Dům na pláži

James Patterson

(2006)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Romány, Literatura světová

Jack Mullen v New Yorku studuje práva. Tam se dozví zdrcující zprávu, že jeho bratr Peter se utopil v oceánu poblíž East Hamptonu. Jack pojme podezření, že to nemohla být nešťastná náhoda, za kterou je Peterova smrt navenek vydávána. Jeho smrt si musel někdo přát. Proč policie tvrdí opak? Jackovo úsilí zjistit další podrobnosti o bratrově poslední noci narazí na bariéru právníků, policistů a placených strážců, kteří se urputně snaží chránit bohaté letní hosty honosného letoviska před jakýmikoli nepříjemnostmi....

James Patterson

Dům na pláži

OBSAH:

Jack Mullen v New Yorku studuje práva. Tam se dozví zdrcující zprávu, že jeho bratr Peter se utopil v oceánu poblíž East Hamptonu. Jack pojme podezření, že to nemohla být nešťastná náhoda, za kterou je Peterova smrt navenek vydávána. Jeho smrt si musel někdo přát. Proč policie tvrdí opak? Jackovo úsilí zjistit další podrobnosti o bratrově poslední noci narazí na bariéru právníků, policistů a placených strážců, kteří se urputně snaží chránit bohaté letní hosty honosného letoviska před jakýmikoli nepříjemnostmi…

Prolog

KRÁLÍK PETER

1

JE TO JAKO TANČIT VSEDĚ. Stisknout poklepat nohou uvolnit otočit. Levá noha pravá noha levá ruka pravá ruka.

Všechno se odehrává v dokonalém sledu a rytmu, a pokaždé, když otočím vyhřívanou, měkkou, gumou pokrytou plynovou rukojetí, zcela nový, sotva zajetý motocykl BMW K1200 s motorem o sto třiceti koních poskočí kupředu jako pod úderem biče.

A další hříšně drahé sídlo na Long Islandu se mihne kolem mě jako duch.

Je čtvrtek večer, svátek Pamětního dne, patnáct minut před začátkem prvního večírku velmi slibné sezóny v Hamptonech.

A není to jen tak nějaký večírek. Je to ten večírek. Neformální setkání v sídle na pláži v Amagansettu za čtyřicet miliónů dolarů, které podle důvěrných informací přijde Barryho Neubauera a jeho ženu na dvě stě tisíc dolarů.

A já mám zpoždění.

Špičkou nohy zařadím čtyřku, znovu dám plyn naplno a teď už skoro letím. Doprava na Route 27 se přede mnou rozděluje jako před Mojžíšem na bavoráku.

Tisknu kolena k aerodynamické nádrži v barvě půlnoční modři a skláním hlavu tak nízko, že ji mám skoro mezi řidítky.

Tenhle patnáctikilometrový úsek mezi Montaukem a Amagansettem je plochý a rovný jako závodní dráha, a když míjím podniky pro turisty Cyrďs, Clam Bar a LUNCH, dosáhne ručička tachometru stopadesátky.

Ještě že jsem chodil do stejné třídy s Billym Belnapem. Tenhle nejagresivnější delikvent na easthamptonské střední skončil na výplatní pásce easthamptonského policejního oddělení. I když ho nevidím, vím, že je tam, skrývá se za křovím ve svém modrobílém policejním autě, číhá na řidiče překračující maximální rychlost a cpe se koblihami.

Bliknu na něj dálkovými světly, když se mihnu kolem.

2

ASI BYSTE NEPOVAŽOVALI MOTOCYKL ZA KLIDNÉ MÍSTO na přemítání. Vlastně to ani moc často neprovozuji, zírání na pupek nechávám raději staršímu bráškovi Jackovi, studentu práv na Ivy League. Ale v poslední době to na mě přijde pokaždé, když sedím na motorce. Možná je to tím, že na motocyklu je člověk sám jen se svou hlavou.

Nebo to nemá s motorkou vůbec nic společného a já prostě jenom stárnu.

Nerad to přiznávám, ale včera mi bylo dvacet jedna.

Ať už je důvod jakýkoliv, jak tak kličkuji stopadesátkou mezi drahými kárami, začínám přemýšlet o tom, jaké to je, vyrůstat jako místní na jednom z nejdražších PSČ na světě.

O dva kilometry dál na Bluffu už vidím světla z pozemku Neubauerových zářící do dokonalé noci na East Endu a začínám pociťovat to vzrušené očekávání, které mě zaplaví na začátku každé letní sezóny v Hamptonech.

Vzduch sám, přinášející slanou vůni přílivu a sladkou vůni hyacint, je přímo nasáklý slibnými možnostmi. Strážný v bílém obleku na mě vycení zuby v úsměvu a pokyne mi, abych projel litinovou branou.

Rád bych vám řekl, že celé to místo je jaksi ošuntělé, buranské a kýčovité, ale to by vůbec nebylo přesné. Bohatí vás každou chvíli takhle převezou. Je to takový pozemek, který, řečeno slovy realitního agenta, přijde do prodeje jednou za několik desítek let, pět nádherně upravených hektarů plných živých plotů a skrytých zahrad, svažujících se k pláži plné zářivě bílého písku.

Na konci příjezdové cesty vydlážděné bílými oblázky leží sídlo o rozloze třinácti set metrů čtverečných s šindelovou střechou a výhledem na oceán z každé místnosti, samozřejmě kromě vinného sklepa.

Dnešní večírek je poměrně malý jen sto osmdesát hostů ale je tu každý, kdo v této sezóně něco znamená. Hlavním tématem večera je právě ohlášené převzetí společnosti švédského výrobce hraček Bjorna Boontaaga v hodnotě 1,4 miliardy dolarů Neubauerovými. Proto je také letos večírek ve čtvrtek, což může projít jen Neubauerovým.

Mezi plyšovými lvy a tygry, které Bjorn Boontaag prodává po stovkách tisíců, se procházejí skuteční dravci současné džungle: obchodníci s deštěm, lupiči, tuneláři a internetoví milionáři, z nichž někteří jsou dost mladí na to, aby mohli být dětmi zdejších top managerů. Zahlédnu, jak se po pozemku prochází několik agentů tajné služby se sluchátky v uších a boulemi v podpaží, a pomyslím si, že zde musí být i hrstka senátorů. A aby měl večer ten pravý lesk, pohybuje se zde i tolik módních návrhářů, rapperů a hvězd NBA, kolik jich jen profesionální pořadatel večírků dokázal schrastit.

Ale nemusíte mi závidět. Já na seznamu hostí nejsem.

Jsem tu, abych parkoval auta.

3

PRACUJI V DOMĚ NA PLÁŽI OD TŘINÁCTI LET a vyzkoušel jsem už nejrůznější práce, ale parkování aut je ta nejsnadnější ze všech. Jenom na začátku a na konci je trochu fofr. Mezitím pohoda.

Mám trochu zpoždění, proto seskočím z motorky a dám se hned do práce. Za dvacet minut naplním louku vedle cesty čtyřmi řadami evropských sedanů po osmdesáti tisících babek. Třpytí se ve světle měsíce jako kovové rostliny. Úroda nárazníků.

Když mám nejvíc naspěch, zastaví těsně přede mnou vínový bentley velký jako jachta a vystoupí z něj můj oblíbený newyorský baseballista Latrell Sprewell. Vtiskne mi do dlaně dvacku a řekne: „Dávej na něj bacha, kámo.“

Když shon ustane, obstarám si láhev piva a talíř chuťovek a usadím se na trávu vedle příjezdové cesty. To je život. Vychutnávám si suši a sýrové pečivo, když ke mně přiběhne číšník v černém saku, kterého jsem tu ještě neviděl. S významným pomrkáváním a pokyvováním hlavou mi strčí do kapsičky u košile lístek růžového papíru.

Musel být doslova namočený v parfému. Když ho rozložím, udeří mě do nosu oblak štiplavé vůně. Shalimar, jestli se nepletu.

Vzkaz samotný však nemůže být stručnější a sušší. Tři písmena a tři čísla: IZD 235.

Zamířím od domu zpět k poli z lesklého kovu, kterým se prodírám, dokud neobjevím newyorskou poznávací značku připevněnou na zádi tmavě zeleného kabrioletu mercedes.

Vklouznu na sedadlo vedle řidiče a začnu mačkat knoflíky, abych si udělal pohodlí. S příjemným zabzučením vklouznou okénka do dveří, střecha se odklopí a z tuctu reproduktorů zazní baryton Deana Martina.

Pohlédnu do zpětného zrcátka. Nic.

Pak zalovím v přihrádce mezi sedadly. Uvnitř pouzdra na sluneční brýle Robert Marc najdu dlouhý, tenký joint ozdobený růžovou stužkou. Zapálím si ho a vyfouknu k úplňku nažloutlý mrak kouře.

Právě si říkám, že to opravdu není špatné, pálit trávu a poslouchat, jak Dean zpívá o francouzské dívce jménem Mimi, když mi na rameno dopadne něčí ruka.

„Ahoj, Franku,“ řeknu, aniž bych se obtěžoval otočit v kůží potaženém sedadle.

„Ahoj, Králíku,“ řekne Frank a natáhne se pro joint. „Už sis dneska vrznul?“

Frank je Frank Volpi, velitel detektivů z easthamptonského policejního oddělení, zřejmě jediný polda, který se předvádí s platinovými rolexkami. Ale na druhou stranu si Volpi předtím, než se pustil do boje se zločinem na vlastním dvorku, odkroutil dva turnusy ve Vietnamu. Takže by se dalo říct, že si to zaslouží.

„Vždyť mě znáš, Franku. Mlčím jako hrob.“

„A od kdy?“

„No, od včerejší noci s tvojí ženou.“

Tato typicky mužská konverzace pokračuje, dokud nás joint nezačne pálit do prstů. Pak se Frank odpotácí do voňavé noci a já sedím dál s Deanem v mercedesu.

Zazvoní telefon. Je to žena. Zašeptá: „Jak ti chutná dárek, Petere?“

„Přesně jako na předpis. Díky,“ odpovím také šeptem.

„Byla bych radši, kdybys mi poděkoval osobně na pláži.“

„A jak budu vědět, že jsi to ty?“

„Pospěš si, Petere. Poznáš mě, až mě uvidíš.“

Stisknu ještě několik tlačítek, promluvím si s několika operátorkami, které by ani nemohly být milejší, a konečně slyším hlas svého starého kámoše Lumpkeho. Studuje postgraduálně sochařinu. Možná mu není dobře, mluví nějak chraptivě.

Samozřejmě, v Paříži jsou čtyři hodiny ráno.

Zaklapnu dvířka mercedesu a pomalu se vydám dolů na pláž. Vím, že jsem vám už povídal, jak úžasné je to místo, ale myslím, že jsem nebyl dost výstižný. Pokaždé když tam přijdu, mi vyrazí dech. Jsem si jist, že ho dokážu ocenit lépe než Barry a Campion Neubauerovi.

Když se přiblížím k pláži, poprvé se zamyslím, kdo by tam na mě asi mohl čekat. Nebylo by obtížné zjistit, komu patřil ten hlas v telefonu v autě. Stačilo jen otevřít přihrádku na rukavice a podívat se na registraci, ale nechtěl jsem si zkazit překvapení.

Vzrušení v Domě na pláži vyplývá z toho, že tyhle věci se nedají odhadnout předem. Mohlo by jí být patnáct i padesát. Mohla by dorazit sama, s kamarádkou nebo i s manželem.

Růžový papír. Shalimar. Asi vím, kdo mi ten vzkaz poslal.

Sednu si do písku asi dvacet metrů od místa, kde se lámou vlny. Právě toho rána zasáhly Hamptony ubohé zbytky hurikánu Gwyneth, který týden sužoval Cape Hatteras. Příboj je vysoký a hlasitý.

Tak hlasitý, že je ani neslyším přicházet, dokud se na mě nevrhnou. Nejmenší a nejpodsaditější z nich, s vyholenou hlavou a tmavými brýlemi značky Oakley, mě vší silou kopne do hrudi.

Kopanec mi zlomí pár žeber a vyrazí mi dech. Myslím si, že jednoho z nich poznávám, ale je tma a nemohu si být jistý. Má panika narůstá s každým odborně provedeným kopem a úderem. Pak si s hrůzou uvědomím, že ty chlapy tam někdo neposlal jen proto, aby mi udělili lekci. Tohle je mnohem vážnější.

Začnu vší silou kopat a mlátit kolem sebe, až se konečně uvolním.

Běžím a řvu z plných plic v naději, že mě někdo na pláži uslyší, ale útesy pohlcují můj křik. Jeden z chlapů mě popadne zezadu a tvrdě mě strhne k zemi. Uslyším zapraštění kosti mé. Pak se na mě všichni tři sesypou a rány a kopance na mě jen prší. Jeden z nich zavrčí: „Tumáš, ty zasranej Králíku!“

Náhle asi třicet metrů nad námi zabliká v křoví světlo. A pak další.

V tu chvíli pochopím, že zemřu.

A vím dokonce, kdo je můj vrah. Jenomže už mi to je k ničemu.

První část

LETNÍ SPOLEČNÍK

Kapitola 1

I PODLE PŘEHNANÝCH MĚŘÍTEK MANHATTANU počátku tisíciletí, kde přední umělci malují fresky na stěny metra, byly nové kanceláře právnické firmy Nelson, Goodwin a Mickel něco výjimečného. Pokud ty skvělé soudní budovy na Broadwayi byly paláci spravedlnosti, byl ten zářící osmačtyřicetipatrový mrakodrap na adrese Lexington Avenue 454 monumentem vítězství.

Jmenuji se Jack Mullen a jako letní společník firmy Nelson, Goodwin a Mickel jsem si myslel, že i já vyhrávám. I když tohle jsem přesně na mysli neměl, když jsem se zapisoval na kolumbijskou právnickou fakultu v pokročilém věku dvaceti šesti let. Když však student druhého ročníku s padesáti tisíci dolary ve studentských půjčkách dostane nabídku letní praxe v jedné z nejprestižnějších firem ve městě, nemůže ji odmítnout.

Telefon začal zvonit v okamžiku, kdy jsem vstoupil do své malé kanceláře.

Zvedl jsem ho.

Nahraný hlas operátorky: „Máte hovor na účet voleného z Huntsville v Texasu od…“ Mužský hlas, také nahraný: „Od Bahňáka.“

Opět nahraný hlas operátorky: „Chcete-li hovor přijmout, řekněte prosím ano nebo stisknete tlačítko.“

„Ano, rozhodně,“ přerušil jsem ho. „Bahňáku, jak se máš?“

„Jde to, Jacku, až na to, že se stát Texas posral do kalhot při myšlence, že mě má utratit jako psa.“

„Promiň, pitomá otázka.“

Překvapivě vysoký hlas na druhém konci linky patřil motorkáři Billymu „Bahňákovi“ Simonovi a přicházel z telefonního automatu na oddělení odsouzených k smrti v huntsvillském vězení. Bahňák tam už devatenáct let čekal na smrtící injekci za vraždu své nezletilé přítelkyně.

Bahňák není žádný svatoušek. Přiznává snad všechny přečiny a několik závažných trestných činů, které spáchal v dobách svého členství v houstonské skupině Ďáblů. Ale stále trvá na tom, že zabití Carminy Velasquezové mezi ně nepatřilo.

„Carmina byla skvělá ženská,“ řekl mi Bahňák, když jsem ho poprvé vyslýchal. „Jedna z mých nejlepších kamarádek na tomhle svinským světě. Ale nikdy jsem do ní nebyl zamilovanej. Tak proč bych ji zabíjel?“

Jeho dopisy, protokoly z procesu a záznamy z opakovaných marných pokusů vyhrát nový proces mi položili na stůl tři dny poté, co jsem začal ve firmě pracovat. Po dvou týdnech luštění každého špatně napsaného slova, překroucené fráze a stovek poznámek pod čarou naškrábaných drobnými tiskacími písmeny, které vypadaly jako výplod předškolního dítěte, jsem dospěl k závěru, že mluví pravdu.

A oblíbil jsem si ho. Byl chytrý a zábavný a nelitoval se, i když pro to měl fůru dobrých důvodů. Devadesát procent trestanců v cele smrti bylo k podobnému osudu předurčeno už při narození a Bahňák, syn choromyslných feťáků, se od nich jinak nelišil.

Avšak nijak se neobtěžoval obviňovat rodiče z toho, co se stalo.

„Dělali, co mohli, jako každej,“ řekl, když jsem se o nich jednou zmínil.

„Zkurvili,comohli,aleaťodpočívajvpokoji.“

Rick Exley, můj nadřízený v tomto projektu, se pranic nestaral o Bahňákovu povahu nebo mou intuici zelenáče. Důležité pro něj bylo jen to, že vražda Velasquezové proběhla beze svědků a že Bahňák byl odsouzen pouze na základě vzorků krve a vlasů na místě činu. Všechno se to stalo před tím zlomovým bodem v dějinách kriminalistiky, testováním DNA. Znamenalo to, že jsme měli slušnou šanci, že bude vyslyšena naše žádost a Bahňákova krev a vlasy budou porovnány s důkazy uloženými v jakémsi sejfu někde v Lubbocku.

„Nerad bych ti dodával plané naděje, ale pokud nám stát dovolí ty testy, mohli bychom dosáhnout odkladu popravy.“

„Nedělej si starosti s planejma nadějema, Jacku. Tady co jsem, není šílenejch nadějí nikdy dost. Jen houšť.“

Sám jsem se snažil, abych nemluvil moc nadšeně. Věděl jsem, že tenhle projekt s pompézním názvem Bitva o nevinu je hlavně reklamní tah a že si Nelson, Goodwin a Mickel nepostavili osmačtyřicetipatrový věžák v centru za to, že dokazovali nevinu chudáků v cele smrti.

Přesto když Bahňáka po jeho povolených patnácti minutách přerušili, třásly se mi ruce.

Kapitola 2

STÁLE JSEM MYSLEL NA TO, jak se Bahňák skvěle drží, když do mé kanceláře strčila hlavu Paulině Grabowská, jedno z es týmu vyšetřovatelů Nelsona, Goodwina a Mickela. Aby se nováčci seznámili s unikátními zdroji firmy, byl Grabowské přidělen Bahňákův případ a poslední dva týdny strávila pátráním ve východním Texasu.

Grabowské, která byla proslulá svou vynalézavostí a údajně vydělávala stejně jako nejmladší partner, nestoupla sláva do hlavy. Nějak se ji podařilo vytvořit si útočiště v této převážně mužské pevnosti, aniž by kvůli tomu musela být přehnaně agresivní. Byla tichá, ale přímá. Přestože byla atraktivní, neupoutávala nijak pozornost. Nelíčila se a nenosila kromě náušnic žádné šperky, tmavě hnědé vlasy si česala dozadu a svazovala do ohonu a zdálo se, že nosí každý den ten samý na míru šitý modrý kostým. Mně se však právě takhle líbila.

To, že není jen tak obyčejná, bylo patrné ze způsobu, jakým jednoduchost v jejím vzhledu kontrastovala s jejím tetováním. Místo diskrétní, elegantní želvičky nebo motýlka se jí na pravé paži skvělo nepřehlédnutelné vypodobení mrakodrapu Chrysler Building.

Začínalo hned pod jejím pravým ramenem a táhlo se až k lokti. Bylo provedené ve třpytivé zlaté barvě, která odrážela světlo vycházející ze špičky, a obsahovalo i takové detaily, jako byly okřídlené chrliče shlížející na velkoměsto. Říkalo se, že na něj bylo třeba šesti osmihodinových sezení.

Když jsem se jí zeptal, proč to musel být zrovna tenhle mrakodrap, v hnědých očích se jí zablesklo, jako by ji rozčílila má nechápavost. „Symbolizuje pro mě krásu stvořenou lidskýma rukama,“ řekla. „Kromě toho můj otec pracoval třicet osm let u Chryslera na montážní lince. Svým způsobem ho pomohl postavit.“

Paulině si sedla na kraj mého stolu a sdělila mi, že Stanley Higgins, prokurátor v Bahňákově případu, už poslal do cely smrti šest mužů z jednoho malého texaského okresu. Nedávno odešel do důchodu, který v jeho případě představoval jeden bar v dělnické čtvrti Amarilla. „Podle několika milých lidí, se kterými jsem se tam dole spřátelila, má Higgins vážné problémy s pitím. Skoro každý večer se chvástá svou kariérou prokurátora a něčím, čemu říká ‚Higginsova spravedlnost‘. Možná bych se tam měla ještě jednou vypravit, než pošle na smrt i sebe.“

„Tak tohle celé dny děláš? Sbíráš voir dire o nepřátelích Nelsona, Goodwina a Mickela?“

Usmála se a bylo těžké neusmát se také.

„Klidně se předváděj svojí latinou, ale já tomu říkám špína. Tam venku jí je spousta, mladý Jacku.“

„Ne tak mladý, jak si možná myslíš. Vadilo by ti, kdybych se tě zeptal, co děláš, když máš volno?“

„Zahradničím,“ odpověděla Paulině s vážným obličejem.

„Vážně?“

„Hlavně kaktusy. Takže bacha, Jacku. Kromě toho, slyšela jsem, že se za tebe někdo přimlouvá. Jsem vyšeťřovatelka, pamatuješ?“

Kapitola 3

V PÁTEK VEČER JSEM VE 21.20 POPADL BATOH a cestoval dolů výtahem, eskalátorem a po schodech, až jsem dosáhl nástupiště metra pod nádražím Grand Central. Vlak mě odvezl jihozápadně na nádraží Penn Station, kde jsem přeskákal koleje, abych chytil poslední vlak na Long Island.

Každý vagón bude brzy přecpaný rozpustilými mladými lidmi, mířícími na první velký letní víkend v Hamptonech, ale teď se mi ještě podařilo najít sedadlo u okénka. Zasunul jsem CD do přehrávače a pohodlně se usadil, abych se připravil na tříhodinovou cestu až na konec trati Long Island Rail Road.

Do Montauku.

Domů.

Několik minut předtím se vlak zastavil a na sedalo přede mnou se posadil chlapec, který vypadal jako student prvního ročníku na vysoké škole, s velikou taškou plnou špinavého prádla a obav.

Za pět minut už tvrdě usnul a z kapsy námořnické vesty mu málem vypadla ohmataná knížka Rudý odznak odvahy. Bývala to i má oblíbená kniha, a já se natáhl a zastrčil mu ji zpátky do kapsy.

Při pohledu na toho kluka, vytáhlého devatenáctiletého výrostka s bradkou a nervózní pýchou, se mi vybavily všechny mé cesty domů tímhle vlakem. Často jsem jím cestoval s pocitem naprosté porážky. Jindy jsem se jen těšil na odpočinek a nějaké peníze, které si vydělám ve stavební firmě svého otce, pokud pro mě bude mít práci, což většinou neměl, nebo natíráním lodí v Jepsonově loděnici. Ale po pět let jsem tam nejel bez nepojmenovatelného strachu z toho, co přinese budoucnost.

Díky těmto vzpomínkám jsem si uvědomil, o kolik se má situace zlepšila. Dokončil jsem první ročník na Kolumbijské univerzitě a v předchozím semestru se mé jméno objevilo v Právnické revue. To mi pomohlo k místu letního společníka ve firmě, kde jsem si za týden vydělal víc než za celé léto natíráním trupů lodí.

A pak tu byla Dana, která na mě bude čekat na nádraží. Chodil jsem s ní už skoro rok, ale stále mě naplňovala úžasem. Částečně to bylo i kvůli jejímu jménu, Neubauerová. Možná jste ho už někde slyšeli. Její rodiče vlastní jednu z největších soukromých společností na světě a jedno z nejskvělejších letních sídel na východním pobřeží.

Začal jsem s ní chodit předchozí léto, když jsem pracoval v loděnici. Zastavila se tam, aby zkontrolovala, jak pokračují práce na luxusní jachtě jejího otce. Dodnes nechápu, kde jsem k tomu sebral odvahu ale pozval jsem ji na rande. Myslím, že se jí líbila představa bohaté dívky chodící s chlapcem, který musí pracovat rukama, a mně nejspíš také. Ale hlavně se mi líbila Dana: byla chytrá, zábavná a věděla, co chce. Dobře se s ní povídalo a já jí důvěřoval. A nejlepší bylo, že nebyla snob nebo rozmazlené bohaté dítě, což byl vzhledem k jejímu původu tak trochu zázrak.

Starý vlak rachotil dál a zastavoval ve všech příměstských městech s indiánskými jmény, jako Patchogue nebo Ronkonkoma, kde vystoupil můj unavený kolega vysokoškolák. Tohle byla skutečná města, ne jako ta letoviska, na která se už nemohli dočkat víkendoví turisté ve vlaku.

Omlouvám se, jestli mé výpady proti mladým a bohatým nějak nesedí, už proto, že mám na sobě stejné šaty jako oni a mé vyhlídky jsou zřejmě lepší než ostatních z mé třídy. Ale hlavní rozdíl mezi mnou a jimi je v tom, že pro mě jsou Montauk a Hamptony skutečná místa, nejen téma hovoru v barech pro nezadané.

Bylo to místo, kde jsme se já a můj bratr narodili. Kde naše matka zemřela příliš mladá. A kde náš osmdesátiletý dědeček, džezový fanda, ještě nejevil známky toho, že by chtěl zpomalit.

Polovina cestujících vystoupila ve Westhamptonu. Zbytek se vyhrabal ven v East Hamptonu.

Když vlak konečně s kvílením zastavil čtyři minuty po půlnoci v Montauku, zbyl jsem už ve vagónu sám.

A zdálo se, že za oknem není něco v pořádku.

Kapitola 4

NEJPRVE ME NAPADLO, že na mě v tu hodinu čeká na nádraží příliš mnoho lidí.

Přijel jsem tam v očekávání, že uvidím Danin range rover na prázdném, potemnělém parkovišti a Danu, jak sama sedí se zkříženýma nohama na jeho ještě teplé kapotě.

Ale Dana stála přímo na konci dobře osvětleného nástupiště a nezdála se být zvlášť ráda, že mě vidí. Oči měla oteklé, jako by proplakala mnoho dní.

Ještě znepokojivější bylo, že tam s ní stál i můj otec a dědeček. Můj otec, který už tak v poslední době nevypadal zvlášť dobře, byl bílý jako stěna. Dědeček se tvářil ublíženě a rozčileně, naštvaný osmdesátiletý Ir, který hledá někoho, koho by mohl praštit.

Kousek od nich postával policista z East Hamptonu jménem Billy Belnap a mladý reportér z plátku Easthamptonská hvězda, který horečnatě čmáral něco do bloku. Červený maják Belnapova policejního vozu ozařoval celou scénu chladnokrevným světlem katastrofy.

Chyběl tam jen můj bratr Peter. Jak to? Peter se celý život řítil od jedné katastrofy ke druhé, aniž by při tom utrpěl jediné škrábnutí. Když mu bylo pět, našel ho náš soused ležet v bezvědomí na jeho kole ve vedlejší uličce.

Chystali jsme se zrovna volat záchranku, když se Peter náhle posadil, jako by si jen zdříml. Toho roku také neustále padal ze stromů.

Ale teď mi tváře na nástupišti říkaly, že můj bratr Peter díky své bezstarostnosti a kuráži vyplýtval všechny své životy. Sjel na motorce z útesu v Shadmooru, usnul v posteli se zapálenou cigaretou nebo vběhl za míčem do silnice a nechal se přejet jako zlatý retrívr.

Roztřásla se mi kolena, když mě Dana objala kolem krku a položila svou tvář mokrou od slz na mou. „Jacku, je mi to tak líto. To s Peterem. Ach, Jacku, je mi to tak líto.“

Když mě Dana pustila, objal jsem otce, ale on jako by to nevnímal. Byl příliš ponořený do vlastní bolesti a zoufalství. Oba jsme mumlali slova, která nedokázala vystihnout naše pocity.

Díkybohu za Macka, pomyslel jsem si, když jsem se objal s dědečkem. Když jsem byl malý, byl můj děda statný, svalnatý muž. V pětatřiceti překonal rekord rodiny Mullenových, když zvedl činku o váze sto sedm kilogramů a moc nechybělo, aby ji furiantsky odhodil. V uplynulých dvaceti letech ztratil dobrou třetinu své váhy, ale stále měl ruce jako lopaty a silné kosti a objal mě tak prudce, že mi málem vyrazil dech.

Svíral mě celou věčnost a pak mi pošeptal do ucha: „Jacku, říkají, že si Peter šel zaplavat a utopil se. Je to ta největší kravina, jakou jsem kdy slyšel.“

Kapitola 5

MULLENOVI NASEDLI NA ZADNÍ SEDADLO POLICEJNÍHO VOZU a Dana se posadila dopředu vedle Belnapa.

Když jsem se na ni díval přes poškrábanou plexisklovou přepážku, zdála se být neskutečně daleko. Otočila se a zašeptala: „Ach, Jacku,“ a pak se zarazila, neschopna dokončit myšlenku.

S blikajícím majákem, ale bez sirén jsme vyjeli z opuštěného parkoviště a zamířili na západ přes tichý střed města.

„Včera večer se konal velký večírek,“ prolomil děsivé ticho dědeček, „a Peter tam parkoval auta jako obvykle. Okolo deváté se zastavil pro něco k večeři. Ale když večírek skončil a lidé si přišli pro auta, nebyl Peter k nalezení.“

„Jeho nepřítomnosti nevěnoval nikdo velkou pozornost. O dvě hodiny později šla doktorka Elizabeth Possidenteová vy věnčit svého rotvajlera. Pes začal vyvádět jako blázen. Rozběhla se za ním a skoro zakopla o Peterovo tělo na místě, kde ho na pláži Neubauerových vyplavily vlny. Je stále tam, Jacku. Nedovolil jsem jim s tělem pohnout, dokud nepřijedeš.“

Naslouchal jsem dědečkovu tichému, chraplavému hlasu. Vždycky to pro mě byl nejkonejšivější, nejsrozumitelnější hlas na světě, ale teď jsem nerozuměl jedinému slovu.

Stejně cize na mě působilo i město míhající se za oknem. Sportovní potřeby Plaza, motel Memory a hostinec U Johna vypadaly úplně jinak, než jak jsem si je pamatoval. Barvy nějak neseděly, byly příliš jasné a křiklavé. Jako by z nich vyzařovala radioaktivita.

Po zbytek cesty jsem seděl mezi svým otcem, Johnem Samuelem Mullenem, a dědečkem, Macklinem Reidem Mullenem, a cítil z jednoho drtivý žal a z druhého drtivý vztek. Nepohnuli jsme se, nepromluvili. Hlavou se mi míhaly obrázky Petera, jako bych v ní měl promítačku.

Belnapův policejní vůz konečně odbočil z Bluff Road a projel otevřenou branou na pozemek Neubauerových, kde sjel z příjezdové silnice a pokračoval dolů po prašné cestě. Zastavil asi sto metrů od místa, kde bílý pěnící příboj bičoval pobřeží. Tam, kde zemřel můj bratr.

Kapitola 6

NA NÁSTUPIŠTI BYLO LIDÍ PŘÍLIŠ. Na pláži to byl pravý opak. Vystoupil jsem nejisté na písek ozářený měsícem. Nebyli tam žádní policejní fotografové dokumentující místo činu, žádní vyšetřovatelé pátrající po stopách. Jediný pohyb představovaly tříštící se vlny.

Sevřela se mi hruď. Měl jsem pocit, jako bych se na okolí díval dlouhým, úzkým tunelem. „Ukažte mi Petera,“ vypravil jsem ze sebe.

Dědeček mě dovedl přes písek k ambulanci. Hank Lauricella, blízký přítel, který dvě noci v týdnu pracoval u záchranky jako dobrovolník, otevřel zadní dveře a já vstoupil dovnitř.

A tam byl Peter…

Prostor uvnitř byl osvětlený jako operační sál, ale žádné světlo světa nestačí, když vidíte mladšího bratra ležet nahého a mrtvého na ocelových nosítkách. Kromě manželů bývá v rodině nejvíce zlé krve mezi bratry. Ale pro nás dva nic takového neplatilo a rozhodně se nedívám na minulost růžovými brýlemi. Sedmiletý věkový rozdíl a ještě větší odlišnost našich povah nám ubraly na soutěživosti; a protože naše matka zemřela tak mladá a mnoho z našeho otce zemřelo s ní, nebylo stejně o co soutěžit.

Síla krásy je stejně absurdní jako nevyzpytatelná. Hleděl jsem na jeho tělo na nosítkách. I ve smrti bylo jasné, proč každá dívka, na kterou se Peter od svých čtrnácti let usmál, jeho úsměv opětovala. Vypadal jako jedna z těch renesančních soch. Vlasy a oči měl černé jako noc. Na krku měl matčin řetízek s medailonkem svatého Mikuláše a levý ušní lalůček mu zdobil malý zlatý kroužek, který nosil od jedenácti.

Tolik jsem se snažil najít starého Petera v jeho tváři, že mi chvíli trvalo, než jsem si všiml, jak má potlučené tělo. Když Hank viděl, že je konečně vnímám, potichu mě seznámil s rozsahem poranění. Velké modřiny na Peterově hrudi, žebrech, pažích a nohách; barevné skvrny na jeho čele a zátylku. Hank mi ukázal zlomené prsty a klouby pěstí odřené do krve.

Když Hank skončil, bylo mi zle od žaludku a tak se mi točila hlava, že jsem se musel podržet nosítek, abych neupadl.

Kapitola 7

KDYŽ JSEM KONEČNÉ VYSTOUPIL Z AUTA NA PLÁŽ, měl jsem pocit, jako bych v ambulanci strávil celou noc. Cesta vlakem z města se mi jevila jako vzpomínka z minulého života.

Dana seděla sama na písku a vypadala na svém pozemku podivně nevhodně. Sklonil jsem se nad ni a ona mě objala. „Moc bych chtěla zůstat dnes v noci s tebou,“ zašeptala. „Prosím, dovol mi to, Jacku.“

Byl jsem tomu rád. Držel jsem ji za ruku, když jsme kráčeli za otcem a dědečkem k Belnapovu vozu.

Už jsme se chystali nasednout, když k nám přišel ze směru, kde stál dům, Frank Volpi, dlouholetý easthamptonský velitel detektivů.

„Same, Mackline, Jacku. Je mi to tak líto.“

„Tak proč se nesnažíte zjistit, kdo ho zabil?“ zeptal se ho Mack a změřil si ho chladným a tvrdým pohledem.

„V tuhle chvíli nic nenaznačuje, že by to bylo něco jiného než strašná nehoda, Macku.“

„Viděl jste jeho tělo, Franku?“ zeptal jsem se potichu.

„Prohnala se tudy ošklivá bouře, Jacku.“

„Myslíte si, že si Peter šel zaplavat uprostřed práce?“ zeptal jsem se. „V tomhle příboji? No tak, detektive.“

„Peter byl tak trochu blázen. Ano, myslím, že je to možné.“ Týmž pokryteckým tónem sociálního pracovníka dodal: „Kromě toho si myslím, že nemůžeme vyloučit sebevraždu.“

„Peter by se nezabil,“ smetl tu možnost jednou provždy ze stolu Mack. „To může napadnout jenom pitomce jako jste vy.“

„Belnap mu v centru naměřil těsně před večírkem sto padesát. Zdá se mi, že takhle jezdí někdo, kdo chce umřít.“

„To je zajímavé, Franku,“ řekl Mack, „protože mně se zdá, že je to jenom další z vašich žvástů.“ Macklin vypadal, jako by chtěl detektiva každou chvíli udeřit.

„Vyslechl jste někoho?“ pokusil jsem se do toho vložit. „Zjistil jste, jestli tu nebyli nějací svědci? Musí tu být seznam hostů. No tak, Franku. Byl to Peter, kdo tu umřel.“

„Víte, co jsou ti lidé na seznamu zač. Bez soudního příkazu nemůžete vyslechnout ani jejich zahradníky.“

„Tak si ho obstarejte,“ zavrčel Mack. „A co Barry a Campion? Řekli k tomu něco?“

„Byli z toho samozřejmě zdrcení a mám vám vyřídit jejich soustrast. Ale dnes ráno odjeli služebně z města. A nevím, jak bych je přiměl změnit jejich plány.“

„Ne, to nejspíš nevíte. Mimochodem, Franku, jste ještě detektiv, nebo jste povýšil na poslíčka?“

Volpi zrudl. „Jak to myslíte, Macku?“

„Které části mé otázky jste nerozuměl?“ zeptal se ho dědeček.

Kapitola 8

ROK POTÉ, CO mí rodiče přijeli do Montauku, postavil otec malý dům se třemi ložnicemi napůl cesty mezi městem a majákem. Nastěhovali jsme se do něj, když mi byly dva, a Peter se tam narodil o pět let později. Ačkoliv strávil nejméně polovinu nocí za posledních pět let u různých přítelkyň, nikdy se oficiálně neodstěhoval.

To mohl být problém, kdyby byla ještě naživu naše matka Katherine, ale v domě plném mužů už dávno žádná večerka neplatila.

Otec a Mack zamířili každý do svého pokoje, jakmile jsme vešli do dveří. Dana a já jsme popadli láhev whisky Jameson a nalili si každý pořádnou dávku. Stoupali jsme po strmých dřevěných schodech do Peterova starého pokoje.

„Jsem hned za tebou,“ zašeptala Dana. Sáhl jsem za sebe, našel její ruku a pevněji stiskl.

„To jsem rád.“

Znovu mě překvapilo, jak spoře si Peter pokoj zařídil. Světlý psací stůl a dvě postele. Kromě černobílého plakátu skvělého hráče na altsaxafon Charlieho Parkera, který si Peter nalepil nad postel, jsme mohli být klidně v motelu.

Možná si to tak Peter přál, protože to tam už nepovažoval za svůj domov. Nebo ještě hůř, možná si myslel, že nemá skutečný domov nikde.

Dana pustila jedno z Peterových starých cédéček Sonnyho Rollinse. Já srazil postele a natáhli jsme se. Objali jsme se.

„Nemohu tomu uvěřit,“ pronesl jsem omámeně.

„Já vím,“ zašeptala Dana a objala mě ještě pevněji.

Whisky mi natolik pročistila hlavu, aby mi došlo, že nic z toho nedává smysl. Takový večer by si Peter na plavání nikdy nevybral. Zůstat v teple pro něj byla naprostá priorita rovnající se takřka náboženství. I bez těch vysokých vln by ho spolehlivě odradila chladná voda.

A že by se zabil sám, bylo ještě méně pravděpodobné. Nevěděl jsem, jak si to mohl dovolit, ale právě si koupil motocykl za devatenáct tisíc dolarů. Šest měsíců čekal na správný odstín modré, kterou si přál, a neměl na něm najeto ani pět tisíc kilometrů. Člověk, který uvažuje o sebevraždě, nemyje dvakrát denně svoji motorku.

A navíc měl příští týden fotit do katalogu džínsů Helmut Lang. Zavolal mi do práce a řekl mi, že si ho v baru všiml asistent fotografa Herba Rittse a nabídl mu smlouvu. Peter se to snažil zlehčovat, ale mě tím neoklamal.

Dana mi dolila sklenici a políbila mě na čelo. Polkl jsem velký doušek whisky. Myslel jsem na to, jak jsme spolu jako děti v tomhle pokoji zápasili při hře, které jsme říkali Král postele. Teď mi došlo, že v polovině případů, když se bratři perou, je to jen záminka, jak se obejmout.

Pak jsem Daně vyprávěl o jednom podzimním odpoledni asi před dvaceti lety. Možná jsem mluvil trochu z cesty, ale nechala mě pokračovat.

„O sobotách jsem s partou kluků hrával fotbal na hřišti za školou. Toho dne jsem tam vzal Petera poprvé s sebou.

I když byl asi o pět let mladší než všichni ostatní, zaručil jsem se za něj. Bill Conway, kluk, který tam měl hlavní slovo, neochotně souhlasil, že ho nechá hrát.

Peter byl poslední hráč, kterého kapitán vybral do našeho mužstva, a balón se k němu za celé odpoledne ani nepřiblížil. Peter byl ale tak vděčný, že mohl hrát s velkými kluky, že si vůbec nestěžoval.

Slunce zapadalo a hra se chýlila ke konci. Řekl jsem Livolsimu, aby Peterovi nahrál. Druhé mužstvo ho přestalo krýt dobře před hodinou. Z nějakého důvodu mě Livolsi opravdu poslechl. Poslal všechny na jednu stranu hřiště a Petera na druhou. Pak hodil balón přes polovinu hřiště. Peter byl jen malá, osamělá postavička v dálce.

Bohužel Livolsi nebyl žádný budoucí adept na síň slávy. Jeho nahrávka šla pořádný kus mimo. Peter se za míčem rozběhl a v posledním okamžiku vyskočil do vzduchu a letěl rovnoběžně se zemí jako nějaký chlápek ze zpomaleného záznamu zápasu NFL. Přísahám, že nikdo z těch, kdo tam byli, na to nikdy nezapomene. Livolsi se o tom zmíní pokaždé, když se potkáme. Dano, bylo mu devět. Ten kluk mohl dokázat všechno, o co by se pokusil. Měl na cokoliv.“

„Já vím, Jacku,“ zašeptala.

„Ale to nebylo to nejlepší, Dano. Nejlepší byla cesta domů. Cítil jsem, jak je Peter šťastný. Žádný z nás neřekl ani slovo. Nemuseli jsme. Jeho velký brácha řekl, že to zvládne, a on to zvládl. Celou cestu domů jsme se cítili lehcí jako ptáci. Naše kola se přímo vznášela. Skoro jsme nemuseli šlapat do pedálů.“

Poslední slova jsem ze sebe sotva vypravil. Rozplakal jsem se a celých dvacet minut nemohl přestat. Pak se do mě dala taková zima, až jsem začal jektat zuby. Nemohl jsem uvěřit, že Petera už nikdy neuvidím.

Kapitola 9

Z VOŇAVÉHO STINU VYSOKÝCH JEHLIČNANŮ pozoroval Rory Hoffman, statný muž s ošklivou jizvou, jak ambulance vede karavanu vozidel odjíždějících z pláže. Jak se rudá koncová světla plazila mezi stromy, mlaskl jazykem a potřásl hlavou. Zatracený zmatek. Malér prvního stupně.

Jeho oficiální titul byl šéf bezpečnosti, ale obstarával různé delikátní záležitosti tak dlouho a tak efektivně, že už mu nikdo neřekl jinak než Machr. Hoffmanovi ta přezdívka připadala příliš velkolepá a zavádějící. Byl spíš něco jako holka pro všechno nebo úklidová služba.

A teď mě čeká uklízení tohohle odporného svinstva.

Věděl, že to nebude snadné. Nikdy nebylo. Mezi věcmi, které za ta léta pochopil, bylo, že násilí vždy zanechá skvrny. A když použijete veškeré své schopnosti a píli, abyste ty skvrny vyčistili, zanechá tato snaha vlastní výmluvné stopy. To znamená, že vaše práce vlastně nikdy neskončí.

Machr vyšel z krytu stromů na štěrkovou příjezdovou cestu, na níž se mu kamínky zarývaly do chodidel skrz tenké podrážky řidičských bot. Hořce se usmál nad tím marketingovým trikem. Chcete prodat boty tak mizerné, že se v nich sotva dá chodit? Začněte jim říkat řidičské boty. Geniální. A on si je koupil.

Došel k místu, kde auta najela na příjezdovou cestu. Pak sledoval jejich stopy zpátky na pláž. Okamžitě měl hedvábné ponožky plné písku. Ve svitu úplňku byl na oceán dramatický pohled. Velice shakespearovské, jako by celá planeta byla zasažena tou takzvanou tragédií, která se na pláži odehrála.

Ačkoliv měsíc zářil jasně, rozsvítil baterku a začal pátrat mezi dunami po stopách. Pláže samotné byly veřejné. Neexistoval způsob jak lidem zabránit, aby na ně vstupovali. Ačkoliv byly označeny cedulemi NEVSTUPOVAT, nikdy se nedalo říct, kdo na ně mohl proniknout.

Severní strana vypadala dobře. Možná bude dnešní noc výjimkou z pravidla. Možná bude místo činu opravdu čisté.

Prvních deset metrů dun bylo prázdných. Pak uviděl špaček od cigarety, a další. To nebylo dobré. To bylo moc zlé.

Měl pocit, že ho někdo pozoruje, a když zavřel oči, zachytil jeho velký nos pach síry, který se ještě vznášel ve vzduchu po zapálení sirky. Proboha.

Otisky těžkých bot ho vedly k houští v dunách. Za nimi byly další stopy a další nedopalky. Ať už tam byl kdokoliv, chvíli se zdržel.

Dřepl si a sebral tři nedopalky do malého igelitového sáčku, jaký používají policisté nebo by aspoň měli.

Pak jeho baterka osvětlila rozšlápnutou jasně žlutou krabičku v písku. Kodak.

Proboha, někdo tam fotografoval!

Kapitola 10

DRUHÝ DEN RÁNO MĚ BOLELY OČI. Stejně tak všechno nad a pod nimi. Celkově jsem se cítil pod psa. A to bylo v těch asi dvou vteřinách před tím, než jsem si uvědomil, co se stalo mému bratrovi.

Promnul jsem si oči. Pak jsem si všiml, že Dana je pryč. Na lampě byl přilepený vzkaz: „Jacku, nechtěla jsem tě budit. Díky, žes mě nechal u sebe. Hodně to pro mě znamenalo. Už teď mi chybíš. Miluji tě. Dana.“ Byla chytrá a krásná a já měl štěstí, že jsem ji potkal. Jenom se mi toho rána moc nedařilo to štěstí procítit.

Sešel jsem opatrně dolů a připojil se u kuchyňského stolu ke dvěma truchlícím starochům v županech. Nebyl na nás hezký pohled.

„Dana odešla.“

„Vypil jsem si s ní kávu,“ řekl Mack. „Hodně plakala.“

Pohlédl jsem na svého otce, který skoro nereagoval. Stačil mi jediný pohled, aby mi bylo jasné, že už nikdy nebude tím, kým byl. Jako by přes noc zestárl o dvacet let.

Mack se mi zdál být stejně vyrovnaný a možná ještě silnější, jako by ho tragický zvrat událostí posílil. „Udělám ti pár vajec,“ řekl a zvedl se ze židle.

Ne že by dědečka Peterova smrt nezdrtila. Peter byl jeho oblíbenec. Ale pro mého dědečka je život svatá válka a on se právě připravoval na další bitvu.

Odloupl pět plátků slaniny a položil je na litinovou pánvičku stejně starou a ošlehanou, jako byl on. Místnost brzy naplnila hudba škvířícího se omastku.

Toho rána jsem si uvědomil, že se otec vlastně nikdy nevzpamatoval z matčiny smrti. Jeho srdce nepatřilo stavební firmě a nijak neusiloval o to, aby se svezl na vlně největšího stavebního boomu v dějinách Hamptonu. Sledoval své konkurenty, jak přesedají z dodávek do cadillaků a jeho nechávají v prachu. Nezdálo se, že by mu to vadilo.

Dědeček však s věkem získával na síle. Poté co odešel něco po šedesátce do důchodu, strávil jedno léto čtením a potloukáním se od ničeho k ničemu. Pak se vrátil do školy a absolvoval právnický kurs. V uplynulých dvaceti letech se stal čímsi jako legendou v soudních síních a firmách po celé východní polovině Long Islandu. Mnoho lidí věřilo, že zná právo lépe než většina okresních soudců. On trval na tom, že na tom není ani za mák pravdy.

Jeho láska k právu byla jedním z důvodů, proč jsem byl na Kolumbijské univerzitě, a on byl neskutečně hrdý, že jsem to dotáhl tak daleko. Pokaždé když jsem se s ním vypravil na pár piv do místní irské hospody, musel jsem přetrpět, jak mě každému představuje jako „nejvzdělanějšího Mullena v dějinách Irska a Ameriky“. Z toho, jak se na mě toho rána podíval, jsem však poznal, že porovnává všechny ty školní znalosti s tím, co se stalo.

„Nepřipadá v úvahu, že by se Peter zabil sám,“ řekl jsem. „Volpi je pitomec.“

„Nebo je mu jedno, co se stalo,“ řekl Mack.

Pro mého otce byl důvod Peterovy smrti čistě teoretickým tématem. Jeho poslední okamžiky by pro něj byly méně děsivé, kdyby šlo o sebevraždu. Pro Macklina to znamenalo všechno.

„Ten kluk souložil víc než pánbůh. Proč by se zabíjel?“

Mack rozklepl tři vejce na slaninu a nechal je smažit žloutky nahoru. Když začala na okrajích hnědnout, zručně pod ně zasunul obracečku a otočil je, aniž by ukápla jediná žlutá kapka. Nechal je smažit dalších třicet vteřin a pak vyklopil celou tu mastnou masu na můj talíř.

Blížilo se léto, ale tohle bylo jídlo, které nepodléhalo ročním obdobím. Přesně to jsem potřeboval. Po třech šálcích černé kávy jsem odstrčil židli od stolu a oznámil, že si jedu promluvit s Volpim.

„Chceš, abych jel s tebou?“

„Ne, díky, Macku.“

„Dobře, ale neudělej nějakou pitomost. Mysli hlavou. Slyšíš, Jacku?“

„Jen si ho poslechni,“ řekl otec. „Ten hlas chladného rozumu.“

Na okamžik jsem měl skoro pocit, že se usměje.

Kapitola 11

NĚKDO MUSEL V NOCI ODVÉZT PETEROVU MOTORKU DOMŮ. Stála na příjezdové cestě jako obrovská ještěrka ohřívající se na slunci. Pro Petera bylo typické zadlužit se až po uši, když něco opravdu chtěl. I když za ni dostaneme slušnou cenu, pořád ještě budeme dlužit bance pěkných pár tisíc. Ale musel jsem přiznat, že to je krasavice. Na poznávací značce stálo 4NIC8.

Nasedl jsem do starého černého pickupu s nápisem STAVEBNICTVÍ MULLEN na dveřích a rozjel se k malému stavení z červených cihel na Dvacáté sedmé, kde sídlí easthamptonské policejní oddělení. Zaparkoval jsem vedle černého jeepu Franka Volpiho.

Službu měl právě seržant Tommy Harrison. Potřásl hlavou a řekl mi, jak je mu líto, co se stalo Peterovi. „Měl jsem tvého bratra moc rád, Jacku.“

„Já taky. A proto si musím promluvit s Volpim.“

Harrison odešel pro Volpiho a za pár minut se vrátil s provinilým výrazem.

„Detektiv má víc práce, než jsem si myslel. Asi bude zaneprázdněný celé odpoledne.“

„To je v pořádku, Tommy, já počkám. Je to důležité.“

Za čtyřicet minut mi seržant řekl to samé. Pak jsem vstoupil do sídla easthamptonského policejního oddělení ještě jednou. Zadními dveřmi.

Volpiho kancelář se nacházela v polovině chodby. Neobtěžoval jsem se s klepáním.

Detektiv zvedl oči od Postu rozloženého v klíně. Na kníru měl zbytky pěny z kávy. V East Hamptonu pijí dokonce i policajti kapucino.

„Nevíte, kam dřív skočit, co, Franku?“

„Musím toho v tomhle městě snášet dost na to, abych poslouchal ještě vaše kecy! Koukejte vypadnout! Ztraťte se!“

„Řekněte mi jediný důvod, proč šel Peter plavat uprostřed své směny, a budete se moci vrátit ke sportovní příloze a kafi.“

„Už jsem vám ho řekl. Protože to byl zhulený grázlík.“

„A proč by se zabíjel? Peterovi se všechno dařilo.“

„Protože jeho holka píchala s jeho nejlepším kámošem; protože měl zatraceně špatnej den; protože už ho unavovalo poslouchat, jakej je jeho bratr svatoušek. Chtěl jste jeden důvod. Máte tři. A teď padejte!“

„To je všechno, Franku? Nehoda nebo sebevražda koho to zajímá? Případ je uzavřený.“

„To mi zní docela dobře.“

„Kdy se přestanete chovat jako najatý poskok pracháčů, Franku?“

Vyskočil ze židle, popadl mě za košili a přitiskl ke zdi. „Měl bych ti nakopat prdel, ty parchantě.“

Nepochyboval jsem, že Frank by dokázal svoji hrozbu splnit, ale při tom, jak jsem se cítil, by to pro něj možná nebyl ten pravý den stoupnout si se mnou do ringu. Dokonce i Volpi to vycítil. Uvolnil své sevření a posadil se.

„Jeďte domů, Jacku. Váš bratr byl fajn kluk. Všichni měli Králíka rádi, i já. Ale utopil se.“

„Kecy! To je naprostý nesmysl, a vy to víte. Franku, pokud se o tenhle případ nezajímáte vy, jsem si jistý, že tisk bude. Vzhledem ke všem těm hlavounům na tom večírku to bude Newsday určitě zajímat. A Daily News. Možná i velké a mocné New York Times.“

Volpiho výraz ztvrdl. „To bych vám neradil.“

„Proč ne? Co bych mohl ztratit?“

„Dejte na mě. Nešťourejte do toho. Nechte to být, Jacku.“

Kapitola 12

PŘIPADAL JSEM SI TROCHU HLOUPĚ, ale vrátil jsem se ještě jednou na místo činu. Příboj značně zeslábl, ale přesto byl příliš silný na to, aby si v něm můj bratr chtěl zaplavat. Pak jsem zajel zkontrolovat otce a dědečka. Nevypadalo to s nimi dobře, v půl desáté večer už byli oba v posteli. Dana mi tam nechala několik vzkazů.

Do motelu Memory jsem dorazil až po desáté. Tou dobou se už skoro všichni členové našeho exkluzivního klubu místních tlačili kolem malého kulatého stolu v zadní části baru.

Dovolte, abych vám je představil.

Vzadu, pod otlučeným zrcadlem, seděl Fenton Gidley. Fenton vyrostl o čtyři domy dál v naší ulici a byli jsme nejlepší přátelé od chvíle, kdy jsme se naučili chodit. Při sto osmdesáti třech centimetrech a sto deseti kilogramech byl Fenton o něco větší než tehdy. Dostal spoustu nabídek fotbalového stipendia od univerzit z míst jako Hofstra, Syracusy, dokonce i od Ohijské státní. On však místo toho převzal starý rybářský člun svého otce a vyplouval sám z Montauk Pointu lovit obrovské mečouny a tuňáky, které prodával Japoncům.

Po jeho levé ruce seděla Marci Burtová, která sázela a tvarovala keře v zahradách letních sídel místních multimilionářů. Ona a já jsme spolu měli malý románek když nám bylo třináct. Vedle ní seděla Molly Ferrerová, která učila na střední škole a zároveň pracovala na částečný úvazek pro easthamptonský Kanál 70. Fenton, Marci a Molly byli mí bývalí spolužáci na easthamptonské střední škole.

Každý u stolu se mohl pochlubit překvapivě módním účesem díky skoro plešatému muži, který seděl proti nim Sammymu Giamalvovi neboli Holiči Sammymu. Sammy, který byl o pět let mladší než my ostatní, byl Peterův nejlepší přítel. Když jsme vyrůstali, trávil u nás Sammy tolik času, že byl jako člen rodiny. A to mu zůstalo.

Když jsem dorazil do motelu Memory, všichni vstali, aby mě objali. Než jsem se vymanil z jejich vřelých, smutných objetí, vešel do baru poslední člen naší skupiny a nejupřímnější člověk, kterého jsem znal, Hank Lauricella.

Lauricella, hlavním povoláním kuchař a dobrovolný zdravotník, byl ten, kdo přijal telefonát o nálezu Peterova těla na pláži. U toho stolku teď sedělo mých pět nejlepších přátel na celém světě. Byli stejně rozčílení a zmatení z Peterovy smrti jako já.

„Nehoda, můj ty bože,“ řekla Molly. „Jak by Petera vůbec mohlo napadnout jít si zaplavat uprostřed noci v tom příboji?“

„Volpi vlastně tvrdí, že Peter spáchal sebevraždu,“ řekl Sammy, první homosexuál, jenž se netajil svou orientací, kterého jsme poznali. „Všichni víme, že tak se to nestalo.“

„Jasně. Pořád jsme si mysleli, že si užívá mnohem víc, než my všichni dohromady,“ řekl Fenton, „a teď to vypadá, že každý večer brečel pod peřinou.“

„Co se tedy stalo?“ zeptala se Marci. „Nikdo by nechtěl Peterovi ublížit. Nejvýš by mu mohl dát pár facek.“

„No, něco se určitě stalo. Kromě Jacka nikdo z vás Peterovo tělo neviděl,“ řekl Hank. „Včera v noci jsem seděl čtyři hodiny vedle Petera v prostoru menším než je tenhle stůl. Vypadal, jako by ho někdo utloukl k smrti. A Frank Volpi se na něj ani nepodíval. Vůbec nevkročil do ambulance.“

„Volpi s tím nechce mít nic společného,“ řekl Fenton. „Má hrůzu z toho, že by do toho mohli být zapletení ti, kteří vlastní jeho i zbytek té naší vesnice.“

„Možná se budeme muset všichni začít poptávat kolem. Promluvit si s těmi, kteří by mohli něco vědět,“ řekl jsem. „Protože je jasné, že to nikoho jiného nezajímá.“

„Já jsem pro,“ řekla Molly.

„Znám skoro všechny, kteří toho večera pracovali na večírku,“ řekl Fenton. „Někdo z nich musel něco vidět.“

„A já,“ dodal Sammy, „jsem moc šikovný, když jde o to vyšťourat nějakou špínu.“

Pozvedli jsme sklenice s pivem. „Na Petera.“

Kapitola 13

VŠICHNI KOLEM STOLU NÁHLE ZTICHLI. Bylo to, jako když odboráři domlouvají stávku a náhle strčí do dveří hlavu někdo z vedení. Otočil jsem se a uviděl u barového pultu Danu.

Memory vlastně není ani tak moc bar. Po pravdě to není ani motel. Osmnáct pokojů s volným výhledem na hostinec U Johna a samoobslužnou prádelnu. Jeho jediným nárokem na proslulost je skutečnost, že v dobách, kdy ještě existovaly ty velké černé kotouče zvané gramofonové desky, se tu jednou ubytovala rocková skupina jménem Rolling Stones a napsala o něm píseň.

Deska, na které je Black and Blue, vyšla v roce 1976 a její obal visí na jedné zdi spolu s kopií poznámek z nahrávání.

Strávili jsme osamělou noc v motelu Memory. Je kousek od oceánu, myslím, že ho dobře znáš.

Abych byl spravedlivý, Memory má také docela pěkný vývěsní štít jeho jméno je napsané nad vchodem černým gotickým písmem. Tak či tak, Dana, přestože oblečená ve starých džínsech a tričku, tam vynikala stejně, jako kdyby tam zabloudil sám Mick Jagger. Vstal jsem a došel k barovému pultu.

„Napadlo mě, že bys mohl být tady,“ řekla. „Párkrát jsem ti volala domů. Dneska dopoledne jsem musela zajet do New Yorku.“

Našli jsme si dvě stoličky na konci baru vedle muže ve středních letech, popíjejícího pivo a něco tvrdšího. Na hlavě měl čepici saintlouiských Kardinálů se štítkem staženým do čela.

„Opravdu mě mají rádi, že, Jacku?“ řekla Dana a kývla směrem k mým přátelům.

„Svým vlastním tichým způsobem.“

„Odejdu, když si to budeš přát. Opravdu, Jacku. Jen jsem se chtěla přesvědčit, že jsi v pořádku. Jsi?“

„Ne. A proto jsem rád, že jsi tady.“ Naklonil jsem se k ní a políbil ji. Proč ne? Měla tak jemné rty. Její oči nebyly jen krásné, ale vyzařovala z nich i její inteligence. Myslím, že jsem se do Dany zakoukal už ve čtrnácti. Stále jsem nemohl uvěřit, že jsme my dva spolu. Mí přátelé jí ještě nedali šanci, ale určitě změní názor, jakmile ji poznají.

Vyprázdnil jsem peněženku na bar, mávl na ostatní a vyprovodil Danu z Memory. Místo aby zamířila směrem ke svému nablýskanému SUV, odvedla mě ke stříšce nade dveřmi na konci kameny dlážděné pěšiny.

Pak zasunula do zámku klíč a pokoj číslo osmnáct se před námi otevřel v celé své kráse. „Doufám, že ti to nevadí,“ zašeptala, „ale měla jsem tu drzost rezervovat pro nás pokoj pro novomanžele.“

Kapitola 14

CO SI MACHR OPRAVDU PRÁL, bylo pořádně suché martini. Když ho však barman v Memory konečně přestal ignorovat, slevil ze svých nároků a dal si budweiser a panáka tequily.

Pak si našel uprostřed barového pultu volnou stoličku potaženou potrhanou červenou koženkou, stáhl si svou starou čepici saintlouiských Kardinálů do očí a bedlivě pozoroval.

Když občas pootočil hlavu, měl dobrý výhled na truchlící skupinku u zadního stolu. Jejich tváře byly tak upřímné a otevřené, že ho napadlo, jak vůbec může patřit ke stejnému živočišnému druhu jako oni.

Po chvíli začal přebíhat pohledem od jednoho ke druhému a uvažoval, který z nich mu dá nejvíc zabrat. Největší z nich byl zarostlý chlapík ve staré džínové bundě, odhadoval ho na dobrých sto osmdesát centimetrů a sto kilo. A pohyboval se jako bývalý fotbalista. Ta mrcha, co přijela v kaštanovém porsche, vypadala drsně. A samozřejmě Mullen mohl být nebezpečný, zvlášť ve svém momentálním rozpoložení. Z celé skupiny byl rozhodně nejchytřejší a nejnaštvanější.

Proseděl u baru celé tři hodiny a díval se, jak popíjejí, smějí se a pláčou. Už ho začínal bolet zadek. Sledoval, jak Lauricella a Fenton odjíždějí Lauricellovou dodávkou a Burtová sedá do svého porsche. Právě se chystal, že bude sledovat domů Molly Ferrerovou, když uviděl, jak Dana a Jack vyklouzli z baru a zmizeli ve tmě. „Stomilionová holka v motelu za šedesát dolarů na noc,“ zamumlal.

Dana Neubauerová a Jack Mullen. Brzy bude muset nepochybně něco udělat i s tímhle.

Kapitola 15

PETEROV POHŘEB BYL NEJHORŠÍ DEN V MÉM ŽIVOTĚ. Celý týden jsem prožil jako v mlze prázdný, neskutečný, jako duch. Když jsem se vrátil do práce, zastavila se u mě Paulině Grabowská, aby mi řekla, jak je jí to líto, a zavolal mi Bahňák z cely smrti, aby mi projevil upřímnou soustrast. Co se týkalo ostatních u Nelsona, Goodwina a Mickela, ti si všichni hleděli své práce jako obvykle.

Každý večer po práci jsem se vrátil do svého bytu na Sto čtrnácté ulici, dva bloky jižně od Kolumbijské univerzity. Mí spolubydlící na léto odjeli a já ležel na matraci, jediném zbývajícím kusu zařízení, a poslouchal na malém rádiu, které jsem měl od dvanácti, jak Yankees prohráli tři zápasy v řadě.

V pátek večer jsem spěchal na nádraží Penn, abych stihl poslední vlak z města. Dana na mě v Montauku nečekala, jak jsem po celou tříhodinovou cestu doufal. Protože nádraží bylo ani ne tři kilometry od našeho domu, rozhodl jsem sejít pěšky, místo abych volal domů, aby pro mě přijeli. Pomyslel jsem si, že mi procházka jen prospěje.

Za čtvrt hodiny jsem nechal potemnělá okna tří bloků montauského centra za sebou a vydal se do dlouhého, příkrého kopce vedoucího z města. Noc byla plná hvězd a cvrčci přehlušovali dopravu. Dělal jsem si starosti o Danu.

Prošel jsem kolem sešlého kamenného sídla historické společnosti a bílé budovy městské knihovny ze šedesátých let, kde jsem se často stavoval cestou ze školy.

Peter a já jsme tuhle trasu prošli nejméně tisíckrát a každá prasklina v chodníku mi byla povědomá. Chodili jsme tam pěšky, jezdili na skateboardu a na kole v jakémkoliv extrému easthamptonského počasí. A ačkoliv jsme to měli zakázané, často jsme stopovali. Montauk je totiž jedním z posledních míst v zemi, kde řidiči stále automaticky zastavují cizím lidem.

Odbočil jsem z Dvacáté sedmé do Ditch Plain Road a prošel ostrou zatáčkou u plážového parkoviště. Na příjezdové cestě k domu stál otcův pickup. Mack zřejmě ještě neskončil s oškubáváním hejlů při každotýdenní partii pokeru.

Když budu ještě vzhůru, až se vrátí, vysype výhru na kuchyňský stůl a dáme si spolu skleničku whisky před spaním.

Nikde se nesvítilo, tak jsem potichu zvedl dveře do garáže a vešel do domu přes kuchyň. Vzal jsem si pivo a posadil se v chladné, příjemné tmě. Zavolal jsem Daně, ale ozval se mi jen její záznamník. Co to mělo znamenat?

Seděl jsem v potemnělé kuchyni a vzpomínal na chvíle, kdy jsme já a Peter byli naposledy spolu. Dva týdny před jeho smrtí jsme povečeřeli v módní restauraci na Východní druhé ulici. Vypili jsme dvě láhve červeného a hodně toho napovídali. Bože, byl to tak veselý kluk. Trochu blázen, ale dobrosrdečný. Dokonce mi ani nevadilo, když servírka napsala Peterovi na zátylek své telefonní číslo.

Z nějakého důvodu jsem v myšlenkách zabloudil ke svému případu v právnické firmě, Bahňákovi, a jeho životě v cele smrti. Co měli Peter a Bahňák společné, byl nezájem, s nímž se k nim stavěla společnost. Vládě na Bahňákovi záleželo tak málo, že se neobtěžovala zjistit, zda popravuje toho pravého. A Peterova vražda byla tak bezvýznamná, že ani nestála za vyřešení.

Z myšlenek mě náhle vytrhla hlasitá rána přímo nad mou hlavou. Co to sakra bylo? Někdo musel vlézt oknem do Peterova pokoje a zakopnout o prádelník.

Popadl jsem pánvičku, která ležela na sporáku, a rozběhl se do schodů.

Kapitola 16

DVEŘE PETEROVA POKOJE BYLY ZAVŘENÉ, ale zevnitř se ozývalo sténání. Strčil jsem do dveří, ale setkal jsem se s jistým odporem, a když se mi je podařilo otevřít, zakopl jsem o roztažené nohy těla ležícího na podlaze.

I potmě jsem poznal, že je to můj otec.

Rozsvítil jsem. Nevypadal dobře. Zjevně se mu udělalo zle a upadl, což způsobilo ten rámus. Zmítal se na zádech, jako by bojoval s neviditelným útočníkem. Strčil jsem mu ruku pod hlavu a nadzdvihl ji, ale neviděl mě, jako by byl dítě sužované noční můrou. Jeho oči hleděly dovnitř, k ohni, který plál v jeho hrudi.

„Tati, dostal jsi infarkt. Zavolám záchranku.“ Rozběhl jsem se k telefonu. Když jsem se k němu vrátil, byl jeho pohled ještě nepřítomnější a tlak na jeho hruď jako by zesílil. Nemohl popadnout dech.

„Vydrž,“ zašeptal jsem. „Záchranka je na cestě.“

Z tváře mu zmizela všechna barva a zůstala jen strašidelná, přízračná šeď. Pak otec přestal dýchat a obrátil oči v sloup. Otevřel jsem mu ústa a zahájil umělé dýchání.

Nic.

Raz, dva, tři.

Nic.

Raz, dva, tři. Nic.

Před domem zakvílely pneumatiky a na schodech zaduněly těžké kroky. Hank si klekl vedle mě. „Jak dlouho už je na tom takhle?“

„Tři čtyři minuty.“

„Fajn. Pořád má šanci.“

Hank měl s sebou přenosný defibrilátor. Byla to bílá plastová krabice zhruba velikosti autobaterie. Připevnil otci na hruď elektrody, stiskl tlačítko a pustil do něj elektrický proud.

Teď jsem to byl já, kdo nemohl dýchat. Stál jsem otupěle nad otcem a nechápavě na něj hleděl. Tohle nemůže být pravda. Nejspíš si přišel do Peterova pokoje zavzpomínat.

Pokaždé když Hank stiskl vypínač, projela otcovým tělem křeč.

Ale čára na elektrokardiogramu neukazovala žádnou reakci.

Po třetí m elektrickém šoku ke mně Hank nešťastně vzhlédl. „Jacku je po něm.“

Druhá část

VYŠETŘOVÁNÍ VRAŽDY

Kapitola 17

OTCŮV POHŘEB SE KONAL O DVA DNY POZDĚJI V kostele svaté Cecílie. Na tuto pondělní bohoslužbu se dostavilo snad tisíc stálých obyvatel města. Část se jich tísnila v kapli a ostatní zůstali stát venku. Nikdo nebyl víc překvapen jejich opravdovým zármutkem než já. Můj otec byl rezervovaný a skromný, naprostý opak bodrého bracha, který si snadno získává přátele. Proto jsem si vždycky myslel, že se na něj lidé dívají trochu svrchu. Nebylo tomu tak.

Monsignor Scanlon zavzpomínal, jak v šestnácti letech opustil John Samuel Sanders Mullen Irsko a přijel sám do New Yorku, kde našel útočiště v už tak přeplněném činžáku přezdívaném Pekelná kuchyně. Macklinovi a mé babičce trvalo tři roky, než se jim ho podařilo následovat a můj otec mezitím nechal školy a vyučil se tesařem. I po příjezdu rodičů byl ještě několik let jediný živitel rodiny. „Šestnáctiletý chlapec, který pracoval osmdesát hodin týdně. Dokážete si to představit?“ zeptal se monsignor.

O pět let později Sam a jeho manželka Katherine Patricia Dempseyová hledali nedělení útočiště před asfaltovou výhní. Rozjeli se tedy po longislandské železnici tak daleko, jak to jen šlo. Když vystoupili z vlaku, našli malou rybářskou vesnici, která připomínala otci jeho bývalý domov v hrabství Claře. „Za dva týdny,“ řekl monsignor, „přeťal Sam, mladý muž plný lásky a ambicí, podruhé v osmi letech kořeny a odstěhoval se do Montauku nadobro.“

Často jsem přemýšlel, proč otec projevoval tak malý zájem o bouřlivý rozkvět Hamptonu. Teď jsem pochopil, že když tehdy přijel na konec Long Islandu, snažil se spíš vážit si toho, co měl, než toužit po něčem dalším.

„Ode dne, kdy se Mullenovi přistěhovali do tohoto města,“ pokračoval Thomas Scanlon, „jsem je při mnoha šťastných příležitostech navštívil v domě na Ditch Plains Road, který Sam postavil. Sam Mullen měl všechno, co by si člověk mohl přát hezký domov, ještě hezčí ženu, poctivou práci a v mladém Jackovi a Peterovi pohledné syny, kteří byli vždy dvěma nejjasnějšími světly ve vesnici. Peter byl nejnadanější atlet ve městě a Jack započal nadějnou akademickou kariéru, která ho nakonec zavedla na práva na Kolumbijské univerzitě.

Ale pak,“ řekl monsignor, „se štěstí k Mullenovým obrátilo zády. Nejprve to byla příliš časná smrt Katherine Patricie na rakovinu. Minulý týden došlo ke stále neuspokojivě objasněnému úmrtí Petera Mullena, což byla rána, která měla nepochybně podíl na Samově smrti v pátek večer.

Pochopit boží vůli v těchto událostech je zjevně nad naše omezené schopnosti. Nabízím vám jen to, o čem vím, že je pravda. Že tento život, jakkoliv krátký, a skoro vždy příliš krátký, je nezměřitelně cenný.“

Mack, Dana a já jsme seděli v přední řadě. Za námi třemi z davu zaznívaly očišťující vzlyky ale Mackovy a mé oči byly toho rána suché. Pro nás to nebyla božská vůle, byla to vražda. Kdo zabil Petera, byl také částečně zodpovědný za otcův infarkt nebo alespoň za jeho zlomené srdce.

Jak monsignor pokračoval doprovázený pláčem svých farníků, ucítil jsem na stehně stisk dědečkovy ruky. Pohlédl jsem do jeho zničené tváře a bezedných irských očí.

„V tomhle cenném životě je pár záhad,“ zašeptal, „kterým přijdeme na kloub, ať už s boží pomocí, nebo bez ní.“

Položil jsem svou kostnatou mullenovskou ruku na jeho a opětoval jeho stisk tak pevně, aby bylo jasné, že jsme právě uzavřeli dohodu.

Za každou cenu pomstíme Petera a mého otce.

Kapitola 18

JESTLI SI MYSLÍTE, že nemohlo být nic snadného vmáčknout tisíc dospělých truchlících do kaple postavené pro dvě stovky, pak si představte tu tlačenici, když ten samý dav dorazil ke dveřím číslo 18 v Ditch Plains Road.

Celých šest hodin se našimi šesti malými místnostmi valila celá populace Montauku. Věřím, že do našeho obývacího pokoje vstoupil každý člověk, který se v uplynulých dvaceti letech setkal třeba jen jednou s mým otcem nebo bratrem. Každý mi potřásl rukou a pohlédl mi do očí.

Dostavili se učitelé a trenéři od školky až po střední školu a popisovali Peterovy mimořádné schopnosti v různých sportech a předmětech. Stejně tak obchodníci, kteří zásobovali otce materiálem a sendviči se slaninou. Samozřejmě i politici se ukázali v plném počtu. Stejně tak hasiči a policisté; dokonce i Volpi a Belnap.

Navzdory tomu, jak tvrdý osud postihl rodinu Mullenových v Montauku, bylo nemožné nepocítit vděčné sympatie k jeho nic nepředstírajícím obyvatelům. Lidé se tady zpravidla o své sousedy nestarají.

Avšak nám tady v několika hodinách prošly před očima snad všechny obličeje. Myslím, že od toho pohřby jsou proměnit žal v rozmazanou šmouhu. Tenhle splnil svůj účel dokonale.

Dana odjela kolem sedmé. Obvykle moc nepije, takže jsem jí to neměl za zlé. A vážil jsem si toho, že chápe, že tam chci zůstat a popít se svými starými přáteli a příbuznými.

Mí kamarádi tam byli všichni. Když vlny hostů opadly, shromáždili jsme se v kuchyni. Fenton, Marci, Molly, Hank a Sammy stejná skupinka lidí, s níž jsem se setkal toho večera v Memory.

Všichni jsme nějak zapracovali na Peterově případu, té události nebo jak tomu chcete říkat. Fenton dlouho přemlouval svou bývalou přítelkyni, soudní lékařku v okrese Suffolk, že by Peterova smrt neměla být považována za nešťastnou náhodu. Já si promluvil s lidmi z Daily News a Newsday o možných reportážích nebo jsem je alespoň informoval o tom, co se té noci opravdu stalo.

„Mezi lidmi se o tom hodně mluví,“ podal Sammy zprávu o své prvotřídní klientele. „Začínají mít pocit, že se to začíná vařit i v Domě na pláži. Neubauerovi už zrušili večírek na čtvrtého července. Bezpochyby na znamení respektu.“

Zatleskali jsme si. Velká věc, opravdu, donutili jsme je zrušit jeden všivý večírek.

Ne všechny zprávy byly dobré. Večer před třemi dny vstoupil Hank do restaurace Nichols Café, kde byl šéfkuchařem od opětovného otevření po rekonstrukci, a byl propuštěn na hodinu.

„Nedozvěděl jsem se žádný důvod,“ řekl Hank. „Šéfová mi jenom podala můj poslední šek a popřála mi hodně štěstí. Dva dny jsem nad tím kroutil hlavou jako blázen. Pak mi to jedna servírka vysvětlila. Nichols Café patří Jimmymu Taravallovi, pracháči, který má cenu dobrých pár set miliónů. Taravalla má úzké vztahy s Neubauerem. Je pravidelným hostem na jeho večírcích. Podle mé kamarádky Neubauer zavolal Jimmymu, ten zase zavolal Antoinette Aloisové, mé šéfové, a bylo to. Odlož vařečku, kámo, a běž rovnou na pracák.“

„Začíná jít do tuhého,“ promluvila Molly. „Trochu jsem se poptávala na ten večírek. A pak mě tuhle večer někdo sledoval. Byl to černý bavorák. A dneska večer jsem viděla to samé auto parkovat před mým domem.“

„To je divné,“ ozvala se Marci. „Ten samý kretén sledoval i mě. Je to strašidelné.“

„Kryjte si přirození, kluci a holky,“ řekl Sammy. „Impérium vrací úder.“

Bylo už po půlnoci, když mě poslední smuteční host sevřel ve svém objetí. Zůstali jsme stát s Mackem v jasně osvětlené kuchyni sami. Nalil jsem dvě whisky.

„Na Jacka a Petera,“ řekl jsem.

„Na tebe a na mě,“ řekl Macklin. „Na poslední dva, kteří zbyli.“

Kapitola 19

RÁNO PO OTCOVÉ POHŘBU JSEM SE PROBUDIL S KOCOVINOU. Okolo jedenácté jsem se rozhodl zajet za Danou, částečně proto, abych se jí omluvil za to, že jsem se jí předchozího dne moc nevěnoval, ale hlavně proto, že jsem si potřeboval s někým popovídat. Věděl jsem, že její rodiče jsou stále mimo město; jinak bych se do jejich domu asi nevypravil.

Co se dá říct o „letní chatě“, do které už Neubauerovi vrazili čtyřicet miliónů dolarů? Je skutečná, nebo je to jen vzdušný zámek? Nikdy bych nemohl na ten pozemek vkročit, kdybych nevěděl, jak moc Dana miluje ten dům a pozemek, na kterém stojí. Jak by ho mohla nemilovat? Velké sídlo v georgiánském slohu obklopené jablečným sadem? Dva úžasné bazény? Růžovou zahradu v anglickém stylu? Kruhovou příjezdovou cestu před domem, která vypadala jako postavená pro drahé veterány?

Dojel jsem na Peterově motorce ke garážím, vypnul motor a postavil ji tak, aby nepřekážela. I když jsem byl v domě kdykoliv vítán, měl jsem náhle divný pocit z toho, že tam jsem. Snažil jsem se ho setřást, ale nešlo to.

Zaslechl jsem šplouchnutí v jednom z bazénů.

Došel jsem k místu, odkud jsem viděl na „severní bazén“, jak mu rodina říkala, a náhle jsem se zarazil. Sevřel se mi žaludek.

Dana vylézala z bazénu a na sobě měla černé bikini, o kterých jsem jí řekl, že jí nejvíc sluší. Na opálené pleti se jí třpytily kapky vody.

Přešla po špičkách po ozdobných, ručně malovaných dlaždicích k jednomu z lehátek s bezovými a modrými pruhy. Usmála se, jak ji zaplavily teplé sluneční paprsky.

Nemohl jsem uvěřit vlastním očím. Na lehátku se nerozvaloval nikdo jiný než Frank Volpi. Nezdál se být nijak strhaný svou náročnou prací detektiva. Byl stejně uvolněný, opálený a urostlý jako Dana.

Dana se stále usmívala, když si sedla na lehátko vedle něho. Položila mu mokré, studené dlaně na břicho a on ji hravě popadl za zápěstí. Přitáhl si ji na sebe a ona mu zakryla ústa svými. Když se líbali, viděl jsem jen týl její blonďaté hlavy a jeho ruce, jak jí rozepínají plavky.

Chtěl jsem odvrátit zrak, odejít odtamtud, ale než jsem se stačil pohnout, polibek skončil.

Pak Dana pohlédla Volpimu přes rameno a já si byl dost jistý, že mě zahlédla, než jsem došel k bavoráku a rozjel se tam, kam patřím.

Kapitola 20

CHVILI JSEM JEN TAK JEZDIL PO OKOLÍ RYCHLE, příliš rychle na ty křivolaké, přeplněné vedlejší silnice východního Long Islandu. Cítil jsem se opravdu mizerně, i když ne kvůli sobě ale jo, sakra, jo, kvůli sobě.

Když jsem dorazil domů, bylo po čtvrté hodině. V domě byl stále neuvěřitelný nepořádek po předchozím dni. Pomyslel jsem si, že bych měl raději uklidit, než se do toho bude muset pustit Mack.

Na síťových dveřích byl připevněný vzkaz. Srdce mi poskočilo. Popadl jsem obálku a otevřel ji.

Dopisní papír byl růžový a cítil jsem z něj voňavku.

Stálo na něm IL8400. Memory.

To stačilo. Podobné vzkazy jsem už dostal. Dana se se mnou chtěla setkat v motelu Memory. Právě teď tam na mě čekala. Ta písmena a čísla byla poznávací značka jejího mercedesu SUV. Ten vzkaz a parfém to byla typická Dana.

Neměl jsem do Memory jezdit, ale co mohu říct? jel jsem. Možná jsem někde hluboko uvnitř beznadějný blázen. A nebo ke své škodě až příliš romantický.

Dana tam byla. A co hůř, věděla, že přijedu. Byla si tak jistá sama sebou. No, možná bych tohle mohl změnit.

Otevřel jsem dveře u spolujezdce a naklonil se dovnitř. Mercedes voněl novotou. Voněl také jejím parfémem.

„Posaď se, Jacku. Musíme si promluvit,“ řekla tichým hlasem. Štíhlou, upravenou rukou poklepala na sedadlo.

„Vyhovuje mi to takhle,“ opáčil jsem.

„Není to tak, jak si myslíš, Jacku.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ale to víš, že je, Dano. Když jsem se teď pár hodin jen tak projížděl, všechno mi zapadlo dohromady. Viděl jsem, jak sis včera povídala s Volpim u nás doma. Okolo sedmé jsi odjela. A představ si tu náhodu, Volpi odjel taky. Zbytek už mi budeš muset odvyprávět ty.“

Daně se nějak povedlo podívat se na mě naštvaně. „Přijel k nám dneska ráno, Jacku. Ne včera večer. Říkal, že jde o vyšetřování, ale přivezl si plavky. To je prostě Frank.“

„Takže jsi ho pozvala, aby si zaplaval? Jedna věc vedla ke druhé?“

Dana zavrtěla hlavou. „Jacku, nemůžeš přece věřit tomu, že bych se zajímala o Franka Volpiho.“

„Dano,“ řekl jsem, „proč ses s ním tam venku tak předváděla? To je férová otázka.“

„Poslechni, Jacku, povím ti něco, co jsem se naučila od svého otce život není fér. On to ví, a proto pokaždé vyhraje. Taková jsou pravidla hry. A Jacku, tohle je hra.“

„Dano…“

Zvedla ruku, aby mě zarazila, a mně došlo, že takhle jsem ji nikdy neviděl. „Nech mě domluvit. Vím, že teď je ta nejhorší možná chvíle, ale uvažuji o tomhle už celé týdny. Proto jsem ti asi v pátek večer nepřijela naproti. Jacku, potřebuji prostor. Potřebuji čas, abych mohla být sama sebou… Odjíždím na pár měsíců do Evropy. Ještě jsem to nikdy neudělala.“

„No, to já taky ne,“ řekl jsem. „Utéct od svých problémů.“

„Jacku, nedělej to těžší, než už to je. A pro mě to je těžké.“ Pak jí po tvářích začaly stékat slzy. Nemohl jsem tomu uvěřit. Bylo to příliš zlé, aby to mohla být všechno pravda.

„A Dano,“ zeptal jsem se nakonec, „Volpi jede do Evropy s tebou?“

Nepočkal jsem si na odpověď. Zabouchl jsem dveře auta a odešel. Domníval jsem se, že jsme se právě rozešli.

Kapitola 21

TOHO VEČERA JSEM NEMOHL USNOUT, protože jsem nedokázal zastavit všechny ty zlé myšlenky a představy, které se mi honily hlavou. Nakonec jsem vstal a uklidil nepořádek po otcově pohřbu. Okolo páté ranní jsem se vrátil do postele.

V neděli jsem se vypravil na hodinu a půl dlouhou cestu k prodejci BMW v Huntingtonu. Domníval jsem se, že Peter splácel motorku přímo jemu, a doufal jsem, že když se tam s ní ukážu a řeknu mu, co se stalo, možná mi nabídne slušnou cenu.

Jediný prodavač, kterého jsem tam viděl, byl statný chlapík kolem pětačtyřiceti a já sledoval, jak vychvaluje postaršímu páru stříbrný tourer v plné výbavě.

„Bags!“ představil se mi obchodník, když naložil svým potenciálním obětem hromadu prospektů a brožur. „I když nevím, co bych pro vás mohl udělat, když už vlastníte ten nejhezčí a nejlépe zkonstruovaný dopravní prostředek na světě. Věřte tomu nebo ne, přesně takovou mašinu jsem prodal jednomu fešákovi z Montauku asi před šesti týdny stejná půlnoční modř, stejné černé sedlo Corbin.“

Vysvětlil jsem mu, že to není náhoda, a Bags natáhl ruku a stiskl mi rameno. „To je hrůza. Poslechněte, člověče, dostanete za ni mnohem víc, když si dáte inzerát do New York Times a prodáte ji sám.“

„Doufal jsem, že bych jí mohl splatit část půjčky,“ řekl jsem mu.

Bags vyvalil oči, a to už byly pořádně vykulené na začátku.

„Jakou půjčku? Za tohohle miláčka nedlužíte ani cent.“

Ze zásuvky ve stole vytáhl doklady o prodeji. „Tady to je. Peter mi vypsal šek na devatenáct set dolarů jako desetiprocentní zálohu,“ řekl a ukázal mi kopii. „Zbytek doplatil v hotovosti.“

Ačkoliv měl Bags možná pocit, že mi sděluje dobrou zprávu, poznal, že já to tak nevidím. „Poslechněte, když sem nějaký chlápek přijde s penězi, prodám mu motorku. Prodal bych ji i republikánovi, kdybych měl zrovna špatný měsíc,“ zachechtal se.

Šek byl vypsán na banku v Ronkonkomě, šest odboček po longislandské dálnici. Věděl jsem, kde to je. Když jsme byli děti, porouchal se otcův pickup jednou přímo před ní a my strávili půl noci v tamním servisu. Tak jsme si to jméno zamilovali, že se stalo rodinným pořekadlem.

O deset minut později jsem byl v Ronkonkomě podruhé ve svém životě a seděl u stolu Darcy Hammermanové, ředitelky pobočky Bank of New York. Čekala, že se jí ozvu.

„Peter vás jmenoval jako jediného příjemce hotovosti, takže je celý zůstatek váš. Můžu vám hned vypsat šek, pokud si tady v Ronkonkomě ovšem nechcete zřídit účet.“

Otevřela šekovou knížku velikosti fotoalba a svou pečlivou bankéřskou rukou vypsala šek. Na zadní stranu napsala POUZE VKLAD.

Pak opatrně šek vytrhla z knihy a položila ho přede mě na stůl. Byl na 187 646 dolarů.

Vytřeštěně jsem na těch šest číslic zíral. Tak mizerně jsem se necítil od… no, od včerejška. Co to sakra Peter dělal?

Kapitola 22

POTŘEBOVAL JSEM SI PROMLUVIT S NĚJAKÝM PŘÍTELEM a věděl jsem, kde ho najdu. Byl jsem u něj dokonce objednaný.

Sammymu Giamalvovi bylo devět, když mému bratrovi řekl na rovinu, že je gay. V jedenácti už věděl, že chce být kadeřník. Možná díky těmto svým plánům nebyl Sammy nikdy zvlášť dobrý student, i když byl jedním z nejchytřejších dětí na easthamptonské střední.

V patnácti nechal studia úplně a začal pracovat u Kevina Maplea. Strávil prvních šest měsíců zametáním vlasů. Pak povýšil na šamponování. O šest měsíců později seknul Xavier s prací uprostřed stříhání a Kevin dal Sammymu jeho vlastní křeslo. Zbytek, jak už jsem řekl, patří do easthamptonské historie.

Ale Kevin ho držel zkrátka, přenechával mu jen deset nebo jedenáct hlav denně, a Sammyho vděčnost časem nahradila nelibost. Za tři měsíce toho nechal a v jednom domě v Sag Harboru si otevřel Sammyho ráj vlasů.

Sammy každou neděli Petera zadarmo stříhal a ve slabé chvilce na pohřbu nabídl stejně výhodnou dohodu i mně a dědečkovi. Hned jsem se u něj objednal, a když jsem se vrátil z Ronkonkomy, zastavil jsem na jeho příjezdové cestě.

Sammy mě přivítal vřelým objetím a pak mě usadil do křesla před velkým pozlaceným zrcadlem.

„Tak jak to chceš?“ zeptal se, když mi umyl hlavu.

„Nechám to na tobě. Předveď se.“

Sammy se pustil do práce, zapadl do pravidelného čtyřčtvrtečního rytmu střihnutí, pohybu rukou, pauzy a uhlazení. Chumáče mých vlasů padaly na černobílé dlaždice. Nechal jsem ho několik minut pracovat mlčky a pak jsem položil otázku, ačkoliv jsem se obával odpovědi na ni celou cestu.

„Prodával Peter drogy?“ Studoval jsem Sammyho tvář v zrcadle. Ani nevzhlédl od práce. „Kruci, to ne. Kupoval je.“

„Tak jak to sakra dotáhl na nového bavoráka a sto osmdesát sedm tisíc dolarů na účtu? Můžeš mi to vysvětlit?“

Sammy přestal stříhat. „Jacku, nech to být. Nic dobrého z toho nekouká.“

„Mého bratra někdo zavraždil. Nemůžu to nechat být. Myslel jsem, že mi chceš pomoct.“

Sammy mi jemně masíroval zátylek. „Tak dobře, Jacku. Chtěl jsi pravdu, máš ji mít. Peter byl ten největší dříč v showbyznysu.“ Odkašlal si a potichu pokračoval. Bylo to, jako když se otec odhodlává vysvětlit synovi, jak přicházejí na svět děti. „Tak či tak, každý z nás si tady vydělává na živobytí tím, že slouží bohatým. Tak to prostě je, Jacku. No a Peter jim sloužil trochu víc doslova než my ostatní.“

Začalo se mi dělat nevolno. Dostal jsem strach. Skoro jsem vstal uprostřed střihání. Svého bratra jsem miloval. Ale začínal jsem pochybovat, že jsem ho opravdu znal.

„Nechával si platit za sex? To se mi snažíš říct?“

Sammy pokrčil rameny. „Nebylo to tak, že by měl hodinovou taxu, Jacku. Ale oprašoval několik opravdu bohatých žen a oprašoval je moc dobře. Myslel jsem, že to víš, že ti to Peter řekl. Jenom jsem se domníval, že se nezmínil o tom, že jednou z nich byla i tvá potenciální tchyně Campion Neubauerová. A myslím, že mezi ně patřila i Dana. Ale Jacku, bylo to ještě předtím, než jste spolu začali chodit.“

Kapitola 23

KDYZ JSEM ODEŠEL OD SAMMYHO, zastavil jsem se v baru zvaném Vlčí doupě. Nachází se ve stejné zalesněné části East Hamptonu, kde Jackson Pollock maloval, pil a narážel autem do stromů.

Objednal jsem si černou kávu a pivo, posadil se k baru a přemýšlel co dál. Nakonec jsem vytáhl z peněženky pomačkaný lístek a vytočil číslo na jeho rubu.

Svěží hlas ve sluchátku patřil doktorce Jane Davisové. Neviděl jsem ji a nemluvil s ní už deset let. Ale na střední škole jsme se docela spřátelili, když tato premiantka začala chodit s Fentonem Gidleym, mým prima kamarádem rybářem.

Jane získala plné stipendium na SUNY v Binghamptonu a pak vystudovala medicínu na Harvardu. Od Fentona jsem věděl, že pár let působila jako lékařka rezidentka v Los Angeles a vedla nějaký čas oddělení traumatologie v městské nemocnici v St. Louis. Teď byla hlavní patoložkou longislandské nemocnice a hlavní soudní lékařkou okresu Suffolk.

Jane měla ještě nějakou práci v laboratoři, ale slíbila, že se pak se mnou sejde, a popsala mi cestu ke svému domu v Riverheadu. „Když tam dorazíš první, mohl bys vzít Iris na malou procházku?“ zeptala se. „Klíče jsou pod druhým květináčem od konce. A neboj se jí, je to miláček.“

Vypravil jsem se tam časně a Iris, štíhlý výmarský ohař se světlýma očima, byla bez sebe radostí. Byla velká asi jako dobrman, ale nebyla žádný bojovník, spíš domácí mazlíček. Když jsem otevřel dveře, skákala, ňafala a bruslila drápy po dřevěné podlaze.

Dalších patnáct minut mě vláčela po tom malém předměstí a značkovala hranice svého psího teritoria. To nás spojilo na celý život, a když před domem zastavilo Janino volvo, seděli jsme bok po boku na přední verandě.

V kuchyni Jane nasypala Iris granule, mně nalila kávu a sobě sklenici portského. V uplynulých deseti letech se její vyčouhlá neohrabanost změnila na atletický půvab, ale vyzařovala z ní stále stejná inteligence.

„Počet podezřelých úmrtí na Long Islandu v poslední době trochu poklesl,“ řekla Jane, „takže jsem mohla věnovat Peterovi hodně času.“ Zatahala Iris za průsvitné uši a zahleděla se mi do očí.

„A co jsi zjistila?“ zeptal jsem se jí.

„Tak za prvé,“ řekla Jane, „Peter se neutopil.“

Kapitola 24

JANE SÁHLA DO ODŘENÉHO KOŽENÉHO BATOŽKU a položila na stůl desky se štítkem „Mullen, Peter 5/29“. Pak vytáhla průhlednou fólii s barevnými diapozitivy a jednu zvedla proti kuchyňskému světlu.

„Podívej se na tohle,“ řekla a zamračila se. „To jsou fotografie buněk, které jsem seškrábla z vnitřní stěny Peterových plic. Vidíš ten tvar a barvu na okrajích?“ Obrázky ukazovaly shluky malých kruhových buněk zabarvených do růžová.

Jane vyndala druhou sadu diapozitivů. „Tyhle jsou z plic muže, kterého vyplavilo moře pět dní před Peterem. Ty buňky jsou skoro dvakrát tak velké a mnohem tmavší. To proto, že topící se člověk se snaží dýchat a vdechne vodu do plic. Buňky jako Peterovy se najdou v těle, které někdo hodil do oceánu potom, co přestalo dýchat.“

„Jak tedy zemřel?“

„Přesně tak, jak to na první pohled vypadá,“ řekla a opatrně zasunula diapozitivy zpátky do fólií. „Byl ubit k smrti.“

Otevřela hnědé desky a vzala z nich několik černobílých vytištěných fotografií. „Vím, že jsi Petera té noci na pláži viděl, ale chladná voda zmenšuje otoky a zesvětluje zabarvení. Musím tě varovat, že tady to vypadá mnohem hůř.“

Jane mi podala snímky. Peterův rozbitý obličej nebyl k poznání. Měl jsem co dělat, abych neodvrátil zrak. Na pláži byl jeho půvab skoro nedotčený. Na fotkách měl pleť strašidelně šedou a s těmi modřinami vypadal jako lidský boxovací pytel.

Jane znovu zalistovala v deskách a vylovila rentgenové snímky. Dokumentovaly rozsah a povahu zlomenin. Byly jich snad desítky. Hrotem tužky mi ukázala prasklinu na vrcholku Peterovy páteře.

„Tohle ho zabilo,“ řekla.

Potřásl jsem užasle hlavou. Vztek, který se ve mně střádal v posledních dvou týdnech, jsemuž skoro nedokázal ovládat.

„Co tedy musíš udělat, abys dokázala, že byl někdo zavražděn, vytáhnout mu z hlavy kulku?“ zeptal jsem se znechuceně.

„To je dobrá otázka, Jacku. Poslala jsem svou zpráva easthamptonskému policejnímu oddělení a do kanceláře okresního prokurátora před dvěma týdny, ale jako by se po ní zem slehla.“

Proklínal jsem Franka Volpiho celou cestu od Jane. Měl zprávu o Peterovi a neudělal vůbec nic. Místo toho pořád mluvil o utopení a o sebevraždě. Jak sakra může něco takového krýt? Kdo za tím stojí?

Když jsem pozdě večer dorazil domů, chrápal Mack na gauči v obývacím pokoji. Sundal jsem mu brýle a boty a přikryl ho na noc dekou. Nedokázal jsem dědečka vzbudit a seznámit ho s tím, co jsem zjistil.

Pak jsem dostal nápad. Šel jsem do kuchyně a zavolal Buřtu Kearnsovi, reportéru East Hampton Star, který mi dal své číslo na otcově pohřbu. Za deset minut už Kearns stál ve dveřích s magnetofonem a dvěma čistými bloky.

„Proboha,“ řekl jsem, „vy jste rychlejší než objednaná pizza.“

Kapitola 25

KEARNS MUSEL PRACOVAT CELOU NOC. Když jsem ráno našel na verandě Star, viděl jsem, že se mi konečně podařilo rozbouřit stojaté vody. Článek zabíral celou první stranu. Titulek vytištěný velkými písmeny si kladl stejnou otázku jako já: JAK ZEMŘEL PETER MULLEN?

Pod ním bylo všechno, co jsem předchozí noci vyklopil v kuchyni Kearnsovi: od absurdní představy, že by si Peter nebo kdokoliv jiný chtěl jít té noci zaplavat, až po přesvědčivé a dosud ignorované důkazy surového bití. Reportáž také jasně naznačovala možnost Peterova románku s Campion Neubauerovou.

Součástí článku byly věty, jako „bez komentáře“, „neodpovídá na opakované telefonáty“ a „odmítl odpovědět“, týkající se Franka Volpiho a vyděšených mluvčích Campion a Barryho a společnosti Mayflower Enterprises. Mocný pár byl stále v cizině, kde dohlížel na hladké převzetí Bontaagovy továrny na hračky a Peterova smrt zřejmě nemohla vyvolat změnu v jejich itineráři.

Agresivní reportáž doprovázel pobouřený úvodník požadující vyšetření Peterovy smrti. „Selhání easťhamptonského policejního oddělení, kterému se nepodařilo vyslechnout Campion a Barryho Neubauerovy, přestože k úmrtí došlo na jejich pozemku v době, kdy oběť pracovala na jejich party, je do nebe volající.“ Závěr zněl: „Toto je znepokojující připomínka nerovnosti, která panuje v našem právním systému.“

Přelétl jsem článek pohledem a pak jsem ho šel přečíst Mackovi. „Je to aspoň začátek,“ odfrkl si.

Celý příští týden se celá věc valila East Endem jako letní bouře. Nebylo možné vstoupit do restaurace nebo obchodu, aby si tam člověk nevyslechl pobouřená podezření. Samozřejmě Fenton, Marci, Molly, Hank, Sammy a já jsme měli lví podíl na tom, že Peterova smrt neupadla v zapomnění. Co pro mě začalo jako poslání, se pomalu měnilo v posedlost.

Zpravodajství v médiích neskončilo jedním článkem v našem místním týdeníku. Časopis New York poslal reportéra a fotografa a dvě newyorské televizní stanice uvedly stejné záběry reportéra v kabátu na měsícem osvětlené pláži, kde bylo Peterovo tělo vyplaveno na břeh.

Jednoho večera mi zavolal Dominick Dunne, reportér a spisovatel, jehož dcera byla před mnoha lety zavražděna a který se často objevoval v televizi během procesu s O. J. Simpsonem. „Můj šéfredaktor ve Vanity Fair mě přemlouvá, abych se té reportáže ujal,“ řekl mi, „ale já nenávidím Hamptony v létě.“

„To já taky, ale měl byste to vzít. Můj bratr byl také zavražděn.“

„Máte nejspíš pravdu. Omlouvám se za tu hloupou poznámku. Zatím jsem vám chtěl jenom říct, abyste nedovolil, aby to těm parchantům prošlo.“ Připomínal mi Macka.

Ve firmě Nelson, Goodwin a Mickel jsem se ponořil do Bahňákova případu. Nespravedlnost jeho naplánované popravy a snaha zamést Peterovu vraždu pod koberec se v mé mysli spojily. Připravil jsem dvousetstránkovou odpoveď na soudcovu reakci na naši žádost o testování DNA v Texasu. Starší společník zářil a řekl, že to je ta nejlepší práce, s jakou se u letního pomocníka kdy setkal.

Nebylo divu. Tohle byl hlavní důvod, proč jsem se chtěl stát právníkem.

Kapitola 26

FENTON GIDLEY NAPICHOVAL NÁVNADU NA HÁČKY na palubě své lodi, když k němu Machr připlul v osmimetrovém motorovém člunu Boston Whaler. Vypnul motor a zavolal na statného, světlovlasého rybáře, který byl čistě náhodou nejlepším přítelem Jacka Mullena.

„Ahoj, Fentone. Jak berou?“ zeptal se Machr povýšeně.

Gidley vzhlédl a uviděl velkého chlapa s jizvou na tváři. Neměl čas na mlácení prázdné slámy. „Známe se?“

Machr vytáhl devítimilimetrovou pistoli glock a namířil ji na Gidleyho. „Budeš si přát, abys mě nikdy nepoznal. Teď chci, aby ses pěkně pomalu postavil. Dělej, co říkám. Tak se mi to líbí. A teď skoč do tý zatracený vody, Gidley. Skoč nebo tě střelím rovnou mezi oči. Potěšení bude na mé straně.“

Fenton skočil z lodi, na okamžik zmizel pod vodou a pak se vynořil na hladinu. Na sobě měl šortky, vybledlou havajskou košili a pracovní boty. Snažil se je sundat.

„Jen si je nech na nohách,“ řekl Machr. Naklonil se přes okraj člunu a upřel pohled na Gidleyho. Pak se usmál.

„Dneska umřeš. Přesněji řečeno utopíš se. Chceš vědět proč?“

Gidley byl zjevně chytřejší, než vypadal. Byl ve střehu a hledal cestu jak z toho ven. Ale žádná cesta ven nebyla.

„Kvůli vraždě Petera Mullena?“ řekl. Už teď mu dělalo problémy udržet se na hladině. Hladina byla zčeřená, voda chladná a těžké boty ho táhly ke dnu.

„Peter Mullen nebyl zavražděn…,“ řekl Machr. „Utopil se. Přesně jako se utopíš ty. Zůstanu tady, dokud nepůjdeš pod vodu naposledy. Aspoň neumřeš sám.“

A přesně to Machr udělal. Mířil pistolí na Gidleyho a lhostejně ho pozoroval. Popíjel z láhve ledový čaj. Oči měl chladné a prázdné, jako žraloci.

Gidley byl silný chlap a opravdu miloval život. Trvalo skoro půl hodiny, než šel poprvé pod vodu.

Podruhé to bylo už jen o několik minut později. Když se vyhrabal zpátky na hladinu, vykašlával slanou vodu a pěnu, dusil se jí.

„Peter Mullen se utopil,“ křikl na něj Machr. „Už tomu rozumíš? Vyzkoušel sis, jaký to je pocit?“

Fenton se konečně rozplakal, ale nechystal se prosit toho parchanta o život. Nebyla to velká satisfakce, ale aspoň něco.

Fenton šel znovu pod vodu a okamžitě se pořádně napil mořské vody. Měl pocit, že mu plíce každým okamžikem puknou. Stáhl si boty proč ne, k čertu a poslal je ke dnu. Pak zamířil naposledy k hladině. Chtěl toho hajzla zabít, ale ukázalo se, že všechno bude jinak.

Fenton nemohl uvěřit vlastním očím, když se vynořil na hladinu. Motorový člun odplouval.

„Něco mi dlužíš, Fentone,“ překřičel ten parchant hluk motoru. „Dlužíš mi svůj zatracenej život.“

Fenton pochopil i zbytek vzkazu Peter Mullen se utopil. Tak to bylo a tak to zůstane.

Fenton se ještě chvíli vznášel na vlnách, než sebral síly, aby doplaval ke své lodi.

Kapitola 27

MACHR BYL TOHO DNE MIMOŘÁDNĚ VÝKONNÝ.

V pytlovitých šortkách, příliš velkém tričku a s čepicí saintlouiských Kardinálů staženou těsně ke slunečním brýlím rayban šlapal líně na kole z půjčovny po Ditch Plains Road. Když míjel číslo osmnáct, dlouze si ho změřil pohledem, pak pustil řídítka a klidně projel kolem.

„Koukej, mami, bez držení,“ řekl k bezmračnému odpolednímu nebi.

O několik metrů dál odbočil na přeplněné parkoviště motelu East Deek a postavil kolo do pestrobarevné řady na úpatí dun.

S tubou opalovacího krému, nejnovějším románem od Grishama v ruce a velkým žlutým plážovým ručníkem přes rameno zamířil zpátky k domu na Ditch Plains Road a napodoboval přitom klátivý krok měšťáka na dovolené. Teď přišla ta nejobtížnější část.

Dva domy před Mullenovými přešel parcelu, kde se stavěl velký nový dům, a zamířil směrem k pláži Ditch Plains. Ale pak, jako by si uvědomil, že něco zapomněl, odbočil k zadnímu vchodu domu Mullenových.

Z hluboké kapsy šortek vytáhl ocelovou planžetu a zasunul ji do zámku. Když se při prvních dvou pokusech neozvalo kýžené cvaknutí, uvědomil si, že ty zatracené dveře nejsou ani zamčené.

To je znamení, pomyslel si, když vcházel dovnitř. Nehledej všude překážky. V následující půl hodině se řídil vlastní radou a prohledával zásuvky, skříňky a knihovny. Ale tyto zjevné skrýše nepřinesly to, co hledal. Ani vlhký sklípek či malá půda.

Začal se potit. Ten mizerný barák neměl klimatizaci. Podíval se pod každý obrázek na zdi a nahlédl do obalů starých desek Beatles a Kingston Tria. Pak prohrabal komoru, která byla plná památečních předmětů rodiny Mullenovy.

Kam jsi to sakra schoval, Petere?

Je to důležité, ty parchantě. Mohli by začít umírat lidé včetně těch tvých slídivých kámošů. Mohl by na to doplatit i ten tvůj horkokrevný brácha.

Tak kde to kruci je, ty mizerná chcíplotino?

Po dalších třiceti minutách uviděl, jak na příjezdovou cestu zajíždí Mackův starý datsun. Kdyby ho ten starý páprda vyrušil uprostřed hledání, neměl by na vybranou musel by ho zabít.

Možná by ho měl odrovnat tak jako tak. Ať město uroní ještě pár slz za ty nešťastné Mullenovic hochy. Ne, spontánní chování je pro amatéry. Na jeden den už způsobil trablů až až.

Počkal na schodišti, až vrznou zvedané dveře do garáže, pak vyklouzl zadním vchodem a spěchal směrem k pláži.

K čertu s tebou, Petere. Kam jsi sakra schoval ten salám, kámo?

Kapitola 28

VE STŘEDU RÁNO JSEM BYL ZAVŘENÝ VE SVÉ KANCELÁŘI od osmi od rána. Práce mi vůbec nešla od ruky. Zazvonil telefon. Ještě než jsem ho zvedl, zamumlal jsem: „Ach jo.“

Volal mi Fenton z ostrova.

„Ahoj! Rád slyším tvůj hlas, člověče,“ řekl jsem.

„Radši s tím počkej,“ řekl. Pak mi vyprávěl, co se mu přihodilo předchozího dne na lodi. Když skončil, chtělo se mi rozjet do Montauku, ale jaký by to mělo smysl?

„Máš tušení, kdo to mohl být?“

„Vsadím se, o co chceš, že to byl jeden z těch parchantů, co zabili Petera.“

Když jsem přestal klást Fentonovi na srdce, aby nic nedělal a byl opatrný, zůstal jsem sedět u stolu přemožený pocitem bezmoci. Sammy měl pravdu. Impérium vracelo úder. A mí přátelé pocítili jeho brutalitu.

Jasný okamžik mého dne nastal mezi 9.35 a 9.37. Do kanceláře nahlédla soukromá vyšetřovatelka Paulině Grabowská a v ruce držela papírový sáček.

„Koupila jsem dvě koblihy s polevou a sním jenom jednu,“ řekla a usmála se.

„Víš to jistě?“ usmál jsem se také.

„Naprosto. Jsi v pořádku? Zachráníš dneska Bahňáka v Texasu?“

„Doufám. Díky, že sis na mě vzpomněla. A ten cukr mi udělá dobře.“

„Není zač, Jacku. Je to jenom kobliha.“

Můj nejlepší přítel se skoro utopil, a já se cpal koblihou a flirtoval. To nebylo správné. Ale co jsem mohl dělat?

Před obědem mi zavolala výkonná asistentka Williama Montrose Laura Richardsonová. Montrose, nejstarší z partnerů a předseda řídícího výboru, se mnou chtěl mluvit. Připomněl jsem si, že kdyby mě chtěli vyhodit, nesvíral by sekeru sám mocný Montrose, ale některý z jeho bezvýznamných podřízených.

Přesto jsem se nedokázal zbavit nepříjemné kovové pachuti v ústech.

Kapitola 29

DVEŘE VÝTAHU SE OTEVŘELY VE ČTYŘICÁTÉM ČTVRTÉM PATŘE a já překročil práh podnikového ráje. Krásná Laura Richardsonová už na mě čekala. Tato vysoká, elegantní Afroameričanka, jejíž lesklá pleť ladila se stěnami obloženými mahagonem, mě odvedla dlouhou chodbou k Montyho rohové kanceláři. Celé poschodí naplňovaly nadpozemské ticho a klid.

„Nic si z toho nedělejte, sám jsem si na to nikdy nezvykl,“ řekl Montrose o panoramatickém výhledu z desetimetrové stěny ze skla v jeho kanceláři. On a jeho společník Simon Lafayette seděli ve stejných pohovkách z černé kůže. Za nimi se rozkládal Manhattan od náměstí Spojených národů po Williamsburgský most. Všemi barvami hrající špička mrakodrapu Chrysler Building zářili v samém středu. Připomněla mi Paulině Grabowskou a její tetování mezi jinými věcmi.

„Simona znáte,“ řekl Montrose a pokývl jeho směrem. Nenabídl mi, abych se posadil.

Na jedné stěně visely fotografie jeho ženy a pěti dětí. Ty černobílé snímky v sobě měly něco z oficiálních portrétů královské rodiny.

„Právě jsem říkal Simonovi, jakou báječnou práci odvádíte na tom texaském případu. Všichni si myslí, že vás čeká velká budoucnost nejen nabídka práce v této firmě, ale možná i budoucí partnerství.“

Pak se jeho úsměv rozplynul a stříbrnomodré oči přimhouřily. „Jacku, sám jsem ztratil bratra před několika lety, takže si dokážu představit, čím teď procházíte. Musím vám ale říct něco, co zjevně nevíte, nebo se podle toho alespoň nechováte. Barry a Campion Neubauerovi a jejich společnost Mayflower Enterprises jsou velmi důležití klienti naší firmy.

Jacku, nacházíte se nejvýš, kam jste to doposud mohl dotáhnout,“ řekl Montrose a ukázal na metropoli za oknem. „Tím, že to ohrozíte, otci ani bratrovi život nevrátíte. Zamyslete se nad tím, Jacku. Je to velmi logické a jsem si jist, že mi rozumíte. Vím, že jste velmi zaneprázdněný, a vážím si toho, že jste si udělal čas na tenhle malý rozhovor.“

Stál jsem tam jak solný sloup, ale než jsem se zmohl na vhodnou odpověď, obrátil Monty svou pozornost k Simonovi. Zjistil jsem, že hledím na týl jeho hlavy.

Naše setkání skončilo. Mohl jsem jít. O několik vteřin později už mě krásná Laura odváděla zpátky k výtahu.

Kapitola 30

KDYŽ JSEM ČEKAL NA VÝTAH, nenáviděl jsem se tak, jak to jen osmadvacetiletý člověk dokáže. Což je hodně. Výtah konečně dorazil, ale když se dveře znovu otevřely v mém patře, nedokázal jsem se pohnout.

Hleděl jsem do dlouhé chodby, která vedla k mé kanceláři, a představoval si ten dvacetiletý pochod smrti, který, kdybych měl štěstí a dostatečně silnou hroší kůži, mohl vést zpátky do čtyřicátého třetího. Kdyby někdo prošel kolem, možná by zavolal ochranku. Nebo záchranku.

Nevystoupil jsem a nechal dveře zavřít. Opět se otevřely až v mramorové vstupní hale.

S pocitem úžasné úlevy jsem vyšel na sluncem rozpálenou Lexington Avenue. Následující dvě hodiny jsem se procházel přeplněnými ulicemi, vděčný za své místo v tom anonymním davu. Přemýšlel jsem o Peterovi, otci a varování, které dostal Fenton. Pak na jejich místo nastoupila Dana, Volpi a Dům na pláži impérium zla zjevně natahovalo své spáry až do kanceláří Nelsona, Goodwina a Mickela. Nejsem moc zběhlý v teoriích spiknutí, ale souvislost mezi mnoha nedávnými událostmi se nedala popřít.

Nohy mě donesly do malého parku s výhledem na East River. Byla to vlastně tatáž řeka, která půlila Montrosův výhled, ta, kterou mi ukazoval jako rodinné dědictví. Tady dole se mi líbila víc. Naklonil jsem se přes černé zábradlí a přemýšlel, co mám dělat. Chrysler Building v Montrosově kanceláři mi připomněl Paulině. Protože jsem byl zřejmě jediný v tomhle městě, kdo ještě neměl mobilní telefon, hodil jsem čtvrťák do automatu na hlučném rohu ulice a zeptal se ji, jestli by se mnou nešla na oběd.

„Na Patnácté ulici mezi Druhou a Třetí avenue je hezké malé náměstí s vodotryskem,“ řekla. „Kup něco k jídlu a sejdeme se tam. Co chceš, Jacku?“

„Řeknu ti to při obědě.“

Okamžitě jsem tam zamířil. To znamenalo, že jsem se mohl dívat, jak Paulině hbitě kličkuje po přeplněném chodníku, s hlavou skloněnou a tmavě hnědými vlasy, svázanými do ohonu, kontrastujícími s jejím obvyklým modrým kostýmem. Přes všechno, co se toho dopoledne přihodilo, jsem se neubránil úsměvu. Vlastně ani nekráčela, spíš se vznášela davem.

Našli jsme prázdnou lavičku u zdi a Paulině si rozbalila kuřecí sendvič na celozrnném chlebu. Byl to příliš velký sendvič na tak štíhlou ženu. Ona to věděla také.

„Ty jíst nebudeš? Tak takhle ty si udržuješ štíhlou linii, držíš hladovku?“

„Nemám vůbec hlad,“ řekl jsem. Zatímco jedla, vyprávěl jsem jí o své návštěvě na vrcholku světa. Její oči vyjadřovaly sympatie, pak hněv, a když jsem jí řekl o Montyho úžasném výhledu na její tetování, i trochu veselí.

Tohle město je plné žen, které díky své představivosti a stylu dokážou maximálně využít i minimální půvab. Paulině dělala všechno pro to, aby ten svůj skryla. Bez valného úspěchu.

Věděla už o spojení Neubauerových s firmou a provedla v tom směru malé soukromé vyšetřování. „Osobně nemám Barryho Neubauera ráda. Má šarmu na rozdávání, ale mně z něho běhá mráz po zádech. Mayflower má účet u nejdražší eskortní služby ve městě,“ řekla Paulině. „U některých korporací to není tak neobvyklé. Funguje to jako nějaký klub, Jacku. Potřebuješ doporučující dopis, jsou tam vstupní pohovory a musíš složit padesát tisíc dolarů. To všechno je obecně známé.

To další ale známé není,“ pokračovala. „Před dvěma lety se jedna z jejich nejlepších dívek utopila, když údajně spadla z jachty během noční plavby s Neubauerem a jeho přáteli. Tělo se nikdy nenašlo a Nelson, Goodwin a Mickel smetli celou věc ze stolu tak dokonale, že se nikdy nedostala ani do novin.“

Zíral jsem na dlažbu a otřásl se. „Kolik se dneska platí za mrtvou luxusní prostitutku?“ zeptal jsem se.

„Pět set tisíc dolarů. Skoro stejně jako za byt v centru. Té dívce bylo devatenáct.“ Pohlédl jsem jí do očí. Právě dojedla sendvič a ometala ze sebe drobečky.

„Proč mi tohle říkáš, Paulině?“

„Chci, abys věděl, do čeho jdeš, Jacku. Chápeš to?“

Pak mě to náhle napadlo a já se nedokázal udržet. „Paulině, pomoz mi s Peterovým případem,“ vyhrkl jsem. „Pracuj jednou pro změnu na straně dobra.“

„To nevypadá jako dobrý krok v mé kariéře,“ řekla Paulině. „Promyslím si to.“ Pak vstala a odešla. Díval jsem se za ní, jak kráčí ke Třetí ulici, a pak mi zmizela v hustém proudu chodců.

Kapitola 31

„TO, CO CHCI,“ vysvětloval Rob Coon s nakažlivým nadšením, „není další pěkný anglický park, ale dokonalé bludiště, do kterého na jednom konci vstoupíte a na pár dní se ztratíte, než najdete cestu ven.“

Marci Burtová a její potenciální zákazník podobající se zlatému dolu seděli v prosluněném předním boxu restaurace Estia, popíjeli kapucino a vychutnávali si delikátnost projektu.

Coon, třicetiletý potomek rodiny specializující se na podzemní garáže, jí objasnil zdroj své inspirace: „Tuhle jsem si půjčil Mstitele na DVD. Až na Umu to nestálo za nic. Ale to bludiště bylo skvělé.“

„Bude to úžasný projekt,“ řekla Marci, a přestože se jí před očima míhaly znaky dolarů, myslela to vážně. „Ideální by bylo vyprojektovat to tak, aby bylo možné měnit směr a nikdo se nezačal nudit.“

Conn zářil. „Chytré,“ řekl.

Zabrali se do nadšené debaty o tvarování jehličnanů, knihách o zahradách, možných vzorech. Mluvili právě o inspirační cestě do Skotska, když se Coon zarazil uprostřed věty.

Detektiv Frank Volpi a další dva muži v tmavých oblecích vstoupili do té oblíbené restaurace v Amagansettu. Coonův pohled je sledoval do zadního boxu.

„Vy je znáte?“ zeptala se Marci.

„Ten vysoký chlap s bradkou je Irving Bushkin. Hodně lidí ho považuje za nejlepšího obhájce v Americe. Kdybych někdy zabil svou ženu, byl by první, komu bych zavolal. A myslím, že ten muž po jeho levé ruce je suffolský okresní prokurátor Tim Maguire.“

Coon nepoznal Volpiho, ale Marci ano. Uvědomila si, že ta schůzka může mít něco společného s Peterovou smrtí. „Bobe,“ řekla Marci, „tohle je ten nejzajímavější úkol, před kterým jsem kdy stála. Ale potřebuji třicet vteřin, abych si mohla zavolat.“

Zavolala mi do kanceláře a já vytočil Kearnsovo číslo ve Staru. Ani ne za pět minut se venku ozvalo zakvílení pneumatik a Kearns stál s mikrofonem v ruce u Volpiho stolu.

„Co vás přivádí do města?“ zeptal se Kearns Irvinga Bushkina, a ačkoli se nedočkal odpovědi, pokračoval: „Kdo je vaším klientem? Souvisí vaše návštěva nějak se smrtí Petera Mullena?“

Malý, obtloustlý, s tlustýma, pihovatýma rukama nevypadal Kearns nijak výjimečně, ale měl kuráž. Podle Marci je bombardoval otázkami tak dlouho, až mu Volpi začal vyhrožovat zatčením pro obtěžování. On však ještě vytáhl fotoaparát a rychle si slavného návštěvníka a jeho společníky vyfotografoval.

Ale to nebylo na celé věci to nejlepší. Když Kearns odešel, objevila se u jejich stolu Megan, servírka, která předtím přijala jejich objednávku, a oznámila jim, že došlo k chybě. „Obávám se, že těstoviny speciál už došly,“ řekla.

„Je deset minut po poledni,“ protestoval Volpi, ale servírka jen pokrčila rameny.

Všichni tři neochotně změnili objednávku na cheesburgr a krocaní sendvič. Vzápětí se Megan vrátila s další špatnou zprávou. „Tak tohle už nám taky došlo,“ řekla. „Popravdě řečeno nemáme už vůbec nic.“

Volpi, Irving Bushkin a okresní prokurátor Tim Maguire vyběhli rozzuřeně na ulici. O půl hodiny později Marci stvrdila potřesením rukou dohodu, že postaví opravdové anglické zahradní bludiště, jediné v Hamptonech. Alespoň na týden.

Kapitola 32

KVŮLI BAHŇÁKOVI A ZŘEJMĚ TAKÉ PROTO, že jsem ještě nebyl úplně připravený zahodit svou právnickou kariéru, jsem se vrátil k Nelsonovi, Goodwinovi a Mickelovi a strávil celý pátek prací na odvolání. Dopoledne jsem si znovu prošel jeho spis a šokovalo mě minimální úsilí, které vyvinul jeho soudem přidělený obhájce.

Poobědval jsem s Paulině, která mi řekla, že stále přemýšlí o mé nabídce práce na straně dobra. Nevím, o čem jsme ještě mluvili, ale najednou byly tři hodiny a my spěchali zpátky do kanceláře. Každý sám.

Po zbytek odpoledne jsem sepisoval odpověď texaskému soudci. Mám-li ji posuzovat sám, byla přesvědčivá. Bylo po jedenácté večer, když jsem poslal emailem kopii Exleymu.

I když jsem měl z celého dne dobrý pocit, jakmile jsem nasedl na Peterovu motorku a sklopil hledí jeho modré přilby, začal se mi v hlavě přehrávat můj život jako depresivní video. Na sebezpytování nebyla ta pravá chvíle. Nepodařilo se mi v mém dosavadním životě najít mnoho nesobeckých nebo šlechetných skutků.

Samozřejmě mi nedalo žádnou práci vyhrabat to špatné. Nejošklivější věc, která mi vytanula na mysli, se přihodila před sedmi lety. Bylo to v Middlebury, kde jsem byl jako jednadvacetiletý student posledního ročníku. Peterovi bylo tehdy třináct. Byly zimní prázdniny a on přijel strávit dlouhý víkend se svým velkým bráchou. Jednoho večera jsme si vypůjčili od mého spolubydlícího auto a vypravili se na Čínu. Cestou zpátky na koleje nás zastavil místní policista kvůli rozbitému koncovému světlu. Byl to pěkný parchant a rozhodl se prohledat auto.

Teď mi dochází, že ten polda hrál tenkrát roli místního občana a my byli malí bohatí parchanti. Proto nepřestal, dokud nedržel mezi kostnatými prsty hubenou cigaretu marihuany. Vysvětloval jsem, že auto patří mému spolubydlícímu a že jsme o té trávě neměli ani tušení. On mě však ignoroval a odvezl nás na stanici, aby s námi sepsal protokol kvůli přechovávání drogy.

Když jsme tam dorazili, prohlásil Peter, že ten joint patřil jemu. Nesnažil jsem se to popřít. Peter věděl, co dělá. Já měl v plánu jít na práva. On se nechystal ani na vysokou. Já byl dospělý. On nezletilý, takže mu nemohli nic udělat.

Tím se ale samozřejmě nijak neospravedlňuje to, co jsem neudělal. Opravdu skvělý vzor pro malého brášku.

Vybavil se mi okamžik, kdy se ten polda obrátil ke mně a zeptal se, jestli ta tráva opravdu patří Peterovi, a já jen pokrčil rameny.

Rozvzpomenout se na ten incident za jízdy na Peterově motorce byl špatný nápad. Bylo to, jako by mnou projel elektrický proud. Měl jsem co dělat, abych se udržel na longislandské dálnici. Týden po tom zatčení ve Vermontu bylo obvinění staženo kvůli prohlídce bez povolení. Nikdy jsem Peterovi neřekl, jak špatně jsem se zachoval. Možná jsem to byl já, kdo ho přivedl na šikmou plochu, která mu přivodila smrt.

Kapitola 33

NEBYLO JEŠTÉ DESET, když mě v sobotu ráno probudil příjemný zvuk ženského smíchu. Macklin zřejmě nahazoval svůj úlisný šarm zednickou lžící. I když podle toho, jak ten milý smích přerušoval jeho vyprávění, to byla spíš lopata.

Jak jsem scházel ze schodů, přemýšlel jsem, kdo tak mladý a hezký nás mohl navštívit v sobotu ráno, aby vyprovokoval Macklina k takovému výkonu.

Když jsem se přiloudal do kuchyně, usmála se na mě od stolu Paulině Grabowská. Vypadala tam tak přirozeně, jako by chodila k Macklinovi na kus řeči celý život.

„Máme návštěvu,“ řekl Mack, „která tvrdí, že je tvá přítelkyně. A je tak milá, že jí to ani nemůžu mít za zlé.“

„Nevěděl jsem, že jedeš po ženách s tetováním.“

„Ani já ne,“ zavrtěl Mack hlavou. „Osmdesát šest let jsem žil ve lži.“

Podle toho, jak se Paulině rozesmála, jsem poznal, že na ni udělal dojem.

„Nepovzbuzuj ho, prosím tě,“ řekl jsem. „Je to horší než krmit zvířata v zoo.“

„Dobré ráno, Jacku,“ přerušila naše škádlení. „Nevypadáš nijak skvěle.“

„Díky. Mám za sebou dlouhý večer v práci. Ale i když na to nevypadám, jsem přinejmenším stejně rád jako Mack, že tě vidím.“

„Dej si kafe. Je jako z jiného světa. Máme práci.“

Nalil jsem si velký hrnek kávy a vzal si ho na zadní verandu, kde si Paulině sedla vedle mě na dřevěné schody. Po mé dlouhé noci byla přímo andělským zjevením a ve svém tričku, kraťasech a červených teniskách vypadala tak báječně, že jsem měl co dělat, abych na ni nezíral.

„Rozhodla jsem se pomoct dobré věci. Jen doufám, že to není osudná chyba.“

Paulině vytáhla dva listy papíru s dlouhými seznamy. „Tady jsou všichni, kteří přišli na ten večírek v Domu na pláži,“ řekla. „A tady jsou všichni, kdo tam pracovali.“

Třetí od shora na druhém seznamu byl „Peter Mullen parkování aut“ a naše telefonní číslo. „Jak se ti to podařilo sehnat?“ zeptal jsem se ji. „Taky jsem to zkoušel, ale marně. Všichni jsou tady teď hrozně podezíraví.“

„Mám kamaráda, který je velice talentovaný a bezskrupulózní hacker. Potřebovala jsem jen emailovou adresu organizátorky té party a jméno její webové schránky.“

Následovala trapná pauza. Navzdory své nejlepší snaze jsem zůstal na Paulině zírat.

„Proč se na mě tak díváš?“

„Asi mě trochu překvapilo, že ses rozhodla do toho jít.“

„Já taky. Tak nekoukej darovanému vyšetřovateli na zuby.“

Kapitola 34

„ZAČNEME S NAJATÝMI POMOCNÍKY,“ navrhla Paulině. „Tedy s těmi, se kterými jsi ještě nemluvil.“

První telefonát, který přinesl ovoce, patřil Christianu Sorensonovi, který tehdy parkoval auta s Peterem a jehož otrávená přítelkyně zvedla telefon po dlouhém vyzvánění. „Christian říkal, že bude v baru Škeble mýt nádobí,“ řekla nevrle do telefonu. „To znamená, že je nejspíš někde jinde.“

Bar Škeble je okázale neokázalá chatrč přímo na Dvacáté sedmé ulici na půl cesty mezi Montaukem a Amagansettem. Obsluha je minimální a výzdoba nulová, ale něco z tamní atmosféry a kazet s klasickým reggae z něho udělalo instituci. V srpnu si tam člověk počká i hodinu, aby mohl utratit čtyřicet dolarů za oběd.

Paulině a já jsme měli štěstí, že jsme našli místa u pultu, a objednali jsme si dvě misky rybí polévky. Bylo to skoro jako rande.

Viděl jsem, jak se Sorenson vzadu sklání nad dřezem, a konečně vyšel z kuchyně v promočené zástěře a gumových rukavicích.

„Myslím, že si se mnou nebudete chtít potřást rukou,“ řekl.

Představil jsem mu Paulině a ona mu vysvětlila, že se snažíme dozvědět víc o tom, co se stalo Peterovi té noci na večírku. Christian byl rád, že nám může pomoci. „Pracoval jsem tam celou noc. Trochu jsem se divil, že se mnou nechtěl mluvit nikdo od policie.“

„To je částečně důvod, proč jsme tady,“ řekl jsem mu. „Uzavřeli celou záležitost jako nehodu nebo sebevraždu.“

„Tak to určitě nebylo,“ řekl Christian, „ale možná se poldové bojí, že v tom, co se Králíkovi stalo, má prsty nějaký pracháč.“

„No, a kdyby se policie ozvala,“ zeptala se Paulině, „co byste jim řekl?“

Sorenson zkřížil svalnaté paže na hrudi a spustil. V tom okamžiku to začalo být zajímavé.

„Tak za prvé, Peter tam dorazil pozdě jako obvykle, takže jsme na něj my ostatní byli trochu naštvaní. Pak ale pracoval jako ďas. Těsně předtím než zmizel, jsem viděl Billa Collinse, který tam ten večer dělal číšníka, jak mu strká do kapsy nějaký vzkaz.“

„Jak víte, že to byl vzkaz?“ zeptala se Paulině.

„Protože jsem viděl, jak ho otevírá a čte.“

„Ptal jste se Billyho Collinse, od koho byl?“ zeptala se.

„Chtěl jsem, ale nenarazil jsem na něj.“

„Víte, kde bychom ho mohli najít?“

„Naposledy, co jsem o něm slyšel, dělal asistenta nějakému profesionálnímu golfistovi v Maidstonu. Říká se o něm, že je blázen do golfu, a tohle dělá asi proto, že ho nechají trénovat zadarmo.“

„To zní jako dobrý kšeft,“ řekl jsem.

„Ani z půlky tak dobrý jako tenhle,“ řekl a zvedl ruce v gumových rukavicích.

„Díky, Christiane,“ řekla Paulině, „a mimochodem, pozdravuje vás vaše přítelkyně.“

„Opravdu?“

Kapitola 35

„UDĚLALA JSI NA MĚ DOJEM,“ řekl jsem Paulině cestou k autu.

„Jsem prostě dobrá, Jacku. A někdy mi pomůže štěstí. Toho večera tam parkovalo auta osm lidí. Náhodou jsme narazili zrovna na toho, který něco viděl. Tak kde je Maidstone? Jsem na ten podnik vhodně oblečená?“

Žil jsem tam celý život, ale až do toho odpoledne jsem na posvátné území Venkovského klubu Maidstone nevkročil. Ale nebyl jsem sám. Maidstone, postavený na břehu Atlantiku po vzoru starých anglických golfových hřišť, není právě místo pro starousedlíky.

Navzdory tomu, jaký je to snobský podnik, je velmi snadné do něj proniknout. Žádná ochranka před branou. Dokonce ani ta brána. Párek návštěvníků ve dvacet let starém volkswagenu může vjet přímo dovnitř, zaparkovat před obrovskou kamennou budovou klubu a zamířit k odpališti. A když se přitom chováte, jako byste měli od samého pánaboha právo tam být, nikdo neřekne ani ň.

Nevím, jestli jste někdy byli ve venkovském klubu, jako je Maidstone, ale panuje v něm naprostý klid, jako by si celé místo, od pečlivě udržovaného trávníku po bezmračné nebe, vzalo valium a zapilo ho dobře vychlazeným martini. Dokázal bych si na to zvyknout.

Billyho Collinse bylo těžké přehlédnout. Byl to ten, kdo odpaloval jednu skvělou ránu železem za druhou. Byl to také jediný golfista široko daleko.

„Ahoj, Jacku. Chápeš tohle místo?“ řekl. Stále přitom svíral hůl a vyměřoval si úder, než pošle další míček do té idylické krajiny.

„Tohle je jedno z nejlepších hřišť na Long Islandu, ale většina členů je stará nebo mají i jiná letní sídla, takže je tady polovinu času prázdno.“

„Jak ti to jde?“ zeptal jsem se.

„Stojí to za prd,“ řekl Collins a předvedl další dokonalý odpal.

Paulině úmyslně přistoupila ke Collinsovi blíž, takže přestal odpalovat další míčky. „Chtěli bychom s vámi mluvit, protože nám Christian Sorenson řekl, že vás viděl předávat Peterovi nějaký vzkaz. Bylo to těsně předtím, než zmizel té noci u Neubauerových.“ Líbilo se mi, jak Paulině umí mluvit s lidmi. Nesnažila se vystupovat drsně ani falešně flirtovat. Vůbec na nic si nehrála.

„Bylo na tom rozhodně něco divného,“ řekl Collins a sklonil hůl.

„Jak to myslíte?“

„Ten vzkaz byl růžový a navoněný, ale dal mi ho chlápek, který se tam potloukal s jiným chlápkem.“

„Znáte je?“

„Ne. Podle jejich vzhledu jsem je odhadoval na Neubauerovy osobní trenéry. Ale neměli to držení těla, tu kypící energii. A nesnažili se tam sehnat další prachaté klienty. Kromě toho nebyli nejmladší. Tak kolem čtyřiceti.“

„Proč jste nezavolal na policii?“ zeptala se Paulině.

„Toho dne, co našli Peterovo tělo, jsem volal Frankovi Volpimu třikrát. Nechal jsem mu vzkaz, ale nikdy se mi neozval.“

Kapitola 36

OBLOHU ZMĚKČIL SOUMRAK a my vyjeli z Maidstone a zamířili do Further Lane, jedné z nejlepších adres ve městě. Je to cosi jako ulice, kde sídla za pět miliónů dolarů stavějí na odiv svou skromnost. Může se s ní měřit jen West End Road se sídly jako Quelle Barn a Grey Gardens.

„Kousek od Detroitu,“ řekla Paulině, „v Birminghamu a Auburn Hillsu jsou bohaté čtvrti, kde bydlí šéfové automobilek a baseballoví hráči, ale ve srovnání s tímhle je to nic. Když jsem byla malá, jezdívali jsme se do Birminghamu dívat na vánoční osvětlení.“

„Nikdo nemá tušení, jak přemrštěné a absurdní to tady je. Tito lidé kupují domy za deset miliónů, aby je mohli dát zbourat.“

Jedno sídlo splývalo s druhým, a přestože domy byly vkusné, působila celá ta čtvrť zvláštním dojmem. Nebyla to běžná předměstská ulice, na které jsem byl zvyklý místo kombíků parkovaly před domy ferarri a každá stopa nepořádku po dětech byla pečlivě zahlazená.

„Žijeme v divné době,“ řekl jsem. „Každý věří, že na něj bohatství čeká za prvním rohem. Myslím, že je to něčím, co dávají do vody.“

„Já si kupuju každý týden sázenku Lotta,“ přiznala Paulině. „A to piju vodu z lahví.“

Rozhovor se vrátil k Peterově vraždě a vyšetřování.

„Vlastně jsem odvolal z případu všechny své přátele,“ řekl jsem jí.

„Proč jsi to udělal, Jacku?“

Vyprávěl jsem Paulině, co se stalo Fentonovi na lodi, jak dostal Hank vyhazov z práce a že Marci a Molly někdo sledoval.

Paulině jenom pokývala hlavou. „Nezapomeň, co jsem ti říkala o těch velkých zvířatech, mladý Jacku.“

„Je mi dvacet osm, Paulině.“

„No jo,“ přikývla. Pak sáhla do kabelky a vytáhla malý revolver. „Už jsi po někom střílel? A střílel už někdo po tobě?“

„A co ty?“ zeptal jsem se.

„Už jsem ti říkala, že jsem z Detroitu.“

Díval jsem se, jak se Paulininy veselé oči upírají na cestu a vlasy jí vlají ve větru, a uvědomil si, že nejlépe udělám, když budu jen mlčet a usmívat se. Protože vedle Paulině jsem se cítil šťastný. Jak prosté.

„Zůstaň na večeři,“ řekl jsem, „a já tě vezmu na pizzu k Samovi.“

„To zní dobře, ale musím se vrátit. Možná někdy jindy.“

„Artyčoky a slanina, jin a jang přísad na pizzu?“

„Jsi vytrvalý.“

„Po pravdě řečeno, co se týče žen, velmi snadno se vzdávám.“

„Možná přišel čas něco s tím udělat.“

Kapitola 37

MOJE MOTORKA, už jsem ji začal považovat za svoji, byla stále zaparkovaná před domem. Poté co mě Paulině vysadila, jsem stál vedle ní a díval se, jak oranžová koncová světla auta mizí směrem k Manhattanu.

Zdálo se mi, že je příliš brzy, abych už zůstal sedět doma. A trochu se mě dotklo, že Paulině odmítla mé pozvání na večeři. Líbila se mi a myslel jsem, že se já líbím jí. Samozřejmě to samé jsem si myslel i o Daně. A protože jsem neměl kam a s kým jet, skočil jsem na bavoráka a zamířil na západ.

Kousek za městem jsem najel na starou montauskou dálnici, opotřebovanou silnici plnou hrbolů a výmolů, která dala mně a Peterovi poprvé okusit dráždění na genitáliích. Přejmenovali jsme ji na „Penisovou silnici“, protože pokud jste jeli dost rychle, cítili jste to právě tam.

Té noci jsem myslel na Petera i Paulině, když jsem dal plyn naplno a ucítil ve tváři svěží vítr. Ať žije Penisová silnice.

Za chvíli jsem už byl zpátky na silnici 27 a projížděl kolem luxusních bytových komplexů a přepychových restaurací. Pokaždé když jsem sedl na motorku, jsem s ní uměl zacházet o něco lépe, učil jsem se, jak se naklánět do zatáček, koordinovat spojku a plyn.

Když jsem odbočil ze sedmadvacítky na Bluff Road, napadlo mě, že jedu nejspíš stejnou trasou, kterou projížděl Peter oné osudné noci. Nepociťoval jsem to jako náhodu.

Sídlo Neubauerových se nacházelo ani ne půl kilometru od křižovatky. Když jsem uviděl otevřenou bránu, podvědomě jsem zastavil a projel jí. O sto metrů dál jsem vypnul motor a světla. Pak jsem sjel pomalu dolů na pláž.

Postavil jsem motorku do hustého křoví na poslední duně, zul si boty a posadil se na chladný písek na kraji příboje.

Všechno na tom místě mi připomínalo tu noc, kdy mě tam přivezli podívat se na Peterovo tělo. Měsíc svítil stejně jasně jako tehdy. Příboj byl stejně vysoký a hlasitý.

Zatímco jsem se rozhlížel kolem, příliv stoupl a voda mi zalila kotníky. Lekl jsem se a ucukl. Nikdo, kdo nemá tulení kožich, by se v takovéhle noci neodhodlal vstoupit do vody.

Pak už jen vím, že jsem si strhl šaty a se šíleným řevem se rozběhl proti příboji.

Nikdo by do té vody nevlezl, pokud by k tomu neměl obzvlášť dobrý důvod, že?

Udělal by to Peter? Zdálo se mi, že je vhodná chvíle to zjistit.

Studená voda mrazila v kostech, a to bylo o měsíc později, než když se tam Peter údajně utopil. Po třech krocích mě rozbolela chodidla a lýtka. Ale běžel jsem dál skrz tříšť první vlny a vrhl se po hlavě pod klesající hřeben následující.

Jako v šoku jsem divoce plaval od pobřeží, dokud jsem nenapočítal třicet temp. Když jsem se zastavil, byl jsem už daleko od příbojových vln. Bezpečí pláže se zdálo být v nedohlednu.

Po dobu, která mi připadala jako několik minut, ale nemohlo to být víc než několik vteřin, jsem se pohupoval na měsícem ozářených vlnách. Zhluboka, pomalu jsem dýchal a mé tělo si už trochu zvyklo na chlad.

Peter by tohle neudělal. Sakra, ne. Peter nenáviděl zimu… a kromě toho, Peter miloval Petera.

Dokázal jsem ovládat dech, ale neuměl jsem ovládnout mozek. Byl jsem až po krk v černém oceánu a začínal se bát.

Začal jsem plavat zpět k pláži stejně zoufale, jako jsem ji opustil. V polovině cesty jsem se svezl příliš daleko na příbojové vlně.

Náhle zůstal oceán za mnou a já se ocitl v černé prázdnotě. Zachvátila mě hrůza. Pak mě vlny strhly zpět. Byl jsem ztracený v černém víru. Připadal jsem si jako pohřbívaný zaživa. Nemohl jsem dýchat. Vlny si se mnou pohazovaly sem a tam a otloukaly mě o dno poseté škeblemi.

Nějak jsem si uvědomil, že s nimi musím přestat zápasit. Sevřel jsem si nos a snažil se zadržet dech. O několik vteřin později jsem se vynořil na hladinu a zoufale lapal po vzduchu.

Nebyl jsem však připraven na druhou vlnu. Byla menší, ale dostala mě. Pořádně jsem se napil slané vody. Kdyby mě nenapadlo, jaké řeči o další sebevraždě by si Mack musel vyslechnout, kdybych to nepřežil, možná bych se vzdal. Vlny jako by žily vlastním životem. Bušily do mě jako beranidla. Nakonec mě však oceán vyplivl a já se doplazil na pláž.

Přestože mi Jane Davisová jasně řekla, že se Peter neutopil, musel jsem se o tom přesvědčit sám.

Myslím, že se mi to podařilo. Peter si té noci nešel zaplavat. Můj bratr byl zavražděn.

Třetí část

PÁTRÁNÍ

Kapitola 38

JEDNOHO ČASNÉHO SRPNOVÉHO RÁNA jsem se převalil ve své posteli v Montauku a spokojeně si vzdychl. Jednou za uherský rok si Mack vezme do hlavy, že připraví „pořádnou snídani“, a stačil jeden nádech, abych poznal, že Mack je dole v plné práci.

Seběhl jsem ze schodů a našel ho, jak se krčí nad sporákem. Jeho pozornost se soustředila na čtyři plynové hořáky. Rozhazoval při tom rukama jako Toscanini, když diriguje koncert v Carnegie Hall.

Vdechoval jsem mastnou vůni a sledoval mistra při práci. Mack měl příliš plné ruce práce se smažením, aby mi věnoval pozornost, a já se ho v ten delikátní okamžik neodvažoval vyrušit. V pestré armádě kastrolů a pánví bublaly a prskaly párky, slanina, brambory, houby, rajčata a červené fazole v simultánním finále rozkoše. Připravil jsem na stůl džemy, začal vymačkávat pomeranče, a když jsem dostal pokyn, dal jsem chleba do topinkovače.

O pět minut později sporáková symfonie skončila. Za vzrušeného mávání sběračkami a vařečkami se štědrý obsah všech nádob přemístil na velké talíře. Posadili jsme se ke stolu a začali míchat dohromady červenou, žlutou, černou a hnědou podle naší geneticky předurčené chuti. Bylo to, jako by uplynulo jen několik vteřin od okamžiku, kdy z topinkovače vyskočily poslední krajíčky chleba určené pro závěrečný úklid talířů. Pak už jsme jen seděli a zamyšleně popíjeli irský čaj.

„Pánbůh ti požehnej, Macku, to bylo lepší než sex.“

„Pak to děláš špatně,“ opáčil a spláchl poslední kůrku s marmeládou velkým douškem čaje.

„Budu víc trénovat,“ slíbil jsem, nalil si další šálek a zamířil na verandu pro noviny. Cestou zpátky jsem přelétl očima titulní stranu. Věděl jsem, že to přijde ale teď to bylo oficiální.

„Přečti si tohle,“ řekl jsem a položil noviny vedle Mackova špinavého talíře.

Přes jeho kostnatá ramena jsem ještě jednou četl ten úžasný titulek: ZAHÁJENO VYŠETŘOVÁNÍ PODEZŘELÉHO ÚMRTÍ MUŽE Z MONTAUKU. Naše oči pokračovaly ve čtení se stejnou nenasytnou dychtivostí, s níž jsme pojídali snídani.

Poprvé za uplynulé dva měsíce se mi chtělo oslavovat. Přiskočil jsem k malému baru a v sedm ráno jsme spláchli tu dobrou zprávu pořádnou dávkou whisky.

„Jen se moc neraduj, Jacksone,“ řekl Mack.

„Uvědomuješ si vůbec, co jsme dokázali?“ zeptal jsem se nadšeně. „Otřásli jsme tím zatraceným systémem.“

„Ten zatracený systém je protřelá stará děvka, Jacku. Bojím se, že se nám ho jen povedlo naštvat.“

Kapitola 39

CELÝ TÝDEN V PRÁCI JSEM RADĚJI MOC NEZVEDAL HLAVU. Říkal jsem si, že když ji moc nebudu vystrkovat z kanceláře, nikdo mi ji neusekne. Nemohu to doporučit jako dlouhodobou kariérní strategii, ale v té chvíli jsem nedokázal moc přemýšlet o své budoucnosti u Nelsona, Goodwina a Mickela ani nikde jinde.

Protože jsme stále ještě nedostali odpověď týkající se Bahňáka, měl jsem čas přemýšlet o začínajícím vyšetřování.

Ve čtvrtek brzy ráno mi zavolala Paulině a navrhla mi, abychom spolu poobědvali. Říkala, že je to „důležité“, a Paulině nemá ve zvyku přehánět. Navrhla zastrčenou restauraci Rosa Mexičana na První avenue.

Když jsem tam dorazil, našel jsem ji u stolu v zadním rohu. Jako obvykle na sobě měla tmavý kostým a vlasy svázané do ohonu. A jako obvykle vypadala skvěle. Ale také se tvářila znepokojeně.

„Jak se máš?“ Neviděl jsem ji už skoro týden a stýskalo se mi po ní. Zkušená Paulině se zdála být poplašená. Lekl jsem se, že mi řekne, že práce na Peterově případu byla hrozná chyba a že konečně přišla k rozumu. Možná jí někdo vyhrožoval.

„Čím víc se zabývám Neubauerem,“ řekla Paulině šeptem, „tím ošklivější věci se dozvídám.“

„Ošklivější, než je shazovat mladé ženy z jachty?“

„Strávila jsem pátráním kolem jeho osoby víc času, než si mohu dovolit. Dostala jsem se až k jeho minulosti v Bridgeportu. Bridgeport není zrovna čtvrť s milionářskými sídly. Jsou to gangy a chudá sídliště.

V roce 1962 a znovu v roce 1965,“ pokračovala Paulině, „když bylo Neubauerovi něco přes dvacet, byli on a chlápek jménem Bunny Levin zatčeni pro vyděračství.“

„Má záznam v rejstříku? To je skvělé.“

„To není skvělé. V obou případech bylo obvinění staženo, když svědci náhle změnili své výpovědi. Jeden svědek zmizel docela.“

„Takže nemůžeme nic z toho použít při vyšetřování?“

„Tak jsem to nemyslela, Jacku.“

„Jestli toho chceš nechat, Paulině, tak mi to prosím řekni. Už tak jsi mi hrozně pomohla. Rozumím tomu, co mi říkáš o Neubauerovi.“

Zatvářila se nešťastně a mě napadlo, že se snad rozpláče. Ale potřásla jen hlavou. „Mluvím o tobě, Jacku. Poslouchej mě. Tihle lidé se umějí postarat, aby jejich problémy zmizely.“

Chtělo se mi k ní naklonit a políbit ji, ale vypadala už tak dost polekaně. Nakonec jsem sáhl pod stůl a dotkl se její ruky.

„K čemu to všechno je, Jacku?“ zeptala se Paulině. „Prostě nad tím nedokážu jen tak mávnout rukou.“

Kapitola 40

PAULÍNE SE NIKDY V ŽIVOTE TAKHLE NEZACHOVALA. Když vyšla s Jackem z restaurace Rosa Mexičana, cítila se neklidná a nechráněná. „Opravdu si myslím, že by nás neměl nikdo vidět, jak se vracíme do práce spolu,“ oznámila.

Jack se pousmál, ale Paulině ho tam nechala stát a zmizela v davu. Aniž by se ohlédla, došla ke Třetí avenue, prošla kolem deseti bloků směrem do centra, odbočila na západ a dorazila na nádraží Grand Central, kde čekal s otevřenými dveřmi vlak číslo šest.

Jakmile se dveře zavřely, vrátila se jí vyrovnanost. Vypravit se do centra bylo vždycky příjemné. Podniknout takový výlet uprostřed pracovní doby mělo v sobě navíc nádech něčeho zakázaného.

Vystoupila z vlaku na Canal Street a pokračovala do centra pěšky až k těžkým dveřím bývalé továrny na popruhy na Franklin Street.

Zazvonila a zabzučení ji pustilo do neoznačeného služebního výtahu, jehož dveře se otevřely přímo do podkrovního prostoru plného artefaktů z výstředního života jejich majitelky. Paulině prošla kolem masážního stolu, cella a cirkusových chůd směrem k obdélníku světla v protější zdi.

Když vstoupila do osvětlené místnosti, spatřila vlnité vlasy své sestry Mony, skloněné nad pracovním stolem. Pájela háčky ke zlatým kruhovým náušnicím, zdobeným jakýmisi hieroglyfy.

Před dvěma lety vyměnila Mona taneční lodičky za kariéru návrhářky avantgardních šperků. V posledních několika měsících zaplavily náušnice, náhrdelníky a prsteny podle jejích návrhů drahé butiky po celém Manhattanu aL. A.

Mona si návštěvy nevšimla, dokud si Paulině nesedla na lavici vedle ní a nepřitulila se k ní jako přátelská siamská kočka.

„Tak jak se jmenuje?“ zeptala se Mona, aniž by zvedla oči od čtyřiadvacetikarátové zlaté náušnice.

„Jack,“ odpověděla Paulině. „Jmenuje se Jack. Je báječný.“

„Mohlo by být hůř,“ řekla Mona. „Mohl by to být John nebo Chuck.“

„To máš asi pravdu. Je to jeden chlápek z práce, který žije se svým dědečkem a jehož bratra nejspíš někdo zavraždil. Znám ho teprve tři měsíce a už mě přinutil dělat věci, které by mě mohly stát všechno, co mám. A nejvíc mě štve, že si dělám větší starosti o něj než o sebe. Mono, on snad má dokonce i svědomí.“

„To vypadá, že v tom pěkně lítáš.“

„Rozhodně. Je to fešák. A nejlepší na tom je, že to zřejmě ani neví.“

„Tak to máte hodně společného,“ podotkla Mona. „Tak co chceš, abych ti řekla?“

„Nemá smysl mi něco říkat. Potřebuju jenom obejmout.“

Mona odložila pájku, sundala si rukavice a sevřela svou chytrou, praktickou a neskonale romantickou sestru ve svém objetí.

„Buď opatrná,“ řekla. „Zní to moc dobře, aby to mohla být pravda, ten tvůj Chuck.“

Kapitola 41

DĚLAL JSEM NA BAHŇÁKOVĚ PŘÍPADU. Bylo to skoro, jako když jsem na jaře pracoval v právní poradně. Na stole jsem měl několik publikací z Národního institutu procesního práva. Také Základy právní techniky od Thomase Maueta, o kterých jsme my studenti mluvili vždy jen jako o „Mauetovi“.

Zazvonil telefon a já zvedl sluchátko. Byla to Montrosova výkonná asistentka Laura Richardsonová. Kruci.

„Bill mě požádal, abych vás pozvala nahoru,“ řekla.

„Teď není ta nejlepší chvíle,“ namítl jsem. „Jsem až po uši zahrabaný v práci.“

„Počkám na vás u výtahu.“

Její telefonát mi zvedl adrenalin stejně jako ten předchozí. Tentokrát jsem se ani tak moc nebál toho, co mi Montrose chce, jako toho, jak bude reagovat. Abych se trochu uklidnil, pomalu jsem prošel celé patro, než jsem nastoupil do výtahu.

„Co vás zdrželo?“ zeptala se Laura, když dojel do čtyřicátého třetího poschodí.

Místo aby mě doprovodila přímo do Montyho kanceláře, zavedla mě do malé, elegantní konferenční místnosti a usadila u černého stolu, osvětleného čtyřmi bodovými světly. Co má být tohle?

„Nemělo by to trvat víc než pár minut,“ řekla, než zavřela dveře. „Počkejte tady.“ Jestli jste už někdy pracovali ve velké korporaci, možná už jste se stali obětí tohoto nenápadného násilí. Nejdříve vás povolají na urgentní schůzku a pak se setkáte se sekretářkou, která slušně požádá, abyste si sedli a čekali.

Udělal jsem, co řekla, ale má mysl se bouřila. Proč tady sedím s rukama v klíně? Proč spolupracuji? Asi za deset minut jsem to už v horkém křesle nemohl vydržet. Vstal jsem a vyšel na chodbu.

Když mě Richardsonová viděla, jak se tam procházím, myslel jsem, že spustí poplach.

„Jdu na toaletu,“ vysvětlil jsem jí.

Richardsonová s úlevou přikývla.

Když jsem se vrátil do konferenční místnosti, čekal tam na mě Barry Neubauer. Místo překvapení a šoku, které jsem měl asi cítit, jsem pocítil vztek. Tohle byla vlastně jeho první reakce na Peterovu smrt. „Dobrý den, Jacku,“ řekl. „Nevím, jestli vám to někdo řekl, ale jsem klientem téhle firmy.“

Neubauer si přehodil přes ramena sako svého na míru šitého italského obleku a posadil se. Snažil jsem se ho vidět ve správné perspektivě. Byl to jen další muž střední postavy ve středních letech, ale jeho vzhled byl dovedený k dokonalosti. Všechno od dokonalého opálení přes prvotřídní účes až po stříbrné obroučky brýlí za tisíc dolarů vyjadřovalo jeho mimořádné postavení v tomto světě.

„Víte, proč jsem tady, Jacku?“

„Přišel jste mi konečně vyjádřit upřímnou soustrast? To je dojemné.“

Uhodil pěstí do stolu. „Poslouchejte, vy jeden troubo, zřejmě jste si vzal do hlavy, že mám něco společného s nešťastnou smrtí vašeho bratra. Takže mě napadlo, že byste si rád promluvil přímo se mnou, místo abyste jenom čmuchal kolem.“

Nenabídl mi to, ale rozhodl jsem se, že se také posadím. „Dobře. Tak kde začneme?“

„Já Petera nezabil. Měl jsem vašeho bratra rád. Byl to prima kluk, měl smysl pro humor. A na rozdíl od ostatních Daniných nápadníků jsem měl rád i vás.“

Neubránil jsem se úsměvu. „To je od vás hezké. Jak se má Dana?“

„Dana je ještě v Evropě, Jacku. Na malých prázdninách. A teď mě poslouchejte. Jediný důvod, proč tady spolu takhle mluvíme, jsou ohledy k mé dceři. Přece nejste tak naivní, abyste věřil, že mě můžete beztrestně zostouzet v tisku, pronikat na můj pozemek a do počítačů mých kolegů. A tohle je přátelské varování, protože jak už jsem řekl, mám vás docela rád.“

Zatímco se mě Neubauer pokoušel zastrašit, myslel jsem na Fentona, jak šlapal vodu v těžkých botách, Hanka vyhozeného z práce, Marci a Molly, které se bojí jezdit autem. Když jsem už měl jeho řečí dost, vstal jsem a oběhl konferenční stůl rychleji, než by považoval za možné.

Popadl jsem ho do kravaty a držel mu hlavu, že se nemohl pohnout. Za ta léta práce na farmách a v loděnici jsem získal silněj ší svaly, než on v posilovně se svým osobním trenérem.

„Myslíte si, že na vás nikdo nemá,“ procedil jsem skrz sevřené zuby. „Ale to se pletete. Rozumíte tomu?“ Stiskl jsem mu krk o něco pevněji.

„Děláte obrovskou chybu,“ řekl Neubauer a zašklebil se. Bolelo ho to. To se mi líbilo.

„Ne, vy jste udělal obrovskou chybu. Z nějakého důvodu jste se zapletl do vraždy mého bratra. Někdo se snažil zakrýt stopy a vyhrožoval mým přátelům, když se snažili odhalit pravdu.“

Neubauer se snažil vyprostit, ale já ho držel pevně. „Pust mě, ty parchantě!“ rozkazoval.

„Tak dobře,“ řekl jsem nakonec a toho hajzla pustil.

Zamířil jsem ven z konferenční místnosti, ale pak jsem se obrátil a otočil k Neubauerovi.

„Tak nebo tak, spravedlnosti neujdete. To vám slibuju.“

Neubauer byl rozcuchaný a měl pomačkaný límeček, ale zachoval si většinu své vyrovnanosti. „A ty skončíš jako tvůj brácha,“ řekl. „Slibuju.“

„Tak dobře, Barry, myslím, že oba jsme byli varováni. A jsem rád, že jsme si tak hezky popovídali.“

Kapitola 42

SJÍŽDĚL JSEM DOLŮ S VĚDOMÍM, že jsem právě přišel o místo letního společníka a nejspíš promarnil celou svou právnickou kariéru.

Nevěděl jsem, jestli to stálo za to, ale nemyslel jsem si, že bych měl na vybranou. Dříve nebo později se někdo musel Neubauerovi postavit. Byl jsem rád, že to jsem já.

Pokusil jsem se zavolat na ostrov chtěl jsem říct Mackovi, co se právě stalo a požádat ho o radu ale linka z mé kanceláře byla hluchá.

„Proboha,“ zašeptal j sem, „jsou rychlejší, než jsem čekal.“

Za dvě minuty zazvonil můj telefon. Na lince byla má oblíbená výkonná asistentka ze čtyřicátého třetího poschodí.

„Myslel jsem, že moji linku odstřihli,“ řekl jsem Richardsonové.

„Nemůžete jenom volat ven,“ vysvětlila mi. „Povězte mi, jak se může někdo jako vy dostat na místo, jako je tohle?“ zeptala se.

„Administrativní chyba.“

„Každopádně byla zjednána náprava. Chce s vámi mluvit pan Montrose.“

Ve sluchátku se ozval jeho hlas. „Co se stalo s tím mladým nadšencem, který prakticky žebral o tuhle práci?“ zeptal se Montrose, který šel okamžitě k věci. „Otevřeli jsme dveře, které skoro nikdy neotevíráme, někomu jako vy, a vy jste nám je přibouchl před obličejem. Jediné, v čem jste se tady angažoval, byl případ toho bezcenného vraha.“

„Snad nemluvíte o projektu Bitva o nevinu?“ zeptal jsem se. „Exley mi říkal, že je to srdce a duše firmy Nelson, Goodwin a Mickel. Účast na něm udělala srdce a duši firmy i ze mě.“

„Jste minulost, Mullene,“ řekl Montrose. Pak zavěsil.

Asi o pět minut později stáli před mou kanceláří dva statní členové ochranky jeden černoch, druhý Hispánec. Znal jsem je z firemního softbalového týmu.

„Jacku, máme rozkaz vyvést vás z budovy,“ řekl ten menší a silnější z nich. Jmenoval se Carlos Hernandez. Byl mi sympatický.

„Taky nám řekli, abychom vám dali tohle,“ dodal a podal mi list papíru nazvaný Oznámení o výpovědi.

„S okamžitou platností byl ukončen pracovní poměr s Jackem Mullenem u firmy Nelson, Goodwin a Mickel. Důvodem je nevhodné využívání pracovní doby a chování škodící zájmům firmy,“ četl jsem.

„Je mi líto,“ pokrčil Carlos rameny.

Rád bych vám řekl, že když mě vystrčili ocelovými otočnými dveřmi na ulici, pocítil jsem úlevu. Pravda je, že jsem byl tak vystrašený, jak si Montrose a Barry Neubauer přáli. Mé výhružky Neubauerovi se mi náhle zdály být směšné a prázdné. Věděl jsem, že jsem tam nahoře udělal správnou věc, tak proč jsem si připadal jako blázen?

Jako ve snách jsem došel do newyorské veřejné knihovny a její krásné, dřevem obložené čítárny, kde jsem přemýšlel o své budoucnosti, když jsem byl ještě na střední škole a udělal si výlet vlakem do New Yorku.

Napsal jsem dopis Bahňákovi. Sdělil jsem mu, že to vypadá, že se jeho prokurátor konečně odhodlá uvolnit devatenáct let staré důkazy na testy DNA. Popřál jsem mu hodně štěstí a požádal ho, aby se mi ozval, jak to dopadlo, pokud to bude možné.

Zavolal jsem z automatu Paulině, ale ozval se mi záznamník, a vzkaz jsem jí nechávat nechtěl.

Pak jsem došel přes město na nádraží Penn a ještě jednou se doplazil vlakem domů. Celou cestu jsem se snažil vyřešit jedinou hádanku: Co si počnu dál?

Kapitola 43

FENTON POZVEDL SKLENICI a připil na můj odchod z přední linie. „Udělal jsi dobře, kamaráde. Vrátil ses tam, kam patříš.“

„Chyběl jsi nám tady,“ řekl Hank. „Vítej zpátky ve skutečném světě.“

Byl pátek večer v motelu Memory. Všichni členové Městského dobročinného spolku byli přítomni a vzhledem k započatému vyšetřování zde panovala i určitá vzdorná radost.

V této skupině mohla má nezaměstnanost stěží vzbudit soucit. Navzdory největšímu ekonomickému boomu v historii a skutečnosti, že se kolem investovaly až nemravné sumy peněz, se jich jen málo přikutálelo až dolů k nám.

Když jsme si srovnali poznatky, zjistili jsme, že jsme všichni na stejné černé listině. Nebyli jsme však paranoidní: někdo po nás opravdu šel.

„Klepal jsem na dveře po celém městě a nesehnal vůbec nic,“ řekl Hank. „Dokonce i na místech, jako je Gilberto, o kterých vím, že nabírají lidi, mě nepustili ani přes práh.“

„Nějaký parchant mi rozřezal sítě,“ řekl Fenton. „Víte, kolik to dá práce spravit síť? Nemluvě o tom, že se bojím vyplouvat na moře sám.“

„Můj příběh je ještě horší,“ řekla Marci, „protože se týká mě. Před dvěma týdny jsem se dohodla s jedním magnátem přes parkovací garáže, že mu vybuduji první skutečné zahradní bludiště v Hamptonech. Včera večer mi zavolal a řekl mi, že ten projekt zadal Libby Feldhofferové. Prý kdyby to nechal mně, plánovací a katastrální úřad by to nikdy neschválil.“

„Libby Feldhofferové!“ zvolala pohoršené Molly. „Její práce je naprosto bez fantazie!“

„Díky za podporu, zlato.“

„Nechtěl jsem vám to říkat, ale dneska ráno někdo zrušil na poslední chvíli objednávku na půl dvanáctou,“ řekl Sammy za všeobecného pískotu.

Za těchto okolností jsem byl skoro rád, že jsem konečně ztratil své pozlátko zlatého chlapce. Rozlil jsem zbytek piva ze džbánu a právě jsem se chystal jít si ho nechat znovu naplnit, když mi Logan, páteční barman, podal velkou hnědou obálku.

„To je pro mě?“ zeptal jsem se. „Od koho?“

„Dal mi to nějaký chlápek. Říkal, že je to pro vás všechny.“

„Znáš ho?“

„Už jsem ho tady viděl, Jacku. Jednou si tady chtěl objednat martini.“

Vrátil jsem se k našemu stolu. „Máme poštu.“

Dal jsem obálku Molly a začal dolévat sklenice, když mi ji hodila přes stůl zpátky.

„Nevím, jestli na to ještě mám nervy, Jacku. Vlastně nemám. Je to šílené. Podívej se na to!“

V obálce bylo šest fotografií a na každé byl jeden z nás. Fenton, jak sedí za soumraku na palubě své rybářské lodi. Sammy, jak pije kávu doma v kuchyni. Já, jak sesedám z motorky na naší příjezdové cestě. Hankova fotografie ho zachycovala, jak běží přes trávník s defibrilátorem. Marci byla vyfotografovaná se svým klientem těsně před tím, než se ji zbavil.

Na každé fotografii jsme byli zachyceni sami a zezadu. Mělo nám to připomenout, jak jsme zranitelní. Mollyina fotografie byla nejvýhružnější. Byl to záběr z velké blízkosti, jak spí ve své posteli. Fotograf nemohl být ani metr daleko.

Pod každým snímkem byly číslice: 65, 43, 101, 31. Vzkaz žádný.

Kapitola 44

KOLEM PŮLNOCI SE DO MEMORY VECPALA HLUČNÁ PARTA cizích lidí. Přední část baru, „našeho“ baru, byla náhle plná napjatých úsměvů, nuceného smíchu a pronikavého ječení do mobilních telefonů.

„To je ale putyka to miluju!“ vykřikl jeden obzvlášť nadšený návštěvník. „Ty mi taky můžeš,“ opáčil jeden ze štamgastů.

„Koukněte se támhle,“ řekla Marci a ukázala na opálenou postavu stojící uprostřed té vřavy. „To je Horst Reindorf.“

Reindorf, dřívější profesionální kulturista, hrál hlavní roli snad ve dvaceti kasovních trhácích. Jeho poslední dílo a Neubauerova premiéra v produkčním byznysu, Intergalaktický poslíček, mělo být příští pátek uvedeno v pětadvaceti tisících kin. „A tohle je Dennis Soohoo, který hraje milence v jednom sitcomu,“ dodala Marci, zatímco herci pózovali fotografům.

„Tak to vypadá, že se tady někdo dívá na kanál E!,“ řekl Sammy.

„A ty snad ne?“ odsekla Marci.

„Já se na něj nedívám. Já ho žiju.“

„Někdo v Domě na pláži jim nespíš poradil skvělý místní bar,“ řekl jsem. „Řekl jim, že tady bude psina.“

Horst Reindorf si svlékl tričko bez rukávů a točil s ním nad hlavou. Dennis Soohoo se natáhl po hezkém děvčeti, které bylo náhodou Gidleyho mladou sestřenicí. Díkybohu ho odstrčilo. Jedna ze členek ženského doprovodu vylezla na bar a začala na něm tančit.

„Jestli se Barry Neubauer chce míchat mezi nás,“ řekl Gidley, „je na čase mu ten projev přízně oplatit. My se na jeho večírky necpeme. On by se neměl cpát na naše.“

„Myslím, že to není moc chytrý nápad,“ namítla Molly. „Opravdu, Fentone.“

„Nepochybně máš pravdu,“ řekl Gidley, když vstal a začal se prodírat davem. Hank, Sammy a já jsme ho museli následovat. Měli jsme snad na vybranou?

Neuvědomili jsme si, že se Gidley chystá na tu sešlost zaútočit s takovou sebedůvěrou, s jakou Edmund Hillary zaútočil na Mount Everest. Po jeho pravé ruce si právě fotograf rovnal nějakého výkonného producenta pro snímek s Reindorfem a Soohooem. V poslední minutě se mu Gidley připletl do záběru. Položil svou silnou paži hvězdě akčních filmů kolem ramen.

„Nemůžu uvěřit, že vás vidím tady v Memory!“ zařval Gidley. Podtext zněl, kde nejste vítán!

„Promiňte,“ řekl fotograf, „fotíme tady pro Vanity Fair.“

„Mohli byste mě vyblejsknout s mým novým nejlepším kámošem,“ řekl Horst a předvedl svůj typický běloskvoucí úsměv. „Ty seš rybář? Smrdíš tak.“

„Díky, Horste,“ řekl Fenton. „Jsem rybář. Čtvrtá generace.“

„Odveďte někdo toho pitomce od Horsta,“ ozval se jeden z mladých manažerů studia.

Štamgasti poznali, že se něco děje. Obklopili celebrity a jejich poskoky. „Pane fotografe, mohl byste nás cvaknout dvakrát, kdyby to napoprvý nevyšlo?“ požádal Fenton.

„Člověku se nenaskytne každej den příležitost dát se vyfotit s nejnafoukanějším idiotem ze showbyznysu. A navíc kámošem těch slizkejch Neubauerovejch.“

V následujících několika minutách bylo všechno rozmazané. Reindorf popadl Gidleyho pod krkem. Fenton se přestal bláznivě šklebit a uštědřil mu úder pěstí doprovázený přesvědčivým zvukovým efektem. Zasáhl akčního hrdinu do kořene nosu. Vystříkla skutečná krev.

„Proboha, co to děláte?“ vykřikla jedna novinářka celá v černém. „To je přece Horst Reindorf!“ V gestu, které vysoce převyšovalo její pracovní povinnosti, skočila na Fentona a začala do něj bušit svou kabelkou tak divoce, že se Horst mohl stáhnout a vyklouznout bočními dveřmi.

Zbytek Horstovy skupiny takové štěstí neměl. Když producent popadl láhev od piva, přimáčkl jsem ho k barovému pultu a držel ho tam. Pak se Hank pustil do Denise Soohooa. K zemi šel Soohoo. Sammymu nahrála náhoda do cesty mladého chlapíka ze studia. I když byl ten týpek o dobrých třicet čísel vyšší a dvacet kilo těžší, Giamalva ho poslal k zemi hákem, na který by mohl pyšný i Cassius Clay.

Někdo mohl být skutečně zraněn, kdyby do baru nevtrhli Belnap a Volpi s obušky v rukou a nenastolili v Hamptonech opět bezpečí pro civilizovanou společnost. Volpi při tom otloukl několik hlav a zdálo se, že se mu to líbí.

Mě však neudeřil, jen na mě mrkl a zeptal se: „Jak se má vaše přítelkyně, Jacku?“

Kapitola 45

MACHR STÁL VE STÍNU GARÁŽE MULLENOVÝCH SKORO HODINU, dokud paprsek jediného reflektoru Jackovy motorky neprořízl mlhu na Ditch Plains Road. Dloubl loktem do svého svalnatého kolegy. „Tak tady ho máme.“

Sledoval, jak Jack zastavuje před domem, vypíná motor, staví stroj na stojan a zhluboka se nadechuje nočního vzduchu. Ten malý parchant si vychutnává svoje vítězství, pomyslel si Machr. Jeho očekávání stouplo, když si Jack sundal helmu, zvedl dveře garáže a zavezl motorku dovnitř. Na tohle setkání se těšil už celé týdny.

Teď Jack otevíral malé dveře vedle garáže a Machr počítal do tří. Když jimi Jack prošel, narazil přímo na Machrovu pěst v černé rukavici.

Pro Machra byl pořádný úder pěstí do něčího těla tím největším potěšením. Vychutnával si, jak dokáže v jednom výbušném okamžiku způsobit šok a bolest, a když Svalovec popadl Jacka zezadu a zvedl ho za vlasy, spatřil Machr, že indikátor bolesti v Jackových očích ukazuje maximum. Pak mu uštědřil další ránu pěstí přímo doprostřed obličeje.

S pažemi sevřenými za zády a kolenem vraženým do zad se mohl Jack jen zoufale svíjet. To však stačilo, aby po něm pěst jen sklouzla a Machr se zapotácel kupředu, až stáli s Jackem tváří v tvář ve tmě.

„Můžeš za mě předat tenhle vzkaz Neubauerovi?“ zeptal se Jack. Pak trhl hlavou kupředu a čelem udeřil Machra do kořene nosu.

Machr krvácel víc než Jack, což ho přivedlo k myšlence, že vytáhne svůj lovecký nůž a vykuchá Mullena přímo v jeho garáži. Místo toho však začal Jacka zpracovávat oběma pěstmi. Byla to dobrá práce.

„Už se nikdy“ BUM „nikdy“ BUM „neser do lidí, kterým nesaháš ani po“ BUM „zasraný kotníky,“ radil mu.

Machr toho měl na srdci ještě víc, ale tou dobou už byl Jack skoro v bezvědomí.

„A co se týče pana Neubauera, můžeš mu to říct sám.“

Ta slova k Jackovi nějak pronikla a on se zařekl, že to jistě udělá.

Ale muž v černých rukavicích ještě úplně neskončil. Za vlasy zvedl Jackovi hlavu.

Pak mu pošeptal do ucha: „Koukej přijít k rozumu. Další na řadě je tvůj děda, kámo. A to bude brnkačka, Jacku. Je fakt starej.“

Kapitola 46

VYHRAJ SOUBOJ A BUDEŠ SI MYSLET, že je to nejúžasnější sport na světě. Ošklivě prohraj a uvědomíš si, jaký jsi blázen. Jakmile jsem zvedl obličej z podlahy a udělal malou inventuru napáchaných škod, bylo mi jasné, že se musím dostat do nemocnice.

Přemýšlel jsem, zda mám vzbudit Macka nebo zavolat Hankovi, ale když jsem se vyhrabal na nohy, cítil jsem, že to zvládnu sám, čemuž jsem dával přednost. Zašel jsem ještě zkontrolovat Macka. Spal jako šestaosmdesátileté mimino.

Vzal jsem si klíčky a odvezl jsem se starým otcovým pickupem na pohotovost v Southamptonu. I když byly čtyři hodiny ráno, trvalo mi to skoro pětatřicet minut.

Ublížení na těle na konci Long Islandu není příliš častá věc. Southampton není východní St. Louis. Když jsem vstoupil na pohotovost, zvedl doktor Robert Wolco hlavu od křížovky v New York Times a obrátil svou pozornost k mému obličeji. „Ahoj, Jacku,“ řekl. „Vidím tě rád, ale ne takhle.“

„Ahoj, Roberte,“ vypravil jsem ze sebe. „Měl bys vidět toho druhého.“

„To se vsadím.“

„Já radši ne.“

Začal mi velice opatrně a pečlivě čistit rány. Pak mě položil pod jasně oranžovou lampu, napíchal mi obličej novokainem a sešil ho. Bylo to, jako by zavazoval brusle. Nechal mi tam dvacet osm stehů.

Wolco mě ujistil, že odvedl skvělou práci a že se jizvy budou dobře hojit. Nedělalo mi to starosti. Stejně jsem nikdy nebyl žádný fešák. Dal mi tubu vicodinu na žebra (rentgen ukázal, že tři z nich jsou naprasklá) a poslal mě domů. Ten výprask byl další věc, kterou jsem dlužil Barrymu Neubauerovi.

A já to počítal.

Kapitola 47

ZAČÍNALO JÍT DO TUHÉHO. Soudní vyšetřování smrti Petera Mullena už bylo na spadnutí.

V pondělí večer Machr zaparkoval jeden blok daleko od skromně vypadajícího domu v Riverhead na Long Islandu. Na podlaze verandy byla terakotová dlažba a na garáži starobylá korouhvička. Vedle staře vypadající schránky na dopisy s nápisem J. DAVISOVÁ, vyvedeným skoro dětským písmem, stál na zadních nohách sádrový králík. Fuj.

Kvůli tomuhle malému kousku nebe musela ta doktorka trávit čtrnáct hodin denně zahrabaná po lokty v mrtvolách a vymýšlet různé chytré teorie o tom, jak se ji dostaly na stůl. Občanská uvědomělost Davisové Machra mátla. Na Manhattanu by mohla vydělávat milión ročně. A místo toho se tam hrabala ve chcíplotinách.

Proč tohle lidé dělají? Proč je zajímá, jestli se někdo utopil nebo se nechal umlátit k smrti? Zřejmě se moc dívají na televizi. Každý chce být hrdina. Ale víš co, Jane? Ty nejsi žádná Julia Robertsová. V tom mi můžeš věřit.

Věděl, že ta doktorčina věrná čuba bude mít dost po té dobrotě, kterou jí hodil dovnitř škvírou na noviny před několika hodinami. Nevypadala teď vůbec jako hlídací pes ležela na boku a chrápala, jako když řeže dříví.

Machr potichu překročil psa a zamířil po schodech k ložnici Davisové.

Tohle, pomyslel si, tohle je to, za co beru ty těžké prachy.

Jane spala také. Ach, Janie, ty ale chrápeš. Ležela na dece v podprsence a kalhotkách. Nahoře nic moc, všiml si Machr, ale na doktorku má hezké nohy.

Posadil se vedle ní na postel a sledoval, jak dýchá. Bože, spí jako mrtvola.

Dotkl se ji rukou mezi nohama a to ji okamžitě probudilo. A pořádně naštvalo.

„Hej! Co to má být? Kdo sakra jste?“ zaječela a zvedla pěsti, jako by se chtěla prát.

Pak ale uviděla pistoli a tlumič připevněný k hlavni.

„Jste chytrá ženská, doktorko, takže určitě víte, o co jde, že ano?“

Přikývla a pak zašeptala: „Ano.“

„Brzy začne soudní vyšetřování a vaši nadřízení mají na celou věc jiný názor než vy. To by vám mělo usnadnit situaci.“

Pak udělal Machr něco ošklivého přitiskl Jane Davisové ústí hlavně mezi nohy. Zakroutil s ní. Dělalo mu to dobře.

„Dlužíš mi to, Jane,“ řekl a vstal z postele. „Nenuť mě, abych se sem vrátil. Protože bych to udělal moc rád. A Jane, nevolej ani policii. Oni v tom jedou také. Zavolej poldy a máš mě tu coby dup.“

Vyšel z ložnice a ona poslouchala, jak kráčí ze schodů. Konečně se nadechla. Pak ale zaslechla jedno zakašlání pistole s tlumičem.

Jane věděla, co ten parchant udělal. Vykřikla a rozběhla se ze schodů.

Stál u domovních dveří, šklebil se a u nohou mu oddechovala živá a zdravá Iris.

„Dlužíš mi to, Jane.“

Kapitola 48

NEJDŘÍV TĚ ZABIJÍ. Pak tě pošpiní. To bylo mé ranní odhalení, když jsem rozložil Star vedle své omelety v Estii. Povzdechl jsem si, potřásl hlavou a začal se cítit ještě hůř než předtím.

Peter byl zmiňován v dalším velkém titulku, ale pohled na věc se otočil o tři sta šedesát stupňů. Předkládal nový názor na to, jak Peter zemřel: POLICIE PODEZÍRÁ KONKURENČNÍ DROGOVÉ DEALERY ZE SMRTI PETERA MULLENA.

V úvodním odstavci stálo: „Bitva o drogové teritorium, která skončila smrtí drogového dealera, to je podle easthamptonského velitele detektivů Franka Volpiho další možnost, kterou prověřuje policie v pokračujícím vyšetřování úmrtí jednadvacetiletého rodáka z Montauku Petera Mullena.“

Mack měl pravdu. Život je boj.

Volpi také tvrdil, že Peter Mullen mohl být v okamžiku smrti pod vlivem drog, a byly vyžádány další testy, které by tuto teorii potvrdily nebo vyvrátily. „Požádali jsme o testy na přítomnost kokainu, alkoholu nebo marihuany v krvi oběti,“ řekl Volpi, „jejichž výsledky bychom měli mít k dispozici ještě před začátkem soudního vyšetřování.“

Neubauerovi právníci zvolili strategii, která tak dobře fungovala v případu O. J. Simpsona a mnoha dalších. Když se předloží dostatek částečně hodnověrných scénářů, nemůže už nikdo uvěřit ničemu.

Půjčil jsem si telefon a po jistém úsilí se mi podařilo spojit se se šéfredaktorem Staru. „Kdo vás krmí těmihle historkami?“ zeptal jsem se ho. „Je to Volpi, že ano?“

„Nikdo nás ničím nekrmí. Informujeme o všem, co považujeme za důležité. To noviny dělají, pane Mullene.“

„Nesmysl. Proč se jednou pro změnu nepokusíte napsat pravdu?“

Když mi šéfredaktor zavěsil, zavolal jsem tam znovu a chtěl mluvit s Buřtem Kearnsem, reportérem, který napsal předchozí reportáže.

„S Buřtem Kearnsem mluvit nemůžete. Byl před třemi dny propuštěn.“

Pak mi šéfredaktor znovu zavěsil.

Kapitola 49

DOPOLEDNE BYLO JESTÉ HŮŘ. Všechno šlo od desíti k pěti.

Stačil mi jediný pohled na nepořádek na stole Nadii Alperové a měl jsem co dělat, abych nedal najevo své obavy. Alperová byla asistentkou okresního prokurátora, které bylo přiděleno soudní vyšetřování Peterova případu. Její malá kancelář, zastrčená v nejvyšším patře bývalé seafordské radnice, nesvědčila o velké systematičnosti a profesionalitě. Každý centimetr čtvereční jejího stolu zakrývaly policejní a pitevní zprávy, telefonní seznamy, bloky, kazety a zmačkané obaly od svačin.

Když se začala prohrabávat papíry, zvedl se velký oblak prachu, jehož zrnka se zatřpytila ve slunečním světle pronikajícím dovnitř oknem.

„Vím, že to tady je,“ trvala na svém Nadia. „Před pár minutami jsem to tu viděla.“

„Jste na to celé sama?“ zeptal jsem se tak klidně, jak jsem jen dokázal. Neubauer měl na povel celou armádu právníků po pěti stech dolarech na hodinu, kteří ho chránili jako neprůstřelná vesta. Peterovi, jak se zdálo, měla zjednat spravedlnost jedna velmi mladá, špatně placená a přepracovaná asistentka okresního prokurátora.

„Mám také detektiva, který právě teď provádí výslechy v Montauku,“ řekla. „A není to můj první případ.“

„Nechtěl jsem naznačit…“

„Je to můj třetí.“

Společně jsme si povzdechli nad faktem, že na cizí zavinění Peterovy smrti ukazují převážně nepřímé důkazy. Naše nejsilnější karta byla podle jejího názoru Janina lékařská zpráva a fotografie potlučeného těla. Konečně se jí podařilo pohřbenou složku exhumovat a společně jsme ji prolistovali. Ke zprávě bylo připojeno několik kopií rentgenových snímků odhalujících četné fraktury kostí, lebky a obratlů a fotografie Peterovy plicní tkáně.

Na základě svých nedávných zkušeností jsem přemýšlel o tom, jaké musely být bratrovy poslední okamžiky. Z té představy se mi udělalo špatně.

Někde pod lejstry zazvonil telefon. Když ho hledala, srazila přitom kelímek s kávou a k fotografiím se rozlila hnědá vlna. Než jsem je stačil zachránit, několik jich bylo potřísněno. Pečlivě jsem je vysušil papírovým kapesníkem a odstranil škody, ale měl jsem pocit, že bych si je měl vzít a odnést domů.

„Mohu vám nějak pomoci?“ zeptal jsem se nakonec.

„Nijak. Ještě jste nedostudoval, pane Mullene. Ten případ je v dobrých rukou, věřte mi.“

„Tak dobře,“ povzdechl jsem si. Co jiného jsem mohl říct? „Ale přesto bych vám mohl být nápomocný, Nadio. Třeba bych vám chodil pro kávu a sendviče.“

„Co se vám stalo s obličejem?“ zeptala se nakonec. Poznal jsem, že její odmítnutí je konečné a že se snaží změnit téma.

„Zmlátili mě. Nejspíš ti samí lidé, kteří zabili Petera. Tohle mi udělal Neubauer.“

„Proč nevznesete obvinění?“ zeptala se. Pokrčil jsem nos a zavrtěl hlavou. „Myslím, že už toho máte na talíři až dost.“

Kapitola 50

SAMMY GIAMALVA TRPĚL OPĚT SVOU NOČNÍ MOROU, tou, při které padal a padal a celou dobu se připravoval na náraz, jenž nikdy nepřišel. Bylo to za poslední týden už potřetí, takže někde v hloubi mozku Sammy věděl, že je to jen sen.

Otevřel oči do naprosto odlišné noční můry. Tohle byla skutečnost.

Na židli vedle postele seděl vysoký muž s malýma, zlýma prasečíma očima. Na sobě měl dobře střižený černý oblek. Jednu nohu měl pohodlně přehozenou přes druhou, jako by byl hostem na večírku. Místo drinku ale držel v ruce pistoli, která stejně jako jeho děsivý úsměv mířila na Sammyho.

„Vstávej, Sammy,“ řekl Machr. „Potřebuji ostříhat.“

Dloubl Sammyho hlavní do krku a postrkoval ho před sebou po schodech dolů do kuchyně. S pistolí stále namířenou na Sammyho se Machr usadil v křesle před velkým zrcadlem.

Prsty volné ruky si prohrábl řídnoucí světle hnědé vlasy. „Jaká délka myslíš, že by mi slušela, Sammy?“ zeptal se. „Když se nechám ostříhat opravdu nakrátko, vypadám jako nácek. Když si je nechám narůst, vypadám jako kretén s příčeskem.“

„Kratší by byly lepší,“ pokusil se říct Sammy, ale v ústech měl tak sucho, že to znělo spíš jako zakašlání.

„To neznělo moc přesvědčivě, Sammy.“

„Jsem si jistý.“ Teď se to Sammymu podařilo vyslovit zřetelně. Zoufale se snažil odhadnout situaci. Věděl, co se stalo Peterovi. Nemluvě o Fentonu Gidleym. Tenhle chlap přesně odpovídal Fentonovu popisu včetně jizvy na tváři.

„Určitě už ti došlo, že jsem se nevypravil až sem do Teploušova jen proto, abych se nechal ostříhat.“

Sammy přikývl a začal rozbalovat bílý igelitový přehoz na ostříhání. Pokoušel se vymyslet nějaký plán. Cokoliv, co by mu zachránilo život. Ten muž s ošklivýma očima byl domýšlivý. S tím by se možná dalo něco dělat.

„Je to kvůli tomu, co se stalo v Memory?“ promluvil konečně Sammy.

„O to už jsem se postaral. O nic nešlo. Jsem tady kvůli tomu, co se stalo na pláži.“

Když Sammy reagoval překvapeným výrazem, muž řekl: „Nedělej ze sebe blbce. Chceme jenom negativy. Nemá cenu něco předstírat. Hra skončila. Já vyhrál. Tys prohrál.“

Muž v holičském křesle pronesl ta poslední slova s hrozivou konečností. Bylo to horší, než si Sammy myslel. Nešlo o to ho zastrašit. Vůbec nešlo o vyšetřování.

„Pokračuj,“ řekl Machr. „Pořád ještě potřebuji ostříhat. A nechám si poradit ohledně délky.“

Mužovy vlasy začaly brzy padat jako sníh na podlahu pod křeslem a navzdory okolnostem zapadl Sammy do svého obvyklého stříhacího rytmu. Skoro jako by zapomněl, že jeho zákazník drží v ruce pistoli.

Hlavou mu pulzovala krátká věta: Udělej něco, nebo umřeš. Udělej něco, nebo umřeš.

Sammy se soustředil na svou práci, jako kdyby na ní závisel jeho život, a když se Machr naklonil kupředu, aby mu Sammy mohl stáhnout ochranný přehoz, neubránil se obdivu. „Tak už vím, proč se sem ty bohaté paničky stahují ze širokého okolí.“ Udělej něco, nebo umřeš.

„Ještě musím kousek přistřihnout,“ řekl Sammy a poklepal ho zlehka po rameni. Muž se zasmál a znovu se opřel v křesle. Když se podíval do zrcadla, uviděl, jak se před ním rychle mihla Sammyho ruka.

Nemohl tomu uvěřit. Ne od tohohle směšného teplouše. Ne tady a ne takhle. Proboha, ne.

Řez břitvou byl tak rychlý a čistý, že Machr nevěděl, že má proříznuté hrdlo, dokud se mu pod bradou neotevřela velká růžová rána podobná ústům. V tom okamžiku ho holič popadl zezadu a podržel mu ruce tak překvapivou silou, že se Machr mohl jen dívat, jak z něj uniká život.

„Kdo se postará o tohle?“ zněla jeho poslední slova.

Když Sammy uvolnil sevření, sklouzl velký muž z křesla a svalil se na zem. Sammy se zhluboka nadechl a pokusil se vymyslet co dál. Rychle. Bože, on toho chlapa zabil. S tím se nedá nic dělat.

Jakmile dospěl k rozhodnutí, šel nahoru a sbalil si. Pak seběhl do garáže a vysál z nádrže pár litrů benzínu. Rozlil ho po celém domě. Pak hodil dovnitř hořící zapalovač zippo.

Když přijelo první hasičské auto, nic jiného už ze Sammyho ráje vlasů nezbývalo. Jen zippo.

Kapitola 51

SEPISOVAL JSEM PÁR POZNÁMEK PRO NADIU ALEPROVOU, když ke mně zdola dolehl Mackův dunivý hlas. „Jacku, pojď ven. Je tady ta tvoje přítelkyně. A sluší jí to jako obvykle.“

Paulině sotva vystoupila z auta a Mack už naléhal, aby se zdržela na večeři. Asi za deset minut oznámil, že nechá nás „hrdličky“ o samotě a půjde zjistit, co nabízejí montauské stánky se zeleninou a rybami. „Takže zůstanete na večeři,“ řekl Paulině a ona se neodvážila odporovat.

Za dvě a půl hodiny, když už se slunce sklánělo k obzoru, ohlásil svůj triumfální návrat. V jedné ruce svíral první místní kukuřičné klasy toho léta, ve druhé tři tlusté stejky z mečouna.

„Sal přísahala na duši své matky, že dneska ráno je vyřízla z dvoumetrákového kusu,“ chlubil se Mack.

Když se zbavil svého nákladu, otevřel tři piva a připojil se k nám na verandě, kde jsme ho rychle seznámili s tím, co zjistila Paulině o Barrym Neubauerovi.

Mack si tu špínu poslechl a pak rozdělil úkoly. Já zamířil do garáže vyhrabat starý gril a Paulině zmizela s Mackem v kuchyni.

Samotná Paulinina přítomnost stačila, abychom se rozveselili. Poprvé za spoustu let to u nás doma nevypadalo jako v chlapeckém sirotčinci.

Mack byl bez sebe nadšením. Vypadalo to, jako by mu někdo podstrčil tabletu extáze. Každou chvíli vyšel z kuchyně čistě proto, aby si stoupl vedle mě a podělil se se mnou o své pocity, zatímco jsem foukal do dřevěného uhlí.

„Vím, že umíráš touhou sdělit mi, jak moc Paulině miluješ, tak ven s tím,“ řekl jsem.

„Měl bys ji vidět, jak pracuje na tom salátovém dresinku, Jacksone. Marie Curie v kraťasech. Radím ti, aby sis tuhle ženskou vzal. Nejlíp hned dneska večer.“

„Ještě jsem se ji ani nedotkl.“

„To se dá snadno dohnat.“

„Mackline, můžu ti položit osobní otázku? Jako Mullen Mullenovi?“

„Jasně že můžeš. Jen do toho.“

„Myslíš, že je to uhlí už dost rozpálené?“

„Vyprávím ti tady o touze srdce a ty na mě s uhlím. Osmaž tu zatracenou rybu, Jacku. Ukaž, že umíš udělat něco pořádně.“

„Mám ji rád, abys věděl,“ řekl jsem konečně popuzeně.

„To nestačí, Jacku. Tahle si zaslouží víc!“

„Macku, já vím, co si zaslouží.“

Za půl hodiny už jsme seděli na zadní verandě nad skvělou letní večeří.

Všechno bylo, jak se patří mečoun, kukuřice, víno. Dokonce i Paulinin zeleninový salát byl jako z reklamy.

Po jídle na nás padla ospalost. Pohlédl jsem na mapu vrásek na Mackově tváři. Zdála se být ozářená zevnitř jako lampión. Paulině byla uvolněná a slušelo jí to ještě více než kdy jindy.

Mack se vyptával Paulině na její dětství v Michiganu. Řekla nám, že její otec byl detroitský policista ve vyslužbě a její matka učila angličtinu na střední škole. Většina jejích strýců a tet pracovala v automobilkách.

„Jak se vaši rodiče seznámili?“ zeptal se Mack, stále rozhodnutý určovat směr konverzace.

„Můj otec je matčin druhý manžel,“ řekla Paulině. „Ten první byl urostlý, charismatický grázl jménem Alvin Craig. Byl to výtržník a rváč, neustále měl problémy se zákonem, a když se opil, matku tloukl. Když se o to pokusil naposledy, byla v pátém měsíci se mnou. Zavolala polici.

Policista, který přijel, byl také velký chlap. Podíval se na moji matku a zeptal se Alvina, jestli by s ním nešel ven na slovíčko. Mí rodiče bydleli v malém řadovém domku a Alvin seděl s tím policistou asi hodinu venku na schodech.

Neprali se. Nekřičeli na sebe. Ani jeden z nich nezvýšil hlas. Když vstali, můj otec šel nahoru, naházel své věci do dvou kufrů a odešel navždy. Policista zůstal na kávu a za pár měsíců měla má matka nového manžela.

Nikdy bych se o tom nedozvěděla, nebýt toho, že jsem v patnácti jednoho dne nazvala otce pitomcem. Matka zuřila. Rozhodla se, že přišel čas prozradit mi, jak se seznámili a zamilovali do sebe. Dodnes jsou moc hezký pár.“

Bylo nemožné takový příběh něčím přebít a Mack se o to ani nepokusil. Nabídl ale příhody ze svého dětství včetně jedné, v níž on a jeho nejlepší kamarád Tommy McGoey naskočili na náklaďák a strávili tři dny procházením se po Dublinu, kde se živili kradeným mlékem a rohlíky, spali pod mosty a zírali vytřeštěně na všechno, na co jim padl zrak. Paulině ho inspirovala, aby vytáhl na světlo historky, které jsem neznal ani já.

Byl to poklidný a magický večer, kdy se přátelé cítí být členy jedné rodiny a vztahy v rodině se zdají být stejně bezproblémové jako přátelství. Myslím, že to bylo příliš krásné, aby to tak mohlo zůstat. Těsně před půlnocí jsme uslyšeli, jak někdo na příjezdové cestě zabouchl dvířka auta. Pak jsme zaslechli skřípání bot na štěrku.

Když jsem se ohlédl, uviděl jsem Danu, jak k nám kráčí jako blonďatý duch.

„Ach, my o vlku…,“ povzdechl si Mack.

Kapitola 52

PO TŘICET MUČIVÝCH VTEŘIN létaly kolem stolu zuřivé pohledy jako v dramatu kabuki.

„Neobtěžujte se příliš radovat, že mě vidíte,“ řekla Dana nakonec. Obrátila se k tmavovlasé cizince.

„Jsem Dana. Jackova přítelkyně. Aspoň myslím.“

„Paulině.“

Omluvně jsem pokrčil rameny směrem k Paulině a obrátil se k té, co se sama prohlásila za mou přítelkyni.

„Paulině je moje moc dobrá kamarádka z Nelsona, Goodwina a Mickela,“ řekl jsem a okamžitě toho litoval.

„Kde pokud vím ty už nepracuješ.“

„Nabídli mi zlatý padák.“

„Co tady vlastně děláte?“ zeptala se Dana Paulině. „Jste právnická?“

„Jsem vyšetřovatelka,“ odpověděla Paulině neutrálním tónem. „Co vyšetřujete?“

„Teď mluvíte sama jako vyšetřovatelka,“ opáčila Paulině. Srdečnost a otevřenost toho večera se náhle staly jen mlhavou vzpomínkou.

„Promiňte, jenom se snažím o trapnou konverzaci.“

Mack neřekl ani slovo. Aby dal jasně najevo, na čí je straně, vůbec se na Danu nepodíval. Nepodíval se ani na mě, ale nemusel jsem mu vidět do tváře, abych věděl, jak je nešťastný, a že to považuje za mou vinu.

Paulině, která už měla toho špatného seriálu plné zuby, se zvedla k odchodu. „Večeře byla skvělá,“ řekla a usmála se na Macka. „A všechno ostatní taky.“

„Vy jste na tom všem byla nejlepší, Paulině,“ řekl Mack, vstal a objal ji. „Doprovodím vás k autu.“

„Nemusíš odcházet,“ namítl jsem.

„Ale ano, musím,“ řekla Paulině.

Pak se k nám s Mackem obrátili zády, jako bychom tam já s Danou vůbec nebyli.

„Dovol mi si s tebou promluvit, Paulině,“ řekl jsem. „Prosím. Musíme si promluvit.“

„Ne,“ pronesla Paulině, aniž by se po mně ohlédla. „Zůstaň tady a promluv si se svou přítelkyní. Určitě si toho máte hodně co povídat.“

Kapitola 53

„DOUFÁM, ŽE NERUŠÍM,“ řekla Dana. Tvářila se uraženě, ale oči se ji škodolibě leskly. „Rušíš. Co tady děláš?“

„No, přece bys nečekal, že se děvče vzdá bez boje,“ řekla s jedním ze svých okouzlujících, skromných úsměvů.

„Nedala jsi o sobě dva měsíce vědět. Byl to tvůj nápad, pamatuješ?“

„Já to vím, Jacku. Byla jsem v Paříži. A ve Florencii. V Barceloně. Potřebovala jsem čas na rozmyšlenou.“

„A na co jsi v Evropě přišla, Dano? Že se nemáš tolik ráda, jak sis myslela?“

„Stavíš mě do obtížné pozice, Jacku. Nutíš mě vybrat si mezi tebou a mým otcem.“

„To je tedy tvrdý oříšek. Tatík tě uplatil výletem do Evropy, co?“

„Vůbec nevíš, o čem mluvíš, Jacku. Můj otec je v mnoha směrech báječný člověk. Je moc hodný na maminku. Slepě mě podporuje ve všem, do čeho se kdy pustím. A kromě toho je to můj táta. Tak co ode mě sakra chceš?“ Její dceřiná oddanost mi jen připomněla mého otce.

„Tak co tě sem dneska večer přivedlo?“

„Ty,“ řekla Dana a upřeně na mě pohlédla. „Chyběl jsi mi ještě víc, než jsem čekala. Jsi výjimečný, Jacku.“

Když se dotkla mé paže, skoro jsem nadskočil.

„Proboha, ty mě nenávidíš, vid?“ Očí se ji zalily slzami. „Ach, Jacku. Nechceš mi něco povědět?“

„Asi už jsi slyšela o tom vyšetřování,“ řekl jsem.

Trhla hlavou dozadu, až se jí světlé vlasy rozevlály.

„Nechápu, jak si někdo může myslet, že má moje rodina něco společného s Peterovou smrtí. Jak tě mohlo něco takového napadnout, Jacku?“

„Jeho tělo bylo samá modřina. Na té pláži ho někdo zmlátil, Dano. Měla jsi ho vidět.“

„Spousta lidí si myslí, že mu to udělala bouře.“

Stále jsem nemohl uvěřit, že Dana přešla zcela na druhou stranu. Přesto jsem chápal, že by bylo šílené prozrazovat jí něco z toho, co jsme s Paulině za poslední dva měsíce objevili.

„Dano, nebyla jsi tady, když jsem tě potřeboval nejvíc,“ řekl jsem jí.

Po tvářích jí stále stékaly slzy. „Je mi to líto, Jacku. Co mám udělat, abych ti to dokázala?“

„Než jsi odjela, řekla jsi pár věcí, které se nedají vzít zpět. Pak jsi mi nenapsala ani nezavolala. Neposlala jsi ani pohled. A teď se tady jen tak ukážeš?“

Otřela si tvář. „Jacku, pojeďme někam. Můžeme si pronajmout pokoj. V Memory. Prosím, musíme si promluvit.“

Přistoupila ke mně a položila mi ruce kolem krku. Nebyl to příjemný pocit. Odtáhl jsem se.

„Nejedu s tebou do Memory, Dano. Myslím, že bys měla odejít.“

Dana si založila paže na hrudi a změřila si mě rozzuřeným pohledem. Ta proměna byla naprosto úžasná.

„Tak co je zač, Jacku? Ta děvka, co jsem ji tady načapala.“

„Moc dobrá kamarádka. Pomáhá mi s tím případem. To mi připomíná, jak se má Volpi?“

Dana sebou trhla a obrátila se ke mně zády. Teď už zuřila naplno. Holčička byla po tatínkovi.

Jakmile Dana odešla, šel jsem do domu, prošel kolem zachmuřeného Macka, který sledoval zápas Yankees proti Red Sox, a pokusil jsem se dovolat Paulině na mobil.

Buďto ho vypnula nebo se mnou nechtěla mluvit.

Kapitola 54

VZAL JSEM SI LÁHEV GUINNESSU na přední verandu a sledoval, jak odjíždějí poslední víkendoví návštěvníci. Hamptony budou zase brzy bezpečné pro místní obyvatele. Já zatím seděl na chladných dlaždicích a přehrával si v duchu události toho večera. Taková katastrofa. Napadlo mě dokonce, jestli Dana nevěděla, že je u nás Paulině. Vůbec bych se nedivil.

Připozdívalo se a pozorovat projíždějící SUV bylo jako počítat ovce. Přemýšlel jsem, že si půjdu lehnout, když náhle zakvílely pneumatiky a kolem rohu projelo policejní auto.

K mému překvapení zabočilo na naši příjezdovou cestu a smykem zastavilo. Vyskočil z něj Frank Volpi a nějaký seržant, kterého jsem neznal. Co to má sakra znamenat?

„Můžu vám položit pár otázek?“ zeptal se Volpi, když došel k verandě.

„Záleží na tom, co si myslím, Franku?“

„Ani ne. Kde jste byl dneska večer?“

„Tady. Proč?“

„Někdo právě spálil dům Sammyho Gíamalvy na popel,“ řekl. „Profesionální práce. Jsme si celkem jistí, že on byl uvnitř.“

Měl jsem pocit, jako by do mě někdo zarazil kuchyňský nůž. Myslel jsem na fotografii Sammyho v jeho kuchyni jednu z těch, které nám někdo přinesl do Memory. Sammy s cigaretou v ústech a šálkem kávy v ruce. Ukazovala třiadvacetiletého mladého muže plného života, jenž se připravuje na práci, kterou miluje. Portrét holiče jako mladého muže.

Pak jsem si vybavil ty malé číslice naškrábané tužkou pod každou fotografií.

Náhle jsem si uvědomil, že byly u každého jiné a že Sammyho (65) byly nejnižší.

Volpi stál pořád přede mnou.

„Může vám někdo potvrdit, že jste byl v posledních několika hodinách tady?“

„O co jde, Franku, to si opravdu myslíte, že bych podpálil Sammyho dům? Že jsem odpravil svou rodinu a teď jsem se pustil do svých přátel?“ Znělo to šíleně, ale nedalo se to srovnat s hrůzou z toho, do jakého nebezpečí jsem uvrhl své kamarády.

„Bude vadit, když se tady policista Jordán a já porozhlédneme?“ zeptal se Volpi.

„To bude,“ odpověděl jsem, ale Jordán už mířil ke garáži.

„Hej!“ zavolal jsem. „Tam nemáte co dělat.“

Šel jsem za ním a zůstal stát vedle něj, když zvedl dveře a svítil baterkou dovnitř. Světlo dopadlo na Peterovu motorku.

„To je pěkná mašina,“ ušklíbl se. „Ta musela stát skoro dvacítku, co?“

„To, co děláte, je protiprávní,“ řekl jsem. „Vypadněte z té garáže.“

Sklonil se a otevřel schránku s nářadím na bavoráku. Co sakra hledal?

Přistoupil jsem k němu a popadl ho za paži. „Ocenil bych, kdybyste hned odešel. Padejte od té motorky.“

Jordán vyskočil z podřepu, udeřil mě do hrudníku a hodil mě na Volpiho, který nás následoval do garáže. Volpi mi okamžitě sevřel paže a nechal Jordána, aby se o mě postaral.

Pokud mi první rána pěstí znovu nepřerazila čerstvě zahojená žebra, tak té druhé se to určitě podařilo.

„Jste zatčen pro narušování policejního vyšetřování a napadení policisty,“ řekl Volpi. S vítězným úšklebkem mi nasadil pouta a odvedl mě do auta. Neobtěžoval se mi přečíst má práva a já pochopil, co to znamená: Žádná nemám.

Kapitola 55

„VSTÁVAT, VSTÁVAT.“

Řinčení plechového hrnku o mříže mě vytrhlo ze sna, v němž jsem se snažil zachránit Petera a Sammyho. Vyskočil jsem a vyplašeně sé rozhlížel po cele. Pak jsem uviděl Mackův kyselý úsměv, malý umaštěný papírový sáček pod paží a starý plecháček, který musel hledat celé ráno.

„Vstávej z postele, lenochu. Právě jsem za tebe složil kauci.“

„Rád tě vidím, Mackline. A díky, že ses na mě přišel podívat.“

Hodil jsem na sebe šaty a před mou celou se objevil Paul Infante, policista, který měl noční službu. Na dlouhém řetízku vytáhl klíč připevněný k opasku, odemkl zámek a s hlučným klapnutím odklopil závoru. Odsunul těžké dveře a já vyšel na svobodu.

„Jack Hurikán Mullen,“ řekl Macklin a poplácal mě po rameni. „Tohohle chlapa nezlomí ani šest hodin v easthamptonském Hiltonu.“

„Nech si to, Mackline.“

Nahoře mi Infante vydal obálku s mými hodinkami a peněženkou a já podepsal předvolání k soudu pro narušování policejního vyšetřování. Obvinění z napadení policisty bylo staženo.

„Měli bychom odpoledne navštívit Sammyho matku,“ pronesl pochmurně Mack. „Jsme jediní, kteří vědí, jaké to je.“

„Předpokládám, že řeknou, že to byla také nehoda,“ řekl jsem. „Možná sebevražda.“ Popsal jsem mu návštěvu Volpiho a Jordána a jejich neuvěřitelně drzé a sebejisté chování.

„Může jim to projít?“ zeptal jsem se ho.

„Jasně. Vypadá to, že už jim to prošlo.“

Když jsme odjížděli od policejní stanice, sebral jsem Mackovi z klína sáček s koblihami. Byly tam tmavé, měkké a posypané skořicí. Myslím, že po mé první noci ve vězení chutnaly ještě lépe než obvykle.

„Jedno mi pověz,“ řekl Mack a odtrhl mi od úst poslední koblihu. „Pořád si ještě připadáš jako člověk, který dokáže srazit tenhle zatracený systém na kolena?“

Kapitola 56

BRZY JSEM TO MĚL ZJISTIT. Soudní vyšetřování smrti mého bratra se konalo v tělocvičně montauské střední školy. Nemohli vybrat horší místo. Celá léta jsme tam s Peterem chodili každou neděli hrát míčové hry. Každou neděli. Když jsem šel s Mackem k našim místům, stále jsem slyšel dunění balónu odrážejícího se od palubovky.

Když jsem se posadil, vybavil se mi první víkend, kdy jsem jako dítě do tělocvičny proklouzl. Fenton někde sehnal klíč, a když jsme schovali kola v křoví, shlukli jsme se u dveří, zatímco on ho zkusil zasunout do zámku. Jako zázrakem tam pasoval. Proklouzli jsme bočními dveřmi do šerého prostoru s větší posvátnou úctou, než kdybychom se vplížili do katedrály svatého Patrika. Hank našel vypínač a celý vnitřní prostor s parketovou podlahou a laminátovými sedačkami se rozzářil jako v technikolorovém snu.

Pro účely zasedání bylo v tělocvičně rozestavěno nejméně dvě stě skládacích židlí do dlouhých řad. Všichni ti lidé, kteří na nich seděli, už tam byli někdy dříve, buď jako studenti po maturitě, nebo hrdí rodiče a nebo obojí.

Marci zachránila pro mě a Macka dvě židle v první řadě. Rozhlédl jsem se kolem a uviděl Fentona a Molly, Hanka s jeho ženou a neuvěřitelné množství přátel z města. Ale samozřejmě chyběl chudák Sammy Giamalva. Nemuseli jsme čekat dlouho na začátek představení.

„Slyšte, slyšte!“ zvolal soudní sluha, který přijel ráno z Riverheadu. „Vy všichni, kdo jste se shromáždili před nejvyšším soudem suffolského kraje, prosím povstaňte. Přichází jeho Ctihodnost soudce Robert P. Lillian.“

V naškrobeném černém taláru vypadal soudce jako řečník zahajující promoci. Vstoupil do tělocvičny z malé jídelny, která byla za ní, a posadil se na vyvýšenou židli. Proti němu se za dlouhý, úzký stůl posadili tři starší partneři firmy Nelson, Goodwin a Mickel, vedeni nikým menším než Billem Montrosem. Za nimi, jako pyšní synové, seděli tři nejslibnější společníci firmy.

Vedlejší stůl patřil čtyřiadvacetileté asistentce okresního státního zástupce Nadie Alperové. Spolu s ní tam byly ještě čtyři volné židle. Alperová upíjela kolu z velké láhve a dělala si poznámky do žlutého bloku.

„Nemá ani někoho, kdo by jí ořezával tužky,“ poznamenal Mack.

Lillian, malý, podsaditý muž k šedesátce, nás informoval ze své soudcovské stolice, že ačkoliv zde není obžalovaný, bude celodenní soudní vyšetřování probíhat jako soudní proces bez poroty. Svědci budou vypovídat pod přísahou; omezený křížový výslech bude povolen, budeli shledán relevantním. Jinými slovy, prohlásil se za boha.

Lillian se obrátil k Neubauerovu právnickému týmu a Montrose povolal Tricii Powellovou, neupravenou tmavovlásku kolem pětadvaceti.

Nikdy jsem Powellovou neviděl a přemýšlel jsem, co má s tím vším asi společného.

Pod Montrosovým vedením Tricia Powellová dosvědčila, že byla hostem na onom osudném večírku u Neubauerových. Ke konci večera se vypravila dolů k vodě.

„Viděla jste během své procházky někoho?“ zeptal se Montrose.

„Celou cestu ne, až dole na pláži,“ řekla Powellová. „Tam jsem spatřila Petera Mullena.“

Trhl jsem sebou na židli. Tohle bylo poprvé za ta dva měsíce, co někdo prohlásil, že Petera viděl po jeho přestávce na večeři. Po celé tělocvičně to vyvolalo vlnu šepotu.

„Co dělal, když jste ho viděla?“ zeptal se Montrose.

„Díval se do vln,“ řekla Powellová. „Vypadal smutně.“

„Věděla jste, kdo to je?“

„Ne, ale poznala jsem, že je to ten muž, který mi parkoval auto. Pak jsem samozřejmě viděla jeho fotografii v novinách.“

„Co se stalo toho večera? Popište nám přesně, co jste viděla.“

„Vykouřila jsem si cigaretu a zamířila zpátky. Pak jsem však zaslechla cáknutí, a když jsem se otočila, uviděla jsem Petera Mullena, jak plave ve vlnách.“

„Připadalo vám to neobvyklé?“

„Ano, to rozhodně. Nejen proto, že vlny byly vysoké, ale také proto, jak byla voda studená. Strčila jsem do ní předtím špičku nohy a celá jsem se roztřásla.“

To já také. Ta žena, až už to byl kdokoliv, lhala od začátku do konce. Naklonil jsem se k Nadii Alperové a tiše jí to pošeptal.

Když Montrose skončil, Alperová vstala, aby Powellovou vyslechla.

„Jak to, že znáte Barryho Neubauera?“ zeptala se.

„Jsme kolegové,“ opáčila naprosto klidně. Chtělo se mi vstát a vrazit jí políček.

„Podnikáte snad také v hračkářském průmyslu, slečno Powellová?“

„Pracuji v propagačním oddělení firmy Mayflower Enterprises.“

„Jinými slovy, pracujete pro Barryho Neubauera.“

„Domnívám se, že jsme i přátelé.“

„Jsem si jistá, že teď už budete,“ poznamenala Nadia Alperová.

Uštěpačný smích v tělocvičně byl přerušen ostrým pokáráním od Lilliana. „Věřím, slečno Alperová, že vás už nebudu muset znovu vyzývat, abyste se vyvarovala podobným komentářům.“

Alperová se obrátila zpátky ke svědkyni. „Mám zde seznam hostů, kteří byli na večírek pozváni. Vaše jméno na něm chybí. Proč?“

„Setkala jsem se s panem Neubauerem na schůzi několik dní předtím. Byl tak laskav, že mě pozval.“

„Chápu. A v kolik hodin jste tam dorazila?“ zeptala se Nadia.

„Musím přiznat, že nevhodně brzy. V sedm hodin, nejpozději pět minut po sedmé. Nechtěla jsem propásnout ani minutu.“

„A byl to Peter Mullen, kdo vám parkoval auto?“

„Ano.“

„Jste si tím naprosto jistá, slečno Powellová?“

„Naprosto. On byl… snadno k zapamatování.“

Alperová došla ke stolu, vzala z něj nějaké desky a přistoupila k soudcovské stolici. „Ráda bych předložila soudu písemná prohlášení lidí, kteří toho večera pracovali s Peterem Mullenem. Tvrdí, že zesnulý přijel do práce nejméně se čtyřicetiminutovým zpožděním. Proto nebylo možné, aby zaparkoval auto slečny Powellové nebo kohokoliv jiného dříve než v sedm čtyřicet.“

V davu to opět zašumělo. Lidé byli zjevně rozčílení. „Máte nějaké vysvětlení pro tuto nesrovnalost, slečno Powellová?“ zeptal se soudce.

„Myslela jsem si, že to byl on, kdo mi zaparkoval auto, Ctihodnosti. Ale je možné, že jsem ho viděla někdy v průběhu večírku. Byl velmi pohledný. Možná proto jsem si jeho obličej zapamatovala.“

Když se Nadia Alperová vrátila na své místo, vypukl v sále takový rozruch, že musel Lillian uhodit kladívkem a požádat znovu o klid.

„Alperová má kuráž,“ řekl mi do ucha Mack. „Zatím je to jedna jedna.“

Kapitola 57

BYLO TO K NEVYDRŽENÍ.

Chtěl jsem vést křížový výslech sám, vznášet námitky proti každé větě Billa Montrose, jeho povýšenému chování, dokonce i tomu jeho zatracenému modrému kašmírovému blejzru a šedým kalhotám. Vypadal, jako by měl namířeno přímo do svého tenisového klubu, jakmile vyřídí tuto podružnou záležitost.

Další Montrosův svědek byl doktor Ishier Jacobson, který před deseti lety odešel z vysokého postu losangeleského koronera, když si uvědomil, že si může vydělat pětkrát tolik jako soudní znalec.

„Doktore Jacobsone, jak dlouho jste pracoval jako hlavní patolog v nemocnici Cook Claremont v Los Angeles?“

„Dvacet jedna let, pane.“

„A kolik utopených jste za tu dobu pitval, doktore?“

„Bohužel velké množství. Pláže v oblasti Los Angeles jsou velmi navštěvované a plné surfařů. Za svou kariéru jsem pitval přes dvě stě utopených.“

Montrose významně pohlédl na soudce Lilliana a pak zpátky na Jacobsona.

„Takže nebude přehnané říct, že je to druh úmrtí, s nímž máte mimořádné zkušenosti.“

„Věřím, že jsem zkoumal více utopených než jakýkoliv jiný patolog ve Spojených státech.“

„A jak zní váš závěr v případě smrti Petera Mullena?“

„Zaprvé, že se utopil. Zadruhé, že jeho smrt byla buď nehoda, nebo sebevražda.“

Ne že bych nevěděl, jak snadné je koupit si výpověď soudního znalce. Když si to klient může dovolit, může si pokaždé zajistit druhý názor, který je v naprostém protikladu tomu, co předkládá obžaloba. Názor na lstivost právníků se však trochu změní, když je obětí vraždy váš bratr.

„Jak byste vysvětlil stav těla, doktore Jacobsone? Snímky zesnulého pořízené po vyplavení těla na břeh ukazují rozsáhlé podlitiny a vyvolaly podezření, že oběť byla ubita.“

„Jak víte, Hamptony procházela ten víkend silná bouře. V tak silném příboji je silně potlučené tělo pravidlem, nikoliv výjimkou. Zkoumal jsem množství utopených obětí, kde bylo cizí zavinění naprosto mimo diskusi. Věřte mi, byly přinejmenším stejně potlučené jako Peter Mullen. Některé i hůře.“

„To jsou kecy,“ řekl Hank, který se ke mně naklonil přes opěradlo mé židle. „Z toho chlapa se mi dělá šoufl. Hajzl podplacenej.“

Montrose pokračoval v představení. I z něj se dělalo špatně. „Jak víte, požádal jsem vás, abyste pro ilustraci přinesl několik snímků předchozích obětí. Mohl byste je předložit soudu, doktore Jacobsone?“

Jacobson mu podal dvě fotografie a Montrose se při pohledu na ně zamračil, jako by je viděl poprvé. „Oba tito surfaři byli zhruba stejně staří jako pan Mullen,“ řekl. „Jak můžete vidět, jsou zhruba stejně potlučení jako on a to, jak si vybavuji, podmínky nebyly zdaleka tak špatné.“

Montrose donesl fotografie soudci, který je položil vedle prohlášení, jež dostal od Alperové.

„Našel jste v pitevním protokolu ještě něco, co by objasnilo toto tragické úmrtí?“ zeptal se Monty.

Jacobson přikývl. „Pitva odhalila významné stopy marihuany v krevním oběhu, jako kdyby oběť těsně před vstupem do vody vykouřila jednu nebo dvě marihuanové cigarety.“

„Vaše Ctihodnosti,“ ozvala se Alperová, „tyto bezostyšně pokusy očernit pověst zesnulého se objevují od chvíle, kdy zemřel. Kdy už jim bude konec?“

„Prosím, slečno Alperová,“ řekl soudce, „posaďte se a počkejte, až na vás bude řada.“

„Proč by tato marihuana mohla být důležitá, doktore Jacobsone?“ zeptal se Montrose.

„Nedávné studie prokázaly, že těsně po požití marihuany se dramaticky zvýší riziko selhání srdce. Když k tomu vezmu na vědomí chlad mořské vody, dojdu k závěru, že právě to se stalo v tomto případě.“

„Děkuji, doktore Jacobsone. Nemám další otázky.“

Kapitola 58

UŽ TOHO NA MĚ BYLO PŘÍLIŠ. Kdybych byl prokurátorem já, podrobil bych doktora Jacobsona takovému křížovému výslechu, až by krvácel z každého póru. Požádal bych ho, aby řekl soudu, kolik dní práce soudního znalce až dosud vyúčtoval Nelsonu, Goodwinovi a Mickelovi (čtyřicet osm), jaká je jeho denní taxa (7 500 dolarů) a diety (300 dolarů) a jak se jmenuje jeho oblíbená restaurace v New Yorku (Gotham Bar & Grill, nejdražší hlavní chod telecí esplanade, 48 dolarů). A abych to rozvedl, zeptal bych se ho, zda někdy svědčil jako soudní znalec bezplatně (samozřejmě nikoliv).

Nadia Alperová se touto cestou nevydala. Možná předpokládala, že by ji Lillian přerušil. Možná si myslela, že čím dříve bude svědčit náš expert, tím lépe. Ať už byly její důvody jakékoliv, zahučelo to v tělocvičně spravedlivým rozhořčením, když povolala na lavici svědků doktorku Jane Davisovou.

Konečně jsme si měli poslechnout svědectví, které nebylo zaplacené a Montauk si ho vyslechne od jednoho z místních. Proto jsme přišli na toto přelíčení poslechnout si pro změnu pravdu.

Dokonce i Nadia Alperová měla zjevně lepší náladu, když položila první otázku: „Doktorko Davisová, objasněte nám prosím vaši roli v tomto vyšetřování.“

„Jsem patoložka huntingtonské nemocnice a hlavní soudní lékařka suffolského okresu,“ odpověděla Jane.

„Takže vy jste na rozdíl od doktora Jacobsona skutečně zkoumala tělo Petera Mullena, je to tak?“

„Ano.“

„Kolik hodin jste věnovala tomuto zkoumání?“

„Přes šedesát.“

„Je to víc než obvykle?“

„Vyrostla jsem v Montauku a znám rodinu Mullenových, proto jsem byla mimořádně pečlivá,“ řekla Jane.

„Jaké důkazy jste vzala v úvahu?“ zeptala se Alperová.

„Kromě rozsáhlé pitvy těla jsem pořídila rentgenové snímky a odebrala vzorky plicní tkáně.“

„A podle vaší zprávy, kterou mám v ruce, jste došla k závěru, že se pan Mullen vůbec neutopil, ale byl ubit k smrti. Cituji z vaší zprávy: ‚Smrt Petera Mullena byla způsobena četnými údery do krku a hlavy pěstmi, nohama nebo tupými předměty. Rentgenové snímky ukazují dva silně poškozené krční obratle a úroveň saturace plicní tkáně naznačuje, že oběť přestala dýchat před tím, než se ocitla ve vodě.‘“

„Tak zněl můj závěr,“ řekla Davisová, která se zdála být nervózní a zrychleně dýchala. „Ale po konfrontaci s rozsáhlými zkušenosti doktora Jacobsona jsem dospěla k závěru, že mé předchozí úvahy byly nesprávné a že všechny důkazy skutečně ukazují na utopení. Uvědomuji si, že můj úsudek byl ovlivněn blízkým vztahem k rodině zesnulého.“

Když Jane Davisová dospěla ke konci svého zničujícího svědectví, třásl se ji hlas a byla úplně bílá v obličeji. Alperová tam zůstala stát s otevřenými ústy. Nezmohla se ani na slovo. Ani já nemohl uvěřit svým uším. Stejně tak dav v tělocvičně. Všichni jen kroutili hlavami.

„Kolik ti zaplatili, zlato?“ zeptala se žena, která chodila s Peterem do třídy.

„Doufám, že to bylo víc, než zaplatili doktoru Jacobsonovi,“ vykřikl Bob Shaw, kterému patří lahůdky na Main Street. „On nemusel prodat své přátele.“

„Nechtějí být,“ ozval se nakonec Macklin ze svého místa. „Dostali ji. Vyhrožovali jí. Hej, copak to nevidíte?“

Lillian bušil kladívkem a žádal o klid, a když to nepomohlo, vyhlásil hodinovou přestávku.

Jane Davisová mezitím opustila lavici svědků. Rozběhl jsem se za ní, ale viděl jsem jen odjíždět její auto ze zadního parkoviště.

Kapitola 59

MACK A JÁ JSME SE VYPOTÁCELI Z TĚLOCVIČNY. Uchýlili jsme se na lavičku u bočního parkoviště. Cítil jsem se jako po dalším výprasku, ještě horším než byly ty předchozí.

„Za poslední dvě hodiny ses toho nejspíš naučil víc než za dva roky na právech,“ řekl Mack. „Pokud vám tam nepřednášejí o ovlivňování svědků, uplácení a zastrašování. I když by možná měli.“

Mack se rozhlédl po okolí a odplivl si mezi své beztvaré černé mokasíny. V mnoha směrech to byla idylická scenerie. Pěkná, dobře udržovaná škola, udržovaná zelená sportoviště. Bylo to místo, na jaké televizní stanice rády vysílají kameramany v den voleb, aby zachytili malebnou demokratickou mašinérii v praxi. Natočili místní obyvatele, jak vcházejí do své maloměstské tělocvičny v těžkých pracovních botách a vstupují za plentu, aby vhodili do urny volební lístky.

Když přijdete do té samé tělocvičny v den, jako je tento, uvědomíte si, že to, co se tam děje, není vůbec hezké, ani trochu idylické a už vůbec ne demokratické.

Marci nás zahlédla na lavičce a přišla si k nám zakouřit. „Tihle lidé z New Yorku se s tím nemažou, co?“ řekla a natáhla ke mně ruku s krabičkou cigaret. „Fakt si nedáš? Tohle je dobrý den na zlozvyk, který zkracuje život,“ poznamenala Marci.

Když jsem se na tohle parkoviště díval jako student, bývalo obvykle skoro prázdné, až na několik aut patřících našim učitelům. Teď jsem viděl, jak na něj z ulice pomalu zahýbá dlouhý stříbrný mercedes s tmavými skly. Nakonec zastavil asi dvacet metrů od nás.

Ze předních dveří vyskočili dva svalovci v černých oblecích a spěchali otevřít zadní dveře.

V záblesku dlouhých bílých nohou a světlých vlasů z něj vystoupila Dana. Rovnala si své černé šaty a já musel připustit, že vypadá ještě lépe než kdykoliv předtím. Z druhé strany auta k ní došel její otec. I on vypadal skvěle. Všemocně a vševědoucně. Vzal ji za ruku a s osobními strážci rozmístěnými vpředu a vzadu zamířili k tělocvičně.

„Hele, tvoje bývalé děvče,“ řekl Mack. „Musel jsem se v ní splést, protože teď je tady, aby vyjádřila svou podporu tobě a tvému bratrovi.“

Kapitola 60

MARCI TIPLA CIGARETU a společně jsme následovali Neubauerovy a jejich osobní strážce do tělocvičny. Soudce Lillian se pokoušel nastolit pořádek v soudní síni. Několikrát udeřil kladívkem a montauští ukončili své pobouřené debaty a zamířili ke svým kovovým židlím.

Ještě ani všichni neseděli, když Montrose povolal na lavici svědků Danu Neubauerovou. Sevřel se mi žaludek.

„Bože na nebesích,“ zamumlal Mack. „Co ta může mít na srdci?“

Dana došla vážně k místu pro svědky. Jak už jsem řekl, vypadala toho dne mimořádně dobře. Zpětně si vybavuji, že vypadala také solidně, seriózně a naprosto přesvědčivě.

„Znala jste zesnulého Petera Mullena?“ zeptal se jí Montrose.

„Ano, znala jsem Petera velmi dobře,“ odpověděla. „Jak dlouho?“

„Jezdím sem každé léto už jednadvacet let. S Peterem a zbytkem jeho rodiny jsem se seznámila brzy poté, co jsem sem začala jezdit.“

„Promiňte, že se musím zeptat, Dano, ale měla jste někdy s Peterem Mullenem intimní vztah?“

Dana přikývla.

„Ano.“

Ozval se nějaký šum, ale většina diváků se ještě nezpamatovala z předchozího svědectví. Už jsem o Daně a Peterovi věděl, ale nerad jsem to slyšel takhle naplno.

„Jak dlouho ten vztah trval?“ zeptal se.

„Asi šest měsíců,“ řekla Dana a neklidně poposedla na své židli.

Montrose si povzdechl, jako by to pro něj bylo stejně těžké jako pro Danu. „Trval ten vztah až do jeho smrti?“

Ach, bože, říkal jsem si, je to čím dál horší.

„Právě jsme se rozešli,“ řekla Dana a pohlédla mým směrem. Věděl jsem, že je to lež. Alespoň jsem si to myslel. Ale když jsem se pokusil zachytit její pohled, otočila se zpátky k Montrosovi.

„Jak dlouho předtím?“ zeptal se. „Vím, že je to pro vás těžké.“

„Ten večer,“ pronesla Dana hlasitým šepotem, „kdy se konal večírek.“

„Že jsi ale měl báječnou přítelkyni, Jacku,“ poznamenal Mack, aniž by se na mě obtěžoval pohlédnout.

Dana na mě vrhla další ustrašený pohled a potichu se rozplakala. Vytřeštěně jsem na ni zíral. Kdo je ta žena na svědecké lavici? Je něco z toho, co říká, pravda?

„Peter to nesl moc špatně,“ pokračovala. „Začal se chovat jako blázen. Rozbil v domě lampu, převrátil židli a vyběhl ven. Asi za hodinu mi zavolal a řekl mi, že udělal velkou chybu a že my dva bychom měli zůstat spolu. Věděla jsem, že je nešťastný, ale ani ve snu by mě nenapadlo, že by mohl udělat nějakou hloupost. Kdybyste Petera znal, také byste tomu nevěřil. Choval se, jako by ho nic nemohlo vyvést z míry. Zjevně jsem se mýlila. Je mi líto, co se stalo.“

Pak Dana sklonila hlavu a rozplakala se do dlaní.

„Bravo!“ vykřikl Gidley několik řad za mnou. „Bravisimo!“ Pak vyskočil ze židle a začal divoce tleskat Daninu skvělému hereckému výkonu.

Kapitola 61

JEDEN MUJ DOBRÝ PŘÍTEL JEDNOU V LÉTĚ pracoval jako praktikant v newyorské televizní stanici. Moderátor si ho oblíbil a u piva mu prozradil tajemství úspěchu v přímém přenosu. „Je to celé o upřímnosti,“ řekl mu ten člověk. „Jakmile se naučíš jak ji předstírat, ostatní už ti půjde samo.“

Po Daně předstoupil Barry Neubauer. Jeho specialitou nebyla předstíraná upřímnost ale bezchybné vystupování generálního ředitele. Každý detail jeho vystoupení, od střihu jeho černého obleku po nakloň hlavy s dokonale upraveným účesem šedých vlasů, dával jasně najevo, kdo je tu pánem.

„Pane Neubauere,“ začala Nadia Alperová, „podle barmana, který připravoval vše nezbytné na večírek, jste odpoledne měli s paní Neubauerovou dlouhou a ošklivou hádku. Mohl byste nám prozradit, čeho se týkala?“

„Opravdu si vybavuji malý konflikt,“ pokrčil Neubauer rameny, „ale nepamatuji se, že by to bylo něco vážného. Vlastně si ani přesně nevzpomínám, o co šlo. Nejspíš to byla jen nervozita před večírkem. Barman zřejmě není dvacet sedm let ženatý.“

„Osvěžilo by to vaši paměť, pane Neubauere, kdybych vám řekla, že onen barman během té hádky několikrát zaslechl jméno Peter Mullen často ve spojení s nějakým hanlivým přívlastkem?“

Neubauer se zamračil, jak se snažil vybavit si podrobnosti.

„Ne, lituji, opravdu nevím. Nedokážu si představit žádné okolnosti, za jakých by se jeho jméno mohlo objevit při hádce mezi mnou a Campion. Peter Mullen byl přítelem rodiny, kam až mi paměť sahá. Považujeme jeho smrt, ať už byla její příčina jakákoliv, za mimořádně tragickou. Vyjádřil jsem rodině Mullenových svou soustrast. Navštívil jsem jeho staršího bratra Jacka v právnické firmě, kde pracoval, a promluvil si s ním.“

Jako svědek měl Neubauer dokonalé vystupování. Jeho vzpřímený postoj, pevný pohled, hluboký hlas a pomalý, uvážlivý přednes vytvářely dojem naprosté důvěryhodnosti. Podezírat ho z nepravdy se zdálo být takřka svatokrádežné.

Alperová se tím nenechala ovlivnit. Zdálo se, že se ho nebojí. „Dokážete si vybavit své aktivity v den, kdy pan Mullen zemřel?“

„Dopoledne jsem si pročetl několik novin a odpoledne odehrál osmnáct jamek v Maidstonu, poměrně špatně, jak si vzpomínám. Pak jsme se s Campion připravovali na večírek.“

„Mohl byste nám říct, co jste dělal okolo půl jedenácté večer, v době, kdy zemřel pan Mullen?“

„Telefonoval jsem ve své pracovně ve druhém patře,“ odpověděl Neubauer bez váhání. „Pamatuji si ten hovor velmi dobře.“

Nadia Alperová sklonila překvapeně hlavu ke straně. Stejně tak Mack a já.

„Je zde nějaký důvod, pane Neubauere, proč si ten telefonní hovor vybavujete tak živě, když si ani nevzpomínáte, o co jste se pohádal se svou ženou?“

Zdálo se, že Barrym Neubauerem nemůže nic otřást. „Tak za prvé, byl to velmi dlouhý telefonát, trval déle než hodinu. Pamatuji se dokonce, jak jsem se cítil provinile, že se tak dlouho nevěnuji hostům.“

„Je to tak ohleduplný člověk,“ zamumlal Macklin.

„Máte nějaký důkaz o tom telefonátu?“

„Ano, přinesl jsem s sebou kopii telefonního účtu. Je na něm čtyřiasedmdesátiminutový hovor začínající tři minuty po desáté a končící v jedenáct sedmnáct.“ Neubauer podal kopii Alperové.

„Můžete nám sdělit, s kým jste mluvil, pane Neubauere?“ zeptala se Alperová.

Když Neubauer lehce zaváhal, Montrose vyštěkl: „Námitka.“

Oba právníci pohlédli na Lilliana.

„Zamítá se,“ řekl soudce. „Odpovězte prosím na otázku.“

„Mluvil jsem s Robertem Crasswellerem juniorem,“ řekl Neubauer. Přes rty mu přelétl slabý úsměv. „S generálním prokurátorem Spojených států,“ dodal.

Tato odpověď vysála ze soudní síně veškerou zbývající energii a napětí. Někteří diváci se zvedli a odešli. Barry Neubauer klidně těkal pohledem po obecenstvu. Když mě našel, věnoval mi líný úsměv. Chvíle pro amatéry skončila, chlapci.

Po několika dalších otázkách Nadia Alperová Neubauera propustila. Pak oba právníci informovali soudce, že vyslechli všechny své svědky.

Soudce Lillian si okázale urovnal talár a pak oslovil soud.

„Za normálních okolností,“ řekl Lillian, „bych odložil své rozhodnutí na příští ráno. V tomto případu však podle mého názoru není nic, co by si vyžadovalo hlubší zamyšlení. Závěr tohoto soudu zní takto: Dne dvacátého devátého května se Peter Mullen utopil. Jeho smrt zavinila nehoda či sebevražda. Toto vyšetřování je uzavřeno a přelíčení skončeno.“

Kapitola 62

SOUD SE ROZEŠEL ASI VE TRI ČTVRTĚ NA PĚT. Když jsem dorazil do Shagwongu, bylo přesně pět. Posadil jsem se na konec baru a požádal Mika, aby nalil šest panáků irské whisky.

Aniž by zvedl obočí, narovnal skleničky do řady a zkušeným pohybem je naplnil po okraj. „Jsou na mě,“ řekl.

„Tak to jsem si měl říct o sedm,“ opáčil jsem a poprvé za ten den se usmál.

Mike postavil k šesti skleničkám ještě sedmou a také ji naplnil.

„Dělal jsem si legraci.“

„Já taky.“

Když mi Mike naléval plnou dávku irské medicíny, vybavil se mi ten samolibý úsměšek, kterým mě počastoval Montrose, když vycházel ze soudní síně. Bylo v něm víc znechucení než radosti. Jako by se ptal, proč jsem já ten jediný v místnosti, kdo stále nechce chápat, že právo není ani mystérium, ani hra v kostky, ale velký kšeft. Investuj své peníze rozumně a v tajnosti a vyjdeš od soudu svobodný. Tak to v současné Americe chodí. A kdo ví, možná to tak chodilo odjakživa.

Následující hodinu a půl nebo dvě hodiny jsem se postupně propracovával zleva doprava. Hodil jsem do sebe panáka za každého podplaceného svědka v té přehlídce křivopřísežníků. Pozvedl jsem sklenku na Tricii Powellovou, bezpochyby zaměstnance měsíce firmy Mayflower, a další na dobrého doktora Jacobsona, zázračného koronera z Los Angeles. Nebo jak ho nazval Mack, „kurvu s dobrým životopisem“.

Můj drahoušek Dana si zasloužil dva panáky jamesonu. První za to, že vážila celou tu cestu zpátky z Evropy jen proto, že se jí po mně stýskalo. Druhý za svůj oscarový výkon před soudem.

Aniž bych vnímal okolní svět, nasával jsem tak dlouho, dokud má otupělost nezačala mít navrch nad vztekem. Myslím, že se to stalo kolem druhé skleničky na Danu, což byla má čtvrtá za čtyřicet minut.

Ačkoliv nejsem možná ten nejspolehlivější svědek, vybavuji si, že si ke mně v jednu chvíli přisedli Fenton a Hank, ale když vycítili, že nestojím o společnost, nechali mě mé medicíně. Jen se pokusili udělat správnou věc.

Když jsem si objednával, počítal jsem i s přípitkem na Jane Davisovou, ale když na ni přišla řada, měl jsem o ni spíš strach, než abych se na ni zlobil. Cestou na záchod jsem se zastavil u telefonního automatu a nechal jí poněkud nesrozumitelný vzkaz na záznamníku.

„Není to tvoje vina, Jane,“ křičel jsem přes okolní hluk. „Můžu za to já. To já jsem tě dostal do toho maléru.“

Když jsem se otočil, nestál za mnou nikdo jiný než Frank Volpi. Zřejmě čekal, až domluvím. „Gratuluju, pitomče,“ řekl. Pak se zašklebil a odešel dřív, než jsem se po něm stačil rozmáchnout pěstí.

Zpátky u baru jsem připil Frankovi. Byl u toho od samého začátku a jeho výkon byl bezchybný. „Na Volpiho,“ řekl jsem a napil se.

Číslo šest byl Barry Neubauer osobně. Řeka whisky vyplavila na povrch mé básnické sklony a já přišel s rýmem právě pro tu příležitost. Barry Neubauer, fakt těžkej frajer.

To měla být poslední sklenička, ale díky Mikovi mi ještě jedna třpytící se zlatá kulka zbývala. Nechtělo se mi připít na něco tak vágního a amorfního jako Systém. Pak jsem si vzpomněl na generálního prokurátora Roberta Crasswellera juniora. I já jsem musel před Montrosem smeknout za to, s jakou elegancí se mu podařilo zasadit ten poslední úder. Hrál na Nadiu Alperovou jako na stradivárky.

Po posledním přípitku se mi okolí začalo rozplývat. Místnost se točila kolem mě jako na kolotoči. Vyřešil jsem ten problém několika pivy. Pak jsem učinil několik pokusů nechat Mikovi čtyřicetidolarové spropitné. Pořád mi strkal bankovky zpátky do kapsy u košile, dokud jsem se konečně ne vypotácel ze dveří.

O dva bloky dál jsem se zastavil v telefonní budce a znovu zavolal Jane. Nemohl jsem zapomenout na ten hrozný výraz v její tváři. Měl jsem v plánu nechat jí o něco srozumitelnější verzi svého prvního vzkazu, když to zvedla.

„To je v pořádku, Jane,“ řekl jsem.

„Ne, to není v pořádku. Proboha, Jacku. Mrzí mě to. Je mi to líto. Přišli ke mně domů.“

„Nemohla jsi nic dělat.“

„Ach, Jacku!“ V jejím hlase byla hysterie.

Kolem prošli čtyři turisté a nasedli do kabrioletu saab. „Jane, slib mi, že neuděláš nějakou pitomost.“

„Neboj se. Ale musím ti něco říct. Předtím jsem si to nechala pro sebe, protože jsem neviděla důvod o tom mluvit. Při Peterově pitvě jsem dělala také krevní testy. Jacku, tvůj bratr byl HIV pozitivní.“

Kapitola 63

TŘÍKILOMETROVÁ PROCHÁZKA a mořský vzduch mi udělaly dobře. Když jsem přešel parkoviště u pláže Ditch Plains a vstoupil na náš zvadlý trávník, byl jsem už zase skoro střízlivý.

Tam mě čekalo něco, za co budu nadosmrti vděčný. Na verandě seděla v jednom z mých starých, potrhaných svetrů Paulině.

Bylo asi půl jedenácté. Ulici a trávník halila lehká mořská mlha. Je to divné přirovnání a nevím, jak mě napadlo, ale když jsem viděl Paulině, jak sedí u mých dveří, připomnělo mi to Garyho Coopera, jak trpělivě čeká na ulici ve filmu V pravé poledne. Bylo to asi v jejím klidu a úsměvu, který jako by říkal: „Tady jsem, co ty na to?“

„Jsi balzám na unavené oči, Paulině.“

„Ty taky, Jacku. Seděla jsem dneska v poslední řadě v tělocvičně. Pak jsem jela celou cestu až do města. Tam jsem se otočila a jela zase celou cestu zpátky. Bláznivé, co? Nesnaž se to popřít.“

„Udělala jsi něco hrozného, že tě Macklin vykopl z domu?“

„Ne.“

„Tak jsi jenom chtěla na vzduch?“

„Ne.“

„Šla ses podívat na hvězdy?“

„Ne.“

Většina ne neznačí nic dobrého, ale tahle zněla skoro stejně dobře jako ano. Sedl jsem si na chladnou dlažbu a opřel se o červené domovní dveře. Dotkl jsem se Paulininy paže. Jako by mezi námi projel elektrický proud. Vzala mě za ruku a vyschlo mi v ústech.

„Ale když jsem mluvila s Macklinem, něco mi došlo,“ zašeptala.

„Co to bylo, Paulině?“ zeptal jsem se šeptem. „Jak moc mi na tobě záleží.“

Znovu jsem se na Paulině podíval a udělal něco, co jsem zřejmě chtěl udělat už dávno. Políbil jsem ji jemně na rty. Její ústa se dokonale hodila k mým. Několik sladkých vteřin jsme zůstali tak, pak jsme se odtáhli a pohlédli na sebe.

„Tohle stálo za to čekání,“ řekl jsem.

„Nemusel jsi čekat, Jacku.“

„Slibuji, že u té další už tak dlouho čekat nebudu.“

Začali jsme se znovu líbat a od té chvíle vlastně nepřestali.

Domnívám se, že ty z vás, kteří jste se mnou vydrželi takhle dlouho, tento romantický vývoj nepřekvapil. Nejspíš jste ho předvídali. Já však ne.

Něco takového jsem neočekával až do okamžiku, kdy jsem té noci vstoupil na náš trávník. Ne proto, že bych nechtěl, aby se to stalo. Chtěl jsem to ode dne, kdy Paulině poprvé vstoupila do mé malé kanceláře. Chtěl jsem to tolik, že jsem se ani neodvážil v to doufat. „Jsi dobrý člověk. A milý,“ řekla Paulině, když jsme se objímali na verandě.

„Hlavně mě nepřechval.“

„Neboj se.“ Ukázala na deku, kterou předtím přinesla z domu.

„Pojďme dolů na pláž, Jacku. Je tu ještě něco, co jsem chtěla už dávno udělat.“

Čtvrtá část

ABSOLVENT

Kapitola 64

SLUNCE ZÁŘICI NA QUEENS a řeku East River možná nebylo tak úchvatné, jako když vychází z Atlantiku, ale mělo něco do sebe. Stejně tak skutečnost, že mi stačilo natáhnout ruku, abych se dotkl Paulině, která pokojně spala vedle mě. Od začátku jsem si myslel, že by nám spolu mohlo být dobře, ale neměl jsem tušení, jak dobře nám bude. Poprvé v životě jsem byl zamilovaný.

Na konci léta jsem nechal Macka v Montauku samotného a nastěhoval se k Paulině na Avenue B. Následujících pět měsíců jsem každý den jezdil na Manhattan, abych splnil všechny požadavky pro dosažení titulu na právnické fakultě Kolumbijské univerzity.

Ačkoliv jsem v létě poněkud ochladl ve svém nadšení pro provozování právnické praxe, nebylo to tak, že bych jen dělal nejnutnější minimum. Poháněn vztekem a znechucením jsem pracoval pilněji než kdy předtím. Soudní vyšetřování Peterovy smrti ve mně vzbudilo perverzní zájem o soudní praxi a já studoval Základy právní techniky od Thomase Maueta, jako by to byla bible. Stejně tak i Důkazní materiály a Ústavní právo.

Pracoval jsem tak tvrdě i v ostatních předmětech, že když byly zveřejněny závěrečné známky, zjistil jsem, že jsem absolvoval jako třetí ve třídě.

Ačkoliv byly mé vyhlídky na zaměstnání chabé, usoudil jsem, že si zasloužím odpočinek. Zatímco tedy ostatní studenti třetího ročníku pilně pracovali na svých postech společníků nebo studovali do zásoby, já si vychutnával život v East Village. Pro rozzlobeného, přeučeného devětadvacetiletého muže to bylo dobré místo pro zušlechťování duše a přemýšlení co dál.

Mému vnitřnímu neklidu nijak neprospěl dopis, který mi přišel z Huntsville v Texasu. Bahňák mě vzal za slovo a napsal mi o svých chabých vyhlídkách na provedení analýzy DNA a znovuotevření procesu. Nic z toho mě však nepřipravilo na další dopis, který jsem od něj dostal.

Bylo stanoveno datum popravy.

Kapitola 65

POPRVÉ JSEM VIDĚL BAHŇÁKA jednoho sychravého pátečního rána. Bylo to krátce předtím, než byl popraven státem Texas. Oddělovalo nás plexisklo mezi návštěvní místností a popravčí komorou.

Paulině a já jsme přiletěli předchozího rána do Dallasu, vypůjčili si auto a podstoupili tříhodinovou jízdu do Huntsville. Vedení věznice na poslední chvíli zrušilo povolení k soukromé návštěvě. Ale protože jsme byli na seznamu Bahňákových návštěv, mohli jsme se také jako diváci zúčastnit popravy.

Spolu s pratetou oběti a ještě starším vězeňským reportérem, kteří seděli s námi na jedné ze tří lavic pro diváky, jsme spatřili Bahňáka těsně před osmou, kdy ho na kolečkovém křesle přivezli do popravčí komory.

Bahňák strávil v cele smrti dvacet let. Zaplatil za to strašnou daň. Poslední fotografie toho metr devadesát vysokého hromotluka, kterou jsem viděl, byla skoro jednadvacet let stará, a ačkoliv to byl stále velký chlap a vážil skoro sto dvacet kilo, za ta léta ve vězení předčasně zastárl. Dlouhé vlasy a vousy mu zbělely. Degenerativní artritida kyčlí ho před třemi lety upoutala na invalidní vozík.

Pod dohledem ředitele věznice a vězeňského kaplana nasadil dozorce Bahňákovi brýle na čtení. Pak mu podržel před očima list papíru. Bahňák, přestože byl zřejmě pod sedativy, začal číst.

„Toto vězení a má vláda,“ řekl překvapivě vysokým hlasem, „mě už připravili o nejlepší léta mého života. Dnes ráno mě chtějí připravit o všechno, co mi zbylo. Spáchají vraždu. Bůh buď milostiv jejich duším.“

Zvedl hlavu a uviděl mě sedět v přední řadě. Věnoval mi vděčný úsměv, v němž byla laskavost, která mě hluboce dojala. Musel jsem potlačit vzlyknutí a Paulině mě vzala za ruku.

Následující minuty ubíhaly se strašlivou nevyhnutelností. Zatímco mrazivý déšť dopadal na střechu z vlnitého plechu, kaplan předčítal dvacátý třetí žalm. Pak dozorci zvedli Bahňáka z invalidního vozíku a položili ho na pojízdné lehátko.

Jeho nemohoucnost, vězeňský invalidní vozík a profesionální přístup dozorců vyvolávaly zavádějící dojem, že přihlížíme lékařskému zákroku, který má pomoci nemocnému člověku. Ten dojem jen zesílil, když popravčí vyhrnul Bahňákovi rukáv na statné pravé paži. Našel žílu, otřel místo vatičkou a zavedl kanylu.

Když ředitel věznice, překvapivě laskavě vypadající muž mezi padesáti a šedesáti, viděl, že je vše připraveno, pozvedl pravou paži. Tím dal signál k aplikaci první dávky jedu.

Ani ne o třicet vteřin později zvedl paži znovu, čímž přikázal začít zavádět do žíly hydrochlorid, který měl ukončit Bahňákův život.

Po celou tu dobu mi Bahňák upřeně hleděl do očí. Ve svém posledním dopise mě požádal, abych byl svědkem popravy. Chtěl mě tam proto, aby se mohl dívat do očí člověku, který věřil v jeho nevinu. Dělal jsem, co jsem mohl, abych se toho úkolu zhostil se ctí.

Ve své poslední minutě na této zemi se Bahňák pokusil zazpívat starou píseň bratří Allmenových, kterou miloval od dětství: „Jdu se projít do polí, dítě, půjdeš se mnou? Jdu se projít do polí, dítě, půjdeš se mnou?“ Nějak se mu podařilo vypravit ze sebe tyto dva verše.

Pak začal hydrochlorid účinkovat. Vyrazil mu dech z plic jako silný úder pěstí. Tak divoce se vzepjal proti popruhům, až mu brýle odlétly z hlavy a dopadly na betonovou podlahu.

Vězeňský lékař prohlásil Bahňáka za mrtvého po státem nařízené popravě v 8.17 ráno.

Paulině a já jsme vyšli v věznice. Měl jsem pocit naprosté prázdnoty. Bylo to skoro tak zlé jako té noci, kdy jsem viděl na pláži Petera. Cítil jsem, že jsem je oba zklamal.

„Ten muž byl nevinný,“ řekl jsem Paulině cestou z Huntsville do Texasu. „A Barry Neubauer je vrah. Musí existovat způsob jak toho parchanta dostat. To on by si zasloužil dávku hydrochloridu.“

Vzala mě za ruku a jemně ji stiskla. Pak potichu zanotovala: „Jdu se projít do polí, dítě, půjdeš se mnou?“

Kapitola 66

JEDNOHO ČTVRTEČNÍHO RÁNA NA ZAČÁTKU KVĚTNA jsem zapadl do své obvyklé rutiny, kterou jsem zdokonaloval ode dne, kdy jsem se vrátil z Texasu. Šel jsem ven, koupil noviny, uvařil Paulině kávu a políbil ji na rozloučenou, když odcházela do svého nového zaměstnání v právnické firmě MacMilan a Hart. Po dvaceti minutách kliků a dřepů na koberci v obývacím pokoji jsem vyrazil do ulic.

Nejprve jsem se zastavil za Philipem K., bývalým vedoucím redaktorem jednoho časopisu. Zotavoval se z heroinové závislosti, chodil si pravidelně pro dávky metadonu a přitom provozoval malinký antikvariát v severozápadním rohu Thompkinsova parku. Jako estét a snob prodával Philip jen ty knihy, které podle jeho názoru stály za přečtení. Často se stávalo, že před ním na stole ležely jen tři nebo čtyři otrhané svazky.

Toho rána se Philip pochlubil kávou pobryndaným výtiskem románu Noční psi. Zaplatil jsem mu a odnesl si knihu v kapse do občerstvení na Druhé avenue, kde jsem ji začal číst při snídani skládající se z kávy a koblih.

I když jsem neměl piercing ani tetování, stával jsem se pomalu typickým obyvatelem East Village. Přišel jsem na chuť pirohům, blincům a dalším sladkým východoevropským specialitám prodávaným v malých živořících jídelnách od Druhé po Avenue C. Zamiloval jsem si temné místní bary, jejichž jukeboxy byly plné písniček, které jsem nikdy neslyšel. Mack si je zamiloval také a každou chvíli sedl na autobus, aby mě a Paulině doprovodil na procházce po místních podnicích.

Macklin byl hippie od přírody a zdál se být v East Village mnohem víc doma než já. Se starým plstěným širákem na hlavě, který jsem mu dal, vypadal jako Henry Miller, který vstal z mrtvých, aby naposledy zavítal mezi bohémy.

Když už mluvím o kloboucích, nakupoval jsem teď své oblečení v secondhandech. Toho rána jsem na sobě neměl nic, co by stálo víc než šest dolarů, takže jsem se se snídaní v žaludku a Philipovým nejnovějším objevem vydal do Ferdiho sekáče na Sedmou avenue, kde jsem doufal, že najdu něco lepšího.

Právě jsem se začal prohrabovat tričky na ramíncích, když dovnitř vešel drobný chlapík s krátkými vlasy a bradkou, odbarvenými peroxidem skoro na bílo.

Díval jsem se, jak se přebírá starým oblečením. Připomněl mi Sammyho. Byl tak zhruba stejně stavěný a vysoký. Měl dokonce i to jeho drzé vystupování.

Ta podobnost byla tak do očí bijící, že mě napadlo, jestli nemáme všichni klony, které se procházejí ulicemi měst celého světa.

Hubený muž musel vycítit můj pátravý pohled, protože se otočil tváří ke mně. Začal jsem koktat nějakou omluvu, když ho prozradil jeho vyděšený pohled.

„Sammy!“

Máchl pěstí a já se ocitl na zemi pod věšákem se sepranými košilemi.

Kapitola 67

SAMMY BYL NAŽIVU? TO nemohla být pravda. Ale, k sakru, byla!

Vyskočil jsem na nohy tak rychle, jak jsem šel k zemi. Vyběhl jsem z secondhandu a uviděl ho běžet západně po Sedmé avenue. Odbočil na jih na První a zmizel mi z dohledu. Utíkal, jako by uviděl ducha, ale to já také.

Na rohu byl bar pro gaye, s výlohou zakrytou červeným závěsem. Když jsem otevřel dveře, padlo světlo z První avenue na Sammyho utíkajícího k zadnímu vchodu.

„Sammy, stůj!“ křikl jsem. „Musím s tebou mluvit.“

Rozběhl jsem se za ním šerou místností a málem jsem narazil do obrovského barmana, který hbitě vyskočil zpoza barového pultu. Zastoupil mi cestu.

„Jenom si chci promluvit se starým přítelem, kterého jsem měl za mrtvého.“

„To by mohl říct každý,“ prohlásil barman. „Ale někdy musíme vzít ne jako odpověď.“

Otočil jsem se a vyběhl ven předními dveřmi. Sammy právě přebíhal První avenue o blok jižněji. Šok, který jsem pocítil, když jsem ho poprvé spatřil, se měnil v hněv.

Spěchal jsem za ním. Když jsem znovu uviděl týl jeho bílé hlavy, zpomalil už na rychlou chůzi.

Udržel jsem si ho na dohled celou cestu po Šesté ulici, kolem indických jídelen s kari, starého ukrajinského kostela a guatemalského dárkového obchodu. Pak jsem ho sledoval přes Druhou a Třetí, kolem Cooper Union a skrz skupinu skateboardistů procvičujících své kousky ve stínu jasně antracitové kostky na Astor Pláce.

Teď Sammy kráčel kaňonem Čtvrté avenue a jeho hlava se objevovala a zase mizela v davu zaměstnanců kanceláří právě propuštěných na oběd.

Pokaždé když se ohlédl přes rameno, jsem si klekl na jedno koleno nebo se ukryl ve vchodu. Vzdálený od něj asi deset vteřin chůze jsem přešel Čtrnáctou u Circuit City a pak ho málem ztratil na náměstí Union mezi elegantními ženami vybírajícími ovoce a zeleninu.

Pomalu jsem se vyrovnával se skutečností, že je Sammy naživu. Co se stalo té noci v jeho domě? Kdo tam uhořel? Proč Sammy utíká? A co dělá v New Yorku?

Odsunul jsem své otázky stranou a soustředil se na týl Sammyho světlé hlavy. Jeden blok od Paragonu zahnul znovu na západ. Sledoval jsem ho směrem k Chelsea, kde jsou všechny bary pro gaye a figuríny ve výkladních skříních mají holé hlavy a drží se za ruce.

Na rohu Osmé a Osmnácté mi vstoupili do cesty stěhováci vykládající sedací soupravu ve stylu art deco. Než se mi je podařilo oběhnout, Sammy mi znovu zmizel.

Kapitola 68

KOUSEK ZA NÁMĚSTIM UNION SE SAMMY znovu ohlédl a spatřil Jacka ani ne blok za sebou, blízko Městské pekárny.

Aniž by změnil tempo, pokračoval na západ. Těsně před Sedmou se ukryl pod nízké betonové schodiště a počkal, až starý kamarád projde kolem.

Jakmile Jack přešel ulici, rozběhl se Sammy směrem do města. Celých pět bloků se neohlédl. Pak zabočil naposledy na západ. Na konci dalšího bloku byl malý park. Našel si volnou lavičku a lehl si na ni na záda.

Asi hodinu tak ležel ve stínu nenápadný jako bezdomovec. Naslouchal svištění taxíků ve čtyřech proudech Desáté avenue a pláči batolat, která do parku přivedly jejich urostlé karibské chůvy a vypustily je mezi holuby.

Jaká byla pravděpodobnost, přemýšlel Sammy, že se s Jackem potká v malém secondhandu v East Village? Asi taková, jako že na něj narazí v baru pro gaye? No, svět je plný překvapení. A víte co? Většina z nich stojí za starou belu. Bude muset být opatrnější. Velmi opatrný. V poslední době měl pocit, že ho někdo sleduje.

Odpočíval tam tak dlouho, až se v parku stačily vystřídat dvě směny chův. Pak vyšel z parku a pustil se po Desáté avenue. Procházel stínem železničních nadjezdů, kde už v tom časném odpoledni lovili dlouhonozí travestité se širokými rameny zákazníky mezi dojíždějícími, chystajícími se na dlouhou cestu domů.

Na Osmnácté zahnul na východ kolem garáží taxíků a o pár minut později vešel do svého bytu. Měl pronajatý jednopokojový byt v jednom z velkých věžáků v Chelsea a byl jediným bělochem v celém domě. Ale kde jinde by sehnal garsonku ve dvacátém čtvrtém patře s malou terasou za čtrnáct set měsíčně?

Jel prázdným výtahem do čtyřiadvacátého poschodí a cestou přemýšlel o pravděpodobnosti setkání s Jackem Mullenem. Proboha! Možná to bylo znamení, aby opustil město, jel na South Beach a pronajal si křeslo v salónu na Collins Avenue. Vystoupil z výtahu a pustil se nekonečnou chodbou, která mu vždycky naháněla strach.

Když strkal klíč do zámku, vynořili se z prostoru vedle odpadkové šachty dva muži. Poznal Franka Volpiho. „Páni, potřebuješ ostříhat, Franku.“

Volpi přirazil Sammyho obličejem ke dveřím a ten druhý parchant ho kopl do boku. Byl to jeden z těch parchantů, kteří zabili Petera. Sammy náhle pochopil, že už se na South Beach nedostane.

Možná proto se rozhodl, že jim nic nedá. Celou hodinu se na něm Volpi a ten druhý chlap střídali a snažili se ho zlomit, k čemuž měli rozhodně talent. Ale Sammy nezměnil názor. Asi z úcty k Peterovi, možná dokonce k Jackovi. Nevyrazili z něj ani hlásku.

Ani když mu strčili hlavu do záchodové mísy. Ani když mu podrželi ruku nad plameny sporáku. Ani když ho odvedli na balkón s výhledem na Osmnáctou ulici.

A hodili dolů.

Kapitola 69

PŮL HODINY POTÉ, co jsem Sammyho ztratil, jsem se procházel po Chelsea jako v mlze. Nakonec jsem se uchýlil do boxu kavárny na Deváté. Potřeboval jsem si trochu vydechnout a srovnat myšlenky. Už to bylo pěkně dlouho, co jsem naposledy zjistil, že někdo, koho mám za mrtvého, žije.

Po kávě jsem zamířil zpátky k Ferdimu. Možná tam Sammy nakupoval už někdy předtím. Možná použil kreditní kartu nebo tam nechal telefonní číslo. Nebylo to moc pravděpodobné, ale nic jiného mě nenapadlo a já se potřeboval projít.

Na rohu Osmnácté seděla na betonové zídce mladá matka. Cvrlikala jako pták a zvedala nad hlavu malé miminko.

V jedné vteřině to byla skoro biblická idyla. V následujícím okamžiku pohlédla žena nahoru, zařvala hrůzou, popadla dítě a utíkala jako o život.

Zvedl jsem hlavu.

Nejdřív jsem myslel, že z okna jednoho z nejvyšších pater někdo vyhodil velký odpadkový pytel. Jak padal, rozeznal jsem máchající paže, nohy a záblesk bílé barvy. Věděl jsem, že je to Sammy, ještě než dopadl na chodník.

Děsivé zadunění těla o dlažbu šokovalo všechny v ulici. Po několik okamžiků se v Chelsea rozhostilo hrobové ticho.

Bílý lexus zaparkovaný poblíž začal panicky blikat světly. Pak se rozeřval alarm.

Kluk ze sousedství ke mně přijel na nablýskaném kole, prohlédl si cizince zkrouceného na chodníku a červenou skvrnu, která se pod ním rozšiřovala, a odjel. Já k němu dorazil jako druhý a byl jsem s ním asi minutu sám. Řidičský průkaz v peněžence byl na jméno Vincenzo Nicolo. Ale byl to Sammy. Na obličeji a pažích měl stejně ošklivé modřiny jako Peter. Dlaně měl popálené. „Je mi to líto,“ zašeptal jsem.

Za minutu už jsem byl jedinou tváří v kruhu morbidní zvědavosti. Když jsem uslyšel kvílení blížících se policejních sirén, proklouzl jsem davem a odešel.

Byl jsem dokonce rád, že mi Sammy spadl takřka k nohám. Měl jsem alespoň příležitost naposledy se ho dotknout.

Kapitola 70

ZA HODINU SE MI KONEČNĚ PŘESTALY TRÁST NOHY a já se zastavil na rohu prázdné, řetězem přehrazené Avenue D. Stáhl jsem plachtu z bavoráka.

Přestože jsem na něm dva měsíce nejel, nastartoval okamžitě. Nechal jsem ho, aby si odkašlal, a pak zamířil ven z města. Stále jsem viděl Sammyho, jak padá a padá, jako by byl ve vzduchu celé minuty. Věděl jsem, že budu mít ten obraz stále před očima.

Cestou jsem se zastavil u telefonního automatu a zavolal Isabel Giamalvové. Řekl jsem jí, že se u ní asi zastavím, a ona odpověděla: „Jistě, už jsem tě dlouho neviděla, Jacku.“ O tři hodiny později už jsem klepal na dveře skromného přízemního domku půldruhého bloku od montauské hlavní třídy. Sammyho matka měla ještě na sobě černé kalhoty a blůzu po směně v restauraci Gordon’s, kde pracovala jako servírka. Snažil jsem se předstírat, že je to jen společenská návštěva, ale dělalo mi dost práce oklamat sám sebe.

„Jaké bylo spropitné?“ zeptal jsem se a přinutil se pohlédnout Isabel do očí.

„Ale, však víš,“ mávla rukou. Isabel byla tmavovlasá, drobná a pohledná. Vždycky na nás byla hodná na Sammyho, Petera a mě.

„Každý rok začínají lidé přijíždět dříve. Nebýt jejich teplého oblečení, klidně by mohla být sobota v srpnu. Tak co je zač ta Paulině, kterou Mack v jednom kuse opěvuje?“

„Myslím, že počítá s další generací Mullenů, i když by jeden řekl, že už toho měl dost. Jednou ji sem přivedu. Bude se vám také líbit.“

„Tak co se děje, Jacku?“ zeptala se nakonec.

Neměl jsem v úmyslu říkat Isabel, co se stalo jejímu synovi. Jaký by to mělo smysl? Při troše štěstí se o tom nikdy nedozví. Řekl jsem jí ale, že jsem přesvědčený, že ten, kdo zabil Petera, zabil také Sammyho. Zeptal jsem se jí, jestli někdy podezírala Sammyho a Petera, že dělají něco špatného.

„To nikdy,“ řekla Isabel. „Dělá to ze mě špatnou mámu? Sammy pracoval od svých šestnácti a vždycky to byl velký tajnůstkář. Myslela jsem si, že to souvisí s tím, že je gay a chce mě ušetřit podrobností ne že by to bylo nutné. Nikdy mi nepředstavil žádného svého přítele, Jacku. Vlastně ani nevím, jestli někdy měl vážný vztah.“

„Jestli někdo takový byl, já jsem se s ním také nesetkal, Isabel.“

„Klidně se můžeš jít podívat do jeho pokoje,“ řekla, „ale moc tam toho není.“

Dovedla mě do místnosti na konci krátké chodby a sedla si na postel, zatímco jsem prohlížel zásuvky u černého psacího stolu, který se táhl přes celou šířku pokoje. Sammy tu nebydlel celá léta. Jediná živá stopa, kterou tam po sobě zanechal, byla hromádka časopisů Vogue a Harper’s Bazaar. Kromě nich se tam nacházely typické pozůstatky amerického středoškolského vzdělání: stará gramatika francouzštiny, sbírky příkladů z matematiky, výtisky Toma Sawyera a Krále Leara.

Ty ostatní knihy byly fotografické příručky. V poličkách byly pečlivě vyrovnané knihy o portrétech, vnějším a vnitřním osvětlení, použití teleobjektivů při fotografování živé přírody.

„Nevěděl jsem, že Sammy byl fotograf,“ řekl jsem.

„No ano. Nikdo to nevěděl,“ řekla Isabel. „Bylo to jedno z jeho tajemství. Ale těsně před tím, než Peter umřel, sem chodil asi jednou nebo dvakrát měsíčně. Pracoval až do noci.“

„Tady? V tomhle domě?“

„Zařídil si ve sklepě temnou komoru. Asi před pěti lety. Už dlouho se chystám dát inzerát do Staru a to zařízení prodat, ale pořád se k tomu nedokážu přinutit.“

Kapitola 71

SVĚTLO NEŠLO ROZSVÍTIT. Ve sklepě byly vyhozené pojistky. Isabel nestálo za to, je vyměňovat. Dala mi tedy starou plechovou baterku, než jsem se pustil po schodech dolů. Přejížděl jsem světelným paprskem po místnosti páchnoucí plísní. Viděl jsem temné obrysy starého kotle ústředního topení, pár starobylých vodních lyží a skládací pingpongový stůl.

V té směsici starých krámů jsem rozeznal temnou komoru. Táhla se podél jedné stěny a byla postavena z dřevotřískových desek. Byla velká asi jako koupelna. Závěs za jejími dveřmi dovoloval vstoupit dovnitř a nepustit tam světlo.

Uvnitř jsem si posvítil baterkou na dlouhý černý stůl. Pokrývaly ho plastové misky a vévodil mu velký zvětšovák.

U zdi byly srovnané nádoby s vývojkou a ustalovačem a krabičky vysoce kvalitního fotografického papíru. Z nějakého důvodu jsem nenáviděl Kodak od té doby, co začali točit ty kýčovité, vlezlé reklamy.

Posadil jsem se na jedinou židli a namířil baterku na zeď. Pokrývaly ji levné obklady pokroucené vlhkostí. Když jsem si posvítil na okraj desky, všiml jsem si, že je hodně olámaný a poškozený. Vypadalo to, jako by tu desku někdo často odtahoval ode zdi a zaseji vracel na místo.

Klekl jsem si a nahlédl pod stůl. Pach plísně tam byl ještě silnější a kolena džínsů jsem měl promočená od mělké kaluže vody.

Jednou rukou jsem si svítil a druhou se snažil odtáhnout obložení. Nedařilo se mi dostat prsty pod okraj.

V tom stísněném, temném prostoru byl každý pohyb obtížný. Položil jsem baterku, opřel se o jednu ruku a druhou sáhl do kapsy pro klíče.

Měl jsem prostě vycouvat zpod stolu a nechat to být. Když jsem se snažil vyprostit klíče, přeběhla mi po hřbetu ruky myš a zmizela v koutě. Nemohl jsem uhnout, abych nespadl na obličej.

Nakonec se mi podařilo klíče vytáhnout a s jejich pomocí jsem odtáhl obložení natolik, abych pod něj mohl strčit prsty. Zabral jsem a panel povolil. Odhalil plesnivý prostor u betonových základů.

Sáhl jsem do tmy a dotkl se prsty něčeho měkkého a vlhkého. Rychle jsem ucukl. Mohla to být mrtvá krysa nebo veverka. Vyděsilo mě to k smrti.

Namířil jsem dovnitř baterku a rozeznal tam něco bílého. Zatajil jsem dech a znovu tam sáhl.

Tentokrát mi ten promočený předmět nepřipomínal mrtvolku zvířete. Na omak to byla spíš provlhlá papírová krabice. Popadl jsem ji zajeden roh a opatrně vytáhl ven.

Vzal jsem svůj poklad do obou ruku a po tmě se mi podařilo najít stůl. Byla to krabice od fotografických papírů Kodak, stejná, jaké stály u zdi. Pomalu jsem zvedl víko bylo tak mokré, že jsem se bál, že se rozpadne a uviděl, že je k prasknutí nacpaná fotografiemi.

Navrchu ležel fotoindex s mřížkou drobných, na první pohled identických snímků o velikosti poštovní známky.

Posvítil jsem si na ně baterkou a uviděl, že na každém z okének je pár souložící na psí způsob. Jak přes ně přejížděl paprsek světla, snímky jako by ožívaly a splývaly jeden do druhého jako ve starém, trhavém filmu.

Neznal jsem tu rusovlasou ženu na kolenou, ale bez problémů jsem poznal muže, který klečel za ní.

Byl to můj bratr.

Kapitola 72

VYŠEL JSEM PO PŘÍKRÝCH SCHODECH ze sklepa jako vyplašený puberťák odcházející z trafiky s výtiskem Penthousu. Pornografické rodinné album jsem měl zastrčené pod paží. Nahoře na mě čekala Isabel.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se. „Vypadáš hrozně, Jacku.“

„To ty chemikálie. Potřebuju jenom na vzduch.“ Pak jsem dodal jakoby nic: „Našel jsem tam nějaké staré fotky Petera. Napadlo mě, jestli bych si je mohl prohlédnout v klidu doma. Vyvolávají spoustu vzpomínek.“

„Samozřejmě, Jacku. Vezmi si, co chceš. Nemusíš je vracet. Ale slib mi, že mě seznámíš s Paulině.“

Ještě když jsem odcházel z domu, jsem se celý třásl. Byl jsem šokovaný, ale hlavně vyděšený.

Myslel jsem na to, jak se minulé léto někdo vloupal do našeho domu. Došlo mi, že ten, kdo Sammyho pronásledoval, hledal ty fotografie. A byl pro ně ochotný mučit a zabíjet. Opatrně jsem uložil snímky do tašky připevněné k nádrži motorky. Isabel mě sledovala z kuchyňského okna.

Ujel jsem půl kilometru do města a zavolal z první budky Paulině: „Paulině, nevracej se do bytu,“ řekl jsem. „Jdi ke své sestře nebo někam jinam, ale hlavně nechoď domů!“

Když jsem zavěsil, zaparkoval jsem motorku za restaurací Shagwong a ušel dva bloky k motelu Memory.

Pronajal jsem si pokoj vzadu, zamkl se na dva západy a zatáhl závěsy. Jestli si mě všimli ti chlapi, co zabili Sammyho, moc času mi nezbývá.

Začal jsem z té mokré krabice vyndávat jednu fotografii za druhou. Navrchu ležely ještě další fotoindexy podobné tomu, který jsem si už prohlédl ve sklepě.

Vyndal jsem jich asi dvacet, než jsem narazil na první skutečnou fotografii.

Zobrazovala Petera, jak sedí na kraji postele a sebejistě se šklebí do objektivu. Obkročmo na něm seděla žena okolo čtyřicítky.

Rozkládal jsem fotografie kolem sebe, dokud všechen nábytek, zaprášený koberec a každou dlaždici v koupelně nepokrývaly důkazy Sammyho a Peterovy skvělé kariéry. Lesklé snímky, stále páchnoucí chemikáliemi, zachycovaly sex ve dvou, ve třech, ve čtyřech a jednou i v pěti. Heterosexuální, homosexuální i bisexuální praktiky.

Sammyho práce nebyla amatérská. Záběry byly dobře nasvícené, ostré a výmluvné. Sammy měl dobré oko a můj bratr byl talentovaný model. Po nějaké době už jsem nemohl další fotky ani vidět. Zavolal jsem Paulině na mobil. Řekl jsem jí, co jsem našel a kde jsem.

O půlnoci přijela a po dlouhém objetí jsem jí ukázal mistrovská díla Sammyho a Petera. Několik hodin jsme pili kávu a prohlíželi fotografie. Když šok z jejich obsahu polevil, uvědomili jsme si, že máme důkazy. Jako kurátoři připravující výstavu jsme začali dělat poznámky, pořizovat seznamy a odhadovat data pořízení.

Pak jsme snímky seřadili chronologicky. Začali jsme těmi, na nichž se Peter nezdál být starší než patnáct let, a skončili fotkami, které nemohly být pořízeny déle než několik týdnů před jeho smrtí.

Na těch posledních několika záběrech seděl ve velké vaně se šedovlasým mužem a krásnou, nahou blondýnou. Barry a Dana Neubauerovi.

Myslím, že opravdu byla tatínkova malá holčička. Ale věřte tomu nebo ne, nebyla to fotografie Dany a jejího otce, co mě dostalo. Byl to Peter ve čtrnácti a patnácti. Byl ve druhém ročníku střední školy, když to všechno začalo.

Té noci se pravidla změnila navždy. Zavolal jsem nejdřív Fentonovi, pak Hankovi a Marci. Nakonec jsem zavolal Mackovi.

Za dvacet minut se všichni shromáždili v tom zašlém motelovém pokoji. A než vyšlo slunce, nejen že jsme se zapřísáhli, že pomstíme smrt mého bratra, ale věděli jsme také jak na to.

Pátá část

PRAVDA A NIC NEŽ PRAVDA

Kapitola 73

PRO PRŮMĚRNÉHO HAMPTONSKÉHO MILIONÁŘE je začátek dalšího léta v ráji spojen se zácpou na Devadesáté šesté ulici, pak pomalou jízdou po Route 27 a nakonec hodinovým čekáním na pizzu za pětadvacet dolarů U Sama. Pro ty, kteří přeletí dopravní zácpy soukromými letadly a vrtulníky, začíná večírkem v domě Neubauerových.

Podle Marciných a Hankových přátel, kteří byli součástí velké armády dodavatelů, vypsal Barry Neubauer organizátorce večírku bianco šek. Týden před tou významnou událostí už stačila utratit milión dolarů. Mezi jinými atrakcemi za Davida Bouleyho, který měl míchat omáčku, za YoYo Ma, aby zavrzal na své stradivárky, a za jedinečného Johana Johana, aby nařezal květiny a nastrkal je do váz. A ještě zbyla spousta peněz na chlazené šampaňské, křišťálové skleničky, tucet různých druhů ústřic, momentálně populární dýdžejku Sammanthu Ronsonovou a dřevěný taneční parket na zadním trávníku.

Paulině a já jsme také utratili pár dolarů. Abychom zjistili, kdo toho roku přijde, spojila se Paulině znovu se svým kamarádem hackerem. Napojil se opět na počítač organizátorky a vytáhl z něj seznam hostů.

Porovnání loňského a letošního seznamu ukázalo hlavní rozdíl mezi celebritami showbyznysu a boháči. Z anonymních pracháčů, kteří tvořili hlavní skupinu hostů, byli doslova všichni pozváni znovu. Ale mezi mediálními celebritami byla fluktuace stoprocentní. Loňskou hvězdu hip hopu nahradili letošní laureáti Oscarů. Loňský módní návrhář byl nahrazen tím, který určoval módní trendy v tomto roce. I kdybyste byli estrádní umělec, jehož popularita v uplynulém roce ještě stoupla, nebyli byste pozváni znovu. Pozvete je dva roky po sobě a začnou mít pocit, že mezi vás opravdu patří. Ale není to tak. Pro skutečné boháče jsou celebrity jenom šlehačkou na dortu.

Co se mě týkalo, jediný rozdíl proti loňskému roku, na němž mi záleželo, byla nepřítomnost mého bratra Králíka Petera na parkovišti pro hosty.

Kapitola 74

ALE FENTON GIDLEY TAM BYL.

Týden před večírkem jsem seděl vedle Fentona, když zavolal našemu společnému příteli Bobbymu Hatfieldovi.

Bobby měl už léta na starosti parkování na večírku u Neubauerových, a když se mu Fenton svěřil, že už celé měsíce nechytil pořádného mečouna a potřebuje peníze, ochotně ho zařadil do svého týmu.

Onoho teplého, ale deštivého večera na konci května stál Fenton v pozoru u zlatě pruhované markýzy, která byla spěšně vztyčena, aby zajistila hostům Barryho a Campion suchý přechod od auta ke dveřím.

Fenton si na sobě dal opravdu záležet. Vzal si polobotky, nejlepší džínsy a jednu ze dvou košil s límečkem. Byl také čerstvě oholený, osprchovaný a navoněný. Vypadal tak dobře, že jsem byl v pokušení ho vyfotit a poslat snímek jeho matce.

Kromě rad týkajících se oblečení a péče o tělo jsem poskytl Fentonovi rychlé školení v podlézání bohatým, v disciplíně, ve které jsem ke své ostudě prokázal velký talent. „Nejde jen o to, jak rychle přiskočíš, abys jim otevřel dveře, nebo jak zkušeně plníš své úkoly lokaje,“ vysvětloval jsem mu. „Velcí boháči většinou nestojí o přehnanou úslužnost nebo dokonce vděčnost. Je jim to trapné. Co opravdu chtějí,“ řekl jsem Fentonovi „je vidět, že tě jejich prachy uvádějí do vytržení.“

Když se Gidley ve čtvrt na osm ohlásil u Hatfielda, první co udělal, bylo, že zkontroloval seznam hostů. Chtěl se ujistit, že je stejný jako ten, který studoval se mnou a Paulině a že někdo na poslední chvíli neodřekl účast.

Ve čtvrt na devět se dovnitř začal hrnout průvod audi, bavoráků a mercedesů. Ani ne za hodinu vstoupila většina ze sto devadesáti hostů mohutnými dubovými dveřmi do domu a zase vyšla ven na kamennou terasu krytou půvabným baldachýnem a osvětlenou lucernami.

Tam jim číšníci a servírky v fuchsiových blejzrech navržených firmou Comme des Garcons roznášeli suši a špičkové šampaňské. Vypadali tak dobře, že to klidně mohli být modelové a modelky, kteří si obsluhou na večírku jen přivydělávají.

Mezi prvními dorazila Tricia Powellová. Od oné výpovědi před soudem stoupala její kariéra u Mayflower jako raketa. Přijela černým Mercedesem E430 oblečená v černých šatech od Armaniho, pohlédla skrz Gidleyho, jako by byl ze skla, a odkráčela dovnitř v lodičkách značky Manolo.

Neubauerův právník a můj bývalý učitel Bill Montrose byl ve druhé vlně. Když Montrosův tmavě zelený jaguár zastavil před domem, procpal se Gidley ve skupince kolegů dopředu.

Poté co dal Montrosovi jeho lístek, odvezl auto z příjezdové cesty a dolů po mírném svahu na místo vyhrazené pro parkování. Pečlivě ho zaparkoval ve vzdáleném rohu.

Než si on a jeho kolegové udělali přestávku, zaznamenal Gidley příjezd několika mužů a žen ze Sammyho pornografického portfolia. Nemohl se ubránit myšlence, že oblečení vypadají mnohem lépe.

Kapitola 75

SARAH JESSICA A MATTHEW byli mezi hosty. Také Bill, který bydlel u Stevena, bez Hillary. Byl tam Richard se svým čerstvě narozeným miminkem. Vypadalo to, jako by miminka byla toho léta žhavým módním doplňkem. Byl tam Allan a také Kobe, ale Shaq ne. Přišli také Caroline, Patricia a Billy, stejně jako představitelé čtyř hlavních rolí z Rodiny Sopránů.

Okolo jedenácté, právě když začalo všeobecné veselí trochu polevovat, vyhledal Bill Montrose svého hostitele. Ještě jedno vřelé objetí (Barry) a srdečný polibek (Campion) a vydal se pomalu na ústup.

Prošel davem a vstoupil zadním vchodem do domu. Jakmile Montrose opět vyšel ven, vyskočil Fenton z černé litinové lavičky vedle příjezdové cesty a vzal si z háčku na desce klíčky s číslem 115.

Montrose ještě pátral po své polovině parkovacího lístku, když k němu Gidley přistoupil.

„Neobtěžujte se, pane,“ řekl mu. „Zelený jaguár, že?“

Montrose na něj zamrkal. „Jste dobrý.“

„Snažím se, pane.“

Kapitola 76

DAL JSEM MONTROSOVI JEN PÁR VTERIN, aby se vzpamatoval ze šoku. Pak jsem ho ještě jednou dloubl hlavní do krku. Dělalo mi to dobře.

„Na stopce zahněte doprava,“ instruoval jsem ho. „Dělejte přesně, co říkám, Monty.“

Před odbočkou zpomalil a podíval se na mě do zpětného zrcátka. Bylo neuvěřitelné, jak rychle dokázal vymazat paniku z obličeje a znovu si nasadit masku velkého zvířete z velkého světa. Během třiceti vteřin přesvědčil sám sebe, že má stále všechno dokonale pod kontrolou.

„Uvědomujete si, že jste právě provedl únos nebo se na něm podílíte? Co sakra myslíte, že děláte, Jacku?“

„Teď doleva,“ řekl jsem.

Montrose poslušně zabočil do Further Lane, kterou ozařoval měsíc mezerami ve větvích obrovských jilmů. Jeho sebejistota kupodivu narůstala. Skoro jako by seděl ve své dlouhé kanceláři s velikým oknem a na dosah měl malý bzučák, kterým může kdykoliv přivolat Lauru Richardsonovou a ochranku.

„Nabídl jsem vám výhled na celý Manhattan,“ připomněl mi. „A vy jste to všechno pokazil. Nic jste nepochopil, Mullene.“

„Máte naprostou pravdu, Monty. Dobře si to pamatuji.“ Odtáhl jsem revolver od jeho krku, přiložil mu hlaveň k uchu a tiskl spoušť, dokud kohoutek kovově necvakl o bubínek.

„Je to ošklivý starý krám. Být vámi, dával bych si radši pozor na díry v silnici. Tady vpravo.“

Montrose sebou trhl, vykřikl, a když jsem pohlédl do zpětného zrcátka, byla jeho sebedůvěra pryč.

„Na další doleva,“ řekl jsem a odbočili jsme směrem k oceánu do DeForrest Lane.

„Třetí příjezdová cesta vpravo.“

Poslušně vjel na příjezdovou cestu ke zchátralé, nízké chatě a zaparkoval. Podal jsem mu šátek přes oči a řekl mu, aby si ho sám uvázal. Ruce se mu třásly jako Jane Davisové při soudním vyšetřování.

„Pořádně utáhnout,“ řekl jsem. „Chci, aby to bylo překvapení.“

Odvedl jsem ho do domu, v kuchyni s ním několikrát zatočil dokola a vyvedl ho zadním vchodem na vyvýšenou terasu z červených cihel. Hned za ní stála na trávníku vysoká, stará mlékařská dodávka.

Otevřel jsem zadní dveře dodávky a strčil Montrose dovnitř ke třem dalším spoutaným uneseným se zavázanýma očima. Jedním z nich byla Tricia Powellová, hvězda vyšetřování smrti mého bratra; druzí dva byli Tom a Stella Fitzhardingovi, nejlepší přátelé Neubauerových.

Zabouchl jsem dveře dodávky a nechal tam ty čtyři sedět v naprosté tmě.

Kapitola 77

NASEDL JSEM DO MONTROSOVA SEDANU, posunul si sedadlo dozadu a seřídil zpětné zrcátko. Představil jsem si, jak se musel leknout, když v něm uviděl můj obličej. Jsem rád, ze se dobře bavíš, Jacku.

Projížděl jsem v Montrosově jaguáru vedlejšími silnicemi, dokud jsem neuviděl přes mokré přední sklo zářící bránu Domu na pláži. Stáhl jsem okénko, abych informoval strážného, že jedu vyzvednout hosta. Jen na mě mávl, abych jel dál.

Asi půl kilometru od domu jsem sjel z příjezdové cesty a zmizel za keři. Zamířil jsem na louku, kde původně parkovala auta. Zacouval jsem na stejné místo a hodil klíčky pod přední sedadlo.

Na louce už zbýval jen jeden vůz. Opíral se o něj Fenton. Když jsem vystoupil z jaguáru, poplácal mě po rameni a pohlédl mi do očí.

„Přišla tvoje hvězdná hodinka, Jacku,“ řekl. „Jsi připravený?“

„Skoro. Hlavně že to děláme pro dobrou věc.“

„Pro tu nejlepší.“

Fenton si svlékl červenou bundu, kterou měli všichni, kdo parkovali auta. Oblékl jsem si ji a k tomu si nasadil černou baseballovou čepici. Stáhl jsem si ji do očí a spěchal do kuchyně, kde si dav zaměstnanců pochutnával na zbylých prvotřídních specialitách. Místnost byla plná lidí, které jsem znal od základní školy. Všichni se však pilně krmili a nikdo ani nezvedl hlavu, když jsem procházel kolem.

Bez zastavení jsem pospíchal dlouhou temnou chodbou a po schodišti do další dlouhé chodby, ze které vedly dveře do šesti přepychově zařízených ložnic pro hosty.

Dana možná nikdy nebyla má přítelkyně, ale já byl rozhodně skoro rok něco jako její nápadník. Během rodinných večírků jsme občas vklouzli do jedné z těch ložnic pro hosty. Doběhl jsem na konec chodby a vytáhl z padacích dveří ve stropě hliníkový žebřík.

Pak jsem vylezl na půdu a žebřík vrátil na místo.

V koutě ležela hromada rezervních matrací. Na jednu jsem se uložil a podložil si hlavu batohem. Nařídil jsem si budík na hodinkách na 3.15 a pokusil se trochu prospat.

Věděl jsem, že to budu potřebovat.

Kapitola 78

ANI KDYBYSTE SE HODNĚ SNAŽILI, těžko by se vám podařilo vytvořit nevinnější scénu. Slunce se ještě ani neobjevilo nad horizontem a staromódní mlékařská dodávka už projížděla úchvatnou venkovskou silnicí. Byl to obraz, jenž připomínal Ameriku, která už byla dávno minulostí. Zhruba na každém kilometru odbočila dodávka na příjezdovou cestu k dalšímu drahému domu. Zatímco motor pokašlával na volnoběh, vyskočil z auta Hank v modré kombinéze s bílým znakem Easthamptonských mlékáren. Přešel orosený trávník a došel k zadnímu vchodu. Vzal z plechové nádoby u kuchyňských dveří prázdné láhve a vyměnil je za tři nebo čtyři plné.

Celá ta věc byla samozřejmě jen vtip. Na konci víkendu stejně skoro každá kapka toho mléka skončí v odpadu.

Ale na těch lahvích se širokými hrdly s obrázky krav na etiketách bylo něco, co dodávalo elitní klientele pocit, že má stejně blízko k přírodě jako farmáři v Iowě.

Během následující hodiny dodávka pomalu objela všechny naplánované zastávky. Jak rozsévala vzácnou bílou tekutinu po easthamptonském pobřeží, měla v jednom místě co dělat, aby stačila rhodézskému ridgebackovi při jeho ranním skotačení.

Za rozbřesku nakonec dodávka zabočila na Bluff Road. O tři zastávky dál projel Hank otevřenou branou na pozemek Neubaueravých.

Kapitola 79

TŘI PATNÁCT RÁNO.

Mé hodinky začaly ostře, vytrvale pípat. Prudce jsem otevřel oči a díval se vzhůru do trámoví střechy domu Neubauerových.

Překulil jsem se na kraj matrace, postavil chodidla na holou překližkovou podlahu a zhluboka se nadechl.

Nic vám nezrychlí tep tak, jako když se probudíte na půdě domu, kam jste nezákonně vnikli. Člověče, Jacku, pomyslel jsem si znovu, je tohle opravdu jediný způsob jak to udělat?

Když se mi srdce zklidnilo, zavázal jsem si tenisky a vytáhl z batohu baterku. Začal jsem pomalu postupovat přes půdu. Jednou rukou jsem si svítil a druhou se přidržoval trámů.

Ten ohromný dvoupatrový dům, postavený ve třicátých letech dvacátého století, byl obrácený k moři a jeho dvě křídla s ním svírala úhel o něco větší než devadesát stupňů. Když jsem se dostal na konec křídla pro hosty, překročil jsem silný trám, zahnul doprava a vydal se přes půdu hlavní budovy, v níž se nacházely kuchyň, obývací pokoj a jídelna. Přesně pod místem, kde jsem kráčel, se rozkládal promítací sál se čtyřiceti osmi místy.

V této části půdy byla umístěna obrovská klimatizační jednotka. Musel jsem obejít její plechovou skříň a proplést se změtí plastového potrubí, rozvádějícího studený vzduch do pokojů dole.

Tady nahoře však bylo dusno a vedro jako na nástupišti metra. Než jsem prošel půdou hlavní budovy a zahnul znovu doprava nad ložnice, kapal mi z nosu pot a potichu pleskal o dřevěnou podlahu.

Šel jsem dál, dokud jsem nenarazil na malé okno v průčelí půdy na konci domu.

Bylo 3.38. Měl jsem pětiminutový náskok.

Z okna jsem viděl, jak strašidelně osvětlené vlny narážejí na pláž. Dohlédl jsem na místo, kde bylo Peterovo zmrzačené tělo vyplaveno na břeh.

Neškodilo si připomenout, proč na té půdě vlastně jsem.

Napočítal jsem patnáct kroků na místo, kde jsem odhadoval, že je Danina ložnice. Když jsem nemohl najít zasunovací kus překližky, který jsem hledal, rozšířil jsem pátrání o tři kroky každým směrem. Konečně jsem spatřil malé zasunovací dveře, které vedly dolů do šatny.

Dřepl jsem si, zastrčil baterku do batohu a utřel si obličej do trička. Když jsem odsunul překližkovou desku, foukl mi do obličeje studený vzduch.

Opřel jsem se dlaněmi o podlahu a pomalu se spustil do chladné temnoty Danina pokoje.

Kapitola 80

OCITL JSEM SE V ZADNÍ ČÁSTI HLUBOKÉ ŠATNY, mezi navoněnými řadami značkových blůz, šatů a kalhot. Posvítil jsem si kolem baterkou. Na každé řadě byla cedulka se jménem návrháře: Gucci, Vera Wang, Calvin, Ralph Lauren, Chanel. Protlačil jsem se houštinou Danina plátna, hedvábí a kašmíru k pootevřeným dveřím šatny. Tři metry daleko ležela na posteli Dana a spala.

Bylo na čase se rozhodnout. Otázka zněla, zda byla Dana přímo zapletena v Peterově vraždě. Tou dobou už jsem měl celkem přesnou představu, co se před rokem stalo. Věděl jsem, že Peter dostal navoněný vzkaz na papíru, který vypadal jako Danin a možná i Danin byl. Ale byl jsem si celkem jistý, že ať už byl její vztah s Peterem jakýkoliv, skončil před tou nocí, kdy zemřel. Při soudním vyšetřování lhala na přání svého otce.

Dospěl jsem k tomuto závěru: Dana byla spíš oběť než skutečný spoluviník. Nebyla asi zvlášť dobrý člověk, ale nebyla ani vražedkyně. Sexuálně ji zneužíval vlastní otec. Nech to spát, řekl jsem si.

S pohledem upřeným na řady drahých bot a džínsy poházené po podlaze jsem vyklouzl ze šatny a pak i z ložnice. Stál jsem na široké galerii, jež vedla do ložnic jejích rodičů, kteří spali už léta odděleně. Stěny zdobily obrazy od Pollocka, de Kooninga a Fairfielda Portera, které byly všechny namalované v Hamptonech. Do tmy blikala červená kontrolka alarmu.

Po mé pravé ruce někdo spláchl záchod. Přimrzl jsem ke zdi.

Pak vyšel z koupelny mladík s tmavou pletí, oblečený jen v boxerkách. Kdo to sakra je? Co dělá v téhle části domu?

Vypadal tak na devatenáct, Ind nebo Pákistánec, a byl skoro tak pohledný jako býval Peter. V postkoitálním útlumu zamířil zasněně ke křídlu pro hosty. Zatracený Peterův nástupce.

Několik dalších kroků mě dovedlo na práh ložnice Barryho Neubauera. Uplynulý den vlastně celý minulý týden uběhl jako nekonečná noční můra. Každých pár hodin jsem se přistihl, že dělám něco, co bych dělat neměl. Stále jsem se mohl obrátit zpět. Ještě nebylo pozdě. Bylo to jako v jednom z těch napínavých filmů, kde se vám chce vykřiknout: Nedělej to. Neotevírej ty dveře, Jacku.

Samozřejmě jsem neposlechl.

Vytáhl jsem startovací pistoli a pomalu otevřel Neubauerovy dveře. Srdce mi divoce bušilo v hrudi. Nikdy jsem do toho pokoje nevkročil. I v dobách kdy jsem chodil s Danou, to bylo něco nepředstavitelného.

Místnost byla velká a skrovně zařízená nábytkem. Podlahu pokrývala nepravidelná bílá prkna. U arkýřového okna stál černý kožený gauč a dvě stejná křesla, z nichž bylo vidět na televizi s plochou obrazovkou.

K obrovské skulptuře postele ze dřeva a kovu to bylo dalších pět kroků. Slyšel jsem, jak Neubauer ztěžka dýchá, skoro jako by ve spaní něco žvýkal.

V jakémsi tranzu jsem opatrně došel k posteli. Ležel na zádech a dlaněmi si instinktivně chránil rozkrok v černých hedvábných trenýrkách. Z koutku úst mu vytékala slina.

I ve svém odhmotněném stavu jsem si pomyslel, že skýtá krásný obraz generálního ředitele ve spánku.

Bál jsem se, že když ho budu pozorovat příliš dlouho, vycítí mou přítomnost a otevře oči, tak jsem si dřepl vedle postele mimo jeho zorný úhel. Z batohu jsem si vzal roli izolační pásky. Srdce mi hrozilo vyskočit z hrudi.

Stále v podřepu jsem odmotal asi dvaceticentimetrový kus pásky. To by mělo stačit. Napočítal jsem do tří, zhluboka se nadechl a přitiskl pásku Neubauerovi na ústa dřív, než stačil vydat jakýkoliv zvuk. Přimáčkl jsem ji tak pevně na tváře zarostlé krátkým strništěm, že jsem mu zatlačil hlavu hluboko do polštáře. Zvedl jsem volnou ruku a přitiskl mu ústí hlavně ke kořeni nosu.

Na jeden nekonečný okamžik jako bychom dosáhli určitého negativního souznění jeho zuřivost dokonale odpovídala mé.

Náhle hrábl po revolveru a začal se prát. Byl jsem však v mnohem lepší pozici a také jsem byl silnější. Ucukl jsem zbraní, rozmáchl se a tvrdě ho s ní udeřil do ucha. Neubauer se už o další odpor nepokusil. Jeho oči byly plné vzteku a nenávisti. Jak se sakra opovažuješ?

Převalil jsem ho na břicho a nasadil mu pouta. Pak jsem ho trhnutím zvedl na nohy a další páskou mu obtočil stehna, abych omezil jeho pohyby na směšné hopsání.

„Dobré ráno,“ řekl jsem nakonec. „Při soudním vyšetřování jste říkal, že jste se za mnou vypravil, abyste mi vyjádřil soustrast. Tento rozhovor nebyl uspokojivý pro mě ani pro mou rodinu. Přišel jsem, abychom v něm mohli pokračovat.“

Kapitola 81

Z CAMPIONINY LOŽNICE PROSVITALO PODE DVEŘMI slabé světlo. Dloubl jsem Barryho do žaludku a omotal mu páskou ještě kotníky. Bál jsem se, že ji má potyčka s jejím manželem mohla probudit. Hodně mi pomohlo, že nespali spolu.

Když jsem otevřel dveře, uviděl jsem, že to světlo vydává snad dvacet malých olejových lampiček hořících pod obrazem Krišny. Campionin pokoj vypadal spíš jako svatyně než jako ložnice.

Žádné ze vzývaných božstev však nemohlo Campion zachránit před náhlým probuzením, když jsem se jí chystal přilepit na ústa izolační pásku.

„Dobré ráno, Campion,“ zašeptal jsem. „Neublížím vám.“

„Dobře,“ bylo jediné, co řekla. Zdála se být podivně klidná a já si uvědomil, že je nejspíš pod prášky.

Nechal jsem ji, aby si přes hedvábnou noční košili navlékla froté župan a obula si tenisky. Pak jsem Campion nasadil pouta a odvedl ji k jejímu manželovi, který se bezmocně zmítal na podlaze.

Zvedl jsem Barryho na nohy a postrkoval pár před sebou po točitém schodišti do přízemí.

V půlce cesty jsem zaslechl blafání jediné dodávky Easthamptonských mlékáren.

„Váš kočár,“ oznámil jsem Neubauerovým.

Vyjeli jsme z jejich sídla, ale ještě nám zbývala jedna zastávka blíž k městu. Vyzvedli jsme detektiva Volpiho.

Kapitola 82

MLÉKAŘSKÁ DODÁVKA SE LOUDALA venkovskými silnicemi třpytícími se rosou jako nějaký oživlý dopravní prostředek z nedělního kresleného filmu. Podívejte, děvčátka a chlapci, tohle je kamarádská dodávka Easthamptonských mlékáren. Za volantem sedí pan Hank, milý, zdvořilý mlékař.

Myslel jsem si, že se dostaví pocit úlevy, ale nestalo se to. Cítil jsem se otupělý a uzavřený do sebe a žaludeční nevolnost mě neopouštěla. To ráno mělo v sobě jakousi snovou krásu. Bylo těžké uvěřit, že se v něm může odehrávat něco takového.

Na konci Bluff Road jsme odbočili doleva a doprava na 27 a dodávka projela spícím Amagansettem. Kolem zavřených restaurací, obchodů a zabedněných stánků na zeleninovém trhu.

Pak problafala plochými dunami u Napeaque, připomínajícími měsíční krajinu, a vjela do Montauku. Až na pár rybářů snídajících sendviče s vejci v rychlém občerstvení U Johna tam bylo také prázdno.

Motor hlasitě protestoval proti těžkému nákladu, když jsme šplhali do kopců směrem z města. Minuli jsme knihovnu a povědomou odbočku k mému domu v Ditch Plains Road.

Asi dva kilometry před majákem odbočila dodávka doprava. Nadskočila na těžkém řetězu, který ležel odemčený na zemi v mezeře v neudržovaném živém plotu.

Poté co Hank vystoupil, aby za námi řetěz zajistil, pokračovala po dlouhé, písčité příjezdové cestě, dokud jsme neviděli vlny s bílými hřebeny tančící v ranním světle.

Teprve když jsme vyjeli na hřeben, zahlédli jsme poprvé dům snů usazený mezi dunami na samém okraji útesu. Bylo to, jako by si Max Kleinerhunt, generální ředitel a zakladatel portálu everythingbut.com, usmyslel, že slunce na něj bude svítit dřív než na všechny ostatní v severní Americe.

Naneštěstí pro Maxe jeho akcie, které se prodávali za 189 dolarů za kus, klesly na 67 centů. Ačkoliv už utopil ve svém letním sídle dvaadvacet miliónů, dělalo teď Kleinerhuntovi větší starosti jak si kůži zachránit než jak si ji opálit. Za uplynulých šest měsíců tam zavítal jen náhodný surfař nebo cyklista, který se při západu slunce vyšplhal na duny a rozhlédl se po nekonečných balkónech.

Heslem místních boháčů bylo „nestavět nic poblíž někoho jiného“. Max Kleinerhunt v tom uspěl dokonale.

Hank stiskl tlačítko dálkového ovládání. Z dun se vynořily vyleštěné ocelové dveře a dodávka vjela do obrovské podzemní garáže pro dvanáct aut.

Ještě než jsme zastavili, přiběhla k nám Paulině a objala mě otevřeným okénkem dodávky. „Tohle bylo těch nejdelších dvanáct hodin v mém životě,“ zašeptala.

„Mých také,“ odpověděl jsem šeptem.

Za ní stáli Fenton, Molly a Marci.

Kapitola 83

MÍ NEJLEPŠÍ PŘÁTELÉ se shromáždili kolem zadní části dodávky jako děti kolem vánočního stromku. Otevřel jsem skřípající dveře a skočil dovnitř. Začal jsem sundávat lepicí pásky, ale kolem zápěstí jsem je nechal.

„Jak se opovažujete s námi tahle zacházet!“ ozvala se Campion, jakmile jsem jí sundal pásku z úst. „Byl jste hostem v našem domě!“

„A vy jste teď našimi hosty,“ opáčil jsem.

Další přišla na řadu Tricia Powellová. Pohoršené ukazovala na skvrny na své černé večerní róbě. Zasyčela: „Tohle je Armani, vy zvířata.“ Barry Neubauer mlčel, když jsem mu sundal pásku. Stačil jediný pohled do jeho ocelově šedých očí, abych poznal, že má příliš práce snováním plánů, než aby se zdržoval mluvením.

Frank Volpi mi oznámil, že jsem „mrtvola“, a musím přiznat, že od něj ta výhružka zněla celkem přesvědčivě.

Zatímco jsme jim Fenton a já pomáhali z dodávky, rozložila Marci několik plážových židlí. Hank přivezl servírovací stolek se dvěma průhlednými hromádkami: na jedné byly zabalené injekční stříkačky najedno použití, na druhé stomililitrové plastové nádobky.

Barry Neubauer na mě stále upřeně hleděl, když jsem jim sděloval jednu dobrou a několik špatných zpráv. „Za pár minut budete moci jít dovnitř a udělat si pohodlí. Ale nejdřív vám tenhle muž, který je školený zdravotník, odebere všem kromě pana Montrose trochu krve. Nehodlám nic vysvětlovat, tak se prosím neptejte.“

Neobešlo se to bez problémů.

„Zažaluji každého, kdo se mě jen dotkne tou jehlou!“ řval Tom Fitzharding. Vybavil se mi snímek, na kterém byl on, jeho žena a Peter, když bylo Peterovi šestnáct nebo sedmnáct.

Vyťal jsem Fitzhardingovi políček. Hlasitě to plesklo a všichni okamžitě ztichli. Byl to také příjemný pocit. Neměl jsem Fitzhardinga a jeho ženu rád a měl jsem pro to dobré důvody.

„Jakmile budete mít tyhle nepříjemnosti za sebou, můžete jít dovnitř,“ opakoval jsem. „Můžete se osprchovat, převléknout, zdřímnout si. Ale ať už budete spolupracovat, nebo ne, nikdo nepůjde nahoru, dokud tohle neskončí.“

„Ty usmrkanče,“ vyhrkla Stella Fitzhardingová.

Sklonil jsem se k ní. „Vím o vás a Peterovi. Tak buďte zticha.“

„Potřebuju se osprchovat. Můžete začít se mnou,“ řekla Tricia Powellová a posadila se na jednu z židlí. Rezignovaně natáhla ruku.

Pak už šlo všechno překvapivě hladce. Hank a Marci opatrně odebrali 90 ml krve od každého v garáži a pečlivě popsali ampule. Pak byli unesení odvedeni do skoro dokončeného sportovního křídla. Na podlaze tam ležely pěnové matrace. Samozřejmě tam byly sprchy. Měli jsme dokonce i kávu a rohlíky. A spoustu přírodního mléka.

„Zkuste se trochu vyspat,“ poradil jsem jim. „Bude to dlouhý den.“

Kapitola 84

ZAČÁTKEM TÝDNE ZAJELA MARCI DO KMARTU V RIVERHEADU, aby ve výprodeji nakoupila nějaké oblečení pro naše hosty. Když se tady Neubauerovi, Fitzhardingovi, Volpi, Tricia Powellová a Montrose objevili u snídaně, byli všichni dobře oblečeni, i když skromně a lacino. Jídlo a spánek jim zvedly náladu, ale ve tvářích měli zmatek a obavy. Proč jsme tady? Co teď?

Hodně jsme přemýšleli o zabezpečení a dospěli jsme k závěru, že čím bude jednodušší, tím lépe. Každé dveře ve křídle, které jsme používali, byly zajištěny visacím zámkem. Na několika byly zámky dva. Všem jsme řekli, že dostanou roubíky a pouta, jakmile začnou dělat problémy nebo jen vzbudí naše podezření. Až dosud ta výhružka fungovala. Pomohlo také, že u sebe Marci, Fenton a Hank neustále nosili omračující pistole.

Krátce po snídani přijel Macklin s drobnou, šedovlasou dámou. Skupina si vyměnila další překvapené pohledy a zdálo se, že doufají, že to brzy skončí.

Pak, když jsme se Macklin a já uchýlili do rohu, pokusil se Montrose apelovat na lepší úsudek mého dědečka.

„Moc rád vás vidím, pane Mullene,“ řekl Montrose. „Myslím, že si uvědomujete, že budeme-li propuštěni, než se někomu něco stane, vyváznou z toho tito mladí lidé mnohem lépe. Mohu to skoro slíbit.“

„Sliby chyby,“ opáčil Macklin a obrátil se k němu zády.

Avšak šest unesených ztratilo svůj mírný optimismus, jakmile jsme je dovedli do velkého obývacího pokoje s břidlicovou podlahou, červenými trámy a úžasným výhledem, který byl samým středem domu.

Toho rána byla však obrovská plocha skla zakryta závěsy. Místnost ozařovala silná světla, která Marci a Fenton zavěsili ke stropu.

„Proboha, to ne,“ zamumlal Montrose.

Ve spoře zařízené místnosti stály dva dlouhé dřevěné stoly a několik plážových židlí, na malém dřevěném pódiu proti nim kožená kancelářská židle.

Mezi vyvýšenou židlí a stoly byly umístěny další dvě židle. Na jedné ležela bible, druhá se nacházela u malého stolu. Na něm spočívalo archaické zařízení, které vypadalo jako ořezaný psací stroj.

Za koženou židlí visely dvě vlajky hvězdy a pruhy a zelenooranžovobílá vlajka Irska.

Uprostřed toho všeho stál stativ s televizní kamerou. Na jejím boku byla písmena EH70.

Molly ji namířila na naše hosty, když vcházeli spoutaní a reptající do místnosti a usedali do řady plážových židlí za dlouhými stoly. Pak byly dveře do místnosti uzamčeny. Hank se k nim postavil na stráž.

Molly obrátila kameru na Macklina, jak kráčel přes celou místnost. Opatrně vystoupil na malé pódium a posadil se na koženou židli.

Zhruba ve stejný okamžik se jeho přítelkyně a soudní zapisovatelka Mary Stevensonová usadila k tomu starému stroji.

Po Macklinově pravé ruce byl na zdi připevněný doma vyrobený nápis.

Molly ho napsala prostými velkými tiskacími písmeny: LID VS. BARRY NEUBAUER.

Kapitola 85

PRVNI VĚTŠÍ ROZRUCH VYVOLAL, nikoliv překvapivě, Volpi. Vyskočil ze židle a zařval: „To je celé pitomost!“

Hank se k němu rozběhl ode dveří s napřaženou omračující pistolí jako s mečem. Uštědřil Volpimu elektrický šok, ten se svalil na zem a svíjel bolestí. Myslím, že to byla dobrá lekce pro zbytek skupiny. Věděl jsem, že je kamera stále namířená na nápis na zdi. Hankův zákrok tedy nebyl odvysílán.

„Drž hubu, Franku,“ křikl Hank. „A to platí pro všechny.“ Zdálo se, že to ostatní pochopili.

Bez varování otočila Molly kameru a její nemilosrdné oko teď hledělo na mě. Postavil jsem se, nadechl se a pohlédl přímo do objektivu.

Od chladnokrevného zavraždění Sammyho v Chelsea jsem se pilně vzdělával. A nejen proto, že jsem byl posedlý Peterovou vraždou a nespravedlností, která následovala. Znovu a znovu jsem si pročítal Základy právní techniky a Umění křížového výslechu, klasickou publikaci z roku 1903, která byla stále aktuální.

„Jedeme,“ řekla Molly a ukázala na červené světlo na kameře. „Jsme v éteru. Spusť, Jacku.“

„Jmenuji se Jack Mullen,“ začal jsem nejistým hlasem, který zněl, jako by patřil někomu, koho sotva znám. „Narodil jsem se a vyrostl v Montauku a prožil tam celý život.“

Nikdo v místnosti nebyl ani z poloviny tak napjatý jako já, ale plně jsem se soustředil na tempo a intonaci, které jsem tak pečlivě trénoval v seminářích na právnické fakultě. Všechno v mém tónu a držení těla mělo diváky přesvědčit, že jsem příčetný, rozumný a stojí za to si mě vyslechnout.

Věděl jsem také, že k tomu dozrál čas. Byl jsem si celkem jistý, že mnoho lidí už má plné zuby toho, co se v posledních letech vydávalo za soudní spravedlnost: proces s O. J. Simpsonem, rozsudek v případu Diallo v New Yorku, zpackaný případ JonBenéta Ramseyho a další.

„Včera to byl rok,“ pokračoval jsem, „co můj bratr zemřel na večírku pořádaném v jednom luxusním sídle v Hamptonech. Měl tam na starosti parkování aut. Druhý den bylo jeho tělo vyplaveno na pláž u domu. Soudní vyšetřování provedené na konci léta skončilo se závěrem, že můj jednadvacetiletý bratr zemřel nešťastnou náhodou. Nebylo to tak. Byl ubit k smrti. V následujících několika hodinách nejen že dokážeme, že byl zavražděn, ale také kdo ho zabil a proč.

Na konci stolu po mé levici sedí muž, jemuž onen dům patří a pořádal večírek. Jmenuje se Barry Neubauer. Je to generální ředitel Mayflower Enterprises. Už jste se nejspíš dívali na nějaký kanál jeho kabelové televize, navštívili jeho webové stránky nebo vzali své děti do některého z jeho tematických parků. Možná jste už četli o jeho smělých podnikatelských aktivitách nebo viděli jeho tvář na fotografiích z charitativního galavečera. To však neznamená, že znáte skutečného Barryho Neubauera.

Brzy ho poznáte. Dozvíte se o něm mnohem víc, než byste si přáli, protože Barry Neubauer stane před soudem pro vraždu mého bratra.“

„Jack Mullen jako můj žalobce?“ vykřikl Neubauer. „K čertu! Vypněte tu ztracenou kameru! Hned ji vypněte!“

Jeho výbuch byl následován tolika dalšími, že Macklin musel několikrát udeřit černým kladívkem, aby zjednal klid.

„Proces začne za několik minut,“ řekl jsem nakonec do kamery. „Vysíláme živě na Kanálu sedmdesát. Tato krátká přestávka vám umožní zavolat vašim přátelům.“

Kapitola 86

MOLLY VYPNULA KAMERU a já pokynul Fentonovi a Hankovi. Přistoupili jsme k Neubauerovi. Zvedl spoutané ruce. „Sundejte mi to!“

Ignoroval jsem jeho prosby, jako by to bylo škemrání rozmazleného dítěte.

„Není důležité, jestli budete se soudem spolupracovat nebo ne,“ řekl jsem Barrymu na rovinu. „Nic to nezmění.“

Nafoukl se jako pravý nadutý generální ředitel. „V žádném případě spolupracovat nebudeme. Jak to bude vypadat v televizi? Vyjdete z toho jako naprostý pitomec, Mullene, což také jste.“

Zavrtěl jsem hlavou a vytáhl z kufříku hnědou obálku.

Jen jemu jsem ukázal, co je uvnitř.

„Takhle to bude vypadat, Barry. A takhle. A ještě takhle,“ řekl jsem.

„To se neodvážíte,“ vyštěkl.

„Ale ano, odvážím. Jak jsem řekl, je to na vás. Můžete nám předložit svou verzi. Když to neuděláte, taky dobře. A už jsme zpátky ve vysílání.“

Molly začala znovu natáčet a já zopakoval svou úvodní řeč. Tentokrát už klidněji a srozumitelněji.

„Než tenhle proces skončí,“ pokračoval jsem, „pochopíte, že Barry Neubauer je vrah a všichni, kdo sedí na těchto židlích, se buďto podíleli přímo na tomto zločinu, nebo ho kryli. Jakmile se dozvíte, co mají na svědomí, nebudete k nim cítit sebemenší lítost. Věřte mi, nebudete.

Obžaloba prokáže nade vši pochybnost, že Barry Neubauer zabil mého bratra nebo si někoho najal, aby to krvavé dílo vykonal. Dokážeme také, že spolu s prostředky a příležitostí Petera zabít měl také velmi dobrý motiv. Až se s tím motivem seznámíte, pochopíte vše.

Naprosto si uvědomuji, že toto nejsou ideální podmínky pro rozhodování o vině či nevině,“ řekl jsem.

„Vskutku?“ ozval se Bill Montrose. „Tak tohle je první inteligentní věc, kterou jste zatím řekl, Mullene.“

Ignoroval jsem ho. Věděl jsem, že v této chvíli je třeba postupovat kupředu a nenechat se rozptylovat. V ústech jsem měl tak sucho, že jsem nemohl pokračovat. Odmlčel jsem se a zvedl sklenici s vodou. Ruka se mi tak třásla, že jsem ji málem upustil.

Hlas jsem měl však pevný.

„Pokud nám budete věnovat pozornost, zjistíte, že tento proces je přinejmenším stejně spravedlivý jako každý jiný, který jste mohli v poslední době sledovat. Naším cílem je spravedlnost.

Kromě jiného bude mít pan Neubauer možnost poradit se s právníkem. A ne nějakým přepracovaným, špatně placeným obhájcem, kteří bývají přiděleni chudým obžalovaným, jež končí v cele smrti. Jejím proslulý Bill Montrose, starší partner a předseda správní rady velké newyorské právnické firmy. A protože je zároveň mnohaletým právním poradcem pana Neubauera a nedávno ho s takovým úspěchem zastupoval při již zmíněném soudním vyšetřování, je také velmi dobře seznámen se všemi podrobnostmi případu. Když uvážíte, že soupeřem pana: Montrose budu já, devětadvacetiletý čerstvý absolvent právnické fakulty, je převaha jasně na straně obhajoby.

Jako soudce bude v této soudní síni vystupovat můj dědeček Macklin Reid Mullen,“ řekl jsem a vyvolal tím další vlnu Montrosova pobouření. „Můj dědeček přišel do této země z hrabství Claře v Irsku. Posledních dvacet pět let pracoval jako právní poradce a záleží mu na právu a spravedlnosti víc než komukoliv, s kým jsem se kdy setkal, včetně mých profesorů na fakultě.

Jako při každém trestním procesu zde soudce není proto, aby rozhodoval o vině nebo nevině, ale aby rozsuzoval spory mezi právníky týkající se důkazů nebo procedur. V tomto případu,“ dodal jsem s pohledem upřeným přímo do kamery, „budete porotou vy. Macklin zde není proto, aby vynesl rozsudek, ale pouze aby řídil celý proces. A jsem si jist, že odvede skvělou práci. To je prozatím ode mě vše. Jako další promluví pan Montrose.“

Kapitola 87

BILL MONTROSE BYL JEDINÝ Z NAŠICH HOSTŮ, který neměl pouta. Seděl tam ponořený v myšlenkách. Pak mi pohlédl do tváře jako hráč pokeru, aby se z ní pokusil vyčíst, co mám v ruce.

Udělal jsem všechno pro to, abych nedal najevo, jak je následujících několik vteřin důležitých. Pokud by upřímně dbal o zájmy svého klienta, byl by jeho následující postup naprosto jasný. Ale jako mnoho úspěšných, avšak relativně neznámých právníků dosáhl Montrose bodu ve své kariéře, kdy už získal dostatek majetku a peněz a zatoužil po slávě. Tolik jsem se o něm dozvěděl za dobu, kterou jsem strávil u Nelsona, Goodwina a Mickela. Podle kolegů se prohlašoval za mnohem lepšího advokáta než Johnnie Cochran nebo Robert Shapiro. Bill Montrose měl to největší ego ze všech lidí, které jsem kdy potkal. Sázel jsem na ně.

Zhluboka jsem se nadechl, když Montrose povstal. Otočil se k Mollyině kameře easthamptonského Kanálu 70. Tohle byla i jeho velká chvíle. Nemohl si ji nechat ujít.

„Prosím, nechápejte celou tuto záležitost špatně,“ začal. „To, že stojím tady před vámi, ještě neznamená, že tento proces má byť jen náznak legitimity.“

„Nemylte se,“ pokračoval po dramatické pauze. „Toto není proces. Tohle není soudní síň. Tento postarší muž za mnou, byť sebebystřejší a sebeschovívavější, není soudce.

Měli byste vědět, že spravedlnosti už bylo v tomto případu učiněno zadost. Vloni v létě proběhlo soudní vyšetřování smrti Petera Mullena. Ve skutečné soudní síni za předsednictví skutečného soudce Jeho Ctihodnosti Roberta P. Lilliana byl můj klient shledán bezúhonným.

Během onoho vyšetřování soud vyslechl svědka, který viděl, jak zesnulý vstupuje pozdě v noci do nebezpečně rozbouřeného oceánu.

Hned dva patologové předložili důkazy, jež potvrdily, že úmrtí nebylo způsobeno další osobou. Po zvážení všech svědectví došel soudce Lillian, v rozhodnutí dostupném každému, kdo si ho bude chtít přečíst, k závěru, že smrt Petera Mullena nebyla zaviněna nikým jiným než jím samým.

Jeho rodina se s tím však nedokáže vyrovnat. Tímto neuváženým a nešťastným činem změnili bratr a dědeček Petera Mullena nešťastnou náhodu ve zločin.“

Montrose se ještě jednou odmlčel, jako by si rovnal myšlenky. Musel jsem přiznat, že je dobrý. Možná byly naše síly opravdu nevyrovnané. „Teď chtějí, abyste byli svědky této frašky. Prosím, nedívejte se! Vypněte televizory. Udělejte to teď hned. Udělejte to, pokud věříte ve spravedlnost.“

Montrose se posadil a já zapochyboval, že se nám ho ještě podaří přimět, aby promluvil.

Macklin poklepal kladívkem na dřevěné pódium, na kterém stála jeho židle.

„Toto jednání,“ řekl, „se přerušuje na devadesát minut, aby si obžaloba i obhajoba mohly připravit případ. Radím jim, aby nemámily čas.“

Kapitola 88

ČTRNÁCT MINUT PO ODROČENI PŘELÍČENÍ přerušila stanice ABC přímý přenos golfového Los Angeles Open a přepojila na Petera Jenningse do zpravodajského studia Worl News Tonight. Na obrazovce se objevil nápis DŮLEŽITÁ ZPRÁVA.

„Zpravodajství ABC získalo právě informace,“ oznámil Jennings významným hlubokým hlasem, „že mediální miliardář Barry Neubauer, jeho žena a nejméně tři hosté byli uneseni minulé noci po večírku v jejich letním sídle v Amagansettu na Long Islandu. Únosci, kteří vysílají živě na easthamptonském Kanálu sedmdesát, mají podle všeho v plánu soudit Neubauera za vraždu jednadvacetiletého občana Montauku. Proces, který se odehrává neznámo kde, má začít ani ne za hodinu.“

Zatímco Jennings pokračoval svým kanadským přízvukem, objevil se v pravém horním rohu obrazovky červený čtverec. Obsahoval stylizovaný náčrt konce Long Islandu a červený nápis tiskacím písmem KRIZE V HAMPTONECH.

V několika minutách si hlasatelé CBS (PROCES NA LONG ISLANDU) a NBC (ÚNOSY V HAMPTONECH) utáhli kravaty a přidali se ke všeobecné vřavě. Stejně jako Jennings strávil následujících pětačtyřicet minut mlácením prázdné slámy, zatímco se jejich reportéři zoufale snažili sehnat něco konkrétního.

První příspěvek stanice ABC byl rozhovor se seržantem Tommym Harrisonem na parkovišti za easthamptonskou policejní stanicí. „Jack a Macklin Mullenovi,“ říkal Harrison, „jsou dobře známí dlouholetí občané Montauku, kteří jednali zřejmě z rozčarování nad výsledkem loňského soudního vyšetřování smrti Petera Mullena.“

„Má některý z nich záznam v trestním rejstříku?“ zeptal se reportér.

„Vy to nechápete,“ řekl Harrison. „Kromě jednoho drobného incidentu, do něhož se Jack Mullen zapletl po bratrově smrti, nebyl ani jeden z nich nikdy zatčen. Nedostali ani pokutu za překročení rychlosti.“

ABC pak přepojilo do budovy Ministerstva spravedlnosti ve Washingtonu, kde právě začala krátká tiskovka s tiskovým mluvčím, „…občanů unesených na Long Islandu včera v noci. Mezi pět unesených, které se podařilo identifikovat, patří Barry a Campion Neubauerovi, Tom a Stella Fitzhardingovi, kteří vlastní dům v Southamptonu, a William Montrose, prominentní newyorský právník.“

Když mluvčí vzhlédl od svých poznámek, byl bombardován protikladnými dotazy: „Kdy byli ti lidé uneseni?“

„Proč nemůžete zaměřit zdroj jejich vysílání?“

„Co o únoscích víte?“ Učinil jen krátké prohlášení a pak uzavřel tiskovku slovy: „Únosci používají kódovací zařízení, které nám dosud brání odhalit místo, odkud vysílají. Říct cokoliv dalšího by v tomto okamžiku znamenalo uškodit našim snahám vyřešit situaci tak rychle, jak to jen lze.“

Pak ABC střihlo do redakce Kanálu 70 ve Wainscottu. Dvaačtyřicetiletý ředitel stanice J. J. Hart tam stál vedle podnikového právníka Joshuy Epsteina. Hart prohlásil, že nemají v úmyslu dostát požadavku státních orgánů na ukončení přímého přenosu. „Naše reportérka Molly Ferrerová je svědkem jedné z největších senzací v dějinách televizní žurnalistiky. Nehodláme o ni své diváky připravit.“

„Takový soudní příkaz je naprosto protiústavní,“ řekl Epstein. „Pokud se včera v noci nestalo něco, o čem jsem nebyl informován, stále ještě žijeme v demokracii.“

„Shrňme si, co zatím víme,“ řekl Jennings. „Máme pět unesených, možná více. Dva únosci, dědeček a vnuk, jsou zjevně rozrušeni kontroverzním úmrtím člena své rodiny. A brzy má začít velmi neobvyklý proces. V dohledné době budeme tedy vědět více, ale teď převezmeme vysílání z Kanálu sedmdesát v East Hamptonu, kde každým okamžikem začne živý přenos z procesu.“

Kapitola 89

„LIDOVÝ SOUD V MONTAUKU,“ pronesl Macklin klidným a sebejistým hlasem, „jenž neslouží ničemu než pravdě a odmítá tolerovat nesmysly, zahajuje své zasedání.“

Pak svá slova odklepl kladívkem.

Dědeček a já jsme si vyměnili rychlé pohledy na potvrzení významnosti toho okamžiku. Pak jsem povolal na svědeckou lavici Tricii Powellovou. Myslím, že chápala, co pro ni znamená, když se objeví v televizi, ale možná jí nebylo zcela jasné, co ji čeká. Jakmile složila přísahu, začal jsem.

„Slečno Powellová, pokud vím, dorazila jste na letošní večírek opravdu stylově.“

„Máte zřejmě na mysli můj mercedes.“

„Udála se s vámi opravdu velká změna, že? Jedno léto jste výkonná asistentka v Mayfloweru a rok poté už vystupujete ze sedanu za čtyřicet pět tisíc dolarů.“

„Mám za sebou dobrý rok,“ připustila Tricia Powellová váhavě. „V únoru jsem byla povýšena na ředitelku pro mimořádné události.“

„Odpusťte mi mou dotěrnost, ale kolik jste vydělávala vloni?“

„Třicet devět tisíc.“

„A teď?“

„Devadesát,“ řekl hrdě.

„To znamená, že několik měsíců po tom, co jste lhala před soudem, že jste viděla, jak se můj bratr noří do smrtelně studených vln na večírku Neubauerových, jste byla povýšena a váš plat se více než zdvojnásobil. Křivá přísaha vám posloužila lépe než doktorát na Harvardu.“

„Vaše Ctihodnosti,“ vyštěkl Montrose.

„Schvaluje se,“ řekl Macklin. „Tohle vynechej, Jacku.“

„Promiňte. Několik měsíců poté, co jste dosvědčila, že jste viděla, jak si můj bratr šel zaplavat do desetistupňové vody uprostřed své směny, se váš plat zvýšil o padesát jedna tisíc dolarů. Je zde ještě něco jiného kromě tohoto svědectví, co tak zásadně zvýšilo vaši cenu pro vašeho zaměstnavatele?“

„Je, ale o tom byste slyšet nechtěl,“ řekla Powellová. „Nehodilo by se to do vaší teorie o spiknutí.“

„Prosím, slečno Powellová. Dejte mi šanci. Soud chce slyšet vaši verzi událostí.“

„Pracovala jsem padesát či šedesát hodin týdně. V žádném případě jsem nechtěla zůstat asistentkou dlouho.“

„Domnívám se, že je to pravda,“ řekl jsem a otevřel hnědou obálku, kterou jsem držel v ruce.

„Slečno Powellová, ukážu vám to, co bylo jako předmět doličný obžaloby označeno písmenem A.“ Podal jsem jí dokument.

„Poznáváte to?“

„Ano.“

„O co se jedná?“

„Je to půlroční hodnocení mé práce v Mayflower Enterpises. Jak jste ho získali?“ zeptala se.

„To teď není podstatné,“ řekl jsem. „Poznáváte ten podpis na konci poslední strany?“ zeptal jsem se a ukázal na její autogram.

„Je můj.“

„Vaše Ctihodnosti,“ řekl jsem a pohlédl na Macka, „obžaloba požaduje zařadit tento předmět doličný mezi důkazní materiály.“

Mack se obrátil k Montrosovi. „Nějaké námitky?“

„Mám námitky proti celé téhle frašce,“ řekl Montrose.

„Zamítají se,“ odsekl Mack. „Doličný předmět A je přijat. Pokračuj, Jacku.“

„Přeskočím úvodní část, v níž jsou vypočítány dny, kdy jste přišla pozdě nebo jste byla nemocná, a budu citovat z oddílu označeného ‚Závěr další kroky‘. Myslím, že nám jasně ukáže, jaký dojem jste dělala na svého zaměstnavatele předtím, než můj bratr zemřel.

Když byli tři nadřízení požádáni, aby váš pracovní výkon ohodnotili známkou jedna až deset, neudělili vám vyšší než šest,“ řekl jsem. „Takto zní závěrečný odstavec: ‚Slečně Powellové bylo uděleno písemné varování. Pokud se její pracovní výsledky v následujících několika měsících dramaticky nezlepší, bude propuštěna.‘“

„No, zřejmě jsem se dramaticky zlepšila,“ opáčila Tritia Powellová.

Kapitola 90

BILLY MONTROSE VYSKOČIL ZE SVÉ ŽIDLE. Se svou hřívou bílých vlasů, houževnatou postavou a sebejistými, ráznými pohyby vypadal jako maestro v Lincolnově centru. Zůstal nehybně stát v čele místnosti. Působil dojmem soustředěného dirigenta, který čeká, až se jeho orchestr uklidní.

„Slečno Powellová,“ zeptal se, když se probral ze své strnulosti, „byla jste jakkoliv odměněna za své svědectví při soudním vyšetřování vloni v létě?“

„Rozhodně ne,“ prohlásila Powellová. „Nedostala jsem ani cent.“

„Slíbil vám něco Barry Neubauer, nebo někdo jiný jím k tomu pověřený?“

„Ne.“

„Mával vám někdo před nosem povýšením, zvýšením platu, kanceláří s oknem, osobním trenérem nebo třeba novými botami?“

„Ne!“ řekla Powellová ještě rozhořčeněji.

„Slečno Powellová, zdá se, že je Jack Mullen obětí utkvělé představy, že je něco skandálního na tom, když ambiciózní a talentovaný zaměstnanec upoutá pozornost generálního ředitele. Není tomu tak. Neudělala jste nic, za co byste se musela stydět.“

„Děkuji.“

Povstal jsem. „Má pan Montrose ještě nějaké otázky?“

„Zajisté. Slečno Powellová, dovolte mi, abych se vás zeptal, co vás přivedlo k tomuto soudu. Přišla jste sem dobrovolně?“

„Samozřejmě že ne,“ odpověděla Powellová. „Nikdo z nás tady není dobrovolně.“

„Můžete mi tedy popsat, jak jste se sem dostala?“

„Jela jsem domů,“ řekla Powellová, „když se na zadním sedadle vztyčil nějaký muž. Vyhrožoval mi.“

„Bála jste se?“

„Vy byste se nebál? Skoro jsem sjela ze silnice.“

„Co se stalo pak?“

„Přikázal mi zajet k nějakému domu, kde mě přinutil nastoupit do páchnoucí mlékařské dodávky s vámi a Fitzhardingovými.“

„Jak dlouho jste byla v té dodávce?“

„Skoro sedm hodin.“

„A můžete teď kdykoliv odejít?“ zeptal se Montrose. „Ne.“

„Jestli pan Mullen dovolí, slečno Powellová, můžete se teď vrátit na své místo.“

„Děkuji.“

Když Tricia Powellová odešla, obrátil Montrose obličej ke kameře. Chystal se pronést řeč, když se mu ve tváři objevil vyděšený výraz, a zůstal tam stát s otevřenými ústy.

Kapitola 91

MONTROSŮV VYTŘEŠTĚNÝ POHLED sledoval Jane Davisovou, která kráčela přes kamennou podlahu a její kroky se rozléhaly místností.

Jane měla na sobě černé kalhoty a černou blůzu a nezdála se být tak nervózní a vylekaná, jako byla při soudním vyšetřování. Pohlédla na Montrose a pak si změřila pohledem Barryho Neubauera.

Aby dal najevo svůj nezájem, vrhl na ni Neubauer samolibý úsměv. Jane ho klidně opětovala.

„Obžaloba povolává doktorku Jane Davisovou,“ oznámil jsem a ona přešla k místu, kde čekal Fenton se svou rodinnou Gideonovou biblí. Položila dlaň na desky potažené červenou kůží a odpřísáhla, že bude mluvit „pravdu a nic než pravdu“.

„Doktorko Davisová,“ řekl jsem, když si sedla, „jsme si vědomi následků, které pro vás může mít vaše dnešní přítomnost zde. Jsme vám vděční, že jste přišla.“

„Chtěla jsem tu být,“ řekla. „Není třeba mi děkovat.“

„Doktorko Davisová,“ začal jsem, „mohla byste soud seznámit se svou kvalifikací?“

„Zajisté. V roce 1988 jsem dokončila easthamptonskou střední školu jako nejlepší ze třídy a dostala jsem národní stipendium. Myslím, že jsem byla první student easthamptonské střední, který byl přijat na Harvard, ale nemohla jsem si studium na této prestižní škole dovolit, tak jsem šla na SUNY Binghampton.“

„Kde jste získala své odborné vzdělání?“

„Navštěvovala jsem lékařskou fakultu na Harvardu a pak jsem pracovala ve Fakultní nemocnici Kalifornské univerzity v Los Angeles.“

„Kde jste teď zaměstnána?“

„Už druhým rokem jsem hlavní patoložkou longislandské nemocnice a také hlavní soudní lékařkou suffolského kraje.“

„Vaše Ctihodnosti,“ oslovil jsem Macka, „obžaloba předvolala doktorku Davisovou jako soudního znalce v oboru patologie a forenzní medicíny.“

Mack se obrátil k Montrosovi, který se ještě zcela nevzpamatoval ze šoku. „Jsem si jist, že pan Montrose nebude mít proti svědectví doktorky Davisové žádné námitky, protože ji sám povolal jako soudního znalce při soudním vyšetřování. Správně, pane obhájce?“

Montrose nepřítomně přikývl a zamumlal: „Žádné námitky.“

„Doktorko Davisová,“ pokračoval jsem, „to vy jste prováděla pitvu mého bratra?“

„Ano.“

„Doktorko Davisová, než jste přišla do soudní síně, popsala slečna Powellová, jak byla unesena před začátkem procesu. Doufám, že se s námi můžete také podělit o své zážitky před loňským soudním vyšetřováním?“

Přikývla. „Noc předtím, co jsem měla svědčit,“ řekla, „se ke mně do domu vloupal nějaký muž. Spala jsem. Vzbudil mě a namířil mi do rozkroku zbraň. Řekl, že má zájem na tom, aby mé svědectví proběhlo dobře. Byl tam prý poslán, aby mě ‚proškolil‘. Dodal, že pokud nepodám takové svědectví, jaké si přeje, vrátí se, znásilní mě a zabije.“

Poprvé od okamžiku, co vstoupila do místnosti, sklonila Jane hlavu. „Je mi líto, že jste tím musela projít, Jane,“ řekl jsem.

„Já vím.“

„Co jste udělala následujícího dne u soudu?“ zeptal jsem se. „Při soudním vyšetřování?“

„Křivě jsem svědčila,“ odpověděla Jane hlasitě a zřetelně.

Pokračovala: „V průběhu pitvy vašeho bratra jsem pořídila dvacet šest rentgenových snímků. Provedla jsem půl tuctu biopsií a nechala otestovat mnoho vzorků krve a tkání. Peter měl devatenáct zlomených kostí, včetně obou paží a zápěstí, osmi prstů a šesti žeber. Jeho lebka byla na dvou místech proražená a měl tři zlomené obratle. Na několika místech těla měly pohmožděniny podobu otisků pěstí a nohou.

K tomu všemu neodpovídal stav tkáně v Peterových plicích utopení. Úroveň saturace byla typická pro člověka, který byl vhozen do vody poté, co přestal dýchat. Důkazy, že byl Peter ukopán a ubit k smrti a pak odtažen do vody, jsou zcela přesvědčivé. To, že byl Peter Mullen zavražděn, je stejně nepochybné, jako že tu teď sedím.“

Kapitola 92

MONTROSE VSTAL ZE ŽIDLE. V jeho tváři bylo patrné mimořádné napětí. Skoro jsem slyšel, jak si připomíná, že je přece ten skvělý Bill Montrose.

„Může existovat něco takového, jako je spravedlivý proces, který není zcela spravedlivý?“ zeptal se. „Samozřejmě že ne. Ale naši únosci by si rádi mysleli opak. ‚Vím, že toto není obvyklý právní postup,‘ prohlašuje pan Mullen s omluvným pokrčením ramen, ‚když byli obžalovaní vytaženi ze svých aut pod namířenou zbraní uprostřed noci. Ale dejte nám šanci, jsme jen obyčejní lidé jako vy. Byli jsme k tomu přinuceni, protože tento systém je špatný, tento systém není spravedlivý.‘

Ale takhle justice nefunguje. O tom jasně svědčí naše ústava a zákony této země.“ Montrose sebou trhl, jako by cítil ohrožení ústavy stejně silně jako ránu pěstí.

„Justice,“ pokračoval, „nemá být o trochu spravedlivější, než je naše očekávání. Má být spravedlivá. Tečka. A jak může být proces považován za spravedlivý, když při něm obžaloba může zaskočit obhajobu překvapivým svědkem, jako je Jane Davisová?“

Už jsem měl těch Montrosových řečnických výlevů až po krk. Jestliže měl Macklin v úmyslu připustit takovéto projevy, byl jsem rozhodnut také jeden pronést. „Všichni v této místnosti chápou vaši frustraci,“ řekl jsem a vstal. „Byli jsme u soudu vloni v létě, když doktorka Davisová, poté co byla terorizována celou noc, řekla, že věří, že smrt mého bratra byla nešťastná náhoda. Stejně jako teď vy byla tehdy překvapena mladá státní zástupkyně Nadia Alperová, která neměla pro tuto variantu připravený křížový výslech.

Ale přestože taktika, které musíte dnes čelit vy, je skoro identická s tou, které musela čelit ona, je zde jeden zásadní rozdíl,“ řekl jsem a cítil, jak rudnu. „Při soudním vyšetřování byla prokurátorka zaskočena lží. Vy jste byl zaskočen pravdou, kterou pravděpodobně od samého začátku znáte.

Vyžíváte se ve výkladech o tom, jaký je tento proces výsměchem spravedlnosti, pane Montrosi. Co vás skutečně trápí je fakt, že je skoro spravedlivý. Po těch pětadvaceti letech, co neúnavně obhajujete bohaté a mocné, jste už tak pokřivený, že pro vás pravda představuje to největší nebezpečí. Radím vám, abyste se přes to přenesl.“

„Dobře, to stačí,“ ozval se Mack ze své židle. „Přelíčení se odročuje na zítřejší ráno.“

Kapitola 93

KDYŽ BYLO TENTOKRÁT PŘELÍČENÍ V PŘÍPADU Lid versus Barry Neubauer odročeno, byla zpravodajská mašinérie v pozoru a připravena spustit. „Proces na Long Islandu“ byl nejsledovanějším vysíláním za dlouhá léta. A odehrával se na vhodném místě. Polovina reportérů, kteří o něm večer informovali, byla už v Hamptonech, když to ráno všechno začalo.

V okamžiku, kdy Kanál 70 přerušil přímý přenos, začali soupeřící hlasatelé oslovovat národ. Zaplavovali diváky informacemi, které jejich stanice nashromáždily v uplynulých dvou hodinách. Země se dozvěděla, jak se Barry Neubauer přiženil do prominentní vydavatelské rodiny na východním pobřeží a rozšířil podnikání o rádia, kabelové televize, tematické parky a internet. Vyslechla si uctivé komentáře jeho aktivit od rivalů, jako Ted Turner nebo Rupert Murdoch.

Diváci se také dozvěděli, že jeho právník William Montrose, absolvent Yale, neprohrál v posledních sedmnácti letech jediný případ. Montrose upevnil svou pověst ve Fort Worth před devíti lety, když úspěšně obhajoval bohatého rančera, který zabil profesionálního tenistu, jehož mylně podezíral, že spí s jeho milenkou. Kolegové říkali, že Montrose porazil státního zástupce na hlavu a stát, který původně trval na vraždě druhého stupně, mohl být nakonec rád, že obžalovaný zaplatil tisícidolarovou pokutu za držení neregistrované střelné zbraně.

Pak následovala záplava informací o Mullenech. Rozhovory s váženými občany města dojatými smrtí Jackovy matky a otce a trvajícími na tom, že dvojice únosců nijak neodpovídá ustáleným představám o teroristech. „Jediný důvod, proč jsem starostou Montauku,“ řekl Peter Siegel, „je, že Macklin nekandidoval. A Jack je náš místní zlatý chlapec.“

„Jsou to Kennedyové Montauku,“ prohlásil Dominick Dunne, kterého vyslal do města časopis Vanity Fair. „Jsou stejně pohlední a mají jejich charisma, irskokatolický původ i tragické rodinné prokletí.“

Reportáž ukazovala, jak se názory v Hamptonech různí. Když byl dotázán opálený bankéř vystupující ze svého porsche před vinotékou v East Hamptonu, řekl: „Doufám, že to policie brzy zarazí.“ Vyjadřoval převažující názor těch nahoře.

Místní to však viděli jinak. Sice pronášeli neutrální komentáře jako „Doufám, že se všichni dostanou domů v pořádku,“ ale jediní, o jejichž bezpečnost si dělali starosti, byli Mullenovi a jejich přátelé.

„Kdybyste věděli, co tu rodinu v posledních letech potkalo,“ řekla Denise Loweová, servírka v rychlém občerstvení PJ’s, „pochopili byste, že tohle je ta pravá americká tragédie. Je to tak smutné. Všichni máme Jacka a Macklina rádi.“

Ale až těsně před půlnocí, kdy šli hlasatelé domů a kabelovky přestaly vysílat učené komentáře, se začaly v televizi objevovat první skutečně sympatizující názory. A jak bývá v podobných případech pravidlem, hlas jejich průkopníka patřil Geraldovi.

Toho večera vysílal z baru restaurace Shagwong. Geraldo, který moderoval pořad jako městskou schůzi, si přizval místní obyvatele a povzbuzoval je, aby mluvili o Mackovi a Jackovi.

„Jeden důvod, proč Macklinovi tahle nová role tak sedí,“ řekl Gary Miller, který provozuje zahradnictví, „je, že neoficiálně je městským soudcem už dvacet let. Vlastně teď předsedá svému soudu.“

Geraldo také zařídil přímý přenos rozhovoru s Chauncym Howellsem, děkanem právnické fakulty Kolumbijské univerzity. „Jack Mullen nebyl dobrý student práv, on byl skvělý student práv,“ řekl Howells. „Jeden z nejbystřejších, jaké jsem kdy učil. Přesto se však neucházel o žádné právnické místo. To by mohlo znamenat, že tohle už nějakou dobu plánoval a zvažoval následky. Nepochybuji, že pro Jacka Mullena to bylo morální a etické a dobře uvážené rozhodnutí.“

„Nemylte se,“ řekl Geraldo závěrem, „Mullenovi nejsou žádní fanatici nebo radikálové, případně hlupáci. Jsou to lidé, kteří stejně jako vy a já mají už plné zuby zjevných nerovností v našem právním systému. Jediný rozdíl je v tom, že je tato nespravedlnost zasáhla osobněji než nás a rozhodli se s tím něco dělat. Naše modlitby jsou určeny všem, kteří byli jakkoliv zasaženi touto tragédií. Dobrou noc, přátelé.“

A zatímco televizní stanice měnily případ Lid versus Barry Neubauer ve vodu na svůj mlýn, do Hamptonu se valila FBI. Její špatně ostříhaní agenti v černých oblecích, z módy vyšlých mokasínech a rodinných sedanech tam vypadali stejně nevhodně jako tučňáci na poušti.

Kapitola 94

„KDYŽ SI NEDÁM POZOR, mohl bych si na takovýhle barák zvyknout,“ řekl Macklin a přejel svým dlouhým kostnatým prstem po starobyle vypadajícím mahagonovém obložení, které té místnosti dodávalo vzhled interiéru kamenného britského sídla. Seděli jsme v rohové knihovně hned vedle mnohem prostšího prostoru, který jsme proměnili v soudní síň. Mack a já jsme dřepěli na naleštěné dřevěné podlaze a dívali se velkým oknem na prázdnou pláž. Cítil jsem se, jako bych právě přežil první stohodinový den v dějinách světa.

„Přemýšlel jsem o Marci, Fentonovi a Hankovi,“ řekl jsem. „Neměli jsme je do toho zatahovat.“

„Na to už je trochu pozdě, Jacku. Kromě toho tady chtěli být,“ opáčil Macklin netrpělivě. „A doufám, že máš v ruce víc, než jsi dneska předvedl.“

„A co Janino svědectví?“ zeptal jsem se ho.

„To byl dneska tvůj nejvyšší trumf. Ale nijak neukazuje na Neubauera. Ani v nejmenším. Kde je ten hlavní důkaz, Jacku?“

„Musíš postupovat popořadě, Macku,“ vysvětlil jsem mu. „Jak říkal Fenning, můj starý učitel soudní taktiky, je třeba ‚stavět dům od základů‘.“

„Tak už ten zatracený dům postav a dej si pozor, aby nespadl. A teď mi pomoz vstát, Jacku. Musím si vlézt do spacáku. Stejně bych s tebou neměl mluvit.“

Popadl jsem ho za jeho obrovskou, pokroucenou ruku a zatáhl. Když už stál, pevně jsem ho objal. Bylo to jako držet pytel kostí.

„Nesmíš mi zestárnout, Mackline,“ řekl jsem. „Moc tě potřebuju.“

„Mám pocit, jako bych v posledních deseti hodinách zestárnul o deset let. To není moc dobré, když začneš den jako sedmaosmdesátiletý.“

Kapitola 95

KNIHOVNA MĚLA VLASTNI BALKÓN, a jakmile Mack usnul, vyklouzl jsem skleněnými dveřmi ven. Věděl jsem, že bych tam neměl chodit, ale potřeboval jsem si pročistit hlavu. Chtěl jsem si všechno ještě jednou promyslet, zvláště ten nejdůležitější krok, na který jsem spoléhal.

Veranda sahala až za roh domu. Ať jste pohlédli na východ k majáku nebo na západ směrem k městu, neviděli jste žádnou jinou stavbu. Svou chladnokrevnou krásou z vás může montauská noc udělat bezvýznamnou mušku na špatné stranně okenního skla. V nesmírné rozloze této noci však bylo něco uklidňujícího. A hvězdy oslnivě zářily.

Jeden z mnoha přínosů krásného výhledu a jasného myšlení je, že vám pomůže usnout. Natáhl jsem se na cedrová prkna a za pár vteřin jsem byl v limbu.

Probudily mě kroky na konci verandy.

Na útěk už bylo pozdě. Posadil jsem se a mžoural rozespale do tmy. Možná FBI. Každým okamžikem mi nějaký výhružný, hluboký hlas přikáže, abych si lehl na břicho a dal ruce za záda.

Doufal jsem, že jsme dali jasně najevo, že nechceme uneseným ublížit. Nebyl důvod mě na místě zastřelit. Skoro jsem nahlas pronesl: „Nestřílejte!“

Ucítil jsem Paulinin parfém dřív, než jsem ji spatřil. „Nebylo rozumné se sem vracet,“ řekl jsem, když se vynořila ze tmy.

Ale neřekl jsem to nijak přesvědčeně. Došlo mi, že myslela na to samé co já, že tohle může být na dlouhou dobu naše poslední společná noc.

„Tak jsem nerozumná,“ řekla.

„V tom případě jsi na tom správném místě.“

Paulině se posadila a přitulila se ke mně a na několik minut jsem zapomněl na všechno kromě toho, co pro mě znamená. Ta myšlenka mi způsobila bolest.

„Nemyslel jsem to tak, Paulině. Jsem moc rád, že ses vrátila z New Yorku.“

„Já vím, Jacku. A teď polib svoji holčičku.“

Kapitola 96

ASI O HODINU POZDĚJI jsme s Paulině stále ještě leželi na verandě pod baldachýnem tisíců jiskřivých hvězd.

„Už jsi dostal od Jane výsledky krevních testů?“ zeptala se potichu. Na pár vteřin jsem byl tak daleko, že jsem ani nevěděl, co má na mysli.

„Budou až zítra. Doufám, že brzy ráno. A co ty? Jak sis vedla v tom velkém, zlém světě?“

„Vedla jsem si dobře,“ řekla Paulině a usmála se jako kočka, která právě spolkla kanára. „Opravdu dobře, Jacku. Budeš spokojený.“

„Kolik se ti jich podařilo vystopovat?“

„Dvanáct,“ řekla. „Ze dvanácti.“

„A kolik jich podepsalo?“

„Všichni do jednoho, Jacku. Nenávidí toho parchanta Neubauera stejně jako my.“

„To vypadá, že jsem najal toho pravého vyšetřovatele,“ řekl jsem a znovu ji políbil.

„Máš oko na talenty. A mimochodem, Jacku, jsi slavný.“

„V dobrém, nebo ve zlém?“

„To záleží na kanálu a na komentátorovi. Ten chlap na Hardballu říká, že by tebe a Macka měli odvléct na náměstí a pověsit.“

„To by byla sledovanost!“

„A o deset minut později tě Geraldo přirovnal k hrdinům americké revoluce.“

„Vždycky jsem měl pocit, že se Geraldovi nedostává zaslouženého respektu.“

„Od kdy?“

„Od včerejšího večera.“

„A jedna rosnička na Foxu vypadá, že by s tebou chtěla mít dítě.“

„Někdo by jí měl říct, že jsem zadaný.“

„Dobrá odpověď, Jacku. Učíš se rychle.“

„Je to pravda. Pokud dojde na dělání dětí, bude se to týkat jedné krasavice, která se v počasí vůbec nevyzná, zato má muzikální jméno Paulině Grabowská.“

Následovala sladká pauza.

„Paulině?“

„Co je, můj právníčku?“

„Mám tě rád.“

„Taky tě mám ráda. Proto jsem tady,“ zašeptala. „Proto jsme asi tady my všichni, Jacku.“

„Miluju tě víc, než jsem kdy myslel, že budu někoho milovat. Zbožňuju tě. Překvapuješ mě, v dobrém, skoro každý den, kdy jsme spolu. Miluju tvého ducha, tvou vášnivost, tvůj sladký smích. Nikdy se nenasytím tvé společnosti. Hrozně my chybíš vždycky, když se mnou nejsi.“ Odmlčel jsem se a pohlédl jí do očí. Paulině můj pohled bez mrknutí opětovala. „Vezmeš si mě?“ zašeptal jsem.

Tentokrát mi ticho nahánělo strach. Bál jsem se pohnout.

Nakonec jsem se opřel o loket a naklonil se nad ni. Její tvář jako by se rozpadla na milion třpytivých kousků. Byla ještě krásnější než kdykoliv předtím.

Když se slzami v očích přikývla, hádanka mého života byla vyřešena.

Kapitola 97

DEVĚTADVACETILETÝ PORUČIK POBŘEZNÍ STRÁŽE Christopher Ames seděl za vysokým, zužujícím se sklem svého vrtulníku Blackhawk 7000 a připadal si toho večera jako ve své oblíbené videohře. Byl ve službě, hledal ty pohřešované milionáře, ale nedával do toho celé srdce. Žádný z milionářů, které potkal, se mu nelíbil. Ani jeden ze všech tří.

Dvacet osm kilometrů severovýchodně od Montauku ležel ostrov Block. Ames strávil celý den tím, že pročesával každý čtverečný centimetr prostoru mezi nimi. Nic. Nijak zvlášť ho to nepřekvapilo.

Teď spěchal zpátky k Long Islandu a trochu to flinkal, ale ne zas tak, aby kvůli tomu skončil před vojenským soudem. Pohlédl na rychloměr: 450. Sakra, zdá se to být dvakrát tolik. Letěl ani ne dvacet metrů nad bílými vrcholky vln tvrdými jako beton.

U montauského majáku naklonil Ames vrtulník na levobok a sledoval strmé, rozeklané pobřeží. V měsíčním světle to vypadalo, jako by se drolilo do vln.

Rozhodl se pokračovat několik kilometrů podle útesů, než zahne do vnitrozemí k MacArthurovu letišti. Pak si všiml temného, nízkého sídla v dunách.

Létal nad těmi milionářskými chatrčemi celý den, ale tahle znamenala nadstandard i ve srovnání s ostatními sídli na pobřeží. Kroutila se jako had a táhla se donekonečna podél útesu.

Přestože však byl první letní víkend, nesvítilo tam jediné světlo. Někomu by se tak odlehlá a prázdná stavba mohla hodit.

Zatáhl za knipl a velký pták jako by zastavil skoro na místě. Připomnělo mu to kreslenou postavičku, která si o chvilku pozdě uvědomí, že doběhla na konec útesu. Pak, toho dne snad posté, sklonil poručík Ames nos stroje k pobřežnímu sídlu.

Zblízka viděl, že to místo není zcela dokončené. Obletěl ho kolem dokola. Jeho turbínový motor zvedl oblak prachu, který se usadí na všem okolo od přední verandy po velký žlutý válec na konci příjezdové cesty.

Právě se chystal otočit stroj a zamířit na letiště, když si všiml horského kola opřeného o jeden z několika stromů.

Posvítil si na něj osmitisíciwattovým reflektorem a uviděl, jak na zadním kole visí odemčený zámek.

Copak to tu máme?

O něco pomaleji obkroužil ještě jednou celé sídlo. Klesl na úroveň střechy a posvítil si reflektorem do zatemněných oken.

Pak uviděl pár doslova před svým nosem na verandě. Oba byli úplně nazí.

Ames už sahal po vysílačce, když žena vstala a natočila se obličejem do světla. Byla krásná, ale ne tou sériovou krásou modelek.

Asi deset vteřin tam stála s rukama založenýma v bok a dívala se na něj, jako by mu chtěla pohledem sdělit něco důležitého. Pak zvedla obě ruce nad ramena a na obou mu ukázala ukazováček.

Ames se rozesmál a poprvé za celý den si vzpomněl, proč má rád Ameriku.

Musím mít něco lepšího na práci, pomyslel si, než zatknout párek vetřelců, kteří se chtěli pomilovat na nejkrásnějším místě v severní Americe. Odložil mikrofon a otočil vrtulník zpátky směrem k MacArthurovu letišti.

Stále se usmíval při vzpomínce na tu dívku a gesto, kterým ho počastovala.

Kapitola 98

PAULÍNE A JÁ JSME BYLI ZTRACENI VE VLASTNÍM SVĚTĚ, drželi se za ruce a pozorovali příboj, když náhle vtrhl francouzskými dveřmi na terasu Fenton. „Jacku, Volpi je pryč!“

„Myslel jsem, že je kontroluješ každých deset minut? A na dveřích jsou dva zámky.“

„Dělal jsem to, Jacku. Přísahám. Nemůže být pryč déle než pár minut.“

Naštěstí jsme už byli s Paulině oblečení. Vyběhli jsme za Fentonem dolů na pláž. Rozhlédli jsme se nahoru a dolů po pobřeží. Nikde nikdo.

„Určitě zamířil na západ směrem k domu Blakelyových. To je jediný směr, který dává smysl,“ řekl jsem.

Všichni tři jsme se rozběhli ke garáži a Paulinině autu. S Paulině za volantem jsme se rozjeli po dlouhé prašné příjezdové cestě a pak zahnuli doleva k městu.

„Takhle to nemůže skončit,“ řekl jsem.

Paulině, která už tak jela rychleji, než bych se odvážil já, sešlápla plynový pedál až na podlahu. Bylo kolem druhé hodiny ranní a silnice byla prázdná. Asi o kilometr dál strhla auto doleva na Franklin Cove.

„Tady zastav,“ řekl jsem Paulině. „Pobřeží je hned támhle za tou dunou. Buďto ho chytíme tady, nebo jsme v háji.“

Vyskočili jsme z auta a vyšplhali se na vrcholek duny. Srdce mi bušilo až v krku.

Přišli jsme pozdě. Volpi byl už dobrých sto metrů před námi a supěl pískem směrem ke skupině velkých domů v ohybu pláže.

Přesto jsme se za ním rozběhli a rychle začali dotahovat jeho náskok. Ale Volpi, který si nás právě všiml, běžel jako o život a bylo jasné, že ho nechytneme dřív, než dosáhne prvního domu.

Jak jsem se brodil pískem, ozval se vedle mě výstřel. Fenton a já jsme se ohlédli a uviděli Paulině, jak drží v ruce svůj smith & wesson. Pak vystřelila na Volpiho znovu.

Druhá kulka ho musela těsně minout.

Zastavil a zvedl ruce nad hlavu. „Nestřílejte!“

Běželi jsme dál. Fenton se k němu dostal první. Sklonil rameno a se setrvačností metráku živé váhy ho zarazil Volpimu do hrudníku a srazil ho na záda. Ve vteřině jsme na něm seděli a všechen vztek a frustrace uplynulého roku se nám vlily do úderů pěstí.

„To stačí,“ řekla Paulině. „Nechte toho.“

Ale Fenton s ním ještě neskončil. Nabral hrst písku a nacpal ji Volpimu do úst. Ten zalapal po dechu a vypravil ze sebe několik slov.

Teď jsem ho nakrmil pískem já.

„Co se stalo Peterovi?“ zařval jsem mu do obličeje. „Tys tam byl, viď, Franku? Co se stalo?“

Stále ještě plival písek a snažil se nadechnout. „Ne… ne,“ vypravil ze sebe.

„Franku, chci slyšet pravdu. Nezáleží na tom, co nám tady řekneš! Nikdo jiný se to nedozví.“

Volpi zavrtěl hlavou a Fenton mu nasypal do úst další písek. Následovalo další plivání a dávení. Začínalo mi ho být skoro líto.

Pak jsme mu dali minutu, aby se nadýchl a soustředil.

Gidley ho ale nemohl nechat na pokoji. „Teď víš, jak jsem se cítil, když mě navštívil ten tvůj kámoš. Snažil se mě utopit! Nemohl jsem dýchat. Plival jsem slanou vodu. Jak chutná ten písek, Franku? Chceš ještě?“

Volpi si zakryl dlaněmi obličej. Pořád se ještě dávil a snažil se vyčistit si ústa.

„Jo, Neubauer poslal gorily, aby zabily tvého bratra. Pořád ještě nevím proč. Já tam nebyl, Jacku. Jak si můžeš něco takového myslet? Proboha, měl jsem Petera rád.“

Bože, bylo tak báječné konečně slyšet pravdu.

„To je všechno, co jsem chtěl, Franku. Pravdu. Přestaň blábolit, ty šmejde.“

Ale Volpi ještě neskončil. „Pořád na něj nic nemáš. Neubauer je na tebe moc chytrý, Jacku.“

Zasáhl jsem Volpiho pravým hákem, jednoznačně nejlepším úderem svého života, a on upadl obličejem do písku. „Tohle jsem ti dlužil, ty parchantě.“

Fenton položil ruku na týl Volpiho hlavy a zatlačil mu tvář hlouběji. „Já taky.“

Alespoň jsem znal pravdu. Odtáhli jsme zbědovaného Volpiho do Paulinina auta a odvezli ho zpátky do domu.

Kapitola 99

O PÁR HODIN POZDĚJI, když jsme s Paulině a Molly udělali vejce a kávu pro celou skupinu, jsme se znovu shromáždili v soudní síni. Nebyl jsem nijak zvlášť svěží, ale pak se dostavil adrenalin a já byl zase v pořádku.

Když Macklin udeřil kladívkem a zahájil přelíčení, Montrose povstal a pustil se do další ze svých pompézních řečí, na které musel pracovat celou noc.

Vznesl jsem námitku a Mack si nás oba povolal k sobě.

„Víte sám dobře,“ řekl Montrosovi, „že byste se měl držet faktů a ne filozofovat, nebo co to sakra děláte. A ty taky, Jacku. Ale kvůli dalším omezením, kterými tu trpíte, pane Montrosi, a v zájmu pravdy vám dovolím ty vaše projevy pronášet. Jenom krátce, proboha. Nejsem už nejmladší.“

Potřásl jsem hlavou a vrátil se na své místo. Montrose opět zaujal pozici ve středu místnosti.

„Náš rádobyžalobce si libuje v nepodloženém očerňování pověsti mého klienta,“ řekl Bill Montrose a podíval se mým směrem. Vytušil jsem, že se teprve rozehřívá. „Až dosud jsme se neodhodlali oplatit mu stejnou mincí tedy obrátit pozornost na smutné podrobnosti života jeho zesnulého bratra. Zdálo se nám to nevhodné a doufal jsem, že to ani nebude nutné.

Teď,“ řekl Montrose, jako by celou noc bojoval se svým svědomím, „však nemáme na vybranou. Protože v případě, že by smrt Petera Mullena nebyla nešťastná náhoda, o čemž pochybuji, je mnoho lidí, kteří by mu chtěli ublížit mnohem pravděpodobněji než Barry Neubauer.

Když Peter Mullen koncem loňského května zemřel,“ pokračoval Montrose a odkašlal si, „svět tím neztratil příští matku Terezu. Ztratil nedostudováného středoškoláka, který byl už ve třinácti zatčen za přechovávání drog. Měli byste také vědět, že i když nikdy v životě neměl trvalé zaměstnání, bylo v době jeho smrti na bankovním účtu Petera Mullena skoro dvě stě tisíc dolarů. Dva měsíce předtím zaplatil za motocykl v ceně devatenácti tisíc dolarů obálkou plnou tisícidolarových bankovek.“

Jak to mohl vědět? Že by mě někdo sledoval?

„Na rozdíl od našeho žalobce nejsem tak nezodpovědný, abych zde prohlásil, že Peter Mullen byl drogový dealer. Nemám dostatek důkazů, abych to mohl tvrdit. Ale vzhledem k jeho minulosti, bankovnímu účtu, životnímu stylu a absenci jiného způsobu, jak vysvětlit jeho bohatství, se tato možnost více než nabízí. A pokud si Peter Mullen skutečně vydělával na živobytí prodejem drog, mohl upoutat pozornost mocnějších konkurentů. Takhle to ve světě drog chodí, dokonce i v Hamptonech.“

Tato drzá obvinění mě znovu zvedla ze židle.

„Nikdo,“ řekl jsem, „nechce tvrdit, že můj bratr byl kandidátem na svatořečení. Ale nebyl drogový dealer. A žalovaná strana dobře ví, jak se dostalo dvě stě tisíc dolarů na jeho bankovní účet. Protože to byly jejich peníze!“

„Ctihodnosti,“ zaprotestoval Montrose, „žalobce nemá právo na takovéto výlevy. I když je to váš vnuk.“

Macklin přikývl.

„Pokud chce žalobce soudu sdělit něco konkrétního,“ řekl, „ať přestane chodit kolem horké kaše a udělá to. Měl by také vědět, že žádné neprofesionální chování nebude v této soudní síni tolerováno. Toto má být spravedlivý proces a také jím bude.“

Kapitola 100

PO VŠECH TĚCH MĚSICÍCH, kdy jsem posedle studoval na tento proces, pátral a sbíral důkazy, přišel konečně okamžik pravdy. Chtěl jsem spravedlnost pro Petera a možná jí i dosáhnu pokud budu dost dobrý, pokud dokážu udržet svůj temperament na uzdě, pokud se mi podaří pro tentokrát Billa Montrose porazit.

„Mám jeden zásadní důkaz, který chci předložit tomuto soudu,“ řekl jsem. „Ale nejprve chci vysvětlit, jak to bylo s Peterovým zatčením pro přechovávání drog. Došlo k tomu před osmi lety ve Vermontu. Já byl jednadvacetiletý vysokoškolák a Peter, kterému bylo třináct, mě přijel navštívit.

Jednoho večera nás zastavil místní policista kvůli rozbitému koncovému světlu. Využil toho jako záminky k prohledání auta a pod řidičovým sedadle našel joint. To bylo vše.

Protože Peter věděl, že chci studovat práva, trval na tom, že je ten joint jeho. Nebylo to tak. Byl můj. Říkám vám to proto, abyste věděli, že i když můj bratr nebyl svatý, byl to dobrý bratr. To, co se vám chystám ukázat, na tom nic nezmění.

A teď vás požádám, abyste mi posvítili,“ pokračoval jsem. „Obžaloba předloží několik doličných předmětů, s nimiž by vás chtěla seznámit.“

Marci přinesla malé štafle, na nichž byl připevněný patnáctisetwattový bodový reflektor. Nastavila ho tak, aby ozařoval boční stěnu místnosti. Doprostřed osvětlené plochy jsem přilepil velkou pestrobarevnou ilustraci.

Ukazovala růžovolící batole, teple oblečené ve svetříku s vyšitými soby. Dítě obklopovala roztomilá plyšová zvířátka.

„Toto je obálka loňského katalogu firmy Bjorn Boontaag, která teď patří Barrymu Neubauerovi. Přečtu vám, co je v tom katalogu napsáno: ‚Boontaag je nejúspěšnější výrobce hraček a nábytku na světě. Tři plyšové lvice na obálce jsou populární Sneha, Sajda a Mechta, kterých nakoupili rodiče po celém světě desetitisíce. Tento katalog obsahuje dvě stě stran dětských hraček, oblečení a nábytku.‘

Obžaloba žádá přijetí této fotografie jako důkazu B.“

Pak jsem se rozhlédl po místnosti jako partyzán v tom strašidelně klidném okamžiku předcházejícím vypálení jeho první řízené střely.

„Obžaloba teď předloží důkaz C.“

Kapitola 101

„DŮKAZ C, MUSÍM VÁS VAROVAT, není vůbec tak roztomilý jako vánoční katalog firmy Boontaag,“ řekl jsem. „Pokud se s vámi na televizi dívají děti, doporučil bych vám, abyste je poslali pryč.“

Došel jsem pomalu ke svému stolu a zvedl z něj obálku. Přitom jsem upřel zrak na Barryho Neubauera a díval se mu do očí, dokud jsem v nich nespatřil první známky paniky.

„Obrázky, které připevním na zeď, nejsou milé a naaranžované. Jsou žhavé, kruté a skutečné. Pokud něco oslavují, rozhodně to nejsou děti ani rodina.“

„Námitka!“ vykřikl Montrose. „Rezolutně protestuji proti něčemu takovému!“

„Ať ty důkazy mluví samy za sebe,“ řekl Macklin. „Pokračuj, Jacku.“

Srdce mi bušilo tak divoce, jako bych bojoval o život, ale promluvil jsem s ledovým klidem. „Vaše Ctihodnosti,“ řekl jsem, „obžaloba předvolává Paulině Grabowskou.“

Paulině bystře došla ke svědecké lavici. Poznal jsem, že se nemůže dočkat, až sehraje svou roli, i když to znamenalo, že se tak stane naším spoluviníkem.

„Slečno Grabowská,“ začal jsem, „jaké je vaše zaměstnání?“

„Až donedávna jsem pracovala jako soukromý vyšetřovatel pro právnickou firmu pana Montrose.“

„Jak dlouho jste tam byla zaměstnána?“

„Deset let, dokud jsem nepodala výpověď.“

„Jak jste byla firmou hodnocena?“

„Za těch deset let jsem byla pětkrát povýšena. Každý rok jsem dostávala výkonností bonusy, které zvýšily cílový bonus nejméně o sto procent. Pan Montrose mi řekl, že jsem nejlepší vyšetřovatel, který pro něj za pětadvacet let jeho praxe pracoval.“

Neubránil jsem se úsměvu, když se Montrose zavrtěl na židli.

„Slečno Grabowská, jakou roli jste sehrála ve vyšetřování tohoto případu?“

„No, prověřila jsem minulost zúčastněných osob, mluvila s potenciálními svědky, shromažďovala dokumenty.“

„A teď prosím obraťte svou pozornost ke čtvrtku třetího května. Dostavila jste se po telefonickém upozornění do pokoje v motelu Memory?“

„Ano, dostavila.“

„Co jste tam našla?“

„Objevila jsem tam soukromou sbírku fotografií Sammyho Giamalvy. Prohlédla jsem si několik desítek černobílých snímků.“

Bylo na čase začít.

Pohyboval jsem se jako ve zpomaleném filmu… po milimetrech jsem vytahoval fotografie z obálky. „Slečno Grabowská, jsou to tyhle fotografie?“

„Ano.“

„Jsou dnes ve stejném stavu, jako když jste je viděla poprvé?“

„Ano.“

„Vaše Ctihodnosti, obžaloba předkládá důkaz C, třináct černobílých fotografií formátu desetkrát patnáct centimetrů.“

„Námitka!“ zaječel Montrose.

Macklin jen mávl rukou. „Zamítá se. Toto je relevantní důkaz, jehož pravost byla ověřena kvalifikovaným svědkem. Připouštím ho.“

Zvedl jsem první snímek rubovou stranou do místnosti a pečlivě si ho prohlížel. Stále se mi z něj dělalo špatně.

Pak jsem přistoupil ke stěně a nalepil fotografii vedle obálky Boontaagova vánočního katalogu. Když jsem se přesvědčil, že dobře drží, ustoupil jsem stranou.

Nechal jsem Molly, aby na ni zaostřila kameru.

První věc, která musela každého diváka překvapit, byla intenzita osvětlení záběru. I v této dobře osvětlené místnosti svítila fotografie jako neón v noci. Bylo to podobné světlo, jaké září na operačních sálech a v márnicích. Při pohledu na něj mrzla krev v žilách.

S ostrým osvětlením dobře ladily vzrušené výrazy dvou mužů a jedné ženy, plně zabraných do akce. Byli shromážděni uprostřed záběru, jako by ta žena byla oheň a oba muži se od ní chtěli ohřát.

Při pozornějším pohledu nebyl problém rozeznat, že ta žena mezi dvěma muži je Stella Fitzhardingová. Muž, který s ní souložil zezadu, byl Barry Neubauer a na zádech pod ní ležel můj bratr.

Kapitola 102

TY ČERNOBÍLÉ FOTOGRAFIE OTŘÁSLY MÍSTNOSTI jako tlaková vlna po výbuchu bomby. Ticho prolomil Barry Neubauer. „Zatracený parchantě!“ vykřikl.

Montrose zaječel: „Námitka, námitka, námitka!“, jako by jeho klient spustil mechanický alarm v jeho krku.

Ten kravál rozčílil Macklina. „Jestli nebudete zticha, nechám vám všem nasadit roubíky. Tohle je důkaz a je rozhodně relevantní. Připouštím ho.“

Teprve když byl znovu nastolen klid, vrátil jsem se k bolestnému úkolu rozvěšování dalších fotografií. S vědomím, že je třeba „stavět dům od základů“, jsem strávil následujících pět minut lepením fotografií Petera s různými partnery na zeď. Dohromady jich bylo třináct a tvořili to nejsmutnější rodinné album, jaké jsem kdy viděl.

Ačkoliv se na nich občas objevili neidentifikovaní hosté, jádro skupiny bylo stále stejné: Barry a Peter, Stella a Tom nejlepší přátelé Neubauerových. Rozhodně jsme přivedli do soudní síně ty pravé lidi. Dělali to s mým bratrem od doby, kdy byl ještě dítě.

Tvrdá pornografie dokáže mnoho lidí vyvést z konceptu. Poté co byla každá fotografie připevněna na zeď, na ni Molly zaostřila a nechala ji v záběru celých deset vteřin.

„Vypněte tu kameru!“ zařval Neubauer. „Zastavte to!“

„Mohl by žalobce a já přistoupit blíž?“ zeptal se Bill Montrose poté, co si promluvil s Neubauerem. Když nám Mack pokynul, Montrose řekl: „Pan Neubauer má návrh, o němž je přesvědčen, že ukončí tenhle proces. Požádal mě, abych vám to oznámil.“

„Obžaloba nemá zájem,“ prohlásil jsem rozhodně. „O co jde?“ zeptal se Macklin.

„Můj klient trvá na tom, že návrh přednese sám. V soukromí.“

„Nemá nic, co by mohl tomuto soudu nabídnout,“ řekl jsem Macklinovi. „Navrhuji pokračovat.“

Montrose zopakoval Macklinovi svou žádost. „Chce jen devadesát vteřin, Vaše Ctihodnosti. Ty můžete určitě obětovat v zájmu spravedlnosti, nebo co to tu vlastně zastupujete.“

„Přelíčení se odročuje na dvě minuty,“ oznámil Macklin. „Dáme televizím šanci prodat nějaké to pivo.“

Pokynul Gidleymu a pak nás všechny čtyři odvedl do knihovny s policemi a žebříkem až ke stropu. Samozřejmě na nich nebyly žádné knihy.

Být v jedné místnosti s Neubauerem bylo znepokojující, i když měl na rukou pouta. Byl bez sebe vzteky. Zornice měl rozšířené a zrychleně dýchal. Vycházel z něj pronikavý, nakyslý pach potu.

„Deset miliónů dolarů!“ vyrazil ze sebe Neubauer, když se za námi zavřely dveře. „A nikdo z nás se nebude nijak podílet na trestním stíhání vás, vašeho dědečka a vašich přátel.“

„Tak zní váš návrh, pane Neubauere?“ zeptal se Macklin.

„Deset miliónů dolarů,“ opakoval, „zaslaných na účet na vaše jméno na Kajmanských ostrovech. Kromě toho nikdo z vaší skupiny nestráví ani den ve vězení. Máte na to moje slovo. Sundáte mi teď ta pouta? Chci odtud pryč. Máte, co jste chtěli. Vyhráli jste!“

„Vaše peníze nás nezajímají,“ řekl jsem bez váhání.

Neubauer pohrdavě potřásl hlavou. „Před pár lety,“ řekl, „se pár mých hostů trochu nechalo unést. Z mé jachty spadla nějaká děvka. Stálo mě to pět set tisíc dolarů. Teď umřela další děvka a jsem ochotný to opět urovnat. Jsem muž, který platí své dluhy.“

„Ne, Barry. Jste sprostý vrah. Frank Volpi nám to včera v noci potvrdil. Z tohohle se nevyplatíte, vy parchantě!“

Uvědomil jsem si, že jsem zašel příliš daleko. Neubauer zkřivil tvář stejně jako v předejakulační grimase zachycené na některých těch snímcích. Pak promluvil chraplavým šepotem: „Bavilo mě šukat tvýho bráchu, Jacku. Peter byl moje oblíbená prdelka! A nejlepší byl, když mu bylo třináct, víš, Mullene?“

Opíral jsem se o knihovnu a Neubauer stál ani ne metr ode mě. Stačilo popadnout žebřík a rozmáchnout se jím. Ale udržel jsem se. Nemohl jsem dovolit, aby se vrátil do soudní síně zmlácený.

„Já už vím, co jste udělal mému bratrovi,“ řekl jsem nakonec. „Proto jsme tady. A bude vás to stát mnohem víc než peníze, Barry.“

„Vrátíme se k práci,“ řekl Mack. „Není slušné nechat sto miliónů lidí čekat, a když nic jiného, Mullenovi mají alespoň dobré vychování.“

Kapitola 103

STELLA FITZHARDINGOVA neodpovídala představě o třetí ženě miliardáře z New Yorku a Palm Beach. Nebyla mladá, blonďatá ani upravená plastickými operacemi. Byla to bývalá profesorka románských jazyků na malé vysoké škole na Středozápadě, které dal její manžel milióny dolarů, aby se jeho jméno ocitlo nade dveřmi knihovny. Pokud se styděla za svou účast na výstavce fotografií, nedala to najevo. Když poprvé souložila s mým bratrem, bylo mu čtrnáct.

„Paní Fitzhardingová,“ řekl jsem, když složila přísahu, „mám pocit, že už jste ty fotografie viděla. Je to tak?“

Stella Fitzhardingová se zamračila, ale přikývla.

„Peter nás jimi dva roky vydíral,“ řekla.

„Kolik jste mu platili?“ zeptal jsem se.

„Pět tisíc dolarů měsíčně? Sedm tisíc pět set? Nepamatuji se přesně, ale vím, že to bylo tolik, kolik platíme našemu zahradníkovi.“ Zdálo se, že ji mé otázky nudí. Jen vydrž, Stello. Brzy pro tebe budu mít něco zajímavějšího.

„Nepostěžovali jste si Barrymu Neubauerovi?“

„Možná ano, ale celé to vydírání nám připadalo tak teatrální a… zábavné. Jakmile jsme ty fotografie našli ležet u zadních dveří, popadli jsme je a běželi s nimi do pracovny, kde jsme si je prohlíželi jako lidé, kteří se vyfotili u Niagarských vodopádů. Byla to taková hra. Váš bratr to věděl také, Jacku. Hrál ji s námi.“

Chtěl jsem po ní skočit, ale udržel jsem se.

„Po kom jste posílali peníze?“ zeptal jsem se.

Ukázala ke stolu svědků. „Náš poslíček byl detektiv Frank Volpi.“

Volpi tam seděl naprosto nehybně. Pak ukázal Stelle prostředník.

„Takže jste měsíčně vypláceli i detektiva Volpiho?“

„Ano. Ale když byla ohlášena fúze Mayflower Enterprises a Bjorn Boontaag, Peter si náhle uvědomil, jakou hrozbu ty fotografie představují. Místo tisíců začal požadovat milióny.“

„Co jste si tedy myslela, když bylo tělo mého bratra vyplaveno na pláž?“

„Že hrál nebezpečnou hru a prohrál,“ řekla Stella Fitzhardingová. „Přesně jako teď vy.“

Kapitola 104

„PŘEDVOLÁVÁM DETEKTIVA FRANKA VOLPIHO.“

Volpi se nepohnul. Nepřekvapilo mě to. Vlastně jsem očekával, že tak bude reagovat víc svědků.

„Mohu vás vyslechnout tam, kde sedíte, detektive, pokud vám to bude víc vyhovovat.“

„Nehodlám odpovídat na tvé otázky, Jacku.“

„No, přesto bych alespoň jednu zkusil.“

„Posluž si.“

„Pamatujete si, o čem jsme mluvili minulou noc, detektive?“ zeptal jsem se. Volpi tam netečně seděl.

„Dovolte, abych vám osvěžil paměť. Mám na mysli rozhovor, v němž jste řekl, že Barry Neubauer poslal před rokem dva zabijáky, aby zabili mého bratra na pláži.“

„Námitka!“ vykřikl Montrose.

„Přijímá se!“ pronesl Mack. „Paní Stevensonová, vymažte prosím poslední dvě otázky ze záznamu.“

„Omlouvám se, Vaše Ctihodnosti,“ řekl jsem. „Obžaloba nemá žádné další otázky.“

„Dobrá práce, Jacku,“ řekl Volpi ze své židle.

Kapitola 105

UDĚLALI JSME PŘESTÁVKU NA OBĚD a vrátili se do soudní síně přesně po pětačtyřiceti minutách. Nemohl jsem jíst hlavně proto, že jsem měl strach, že neudržím nic v žaludku.

Svědek, kterého jsem se chystal předvolat, představoval právě to riziko, které by žádný dobrý právník neměl při procesu podstupovat. Cítil jsem však, že nemám na vybranou. Bylo načase zjistit, zda mám dobrý odhad na lidskou povahu.

Zhluboka jsem se nadechl.

„Campion Neubauerová,“ řekl jsem.

V místnosti to zašumělo. Campion pomalu vstala a kráčela ke svědecké lavici. Cestou se ohlédla na ostatní svědky, jako by doufala, že jí někdo hodí záchranné lano.

Bill Montrose okamžitě vstal ze židle. „V žádném případě! Paní Neubauerová se v současné době léčí z chronických depresí. Od začátku této frašky si nemohla vzít své léky.“

Pohlédl jsem na Campion, která už se posadila na židli pro svědky. „Jak se cítíte?“ zeptal jsem se ji. „Jste v pořádku?“

Přikývla. „Nic mi není, Jacku. Vlastně bych sama ráda něco řekla.“

„Ne že by to pro vás něco znamenalo,“ vykřikl Neubauer ze svého místa, „ale zákon zakazuje nutit manželku, aby svědčila proti svému manželovi!“

„Toto takzvané manželské privilegium,“ odpověděl Macklin, „může uplatnit každý z manželů pro vlastní ochranu. Pokud hodláte svědčit dobrovolně, nemůže vám v tom nikdo bránit, paní Neubauerová.“

Campion přelétl přes rty slabý úsměv. Znal jsem ji už velice dlouho a byl jsem svědkem toho, jak ta dříve krásná a svobodomyslná žena postupně zastárla a zahořkla. To byl částečně důvod, proč jsem se s ní rozhodl riskovat.

„Nedělej si starosti, miláčku,“ řekla svému manželovi. „Nikdo mě nenutí proti tobě svědčit. Jsem tu o své vůli.“

Když Campion složila přísahu, zeptal jsem se jí, zda by si se mnou šla prohlédnout několik fotografií na stěně. Udělala, jak jsem ji požádal.

Ukázal jsem na ženu na třetí fotografii v řadě, která zjevně prožívala orgasmus. „Kdo je to?“ zeptal jsem se.

„Stella Fitzhardingová. Je šílená.“

„A tahle mladší žena na kolenou?“

„Tritia Powellová. Ta mladá žena, která si tak dobře vede ve firmě mého muže.“

„A mezi těma dvěma můj bratr Peter, který rozhodně nebyl žádný svatoušek.“

Campion potřásla hlavou. „Ne, ale nikdy nikomu neublížil. A všichni měli Petera rádi.“

„To mě uklidňuje,“ řekl jsem.

Vedl jsem ji dál podél řady fotografií.

„Zase Peter,“ řekla Campion.

„Jak starý byste řekla, že Peter byl, když byla tahle fotografie pořízena?“

„Nevím možná patnáct?“

„Ne starší?“

„Ne. Myslím, že ne. Jacku, musíte mi věřit neměla jsem nejmenší tušení, že se tohle děje v mém domě. Alespoň zpočátku ne. Omlouvám se vám i vaší rodině.“

„Také mi je to líto, Campion.“

Pokračovali jsme dál podél řady. „Na každém z těchto šesti snímků, které byly pořízeny v rozpětí pěti let, což znamená, že na nejstarším je Peterovi asi patnáct, souloží s mým bratrem mnohem starší muž.“

„To je můj manžel Barry Neubauer,“ řekla a ukázala na toho muže, který držel područky staré plážové židle stejně pevně, jako svíral na fotografiích Petera.

Několik obrázků jsme přeskočili a pak se zarazili před poslední fotografií ze série.

Byli na ní Peter a Barry ve společnosti třetího muže ve středních letech, který měl na krku široký psí obojek s tlustým řetězem. „Toho muže na všech čtyřech,“ řekl jsem, „jsem už rozhodně někde viděl.“

„Nepochybně,“ opáčila Campion. „Je to Robert Crassweller junior, generální prokurátor Spojených států.“

Kapitola 106

DOPROVODIL JSEM CAMPION ZPĚT KE SVĚDECKÉ LAVICI. Náhle vypadala mladší a uvolněnější. Dokonce se zastavila a pohlédla na Barryho, jako by od něj čekala projev souhlasu či nesouhlasu.

„Stále jste v pořádku?“ zeptal jsem se ji.

„Je mi dobře. Můžeme pokračovat.“

Ukázal jsem na stěnu s fotografiemi.

„Kromě těch tváří a těl, Campion, poznáváte na těch snímcích ještě něco jiného?“

„Ty pokoje. Všechny fotografie byly pořízeny v našem domě. V domě, kde jsem vyrůstala. V sídle, které naší rodině patří už skoro sto let.“

„Jsou to různé pokoje, nebo stále ten samý?“

„Většinou různé.“

„Jedna věc mi není jasná,“ řekl jsem. „Kde se ten fotograf skrýval?“

„To bylo různé, je tam mnoho úkrytů. Spousta výklenků a škvír. Je to veliký starý dům.“

„Ale jak mohl fotograf vědět, kde se má schovat, a jak se mohl dostat tam a ven, aniž by si ho někdo všiml?“

Za mnou se ozvala rána, a když jsem se ohlédl, Neubauer, který právě zničil karetní stolek tím, že na něj upadl, se plazil po podlaze ke své ženě. Ve chvíli, kdy se na něj Hank a Fenton vrhli, prolétl místností jakýsi černý tomahavk a nechal ošklivou černou stopu na zdi patnáct centimetrů od hlavy Campion Neubauerové. Byla to Stellina levá bota.

„Váš manžel a přítelkyně si zjevně myslí, že jste to byla vy, kdo pomáhal vyděračům, paní Neubauerová,“ řekl jsem. Nezasažena jejich útokem seděla Campion na židli stejně klidně, jako když tam přišla.

„Mají pravdu,“ řekla.

„Vy jste vydírala vlastního manžela, paní Neubauerová?“ zeptal jsem se. „Ale jako hlavní vlastník akcií Mayflower Enterprises jste mohla ztratit víc než on.“

„Myslím, že se mnou budete souhlasit, Jacku, že jsou na světě mnohem důležitější věci než peníze. Nejprve jsem to jen chtěla dokumentovat,“ vysvětlovala Campion. „Mít důkazy o tom, co se dělo v domě, který patří už sto let mé rodině. Ale pak jsem nemohla odolat pokušení podívat se, jak se můj manžel kroutí.“

„Peter o tom vydírání nevěděl, že ne?“

„Nikdy by s tím nesouhlasil. Na to nebyla jeho nenávist k Barrymu dost silná. Peter nenáviděl nikoho kromě sebe. To byla jeho nejmilejší vada.“

„Nebylo by snazší se s manželem rozvést?“

„Možná snadnější, ale rozhodně ne bezpečnější. Jak už jste si všiml, když se Barry rozzuří, začne moře vyplavovat mrtvoly.“

Zhluboka jsem se nadechl a položil další otázku, tu nejzásadnější. „Není to důvod, proč jste potřebovala fotografie ještě víc inkriminující než ty, které jsou támhle na stěně, Campion?“

Strnula. „Nejsem si jistá, že vám rozumím,“ řekla a nervózně si pohrávala s černým křišťálovým amuletem na náhrdelníku.

Přistoupil jsem k Campion blíž. „Myslím, že rozumíte. Jedna věc je zachytit Barryho při sexu s mladými chlapci a dívkami. Ale kdybyste měla například snímky, na kterých se dopouští vraždy? Nepředhodila jste mu proto Petera?“

„Nevěděla jsem, že chce Barry Petera té noci zabít. Jak bych mohla?“

„Jistě že jste to věděla. Sama jste nám to řekla, ‚když se Barry rozzuří, začne moře vyplavovat mrtvoly.‘ Dokonce jste tam poslala Sammyho, aby tu vraždu nafotil.“

„Ale žádné takové fotografie nejsou!“ vykřikla. „Já je nemám!“

Pozvedl jsem obálku.

„Ale já je mám, Campion. Mám ty snímky přímo zde.“

Kapitola 107

VŠECHNY INFORMACE O PROCESNÍCH STRATEGIÍCH, které jsem tak pilně studoval celou zimu a jaro, mě náhle opustily. Rychle jsem obálku otevřel, místo abych z té chvíle vytěžil, co se dá. Srdce mi divoce bušilo. Nervy jsem měl napjaté jako struny. Držel jsem v ruce několik dalších fotografií.

Srovnal jsem si je a přilepil na zeď k ostatním. Bylo to pravděpodobně posledních sedm snímků, které Sammy kdy udělal, a jistým způsobem to byla jeho mistrovská díla.

Každý měl rozměry deset na patnáct a byly tak černé a šeré, jako byla Sammyho pornografická díla jasná. Nalepené na zdi v neuspořádané řadě vypadaly spíš jako expresionistické malby překypující zuřivostí, strachem a smrtí.

Stejně jako často u pornografie, i zde byli tři na jednoho. Ale chtíč zde vystřídaly běsnění, údery pěstí a kopance.

Tady byla rozmazaná Neubauerová paže s platinovými hodinkami Cartier, jak uštědřuje Peterovi úder zabijákem do krku.

A tady, zatímco druzí dva drželi Peterovi paže za zády, jsem postřehl stříbrný záblesk spony na Neubauerové mokasínu, jak kopal Petera do žeber.

Tady byla tvář napůl skrytá ve stínu ale poznal jsem Franka Volpiho. Lhal, když říkal, že tam nebyl, ale proč by nelhal? Lhali přece všichni.

Poslední obrázek byl nejděsivější. Přilepil jsem ho na zeď a díval se, jak se na něj zaostřuje Mollyina kamera. Věděl jsem, že ho budu mít nadosmrti vypálený na sítnici.

V okamžiku zmačknutí spouště se musela objevit průrva v mracích. Když Peter ležel zbitý na zemi u nohou svých vrahů, ozářilo jeho tvář na okamžik světlo měsíce.

Bylo to jako svíčkou osvětlený obličej na obraze od Caravaggia, tvář mladého muže, který ví, že prožívá poslední vteřiny svého života a nikdo ho nepřijde zachránit. Děs v jeho očích byl příliš silný, a i když jsem ty fotografie neviděl poprvé, musel jsem odvrátit zrak.

„Skončí někdy tohle ostudné předvádění?“ vykřikl Montrose. „Na všech těchto fotografiích vidíme jen jeden obličej, a to obličej oběti.“

„Žalobce ať přistoupí ke mně,“ vyštěkl Macklin. „Okamžitě.“

Když jsem k němu přišel, byl tak rozzuřený, jak jsem ho ještě nikdy neviděl. „Montrose má pravdu. Ty snímky jsou k ničemu a ty to dobře víš. Co to sakra děláš, Jacku? Můžeš mi k tomu něco říct?“

„K čertu s Montrosem. A Neubauerem. A k čertu s tebou,“ vychrlil jsem ze sebe. Pak jsem se rozplakal. Prohrál jsem. „Kašlu na to, jestli ty fotky mají hodnotu jako důkazy. Ukazují, jak Petera utloukl k smrti Neubauer a jeho dvě gorily, z nichž jedna byla Volpi. Jestli je budu mít před očima po zbytek života, budiž. Peter se nezabil, neutopil se zavraždili ho, Macku. Tohle ukazují jasně.“

Mack natáhl ruce a vzal můj mokrý obličej do dlaní a pevně ho sevřel.

„Jacku. Poslouchej mě,“ řekl se smutným úsměvem. „Vedeš si skvěle, víc než to. Nepokaz si to. Máš něco, co tyhle parchanty vyřídí? Prosím, řekni ano, Jacku.“

Kapitola 108

NEPOKAZ SI TO.

Když jsme byli s Peterem děti, vyprávěl nám otec historku o obrovské kryse, která vnikla do bytu, ve kterém bydlel s matkou v Pekelné kuchyni. Stalo se to jednoho mrazivého prosincového rána. Odvedl mou matku, která čekala mě, do kavárny na protější straně ulice a usadil ji tam.

Pak si vypůjčil lopatu a vyšel po schodech do pátého patra, aby se kryse postavil. Našel ji v obývacím pokoji, jak pobíhá podél zdi a snaží se najít cestu ven. Byla velká jako malá kočka, vážila nejméně čtyři kila a měla lesklou oranžovohnědou kožešinu.

Otec ji lopatou zatlačil do kouta. Krysa se snažila proklouznout kolem, podnikala výpady vpravo a vlevo, ale když viděla, že to není k ničemu, vycenila zuby a čekala. Když se pak otec rozmáchl lopatou, krysa na něj skočila!

Jediným zoufalým máchnutím ji otec zasáhl ve vzduchu jako chlupatý míč se šedivým ocasem. Hlodavec sebou udeřil o zeď tak prudce, že z police spadlo několik knih. Otec měl sotva čas znovu se rozmáchnout lopatou, když na něj krysa skočila opět. Lopata ji znovu zasáhla a zvíře odlétlo na zeď. Otec ji musel trefit ve vzduchu ještě dvakrát, než ji konečně zabil.

Když jsem povolal Barryho Neubauera na svědeckou lavici, díval se na mě stejně, jak se tehdy musela dívat ta krysa na otce.

Ani na okamžik ze mě nespustil svá prasečí očka a bylo vidět, jak to v něm vře. Dlouhé prsty mu zbělely, jak pevně sevřel opěrky své židle.

A ani se nepohnul.

Začalo se mi špatně dýchat.

„Chcete, abych se posadil na to vaše jeviště,“ zasyčel. „Budete mě tam muset odvléct. Ale to nebude vypadat v televizi moc dobře, že ne?“

„Bude nám potěšením vás sem dovléct,“ řekl Macklin a sestoupil z pódia. „Sakra, udělám to sám.“

Poté co jsme mu pevně přivázali ruce a nohy k židli, stoupli jsme si k němu s Mackem každý z jedné strany. Zvedli jsme Neubauera do vzduchu.

Jakmile se jeho chodidla přestala dotýkat země, začal se zmítat v poutech hůř než Bahňák v okamžiku své smrti. Když jsme ho postavili na zem na místě pro svědky, pokrýval mu tvář a vlasy pot. Za drahými brýlemi s kovovými obroučkami se mu zřítelnice zúžily na špendlíkové hlavičky.

„Co nám ukážete teď, prokurátore?“ zaskřípěl hlasem plným vzteku, ze kterého mi naskočila husí kůže. Byl to ten samý pohrdavý tón, který používal, když mluvil se zaměstnanci ve svém domě. „Další nemravné obrázky? Které dokazují co? Že se fotografie dají upravit na počítači? No tak, Jacku, musíte mít něco lepšího než tohle.“

Neubauerovi sotva sklouzl jeho poslední posměšek ze rtů, když se ozvalo zaklepání na dveře v zadní části místnosti.

„Vlastně mám ještě něco, co vám chci ukázat. Právě to dorazilo.“

Kapitola 109

S POHLEDEM UPŘENÝM DO PODLAHY JAKO ČLOVĚK, na něhož se dívá půlka Amerika, přešla Paulině pomalu místnost. Musel jsem na ni být pyšný. Zůstala se mnou po celou dobu až do konce.

Když došla ke mně, podala mi list papíru. Přečetl jsem si, co na něm bylo napsáno, se srdcem v krku. Stálo tam: East Hampton, L. A., Manhattan 1996.

Pak mě lehce políbila na tvář a posadila se vedle Marci.

„Jednu věc byste mi mohl vyjasnit,“ řekl jsem Neubauerovi a ukázal na fotografie na zdi. „To po vás nikdy nikdo nechtěl, abyste si vzal kondom?“

Jeho úzké oči se zamhouřily ještě víc. „Chcete celou tuhle šaškárnu změnit v naučný pořad Ministerstva zdravotnictví? Říkal jsem jim, že se nemají čeho bát. Že chodím pravidelně na testy.“

„Chápu. Takže jste těm lidem lhal.“

Neubauer sebou trhl a probodl mě pohledem. „O čem to mluvíte?“

„Mluvím o tom, že neříkáte pravdu. Tomu se říká lhaní. Vy jste těm lidem lhal. Své ženě, Tricii Powellové, Fitzhardingovým. Mému bratrovi.“

„Jste cvok. Dobře že to všichni vidí. Tohle je absurdní. Jste šílený.“

„Pamatujete na ty vzorky krve, které jsme vám odebrali při příjezdu? Nechali jsme vás testovat na HIV.“

„Co to povídáte?“ zaječel Neubauer.

„Jste pozitivní, pane Neubauere. Nechali jsme to prověřit třikrát. Vaše Ctihodnosti, obžaloba předkládá laboratorní zprávu jako důkazní materiál D.“

„Na to jste neměli právo,“ zařval a rozkýval židli tak silně, že málem spadl z pódia.

„Jaký je v tom rozdíl, jestli jsme měli právo nebo ne? Pokud jste se nechával pravidelně testovat, jen jsme vám ušetřili cestu.“

„Není žádný zločin být nemocný,“ odsekl Neubauer.

„Ne, ale je zločin vědomě vystavovat své sexuální partnery riziku nákazy HIV“

„Až do téhle chvíle jsem nevěděl, že jsem HIV pozitivní,“ vyštěkl Neubauer.

„To by bylo možné, pokud byste ovšem neměl v krvi AZT. Pak také máme vaše staré záznamy z lékárny. Obžaloba překládá tyto záznamy jako důkaz E. Opět jsme neměli žádné právo to udělat, ale vy jste zabil mého bratra, tak jsme to udělali. Zjistili jsme, že jste měl předpis na AZT v East Hamptonu, Los Angeles a Manhattanu. Od roku 1996.“

Neubauer se roztřásl po celém těle. Už nechtěl nic slyšet. Montrose stál a vykřikoval námitky, které Mack zamítal. Fitzhardingovi a Tritia Powellová ječeli na Neubauera. Stejně tak Volpi, kterého museli Hank a Fenton držet.

„Klid!“ vykřikl Mack ze své židle. „Myslím to vážně!“

„Možná vás překvapí, když vám řeknu, že v uplynulých dvou týdnech,“ pokračoval jsem, „jsme kontaktovali osoby z fotografií na zdi a v této obálce. Kromě mého bratra, kterého jste nejspíš také nakazil vy, jich je sedm pozitivních.“

Marci zajela s kamerou za Neubauera. Když jsem na něj mluvil, díval jsem se přímo do objektivu.

„Vaše Ctihodnosti, obžaloba nyní předkládá přísežná prohlášení dvanácti osob, které vzhledem k době, kdy se nakazily, jsou všechny přesvědčeny, že je nakazil Barry Neubauer. A co je ještě důležitější, všechny zde prohlašují, že jim Neubauer lhal o svém zdravotním stavu.“

„To jsou všechno lži,“ řval Neubauer. Neovladatelně se zmítal na své židli. „Udělej něco, ať o mně přestane takhle lhát, Bille!“

Pomalu jsem přistoupil k Barrymu Neubauerovi. Býval vždy tak samolibý a povýšený. Nevěřil, že se ho něco může dotknout. Byl chytrý, byl bohatý, byl generální ředitel velké korporace, ovlivňoval životy mnoha lidí. Teď však mu zrak zastřelo vědomí porážky.

„Vystavit někoho vědomě riziku nákazy HIV je ve státu New York považováno za zločin prvního stupně, který je možné potrestat až dvanácti lety vězení. Ovšem za každý případ. Dvanáctkrát dvanáct je sto čtyřicet let ve vězení. S tímhle už dokážu žít.“

Sklonil jsem se nad tím parchantem. „Můj bratr nebyl bez chyb; kdo také je? Ale byl to v zásadě dobrý člověk, dobrý bratr. Peter nikdy nikomu neublížil. Vy jste ho zabil. Nemohu to dokázat, ale stejně jsem vás dostal. Co vy na to?“

Narovnal jsem se a naposled oslovil objektiv Mollyiny kamery. „Projednávání případu Lid versus Barry Neubauery uzavřeno,“ řekl jsem. „Tady jsme skončili.“

Kapitola 110

BYLO SKORO PĚT ODPOLEDNE, když Fenton a Hank vyvedli naše hosty z domu a propustili je. „Jděte a množte se,“ řekl Fenton.

Chvíli jsme tam jen tak stáli, mžourali do jasného slunečního světla a nevěděli co dál.

Fitzhardingovi, Campion a Tricia Powellová se dovlekli na konec terasy. Seděli tam mlčky pohromadě, nohy spuštěné přes okraj, a zírali do prázdna. Frank Volpi si našel místo poblíž. „Proboha,“ řekla Paulině, „vypadají jako dělníci po pracovní době, kteří čekají na odvoz domů. Možná šaty opravdu dělají člověka.“

Bill Montrose seděl sám na betonové zídce asi tři metry od ostatních. Barry Neubauer, stále připoutaný ke své židli, zůstal tam, kde ho Hank a Fenton nechali poté, co ho vynesli z domu. Jeho oči se skoro nepohnuly. Nikdo si s ním nepřišel promluvit, ani jeho právník.

„To je hezký pohled,“ řekla Paulině, „Barry Neubauer, sám a zlomený. Budu si to šetřit na deštivé dny.“

Vybavili jsme Marci, Fentona a Hanka plavkami, plážovými ručníky a sandály a vyslali je každého jiným směrem jako rekreanty užívající si krásné počasí. Protože se neobjevili v televizi, nevěděl nikdo, že tady byli, tedy kromě unesených. A doufali jsme, že ti budou mít dost svých starostí na to, aby si dělali hlavu s našimi třemi kamarády.

Molly vytáhla stativ na příjezdovou cestu a hledala vhodné místo, z něhož by natočila závěrečnou scénu. Užívali jsme si slunce. Podvečerní paprsky se vždy zdají být mnohem vzácnější, i na začátku léta, ale tyhle pro nás byly naprosto výjimečné.

„Miluju tě, Paulině,“ prolomil ticho Mack.

„Já tebe taky,“ řekla Paulině, příliš unavená, aby zvedla hlavu z mé hrudi.

Významně jsem si odkašlal a Mack dodal: „Přestaň se litovat, Jacku. Tebe máme taky docela rádi.“

Po chvíli se Mack s hekáním vyhrabal na nohy a došel k místu, kde seděla Tricia Powellová. Sáhl jí do kabelky a vytáhl chromovanou nokii. Byla příliš unavená, aby něco namítala. „Jen klid, Trish,“ řekl Mack. „Je to místní hovor.“

„Má ještě někdo něco na srdci, než začne mazec?“ zeptal se, když se vrátil k nám.

„Díky,“ řekl jsem. „Bez vás bych to nedokázal. Nedokázal bych vůbec nic. Mám vás oba rád.“

„Nikdo nechce dodat nic, co bychom nevěděli?“ řekl Mack, když si sedl vedle nás. „Tak fajn.“

Mack stiskl několik malých tlačítek svými obrovskými prsty a potěšené se usmál, když telefon začal Vyzvánět. „Ten krám opravdu funguje.“

„Tady je Mack Mullen,“ oznámil tomu, kdo to zvedl na policejní stanici. „Já, můj vnuk a jeho krásná dívka tady sedíme s Neubauerovými, Fitzhardingovými několika dalšími celebritami. Napadlo nás, jestli byste se nechtěli zastavit. Jsme v Kleinerhuntově letním sídle. A ještě něco. Nikdo není zraněn ani ozbrojen. Není třeba pořádat nějaké manévry. Půjdeme s vámi dobrovolně.“

Pak zaklapl ten malý telefon jako škebli a hodil ho z terasy do písku. „Tyhle věci by měli zakázat.“

Ani ne za pět minut se od Montauku přiřítila asi stovka policistů a federálních agentů v různých označených i neoznačených vozidlech s kvílejícími sirénami, které budily dojem, že nastal konec světa.

Ale protože tam vrtulníky pobřežní stráže dorazily těsně před nimi, neslyšeli jsme vůbec nic, když nás přišli zatknout.

EPILOG

Kapitola 111

UBĚHLO SKORO PĚT MĚSICŮ. Paulině, Mackline a já jsme seděli v rohu baru poblíž Foley Square. Usrkávali jsme kalný guinness. Kromě barmana a bílé kočky jsme tam byli sami. Ve většině barů to tak v jedenáct dopoledne bývá, dokonce i v hříšném New Yorku.

„Ať shnije v base,“ pronesl Macklin svůj oblíbený přípitek od začátku léta. Opravdu to vypadalo, že tak Barry Neubauer skončí. Jeho první proces právě začal. A za ním čekalo jedenáct dalších jako mercedesy a audi na semaforech na Route 27.

A teď to nejlepší. Protože bylo pravděpodobné, že by se Neubauer pokusil uprchnout ze země, trávil své noci a víkendy ve vazbě na Rikers Islandu, dokud nebude vynesen rozsudek. Akcie Mayflower Enterprises klesly pod dva dolary. Barry Neubauer zkrachoval.

Co se týkalo nás tří, mělo tohle být na nějakou dobu pravděpodobně poslední popíjení piva na svobodě. Náš právník Joshua Epstein, stejný člověk, který zastupoval i Molly a Kanál 70, odmítl naše pozvání na pivo, než zamíříme do soudní síně. Ale už nás připravil na to, že to s námi vypadá bledě.

Mack byl naprosto klidný. Koneckonců bylo mu osmdesát sedm. Prohlásil, že chce pořádat vlastní večírek na začátku léta, aby zaplnil mezeru po Neubauerových v hamptonském kalendáři společenských akcí. „Bude to opravdový mejdan,“ řekl a otřel si pěnu ze rtů. „Žádná taškařice pro načinčanou smetánku.“

„To si dokážu představit, Mackline,“ řekla Paulině.

„Nechci vám kazit radost,“ řekl jsem oběma, „ale musíme jít. Máme něco do činění před soudem.“

„Víc se mi líbí tady v baru,“ namítl Macklin a zašklebil se jako šílenec.

„Držte si klobouky, jedeme z kopce,“ řekl jsem.

Kapitola 112

KDYŽ JSEM SE S PAULÍNE A MACKEM blížil ke schodišti před Oblastním soudem Spojených států na Foley Square, připojil se k nám náš nervózní obhájce Josh Epstein a dav reportérů s reflektory, mikrofony a kamerami tlačící se za modrobílou policejní barikádou.

„Mí klienti nechtějí nic komentovat,“ řekl Josh a vrhl přísný pohled na mě a Macka. Pak nás rychle vedl nahoru po vápencových schodech do vstupní haly lemované sloupy, přes detektory kovů a do výtahu.

Vyjeli jsme do dvacátého třetího poschodí mlčky. Když se dveře výtahu otevřely, Mack si odkašlal: „Řečeno slovy toho starého Ira Benjamina Franklina: ‚Musíme držet pospolu, nebo dozajista zůstaneme každý sám.‘“

Soudní síň ctihodného Jamese L. Blaka nijak nepřipomínala náš soud na útesech Montauku. S deset metrů vysokým stropem, křišťálovými lustry a naleštěným mahagonovým obložením stěn to mohla klidně být chrámová loď kostela v Sag Harboru.

Posadili jsme se ke stolu obhajoby, zatímco si Josh povídal tlumeným hlasem s asistentem státního zástupce, přiděleným k našemu případu. Arthur Marshall, oblečený v šedém obleku, bílé košili a červenomodré kravatě, vypadal rozumně, i když přísně, a byl rozhodnutý držet se přesně operačního manuálu Ministerstva spravedlnosti.

Před třemi měsíci jsme Mack, Paulině a já přiznali vinu ve dvou bodech obžaloby, spiknutí za účelem únosu a dokonaného únosu Barryho Neubauera, Campion Neubauerové, Williama Montrosa, Toma Fitzhardinga, Stelly Fitzhardingové, Tricie Powellové a Franka Volpiho. Nemělo smysl procházet celým procesem; věděli jsme, co jsme udělali a proč. Když jsme se přiznali ke své vině, informoval nás soudce Blake o ceně, kterou zaplatíme za spravedlnost, které jsme dosáhli pro Petera: „V okamžiku vynesení rozsudku budete čelit trestu rovnajícímu se ne méně než dvaceti letům ve vězení.“

Ten okamžik právě nastal.

„Všichni povstaňte!“ přikázal soudní sluha, když ctihodný James L. Blake vstoupil do soudní síně.

Dav v soudních lavicích povstal a postarší soudce vystoupal po několika stupních k soudní stolici. Byl skoro tak starý jako Mack a stejně šlachovitý. Posadil se a rozhlédl se zamračeně po soudní síni.

„Usedněte,“ vyštěkl.

„Spojené státy versus Jack Mullen, Macklin Reid Mullen a Paulině Grabowská,“ zavolal soudní sluha. „V tomto případu bude vynesen rozsudek.“

Kapitola 113

„JE OBŽALOBA PŘIPRAVENA?“ zeptal se soudce.

„Obžaloba je připravena vyslechnout rozsudek,“ odpověděl Marshall, když povstal.

„Obhajoba?“

„Obhajoba je také připravena,“ řekl Josh, trochu zelený v obličeji.

„V tom případě se posaďte, pánové,“ řekl soudce. „Bude to nějakou chvíli trvat.“

Josh a Arthur Marshall si vyměnili pohledy a sedli si.

„Činy obžalovaných mě hluboce znepokojily stejně jako v případě každého trestného činu,“ začal soudce Blake.

„Nejen kvůli samotné podstatě tohoto zločinu, spiknutí několika osob, jehož cílem bylo hrubé porušení osobní svobody občanů tohoto státu, ale také kvůli minulosti a vzdělání obžalovaných.

Mladší pan Mullen nedávno ukončil studium na jedné z předních právnických fakult, kde ho vzdělávali významní odborníci na právo.

Slečna Grabowská pracovala deset let jako soukromá vyšetřovatelka pro jednu z nejproslulejších právnických firem ve městě. Mnohokrát svědčila u soudu a spolupracovala se skutečnými právnickými kapacitami.

Co se týká staršího pana Mullena, ten přišel do této země hledat obživu pro svou rodinu. Strávil většinu svého dospělého života tvrdou prací ve své komunitě. Ano, utrpěl velkou ztrátu při tragické smrti svého vnuka, ale to neomlouvá jeho chování.“

Když se soudce na okamžik odmlčel, aby se nadechl, využil toho Mack k pronesení rychlé irské modlitby. Paulině vypadala poprvé vystrašeně. Vzal jsem ji za ruku a stiskl ji. Miloval jsem tu ženu. Nedokázal jsem si představit, že budeme od sebe odděleni.

„Co se týče obžaloby, zde mladý pan Marshall,“ pokračoval soudce a kývl směrem k žalobci, „a jeho nadřízená státní zástupkyně Lily Grace Druckerová mě ve své laskavosti žádali, abych využil dolní hranice trestní sazby, tedy dvaceti let odnětí svobody, s přihlédnutím k dosud čistému trestnímu rejstříku všech obžalovaných. Po dlouhých úvahách jsem se však rozhodl k jejich velkorysému návrhu nepřihlédnout.

Než však vyřknu rozsudek, rád bych poukázal na následky, které mělo jednání obžalovaných.

Jak jistě obě strany vědí, přímým následkem vyšetřování provedeného obžalovanými a jejich následného rádobyprocesu je skutečnost, že Barry Neubauer, hlavní ‚oběť‘, je obžalován z dvanácti závažných trestných činů a proces s ním právě probíhá před soudem státu New York.

Jak oznámila státní zástupkyně Druckerová, FBI právě vyšetřuje Williama Montrose kvůli podezření, že podněcoval druhé osoby ke křivé výpovědi a zastrašování svědkyně doktorky Jane Davisové při soudním vyšetřování smrti Petera Mullena. I toto je přímý důsledek jednání obžalovaných.

Detektiv Francis Volpi byl nedávno zatčen v souvislosti se zavražděním Sammyho Giamalvy na Manhattanu. Je také podezřelý z vraždy Petera Mullena.“

Soudce se rozhlédl, jako by čekal na reakci v soudní síni. „Toto jsou temné časy našeho justičního systému.

Nedávné verdikty v několika velmi závažných případech, týkajících se vysoce postavených osob, vedly k široce rozšířenému názoru, že spravedlnost v této zemi slouží těm, kteří si ji mohou zaplatit.

Předsedám tomuto soudu už čtyřicet čtyři let od chvíle, kdy mě jmenoval soudcem prezident Eisenhower. Za celá ta léta jsem nepociťoval takový smutek na stavem justice jako nyní.

Vyslechněte nyní mé rozhodnutí.“

V soudní síni bylo naprosté ticho. Paulině mi zarývala nehty do dlaně. Za druhou ruku mě držel Macklin.

„Soud,“ řekl soudce Blake, „se po zralé úvaze rozhodl uplatnit federální doporučení pět ká jedna tečka jedna. Tato směrnice, pro dámy a pány od tisku, umožňuje soudu významně snížit trestní sazbu v případě obžalovaných, jejichž spolupráce s vládou vedla k vyšetřování nebo obžalování další osoby nebo osob. Vzhledem k cenné pomoci, kterou obžalovaní poskytli, si jsem jist, že nebude proti uplatnění této směrnice námitek,“ řekl soudce a pohlédl ke stolu obžaloby.

„Ne, nemáme námitky,“ vypravil ze sebe Marshall, který náhle vypadal jako klučina, jemuž shovívavý dospělý odpustil obávaný úkol.

„Správná odpověď.“

„Mackline Reide Mullene, Paulině Grabowská, Jacku Mullene, soud vás odsuzuje k šesti stům hodinám veřejně prospěšných prací, které odpracujete ve Sdružení pro právní pomoc, oddělení obhajoby. Vaší jedinou starostí od teď bude obhajoba odsouzených na smrt.

Tím končím zasedání tohoto soudu.“

Když soudce udeřil kladívkem do stolu a povstal, aby sešel ze schodů, obecenstvo propuklo v jásot a potlesk.

Mack, Paulině a já jsme se objali a kolem nás se seběhli reportéři. Nikdo z nás neřekl tisku ani slovo.

„Tvůj bratr je na tebe pyšný,“ pošeptal mi Mack do ucha.

Když jsme vycházeli ze soudní síně zavěšeni do sebe, něco mě napadlo, stará posvátná vzpomínka.

Když byl Peter malý kluk, poté co nám zemřela matka, měl ve zvyku vplížit se skoro každou noc ke mně do postele. „Mám rád, když slyším, jak ti tluče srdce, Jacku,“ říkával.

I já jsem rád poslouchal Peterovo srdce. Teď mi moc chybělo.

Copyright © 2002 by SueJack, Inc. Translation © Ondřej Duha, 2006 Copyright ©ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena. 2ádnou část knihy není dovoleno užít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu The Beach House

přeložil Ondřej Duha

Redakční úprava Jana Pleskotová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., FrýdekMístek,

v edici Klokan, 2006

shop@alpress.cz

Tisk a knihařské zpracování Centa, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno Vydání první

ISBN 8073622130

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai