté županu a bos. Bez obleku a kravaty nepůsobil zdaleka tak autoritativně. Seshora zavolal ženský hlas: „Stevene, je všechno v pořádku?“

„Klidně spi, Emmo. To je pracovní záležitost,“ odpověděl.

Pak obrátil pohled ke mně. „Co děláte u mě doma ve tři ráno, detektive Crossi? Doufám, že k tomu máte dobrý důvod.“

„Co kdybyste mě pozval dál a promluvili jsme si? Prospělo by mi trochu kafe. A vám taky.“

Kapitola 158

šli jsme dovnitř a posadili se v kuchyni, která vypadala jako po nedávné přestavbě. Miliard mi nenabídl kávu ani nic jiného k pití, tak jsem začal hned vysvětlovat, proč jsem se vypravil do Virginie uprostřed noci.

„Strávil jsem nějaký čas v domě Ellie Coxové, než jsem odjel do Afriky. Vaši lidé tam odvedli dobrou práci. Samozřejmě jsem našel její nedokončený rukopis. Dokonce i nějaké poznámky, které si udělala v Nigérii. Všechno ale vypadlo normálně, nic inkriminujícího.“

Miliard trpělivě naslouchal, přikyvoval a čekal na pointu.

Chvilku jsem se na něho díval a přemýšlel, co to znamená „na straně dobra“. Zbyli ještě nějací „dobří chlapi“? Usoudil jsem, že ano. Aspoň jsem doufal.

„Tak proč jste tady? Abyste mi pověděl, že je všechno v pořádku?“ zeptal se Miliard.

„Vypadalo to tak. Přesně jak mělo. Ale já se minulý týden do domu Coxových vrátil. Tentokrát jsem měl dost času na to pracovat znovu jako skutečný detektiv. Promluvil jsem si s Elliiným redaktorem z nakladatelství Oxford University Press. Nedostal závěrečnou část Elliina rukopisu, což ho překvapilo. Byla to ta část, v níž podrobně popisovala svou cestu do Nigérie.“

„Třeba ji ani nestihla napsat,“ nadhodil Miliard. „To by dávalo smysl, ne, detektive? Proto ji třeba zavraždili, aby ji umlčeli.“

„Asi ano. Ale kdyby to byla pravda, proč bych tady byl ve tři ráno, místo abych ležel doma v posteli?“

Miliard se zamračil. Začínal dávat najevo podráždění a já mu to nemohl mít za zlé. „Možná proto, že jste mi nikdo pořádně nepoděkoval za to, že jsem našel vaši rodinu a přivedl vám ji domů. Takže rádo se stalo. Teď můžete jít. Běžte.“

V tom okamžiku jsem Stevena Miliarda uhodil. Silný pravý hák ho zvedl z kuchyňské židle a srazil na podlahu z borových prken. Z nosu mu tekla krev, ale neomdlel. Poznal jsem, že neví jistě, kde je; tápal rukama kolem sebe, jako by se chtěl něčeho chytit.

„Tohle je za to, že jste moji rodinu unesl,“ řekl jsem.

„Ellie zaměstnávala písařku,“ pokračoval jsem. „Ženu z Washingtonu jménem Barbara Groszewská. Zjistil jsem to podle šeků, které jí Ellie posílala každý měsíc.

Dobrá zpráva je – a proto jsem taky tady že Barbara Groszewská měla poslední část Elliina rukopisu, tu, kde mimo jiné popsala svou cestu do Lagosu a setkání s Adanne Tansiovou. Několikrát se v ní zmínila o lanu Flahertym. I o vás, Miliardě. Adanne věděla, co vy a Flaherty chystáte.

Vlastně jste to byl vy, kdo zorganizoval jednání o ropě s Číňany. Vy jste od nich bral úplatky. A vy jste najal Sowandeho. Tygra.

Zatýkám vás, Miliardě, a CIA vás chránit nebude. Už mi vás předali. Takže přece jen ještě jsou nějací dobří chlapi.“

Miliard se usmál. „Rukopis? Jeho část? Spisovatelčiny poznámky? Nic proti mně nemáte.“

„Myslím, že máme,“ opáčil jsem. „Jsem si tím jistý.“

Otevřel jsem dveře kuchyně a vpustil dovnitř několik agentů FBI včetně mého kamaráda Neda Mahoneyho. Tihle rozhodně stáli na straně dobra.

Obrátil jsem se k Miliardoví. „A vynechal jsem tu nejlepší část, to nejdůležitější. Našli jsme lana Flahertyho. Lhal jste, že ho zadržujete. Mluvil. To proto vás zatýkám. Skončil jste, Miliardě. Udělal jste velkou chybu v úsudku.“

„Jakou?“ zeptal se nakonec Miliard.

Teď byla řada na mě se usmát. „Měl jste mě zabít, když jste mel šanci. Jsem velmi neodbytný. A nikdy se nevzdávám.

Tak promluvil Drakobijec.

Cestou domů mi kolem páté ráno zazvonil mobil Zvedl jsem ho ze sedadla a ohlásil se jménem

Uslyšel jsem hlas, který jsem už nikdy nechtěl slyšet – a zvlašť ne teď. 3

Udělal jsi na mě dojem, Alexi. Jsem na tebe moc pyšný,“

řekl Kyle Craig.. „Věř tomu, nebo ne, byl jsem s tebou v Millardově domě. Asi jsem taky trochu vyjímečný. A ani já se nevzdávám.“

Pak zavěsil.

A jako obvykle mě vyděsil víc než kdokoli jiný.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai