Desáté výročí

James Patterson Maxine Paetro

(2012)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Svatba detektivky Lindsay Boxerové se promění v prchavou vzpomínku, když ji povolají k vyšetřování hrůzného zločinu: zdrogovaná, krvácející dívka je po porodu ponechána svému osudu, zatímco její právě narozené dítě zmizelo. Po pachatelích nezůstaly žádné stopy a Lindsay neví, čeho se má chytit. Zjistí jedině to, že zmatená dívka tají něco velmi závažného.

Copyright © 2011 by James Patterson

Excerpt from Now You See Her

copyrigth © 2011 by James Patterson

This edition published by arrangement with

Little Brown and Company, New York, USA

Translation © Ondřej Duha, 2011

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu 10th ANNIVERSARY

přeložil Ondřej Duha

Redakční úprava Miroslav Kozák

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o.,

Frýdek-Místek, v edici Klokan, 2012

shop@alpress.cz

Tisk a knihařské zpracování Centa, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

Vydání první

ISBN 978-80-7466-056-6

Pro Isabelle Pattersonovou a Madeline Paetrovou

Prolog

ZA ZVUKU ZVONŮ

Jedna

Byl to den mé svatby.

V našem apartmá v hotelu Ritz v Half Moon Bay panoval chaos. Moje nejlepší kamarádka a já jsme se svlékly do spodního prádla a svoje všední oblečení přehodily přes nábytek. Na římsách a rámech dveří visely šaty barvy ovocné zmrzliny.

Byla to scéna jako z Degasova obrazu s baletkami nebo možná z idealizovaného nevěstince na Divokém západě. Padal vtip za vtipem. Z toho vzrušení se mi točila hlava… a pak se otevřely dveře a vstoupila moje sestra Catherine se svým statečným výrazem – sevřený úsměv, bolest viditelná v koutcích očí.

„Co se děje, Cat?“ zeptala jsem se.

„On tady není.“

Zamrkala jsem a snažila se ignorovat palčivý pocit zklamání. Řekla jsem sarkasticky: „No, jsem v šoku.“

Cat mluvila o našem otci Martym Boxerovi, který odešel z domova, když jsme byly ještě děti, a neukázal se, ani když matka umírala. V uplynulých deseti letech jsem ho viděla jen dvakrát a nijak mi nechyběl, ale poté, co řekl Cat, že přijde na mou svatbu, jsem se na něj docela těšila.

„Povídal, že tady bude. Slíbil to,“ řekla Cat.

Jsem o šest let starší a o století otupělejší. Tohle jsem měla čekat. Objala jsem ji.

„Zapomeň na to,“ řekla jsem. „On nám nemůže ublížit. Nic pro nás neznamená.“

Claire, moje nejlepší blízká kamarádka, se posadila na posteli, přehodila nohy přes okraj a položila bosá chodidla na zem. Je to mohutná černoška a umí být hodně vtipná, někdy až jízlivě. Kdyby nebyla patoložka, mohla by vystupovat s improvizovanými komickými scénkami.

„Já tě k oltáři odvedu,“ prohlásila. „Ale chci tě zpátky.“

Cindy a já jsme se rozesmály a Yuki pípla: „Vím, kdo by mohl zastoupit toho pitomce Martyho.“ Vklouzla do svých růžových saténových šatů a zapnula si je. „Hned se vrátím.“

Zařizovat věci je Yukina specialita, a když se do něčeho pustí, je lépe se jí neplést do cesty. Dokonce, i když se rozjede špatným směrem.

„Yuki, počkej!“ zavolala jsem, když se rozběhla ke dveřím. Obrátila jsem se ke Claire a uviděla, že drží v ruce korzet. Měl v sobě kostice a vypadal odpudivě.

„Nevadí mi vzít si šaty, ve kterých vypadám jako dortík se šlehačkou, ale jak se mám proboha dostat do tohohle?“

„Mně se moje šaty moc líbí,“ prohlásila Cindy a promnula mezi prsty jemný broskvový organtýn. Byla nejspíš první družička na světě, která vyjádřila takové pocity, ale Cindy byla úplně nemocná láskou. Obrátila ke mně svůj hezký obličej a zasněně řekla: „Měla by ses připravit.“

Z ochranného obalu na šaty vyklouzly dva metry smetanového saténu. Nasoukala jsem se do konfekčních šatů bez ramínek značky Vera Wang a postavila se se sestrou před vysoké volně stojící zrcadlo – pár vysokých, hnědookých blondýnek, které se tolik podobaly svému otci.

„Ani Grace Kellyová nikdy nevypadala tak dobře,“ konstatovala Cat a oči se jí zalily slzami.

„Skloň hlavu, krásko,“ vybídla mě Cindy.

Pověsila mi na krk své perly.

Udělala jsem malou piruetu, Claire mě chytila za ruku a zatočila se mnou pod svou paži. Řekla: „Věřila bys tomu, Linds? Já si zatancuji na tvé svatbě!“

Neřekla „konečně“, ale měla právo si to myslet poté, co se mnou prožívala můj život podobný horské dráze, vztah na dálku s Joem, který se pak přestěhoval do San Franciska, abychom byli spolu, požár mého domu, několik momentů, kdy mi smrt dýchala na krk a zásnubní prsten s obrovským diamantem, který jsem měla po většinu toho času uložený v zásuvce.

„Díky, že jsi mi nepřestala věřit,“ řekla jsem.

„Neříkala bych tomu víra, zlato,“ utrousila Claire. „Nikdy jsem nečekala, že uvidím zázrak, natož že budu jeho součástí.“

V žertu jsem ji plácla přes paži a ona sklonila hlavu a předstírala výpad. Otevřely se dveře a vešla Yuki s mou kyticí – okázalým pugétem pivoněk a růží svázaným světle modrou stuhou.

„Tenhle šáteček patřil mojí babičce,“ řekla Cindy, zastrčila mi do výstřihu kousek krajky a zkontrolovala detaily. „Staré, nové, půjčené, modré. Jsi připravená.“

„Dala jsem pokyn hudbě,“ řekla Yuki. „Jdeme na věc.“

Proboha.

Joe a já se opravdu vezmeme.

Dvě

Jacobi na mě čekal v hotelové hale, nabídl mi loket a hlasitě se zasmál. Yuki měla pravdu. Jacobi byl dokonalý náhradní otec. Zavěsila jsem se do něj a on mě políbil na tvář.

Poprvé v životě.

„Vypadáš nádherně, Boxerová. Víš, nádherněji než obvykle.“

Další poprvé.

Jacobi a já jsme strávili tolik času spolu v hlídkovém autě, že jsme si téměř dokázali číst myšlenky. Ale nemusela jsem být jasnovidka, abych z jeho očí vyčetla lásku.

Usmála jsem se na něj a řekla: „Díky, Jacobi. Moc děkuji.“

Stiskla jsem mu paži, přešli jsme celý lán mramoru a vstoupili francouzskými dveřmi do mé budoucnosti.

Jacobi kulhal a sípal, což byly následky přestřelky, do které jsme se dostali před několika lety v Tenderloinu. Myslím, že jsme to té noci měli oba zabalit. Ale to už bylo za námi.

Teď mě obklopil teplý slaný vzduch. Rozlehlé trávníky se rozkládaly okolo zářivě bílého altánu a dál k útesu, o jehož úpatí se tříštil Tichý oceán. Zapadající slunce barvilo mraky do zlatorůžového odstínu, který se nikdy nepodaří správně zachytit na film. Krásnější místo jsem nikdy neviděla.

„Hlavně pomalu,“ připomněl mi Jacobi. „Žádný sprint uličkou. Udržuj tempo podle hudby.“

„Když jinak nedáš,“ zasmála jsem se.

Před altánem stály dva obdélníky židlí a uličku od nich oddělovala žlutá policejní páska. POLICIE. NEVSTUPOVAT.

Ta páska musela být Conklinův nápad. Věděla jsem to jistě, jakmile zachytil můj pohled a se širokým úsměvem mi ukázal zvednuté palce. Catiny malé dcery se rozběhly travnatou uličkou a rozhazovaly okvětní lístky růží, právě když spustil svatební pochod. Moje nejlepší kamarádky kráčely do rytmu a já je napodobila.

Obracely se na mě usmívající se obličeje. Charlie Clapper, lidé z oddělení a noví i staří přátelé seděli nalevo. Pět Joeových bratrů, podobných si jako vejce vejci, a jejich rodiny napravo. Joeovi rodiče se otočili a usmáli se na mě z první řady.

Jacobi mě dovedl ke schodům k oltáři, pustil mou paži a já vzhlédla ke svému úžasnému pohlednému nastávajícímu manželovi. Joeův pohled se spojil s mým a já věděla s naprostou jistotou, že ta jízda na horské dráze za tohle stála. Tak dobře jsem toho muže znala. Naše vyzkoušená láska byla bohatá, hluboká a pevná.

Dávná rodinná přítelkyně reverendka Lynn Boyerová nám spojila ruce, Joeovu položila na mou a zašeptala hlasitě, aby to všichni slyšeli: „Vychutnej si tenhle okamžik, Josephe. Tohle je naposledy, co máš nad Lindsey navrch.“

Pobavený smích brzy utichl. Za doprovodu racčího skřehotání jsme si s Joem vyměnili sliby lásky a vzájemné úcty v dobrém i ve zlém, ve zdraví i v nemoci, dokud budeme žít.

Bereš si tohoto muže za svého právoplatného manžela?

Ano. A ráda.

Ozvalo se chichotání, když jsem nemotorně navlékala Joeovi na prst svatební prsten a vyklouzl mi z ruky. Joe a já jsme se oba shýbli, popadli prsten ve stejný okamžik a drželi ho mezi prsty.

„Jen klid, blondýno,“ řekl Joe. „Od teď už to bude jenom lepší.“

Zasmála jsem se, a když jsme se znovu napřímili, nasadila jsem zlatý kroužek Joeovi na prst. Reverendka Boyerová ho pobídla, aby políbil nevěstu, a můj manžel mi vzal obličej do dlaní.

Políbili jsme se a pak ještě jednou. A znovu. A znovu.

Následoval divoký potlesk a vlna hudby.

Bylo to skutečné. Stala se ze mě paní Molinariová. Joe mě vzal za ruku, oba jsme se rozzářili jako malé děti a společně kráčeli uličkou zasypáváni okvětními lístky růží.

První část

POHŘEŠOVANÝ CHLAPEČEK

Kapitola 1

Po temné cestě se potácela ani ne dvacetiletá dívka v neonově zeleném plastovém ponču oblečeném na nahém těle. Byla k smrti vyděšená a trpěla bolestivými křečemi připomínajícími opakované a čím dál silnější údery pěstí do žaludku. Před chvílí začala krvácet a horká krev jí teď hojně stékala po nohou.

Co to udělala?

Lidé jí vždycky říkali, že je chytrá holka, jenže se – a to byl fakt – dopustila strašné chyby, a pokud brzy nesežene pomoc, umře.

Ale kde je?

Měla pocit, že chodí v kruzích a nemůže se nikam dostat. Ve dne panoval v oblasti jezera Merced čilý ruch – po okolních cestách se pohybovali běžci, cyklisté a plynulý proud aut. Ale v noci tam nebylo živé duše. Tma byla dost zlá sama o sobě, ale kotlinu teď ještě ke všemu zaplnila mlha. Neviděla dál než na pár metrů před sebe.

A byla skutečně vyděšená.

Tady v okolí už lidé zmizeli. Došlo tam k vraždám. Ke spoustě vražd.

Vlekla nohy za sebou. Nemohla je zvednout a pak ucítila, jak slábne, prostě opouští své tělo. Natáhla před sebe ruce, aby zmírnila pád, a jednou rukou nahmatala kmen stromu. Sevřela ho oběma rukama a pevně se chytila drsné kůry, až měla pocit, že zapustila kořeny do té černé, bezměsíčné noci.

Ach bože. Kde to jsem?

Už ji bez povšimnutí minula dvě auta a ona teď přemýšlela, že opustí svůj plán někoho si stopnout a vrátit se do domu. Nikdo jí nezastaví. Mohla by si zdřímnout. Třeba by se krvácení zastavilo, kdyby si lehla – ale byla tak ztracená. Nevěděla, kterým směrem se dát.

Dívka se potácela kupředu a hledala světlo, jakékoli světlo.

Krev jí proudila z těla ještě rychleji, valila se jí po nohou a ona se cítila tak slabá, že ji nohy sotva nesly.

Jak se vlekla dál, zakopla špičkou o něco tvrdého a neústupného, kořen či kámen, a svalila se dopředu. Ruce dala před sebe a ztlumila pád.

Bradu, kolena a dlaně před nárazem neuchránila, ale byla v pořádku. S bolestnými steny se vyškrábala na nohy.

Rozeznala stromy podél cesty, eukalypty a borovice tyčící se nad její hlavou. Stébla trávy ji škrábaly na pažích, jak se jí potácela.

Představovala si, jak u ní zastaví auto nebo se objeví nějaký dům. Představovala si, jak bude vyprávět, co se jí stalo. Dostane šanci to udělat? Prosím. Nemůže teď umřít. Je jí teprve patnáct.

V dálce zaštěkal pes, dívka změnila směr a vydala se za tím zvukem. Pes znamenal dům, telefon, auto, nemocnici.

Myslela na svůj pokoj, na to, jak by tam byla v bezpečí. Viděla svou postel, obrázky na stěnách a svůj telefon – bože, kdyby tak ještě měla telefon – a vtom se jí podvrtl kotník a ona upadla, opravdu ošklivě, a sedřela si polovinu těla.

To už bylo příliš.

Tentokrát zůstala ležet. Všechno tak bolelo. Udělala si z paží polštář a položila si na něj hlavu. Třeba by si mohla trochu zdřímnout. Jo, třeba se potřebuje jenom trochu prospat a pak, ráno… až vyjde slunce…

Chvíli jí trvalo, než pochopila, že to matné sílící světlo v mlze jsou reflektory přijíždějícího auta.

Zvedla hlavu a ozvalo se zakvílení brzd.

Ženský hlas řekl: „Proboha. Jste zraněná?“

„Pomozte mi,“ vypravila ze sebe. „Potřebuji pomoc.“

„Dívejte se na mě,“ vyzval ji ženský hlas. „Neusínejte, mladá dámo. Volám záchranku. Nezavírejte oči.“

„Přišla jsem o svoje dítě,“ řekla dívka.

A pak už žádnou bolest necítila.

Kapitola 2

Déšť bušil do kapoty a stékal po čelním skle, když jsem zajela se svým starým explorerem na parkoviště vedle úřadu policejního lékaře v Harriet Street, hned za Budovou spravedlnosti.

Během několika minut jsem se musela zorientovat – a pak tu byla jedna nová skutečnost, s níž jsem se potřebovala vyrovnat.

Budu se hlásit novému poručíkovi.

Byla jsem na to připravená – tak, jak to jenom šlo.

Zvedla jsem si límec svého obnošeného modrého saka a divoce se rozběhla deštěm k zadnímu vchodu do Baráku, šedé žulové budovy, v níž sídlí prokuratura, trestní soud, dvě vězení a Jižní stanice sanfranciské policie.

Ukázala jsem odznak Kevinovi u zadního vchodu a vyběhla do schodů. Ve druhém patře jsem otevřela dveře ze schodiště do oddělení vražd a protáhla se dvoukřídlou brankou do místnosti mužstva.

Bylo to tam jako v ZOO.

Pozdravila jsem Brendu, která vstala, objala mě a podala mi papírový ubrousek.

„Přeji ti hodně štěstí,“ řekla.

Poděkovala jsem, slíbila svatební fotky a pak si utřela obličej a vlasy. Provedla jsem vizuální inventuru, abych zjistila, kdo všechno je už v 7.45 v práci.

Bylo tam plno.

Noční směna se zvedala, odhazovala do košů prázdné kelímky a obaly od svačin a půl tuctu policistů z denní směny už čekalo u svých stolů. Když jsem tam byla naposledy, Jacobi ještě okupoval to, čemu jsme v žertu říkali rohová kancelář – malou prosklenou kóji s výhledem na dálnici James Lick Freeway.

Jacobi se mezitím přesunul po schodech nahoru na židli policejního velitele a poručíkovo místo získal nováček v našem oddělení – Jackson Brady.

Už jsem Bradyho trochu znala. Přišel do San Franciska z miamské policie před měsícem a během prvních několika týdnů na novém působišti už stačil prokázat hrdinství v akci. Pracovala jsem s ním na výbušném případu několika vražd, který ho dostal na krátký seznam Jacobiho nástupců.

To místo nabídli i mně, děkuji pěkně, ale já ho odmítla. Pár let jsem už v rohové kanceláři strávila, dokud mě nezdeptala administrativní zátěž: rozpočty, výplatnice, schůze a hromady byrokracie.

Brady si tu práci mohl s mým požehnáním klidně nechat.

Jenom jsem doufala, že mě nechá dělat tu mou.

Viděla jsem Bradyho přes kostky jeho zdi. Blonďaté vlasy měl stažené do ohonu a na nažehlené modré bavlněné košili, která se mu napínala přes mohutný hrudník, mu viselo podpažní pouzdro s pistolí.

Vzhlédl a pokynul mi, abych za ním přišla do kanceláře. Když jsem vstoupila, zavěsil telefon. Natáhl se přes stůl, který byl kdysi můj, potřásl mi rukou a pogratuloval.

„Používáte jméno Boxerová, nebo Molinariová?“ zeptal se.

„Boxerová.“

„No tak se posaďte, seržantko Boxerová,“ řekl a ukázal na židli před svým stolem. „Asi před deseti minutami mi volali z oddělení významných případů. Mají málo lidí a požádali o pomoc. Chci, abyste se tam s Conklinem hlásili.“

„Ten případ je vražda?“ zeptala jsem se.

„Mohl by být. Nebo taky ne. Právě teď jde o otevřený případ. Váš otevřený případ.“

Co je tohle za nesmysl?

Na pár týdnů jsem z toho vypadla a jediný volný případ jsou nějaké drobky ze stolu jiného oddělení? Nebo Brady testuje mou poslušnost?

„Conklin má spis toho případu,“ řekl Brady. „Informujte mě o průběhu vyšetřování. A vítejte zpátky, Boxerová.“

Pěkné přivítání.

Vyprovodila jsem se ven, a když jsem přecházela místnost, abych našla svého parťáka, cítila jsem na sobě oči celého oddělení.

Kapitola 3

Doktor Ari Rifkin byl – soudě podle neustálého pípání jeho pageru – velmi žádaný a zaměstnaný. Přesto se zdálo, že se nemůže dočkat, až seznámí mě a mého parťáka Richarda Conklina alias inspektora Fešáka se vším, co ví. Zatímco mluvil, škrábal si Conklin do bloku poznámky.

„Jmenuje se Avis Richardsonová a je jí patnáct. Když ji včera v noci přivezli na pohotovost, hodně krvácela,“ řekl doktor a utřel si do rukávu pláště brýle s drátěnými obroučkami.

„Při vyšetření se ukázalo, že v uplynulých šestatřiceti hodinách porodila. Způsobila si vážné problémy tím, že běžela a upadla – příliš mnoho aktivity moc brzy po porodu.“

„Jak se sem dostala?“ zeptal se Conklin.

„Jeden manželský pár jo, tady jsou jejich jména, John a Sarah McCannovi našel Avis ležet na ulici. Mysleli si, že ji srazilo auto. Policii řekli, že ji vůbec neznají.“

„Byla při vědomí, když jste ji přijímali?“ zeptala jsem se doktora Rifkina.

„Byla v šoku. Občas byla při smyslech, ale většinou ne. Dali jsme jí sedativa, transfúzi a provedli dilataci a kyretáž. Právě teď je pod dohledem, ale stabilizovaná.“

„Můžeme s ní mluvit?“ zeptal se Conklin.

„Dejte mi chvilku,“ řekl doktor.

Roztáhl závěs okolo lůžka na jednotce intenzivní péče, kde pacientka ležela. Otvorem jsem viděla, že je to mladá běloška se zplihlými kaštanovými vlasy. Do ruky měla zavedenou kapačku a přístroje hlídaly její životní funkce.

Doktor Rifkin si s pacientkou vyměnil několik slov, vyšel ven a řekl: „Tvrdí, že ztratila svoje dítě. Ale vzhledem k jejímu stavu mysli nevím, jestli to znamená, že dítě zemřelo, nebo že neví, kde ho nechala.“

„Měla u sebe kabelku?“ zeptala jsem se. „Nějaký průkaz totožnosti?“

„Měla na sobě jen tenké plastové pončo. Takovou tu pláštěnku na jedno použití.“

„Budeme to pončo potřebovat,“ prohlásila jsem. „A taky její výpověď.“

„Zkuste to, seržantko,“ řekl doktor Rifkin.

Avis Richardsonová vypadala hrozně mladě na to, aby byla matkou. Rovněž vypadala, jako by ji táhli za náklaďákem. Všimla jsem si modřin a škrábanců na pažích, tváři, dlaních a bradě.

Přitáhla jsem si židli a dotkla se její paže.

„Ahoj Avis,“ řekla jsem. „Jmenuji se Lindsay Boxerová. Jsem od policie. Slyšíte mě?“

„Uhm,“ přitakala.

Pootevřela zelené oči a znovu je zavřela. V duchu jsem ji prosila, aby zůstala vzhůru. Musela jsem zjistit, co se jí stalo. A tím, že nám dal tenhle případ, pověřil Brady mě a Conklina pátráním po jejím miminku.

Avis znovu otevřela oči a já jí položila tucet základních otázek: Kde bydlíte? Jaké je vaše telefonní číslo? Kdo je otcem dítěte? Kdo jsou vaši rodiče? Ale stejně bych mohla mluvit na figurínu v obchodě. Avis Richardsonová stále usínala a neodpovídala, takže jsem po půl hodině vstala a přenechala svou židli Conklinovi.

Tvrdit, že to můj parťák umí se ženami, by znamenalo klást přehnaný důraz na jeho šarm a atraktivní zevnějšek a zlehčovat jeho skutečný dar přimět lidi, aby mu důvěřovali.

„Richi, jsi na řadě,“ řekla jsem. „Jdi do toho.“

Přikývl, posadil se a promluvil na Avis svým hlubokým, klidným hlasem: „Jmenuji se Rich Conklin. Pracuji se seržantkou Boxerovou. Musíme najít vaše miminko, Avis. S každou promarněnou minutou se zvětšuje nebezpečí pro vaše maličké. Mluvte se mnou, prosím. Opravdu potřebujeme vaši pomoc.“

Zdálo se, že dívka nedokáže zaostřit. Její pohled těkal z Conklina na mně, ke dveřím, na kapačku vedoucí do její paže… Pak řekla Conklinovi: „Před pár měsíci… jsem zavolala na to číslo. Pomoc pro těhotné dívky. Nějaký muž… měl přízvuk. Francouzský přízvuk. Ale… nebyl pravý. Setkala jsem se s nimi… před školou…“

„S nimi?“

„Se dvěma muži. Jejich auto bylo modré, čtyřdveřové… A když jsem se probrala, ležela jsem v posteli. Viděla jsem to miminko,“ řekla a oči se jí zalily slzami. „Byl to chlapeček.“

A mně se málem srdce rozpadlo na kusy.

Co je to sakra za zločin? Obchod s dětmi? Bylo to šokující. Byl to hřích. Vlastně několik hříchů. Napočítala jsem několik těžkých trestných činů včetně únosu ještě dřív, než jsme vůbec znali osud toho dítěte.

Conklin řekl: „Chci celý ten příběh slyšet od začátku. Povězte mi, co si pamatujete, dobře, Avis?“

Nebyla jsem si jistá, ale připadalo mi to, jako když Avis Richardsonová mluví pro sebe. Řekla: „Viděla jsem svoje dítě… Pak jsem byla na ulici. Sama. Ve tmě.“

Kapitola 4

Následujících osm hodin jsem seděla vedle postele Avis Richardsonové v naději, že se skutečně probere a poví mi, co se stalo jí a jejímu miminku. Čas ubíhal. Její spánek se ještě prohloubil. A s každou uplynulou minutou jsem si byla jistější, že dítě téhle dívky se nám nepodaří najít živé.

Stále jsem nevěděla nic o tom, co se té chuděře stalo. Porodila sama a nechala miminko na toaletě na benzínce? Nebo jí ho někdo vzal?

Nemohli jsme k tomu dokonce ani přizvat FBI, dokud jsme nevěděli, jestli byl spáchán zločin.

Zatímco jsem vysedávala u Avis, vrátil se Conklin do Baráku a pustil se do rutinní části vyšetřování. Nahlédl do databáze pohřešovaných osob, jestli nebylo nahlášeno zmizení Avis Richardsonové nebo nějaké jiné bílé dívky odpovídající jejímu popisu.

Vyslechl pár, který Avis přivezl do nemocnice, a určil přibližnou oblast, kde ji našel. U jezera Merced, poblíž Brotherhood Way.

Pak Conklin vyrazil do terénu s jednotkou psovodů. Policisté se psy hledali krvavou stopu, kterou po sobě Avis Richardsonová nepochybně musela nechat. Pokud by se podařilo objevit dům, kde porodila, našly by se tam důkazy a možná i pravda.

Zatímco se psi hnali po stopě, prozkoumala laboratoř plastové pončo, které měla Avis na sobě. Rozhodně na něm musely být otisky, ale prošlo rukama několika desítek lidí v nemocnici. Nedávalo žádný smysl, že na sobě měla pláštěnku, ale pod ní žádné šaty.

Další záhada.

Držela jsem stráž u spící Avis. A čím déle jsem tam seděla, tím jsem byla deprimovanější. Kde byli ustaraní přátelé a rodiče? Proč tu mladou dívku nikdo nehledal?

Její víčka se zachvěla a zvedla.

„Avis?“ řekla jsem.

„Uhm,“ odpověděla. Pak znovu zavřela oči.

Okolo čtvrté odpoledne jsem si udělala pauzu, strčila dolarovou bankovku do prodejního automatu a snědla něco s burákovou pomazánkou a ovesnými vločkami. Spláchla jsem to kelímkem hořké kávy.

Kontaktovala jsem několik nemocnic, abych zjistila, jestli jim nepřivezli novorozeně, a spojila se s Úřadem pro ochranu dětí. Nepřineslo mi to nic než velkou hromadu frustrace.

Půjčila jsem si od doktora Rifkina notebook a připojila se na VICAP, databázi násilných trestných činů FBI, abych se podívala, co tam mají o únosech těhotných žen.

Našla jsem několik zločinů proti těhotným ženám, většinou šlo o domácí násilí, ale žádný případ se nepodobal tomuhle.

Po marném pátrání na internetu jsem se vrátila a usnula ve velkém, koženkou potaženém sklápěcím křesle vedle Avisiny postele. Probudila jsem se, když ji převáželi z JIP na soukromý pokoj.

Zavolala jsem Bradymu, abych mu pověděla, že pořád nic nemám. Slyšela jsem ve svém hlase omluvný tón.

„Něco nového o tom miminku?“

„Brady, ta dívka neřekla ani slovo.“

Jakmile jsem zavěsila, zabzučel mi telefon. Conklin.

„Tak mluv,“ vybídla jsem ho.

„Psi našli její stopu.“

Okamžitě se mě zmocnila naděje. Sevřela jsem svůj malý mobil, až jsem ho málem zadusila.

„Krvácela asi půldruhého kilometru,“ sdělil mi Conklin.

„Chodila v kruhu u nejjižnější části jezera Merced.“

„To vypadá, jako by zoufale hledala pomoc.“

„Psi hledají dál, Lindsay, ale prohledávaná oblast se zvětšuje. Teď pracují na síti souřadnic na golfovém hřišti. Další bude střelecký klub. Tohle by mohlo trvat roky.“

„V databázi pohřešovaných osob jsem nic nenašla,“ řekla jsem.

„Ani já ne. Sedím v autě a obvolávám lidi s příjmením Richardson v San Francisku. Jsou jich asi čtyři stovky.“

„Pomůžu ti s tím. Ty začni s A. Richardsonem, já to vezmu od Z. Richardsona a uprostřed se sejdeme,“ navrhla jsem.

„Počkám na tebe u M.“

Když jsem domluvila s Richiem, otevřela Avis své hezké zelené oči. Zaostřila na mě.

„Ahoj,“ řekla jsem. „Jak se cítíte?“

Svírala jsem bočnici postele tak silně, až mi zbělaly klouby na ruce.

„Kde to jsem?“ zeptala se dívka. „Co se mi stalo?“

Spolkla jsem slovo „sakra“ a pověděla Avis Richardsonové to málo, co jsem věděla.

„Snažíme se najít vaše dítě,“ řekla jsem.

Kapitola 5

Zasunula jsem klíč do zámku dveří našeho bytu a přesně v tom okamžiku jsem si vzpomněla, že jsem nezavolala Joeovi, že nebudu na večeři doma. Vlastně jsem s ním nemluvila už asi dvanáct hodin.

Dobrá práce, Lindsay. Skvělá.

Moje border kolie Marta mě slyšela u dveří, zaštěkala a s cvakáním drápků o dřevěnou podlahu se mi vrhla na hruď.

Přivítala jsem se s ní, pohladila ji po uších a pak našla Joea v obývacím pokoji. Seděl v křesle obklopený přílohami osmi různých novin rozložených po podlaze.

Vyčítavě na mě pohlédl.

„Máš plnou schránku.“

„Schránku?“

„V telefonu.“

„Opravdu? Omlouvám se, Joe. Musela jsem telefon vypnout. Celý den jsem byla v nemocnici. Dělám na novém případu.“

„Dnes večer jsme měli vzít mé rodiče na večeři.“

„Proboha, to mě mrzí,“ řekla jsem a sevřel se mi žaludek. Joe mi pověděl dost dlouho dopředu, že jim chce dopřát příjemné posezení a prvotřídní steak v restauraci Harris‘. Poznamenala jsem si tu informaci do složky někde vzadu v hlavě a už jsem se tam nepodívala.

„Teď sedí v letadle do New Yorku.“

„Miláčku, zítra jim zavolám a omluvím se. Cítím se mizerně. Jsou na mě tak hodní.“

„Zaplatili nám líbánky. V luxusní chýši na Havaji. Až budeme mít čas.“

„A sakra. Takhle to řekli? Teď se cítím ještě hůř. Pohřešuje se jedno miminko…“

„Už jsi jedla?“ zeptal se.

„Jenom něco z automatu. A je to dávno.“

Joe vstal z křesla a odešel do kuchyně. Následovala jsem ho jako schlíplé štěně, které se vyčůralo na koberec. Vyndal z misky s marinádou kuřecí prsa, položil na sporák pánvičku a zapálil hořák.

„Klidně to udělám,“ nabídla jsem se.

„Pověz mi o tom případu.“

Nalila jsem si velkou sklenici merlotu a nechala láhev na kuchyňské lince. Pak jsem si přitáhla stoličku a dívala se, jak Joe vaří. Byla to jedna z mých oblíbených činností.

Pověděla jsem mu, že se na silnici našla nezletilá dívka krvácející po čerstvém porodu. Téměř umřela na ztrátu krve.

Jelikož byla stěží při smyslech, strávila jsem s ní dvanáct hodin, během nichž jsem procházela záznamy o pohřešovaných osobách ve všech státech unie a čekala, až promluví.

„Víme jen to, že se jmenuje Avis Richardsonová,“ řekla jsem Joeovi. „Zavolali jsme s Conklinem asi dvěma stovkám Richardsonů v oblasti Bay Area. Zatím nic. Nečekal bys, že její rodiče nebo někdo jiný nahlásí její zmizení?“

„Myslíš, že ji někdo unesl? Třeba není místní.“

„Na tom něco je,“ připustila jsem. „Ale ani tak nikdo ve VICAPu neodpovídá jejímu popisu.“ Pustila jsem se do svého kuřete smaženého na másle a napila se vína. Trochu jsem doufala, že mě s pomocí jídla a Joeova mozku s tréninkem od FBI napadne něco chytrého.

Někde venku bylo to mrtvé miminko. Mohlo být mrtvé nebo umírat, ale třeba ho už převáželi do jiné země. Doktor Rifkin řekl, že mezera v paměti Avis Richardsonové nějak souvisí s léky, které jí někdo dal, a že se nedá odhadnout, co to bylo a před jakou dobou si to vzala. Existovala možnost, že si Avis nikdy nevzpomene na víc než na to, co nám už řekla. Zvlášť pokud během toho traumatického zážitku ztratila vědomí.

Doufala jsem, že si její tělo pamatuje porod a že si je Avis emocionálně vědoma té hrozné ztráty. Že by tato fyzická paměť mohla nějak povzbudit tu skutečnou – a ona si vzpomene na něco zásadního, pokud jí poskytneme dostatek času.

„Joe, proč nám navzdory tomu, co se jí přihodilo, nepoví, jak se máme spojit s jejími rodiči? Nemůže? Nebo nechce?“

„Třeba žila na ulici,“ nadhodil Joe.

„Našli ji skoro nahou. Měla na sobě jen pláštěnku za dva dolary. Třeba máš pravdu.“

Joe odnesl můj prázdný talíř, naplnil myčku podle systému, který sám vypracoval, a podal mi misku oříškové zmrzliny a lžičku. Vstala jsem ze stoličky a objala ho kolem krku.

„Tohle si nezasloužím,“ řekla jsem. „Ale rozhodně tě k smrti miluji.“

Políbil mě a řekl: „Zkusila jsi Facebook?“

„Facebook?“

„Zjistit, jestli tam Avis má profil. A ještě něco mě napadlo. Pojď spát.“

Kapitola 6

„Za chvilku jsem u tebe,“ řekla jsem Joeovým zádům, když kráčel chodbou k ložnici.

Vzala jsem si notebook na pohovku a natáhla se s hlavou opřenou o područku a Martou položenou přes nohy.

Otevřela jsem účet na Facebooku a zadala do vyhledávače jméno Avis Richardsonová. Po několika pokusech jsem našla její profil, který nebyl chráněný heslem. Přečetla jsem si vzkazy na její zdi – většinou neškodné výkřiky a zmínky o večírcích, které pro mě nic neznamenaly. Dozvěděla jsem se však, že Avis studuje na Brightonské akademii, drahé internátní škole nedaleko Presidia.

Okolo půlnoci jsem zavolala Conklinovi, abych mu řekla, že musíme najít ředitele akademie, ale dovolala jsem se jen do hlasové schránky. Nechala jsem mu vzkaz: „Zavolej mi kdykoli, jsem vzhůru.“ Pak jsem si uvařila kávu a vyhledala webové stránky Brightonské akademie.

Stránky byly udělané tak, aby uchvátily děti a jejich rodiče, a podle bombastické reklamy a fotografií byla akademie úplným rájem na zemi. Děti – všechny pohledné a upravené – byly zachycené při studiu, na stupínku v posluchárně nebo na fotbalovém hřišti. Na několika z těch fotografií byla i Avis. Dívala jsem se na šťastné dítě, které se moc nepodobalo té mladé ženě na nemocničním lůžku.

Poznala jsem i několik dalších dětí, které jsem zahlédla na Avisině facebookovém profilu.

Napsala jsem si seznam jejich jmen.

A pak jsem uslyšela plakat miminko.

Když jsem otevřela oči, ležela jsem stále na pohovce, notebook byl zavřený a Marta spala na podlaze vedle mě. Kňučela ze spaní.

Digitální hodiny na DVD-přehrávači ukazovaly několik minut před sedmou ranní a já si ke své hrůze uvědomila, že tohle byla teprve druhá noc v našem bytě po svatbě a že to bylo poprvé, co jsem spala ve stejném domě jako Joe, ale ne ve stejné posteli.

Nasypala jsem Martě trochu granulí a nahlédla do ložnice, kde spal Joe. Zavolala jsem na něho a dotkla se jeho tváře, ale on se jen převalil a spal dál. Potichu jsem se osprchovala, oblékla a šla se projít s Martou po Lake Street. Cestou jsem přemýšlela o Joeovi a našich svatebních slibech i o tom, co to znamená být součástí dvoučlenného týmu.

Měla bych být ohleduplnější.

Nesmím zapomínat, že už nejsem singl.

Okamžik nato se však moje myšlenky jako bumerang vrátily k Avis Richardsonové a jejímu pohřešovanému miminku.

To dítě. To dítě. Kde jen může být?

Leží snad někde ve studené trávě? Nebo ho někdo strčil v kufru do nákladního prostoru nějaké lodi?

V půl osmé jsem zavolala Conklinovi na mobil – a tentokrát to vzal.

„Avis Richardsonová studuje na Brightonské akademii. To je ta internátní škola, kam dávají své děti rodiče, co žijí v jiném státě.“

„To by mohlo vysvětlovat, proč se po ní nikdo neshání,“ poznamenal Conklin. „Právě jsem mluvil s jednotkou psovodů. Psi chodí v kruzích. Kdyby byla Avis převezena z bodu A do bodu B autem, přerušilo by to její trasu z místa porodu.“

„Sakra,“ řekla jsem. „Takže mohla porodit kdekoli a pak ji někdo pohodil u jezera. Nemáme šanci zjistit, kde ten bod A je.“

„Přesně tak jsem to myslel,“ přitakal.

„Za čtvrt hodiny se sejdeme v nemocnici,“ řekla jsem. „Paměť Avis Richardsonové je to jediné, co máme.“

Když jsme vstoupili do Avisina nemocničního pokoje, byl prázdný a její postel také.

„Co má tohle znamenat? Copak umřela?“ zeptala jsem se svého parťáka hlasem zabarveným nefalšovaným zoufalstvím.

Zezadu ke mně tiše přistoupila sestra v botách s měkkými gumovými podrážkami. Byla drobná, měla svalnaté paže a rozcuchané šedivé vlasy. Znala jsem ji z předchozí noci.

„Není to moje vina, seržantko. Zkontrolovala jsem slečnu Richardsonovou a pak jsem na okamžik odešla. To vaše děvče vzalo nohy na ramena, sotva jsem se k němu obrátila zády. Zdá se, že sebrala nějaké oblečení slečně Kleinové z vedlejšího pokoje. A pak odsud prostě odkráčela.“

Kapitola 7

Toho rána v půl deváté seděla Yuki Castellanová u dubového stolu v malé konferenční místnosti v kanceláři okresního prokurátora v sedmém patře Baráku.

Podle očekávání byla nervózní.

Právě teď procházela fází mírné úzkosti, která však měla zesílit s blížícím se začátkem procesu.

Tohle byl její velký den. A v sázce bylo hodně.

Věnovala tomu případu rok života a všechno se to mělo rozjet ani ne za půl hodiny. Doktorka Candace Martinová bude souzena pro vraždu prvního stupně a Yuki bude zastupovat obžalobu.

Yuki znala každý detail toho případu, každého svědka, každý drobek přímých i nepřímých důkazů.

Obžalovaná byla vinna a Yuki ji musela usvědčit v zájmu své pověsti na prokuratuře a své víry v sebe.

Yuki byla spokojená s výběrem poroty. Složky o případu uložené v jejím notebooku byly v dokonalém pořádku. V deskách s přihrádkami měla seřazené důkazní materiály a na kartičkách napsané poznámky pro případ, že by se zasekla při úvodní řeči.

Svou úvodní řeč nacvičovala už několik dní, zkoušela ji se svým šéfem a několika kolegy. A znovu si ji prošla se svým zástupcem u stolu obžaloby Nickem Gainesem.

Uměla ji dokonale a byla si jistá, že celý proces půjde jako po másle.

Do konferenční místnosti vstoupil Nick s kávou pro dva. Usmíval se od ucha k uchu a střapaté vlasy mu visely přes límec.

„Vypadáš skvěle,“ řekl jí.

Yuki nad tím komplimentem jen mávla rukou. Měla na sobě svůj „soudní dres“, jak tomu říkala: bílou hedvábnou blůzu, perlový náhrdelník po své zesnulé matce, modrý kostým s jemným proužkem a lodičky na nízkém podpatku. V černých vlasech po ramena jí zářil jeden fuchsiový pramen.

„Chci vypadat dobře,“ řekla. „Neomylně. Připraveně. A chci, aby si ze mě obhajoba nadělala do kalhot.“

Gaines se zasmál a Yuki po krátkém zaváhání také.

„Tak co, Nicky? Nepůjdeme tam o něco dřív?“ řekla.

Dva zástupci okresního prokurátora prošli bludištěm kancelářských kójí do chodby. Nastoupili do výtahu a sjeli do druhého patra, kde hlavní chodbu po obou stranách lemovaly dveře soudních síní.

Yuki byla cestou uzavřená do sebe, psychicky se připravovala na nadcházející utkání. Připomínala si, že je oddaná své práci. Chytrá. Byla dokonale připravená a věděla, co řekne.

A teď to nejtěžší.

Zbývalo jí ještě vymést z hlavy pavučiny pochybností.

Kapitola 8

Gaines podržel Yuki dveře a pak ji následoval do dřevem obložené soudní síně. Stůl obhajoby byl prázdný. V hledišti seděla jen asi desítka lidí.

Posadili se za stůl obžaloby. Yuki si upravila sako a vlasy a pak zarovnala notebook s hranou stolu.

„Kdybych se zasekla, jenom se na mě usměj,“ řekla Yuki svému zástupci.

Gaines se zazubil, zvedl palec a řekl: „Viděla jsi film Frajer Luke? Až uvidíš tohle, bude to znamenat Frajerka Yuki.“

„Díky, Nicku.“

Yuki byla připravená pokaždé, ale prohrála několik případů, které vypadaly na jasný úspěch. A ta série neúspěchů trochu nahlodala její sebedůvěru. Svůj poslední případ vyhrála, ale její oponent po ní na rozloučenou vypálil jedovatou šipku, která ji stále pálila v ráně.

„Tak jaké to je, Yuki?“ řekl ten pitomec. „Poprvé vyhrát po takové době?“

Teď měla stanout proti Philipu Hoffmanovi, který ji už dříve porazil. Hoffman žádný pitomec nebyl. Vlastně byl gentleman. Nebyl teatrální. Nebyl jízlivý. Byl to seriózní člověk, partner v prvotřídní právnické firmě a specializoval se na trestněprávní obhajobu boháčů.

Hoffmanova klientka doktorka Candace Martinová byla známá kardiochiruržka, která zabila svého nevěrného manžela.

Candace Martinová tvrdila, že je nevinná. Řekla, že Dennise Martina nezabila, ale to byla obrovská lež. Důkazů bylo dost na to, aby byla odsouzena několikrát po sobě. A prokuratura měla i usvědčující důkaz.

Yukina nervozita se rozplynula.

Vyznala se ve své práci. A tohle byl případ, na kterém to dokáže.

Kapitola 9

Cindy Thomasová byla jedním ze dvou tuctů lidí na redakční poradě ve velké konferenční místnosti novin San Francisco Chronicle. Schůze začala před hodinou a vypadalo to, že bude trvat ještě další hodinu.

Tyhle schůze bývaly kamarádské a zábavné, lidé žertovali a popichovali se navzájem, ale po začátku hospodářského poklesu a vzestupu internetu jako nového zdroje informací zdarma provázela redakční porady atmosféra obav.

Kdo si udrží svou práci?

Kdo bude muset dělat za dva?

A budou noviny vycházet ještě za rok?

Do města přišel nový pistolník – Lisa Greeningová, výkonná šéfredaktorka dosazená vydavatelem. Lisa měla osm let praxe s vedením velkých novin, dva roky pracovala v New York Times, tři v Chicago Tribune a tři v L. A. Times.

Slávu si vydobyla investigativní reportáží pro poslední jmenovaný list, ve které psala o úchylném fetišistickém vrahovi, který terorizoval Západní pobřeží, vábil ženy, zabíjel je a nechával si jejich nohy od kotníku dolů v mrazáku jako trofeje.

Greeningová za tu reportáž získala Pulitzerovu cenu a nové místo v Chroniclu.

Protože byla Cindy v Chroniclu reportérkou kriminální rubriky, připadala si mimořádně zranitelná. Lisa Greeningová se ve zločinu vyznala stejně dobře jako ona – nejspíš lépe – a Cindy věděla, že pokud nebude splňovat její vysoké požadavky, stane se z ní úspora v rozpočtu. Greeningová obsadí její teritorium a ze Cindy bude novinářka na volné noze, pracující za pár dolarů.

Polovina redaktorů již podala svá hlášení a teď byla řada na Abadayaovi Premawardenovi z rubriky o cestování.

Prem mluvil o dovolených na výletních lodích a slevách na Fidži a Samoe, když Cindy vstala, šla do zadní části místnosti a dolila si hrnek kávou z termosky.

Její poslední velká reportáž, která pojednávala o Hello Kitty, lupičce šperků okrádající bohaté a slavné, měla obrovský úspěch. Lupička buď změnila město, nebo odešla na odpočinek, nejspíš kvůli práci, kterou odvedla Cindy. Ale to už teď byla stará věc a další velký trhák, takový, který prodává noviny, se zatím neobjevil.

Cindy se znovu posadila, právě když Prem domluvil, a Lisa Greeningová obrátila své pronikavé šedé oči k ní.

„Cynthie, co máte na tenhle týden?“

„Dodělala jsem reportáž o tom lupiči vykrádajícím bankomaty,“ odpověděla Cindy. „Ten kluk byl obžalován a je ve vazbě bez možnosti propuštění na kauci.“

„To bylo ve vašem sloupku včera, Cynthie. Co máte na dnešek?“

„Pracuji na několika nápadech,“ řekla.

„Ozvěte se, když budete potřebovat pomoc.“

„Zvládnu to,“ ujistila ji Cindy. „Žádný problém.“

Věnovala Greeningové milý a sebejistý úsměv a šéfredaktorka se přesunula k dalšímu v řadě. O následující hodině by Cindy nemohla uvést nic zajímavého.

Jen to, že porada zaplaťbůh skončila.

Kapitola 10

Cindy odešla z redakční porady v hluboké depresi. Prošla chodbou do své kanceláře, a než se posadila, zavolala Hai Nguyenovi, jejímu policejnímu kontaktu na oddělení loupeží.

„Něco nového o tom bankomatovém lupiči?“ zeptala se.

„Promiňte, Cindy, ale momentálně to nechceme komentovat,“ odpověděl Nguyen.

Cindy věřila, že by jí Nguyen pomohl, kdyby to šlo, ale myšlenky typu „co by, kdyby“ jí byly k ničemu. Zatímco policie a lupiči pracovali na dohodě, musela Cindy do čtyř zaplnit dvaceticentimetrový sloupek.

Jak to udělá?

Zrovna dávala kabát na věšák na vnitřní straně dveří kanceláře, když jí na stole zazvonil telefon.

Na displeji stálo: „Pohotovost Metropolitní nemocnice.“

Popadla sluchátko a řekla: „Kriminální rubrika. Thomasová.“

„Cindy, to jsem já, Joyce.“

Joyce Millerová byla sestra na pohotovosti, soucitná a přátelská. Kdysi bydlela se Cindy ve stejném domě a spřátelily se při sedánkách osamělých děvčat, kdy popíjely laciné burgundské a dívaly se na filmy na kanálu Sundance.

„Joyce. Co se stalo?“

„Moje sestřenice Laura se chová divně. Jako by právě navštívila paralelní vesmír. Potkaly jste se na oslavě jejích narozenin. Pracuje v jedné právnické firmě. Moc si tě oblíbila.

Poslechni, přemluvila jsem ji, aby přišla na pohotovost, s tím, že jsem jí naslibovala nějaké prášky na spaní, ale ona nedovolí, aby se jí dotkl doktor, a nechce zavolat policii.“

„Jak to myslíš, že se chová divně?“

„Musela být zdrogovaná. A myslím, že se jí něco stalo, když byla mimo. Celých osm hodin. Probrala se v křoví kousek od vchodu do svého domu. To je u mě divné chování.

Mám tu holku moc ráda, Cindy. Přijela bys sem, dokud je tady? Třeba se nám z ní společně podaří něco dostat.“

„Hned teď?“ zeptala se Cindy. Podívala se na hodinky. Do smrtelně důležité uzávěrky ve čtyři jí zbývalo jen šest hodin. Dvacet prázdných centimetrů sloupku, které slíbila Lise Greeningové, že zaplní. Bylo to jako prázdná propast.

„Je jako moje sestra,“ řekla Joyce a hlas se jí zlomil.

Cindy si povzdechla.

Přesměrovala své hovory na recepci a odešla z budovy. Dojela metrem do 24. ulice, ušla čtyři bloky k Metropolitní nemocnici na rohu Valencia Street a 26. ulice a setkala se s Joyce před vchodem do ambulance. Kamarádky se objaly a pak Joyce odvedla Cindy do návalu a zmatku na pohotovosti.

Kapitola 11

Laura Rizzová seděla na kraji nemocniční postele na pohotovosti. Byla přibližně v Cindyině věku, okolo pětatřiceti, měla havraní vlasy a atletickou postavu a na sobě džíny a tmavomodrou mikinu Bostonské univerzity. Její pohyby byly trhavé a oči měla tak vytřeštěné, že bylo vidět bělmo kolem celých duhovek. Vypadala jako zapojená do elektrické zásuvky.

„Lauro,“ řekla Joyce, „pamatuješ si Cindy Thomasovou?“

„Jo… Ahoj. Proč – proč jsi tady?“

„Cindy se v podobných věcech vyzná. Chci, abys jí pověděla, co se ti stalo.“

„Podívej, je od tebe hezké, že jsi přišla, ale co má tohle znamenat, Joyce? Neprosila jsem tě, abys povolala posily. Jsem v pohodě. Jenom se potřebuji vyspat.“

„Poslouchej mě, Lauro. Vzpamatuj se, ano? Zavolala jsi mi, protože jsi byla vyděšená, a není se čemu divit. Něco se ti stalo. Něco zlého.“

Laura se na Joyce zamračila, pak se obrátila a řekla Cindy: „Musím přiznat, že mám pořádné okno. Včera večer jsem šla domů z práce. Pamatuji si, jak jsem uvažovala, že si koupím k večeři pizzu a láhev vína. Okolo druhé v noci jsem se probudila v hortenziích před svým domem. Bez pizzy a bez vína. A vůbec nevím, jak jsem se tam dostala.“

„Dobrý bože,“ vydechla Joyce a potřásla hlavou. „Takže jsi prostě vstala a šla dovnitř?“

„Co jiného jsem mohla dělat? Kabelku jsem měla vedle sebe. Nic se z ní neztratilo, takže mě nikdo neoloupil. Šla jsem nahoru a osprchovala se. Pak jsem si všimla, že mě bolí –“

„Co tě bolí? Jako kdyby ses poprala?“ zeptala se Cindy.

„Tady,“ řekla Laura a ukázala si na rozkrok džínů.

„Někdo tě napadl?“

„Jo. Tak něco. A když jsem stála ve sprše, matně se mi vybavil mužský hlas. Mluvil o nějaké velké výhře, ale rozhodně nemám pocit, jako bych něco vyhrála.“

„Nešla jsi někam po práci? Do baru nebo na večírek?“

„Já nejsem moc společenská, Cindy. Žiji jako jeptiška. Šla jsem rovnou domů. Nějak jsem – já nevím,“ řekla Laura. „Joyce, i kdybych dovolila doktorovi, aby mě prohlédl, policii bych to neřekla. Já poldy znám. Můj strýc byl polda. Kdybych jim pověděla, že nevím, co se mi stalo, mysleli by si, že jsem magor.“

Kapitola 12

Phil Hoffman přecházel před recepčním pultem ve věznici v šestém patře Budovy spravedlnosti. Čekal na svou klientku doktorku Candace Martinovou, která se převlékla z vězeňské uniformy v přípravě na první den procesu.

Candace se držela dobře.

Byla odhodlaná. Byla soustředěná. A přestože ji současné okolnosti zneklidňovaly, snášela dobře své uvěznění – blízký kontakt se spoluvězeňkyněmi, pravidla –, protože to byl až dosud její hlavní úkol.

Teď to bylo na něm.

Kdyby Phil dosáhl osvobozujícího rozsudku, vrátila by se Candace ke své práci primářky kardiochirurgie v Metropolitní nemocnici. Její jméno by bylo očištěno. Mohla by pokračovat ve výchově svých dvou dětí, které na ni teď čekaly před soudní síní.

Phil si už s oběma dětmi promluvil a usoudil, že ten tlak unesou. Očekával však námitky obžaloby.

Phil už proti Yuki Castellanové stál a docela se mu zamlouvala. Byla výbušná a chytrá, ale Hoffman znal i její největší slabinu. Yuki se řítila bezhlavě kupředu hnána svou vášní a přeskakovala jámy a ignorovala varovné cedule, že je most před ní uzavřený.

Aniž by se nějak přeceňoval, odhadoval, že jeho šance na výhru jsou větší než její.

Phil se zastavil. Ozvalo se řinčení mřížových dveří, pak ozvěna kroků a dveřmi prošla Candace v na míru šitém kostýmu a s pouty na rukou.

„Dobrý den, Phile.“

Phil k ní přistoupil, dotkl se jejího ramene a řekl: „Jak se daří? Dobře?“

„Mnohem lépe než dobře. Na tenhle den čekám už celou věčnost. Nebo aspoň rok.“

Dozorkyně jí sundala pouta a řekla: „Hodně štěstí, doktorko Martinová.“

Candace si promnula zápěstí. „Díky, Dede. Na shledanou.“

Phil podržel Candace dveře výtahu a usmál se na ni, když sjížděli do druhého patra.

I on na tento den čekal přes rok. A byl si celkem jistý, že to bude velmi dobrý den.

Kapitola 13

Zdálo se, že všech dvě stě lidí v soudní síni 3B mluví najednou. Yuki psala textovku svému šéfovi, aby mu sdělila, že došlo k záhadnému zdržení, když těsně po desáté soudní sluha zvolal: „Všichni povstaňte. Přichází Jeho ctihodnost soudce Byron LaVan.“ A soudce vešel do sálu obloženého dubovým dřevem.

LaVan byl dvaapadesátiletý muž s hranatou čelistí, nepoddajnými tmavými vlasy a brýlemi s černými obroučkami. Byl známý jako vznětlivý soudce s velkou praxí v trestním právu.

Zaujal své místo před znakem státu Kalifornie doplněném vpravo americkou vlajkou a vlevo kalifornskou. Otevřel před sebou notebook a byl připravený začít.

Když se obecenstvo znovu posadilo, soudce se stručně omluvil za zpoždění a dodal, že k němu došlo z rodinných důvodů. Pak požádal soudního sluhu, aby přivedl porotu.

Oddíl pro porotu zaplnilo dvanáct porotců a dva zástupci, kteří před sebou rozložili kabelky a bloky a posadili se na hnědé otočné židle. Napravo od Yuki pošeptal Phil Hoffman něco své klientce doktorce Candace Martinové.

V první řadě, přímo za doktorkou Martinovou, seděly její dvě krásné malé děti Caitlin a Duncan, které vypadaly jako andílci. Andílci, kteří nevěděli, co se to proboha děje.

Tak takhle to chce Hoffman sehrát, pomyslela si Yuki. Chystá se vsadit na soucit poroty.

Yuki náhle zasáhlo drtivé poznání. Tím, že přivedl děti do soudní síně, se Hoffman nesnažil jen získat sympatie porotců. Chtěl ji také přinutit, aby děti svou úvodní řečí nevyděsila. Teď se bude muset krotit.

Ten manipulativní parchant.

Yuki poslouchala, jak soudce poučuje porotu, ale část její mysli byla ve své bývalé lukrativní práci ve velké právnické firmě, kterou opustila, aby dělala něco smysluplného – pro sebe a pro občany San Franciska.

Ne že by byla nesobecký dobrodinec. Po dvou letech obhajování boháčů dostala Yuki velkou chuť posílat za mříže vrahy jako Candace Martinová, kteří si mysleli, že je obhájce účtující si dva tisíce dolarů za hodinu ze všeho vyseká.

Soudce dokončil svou řeč k porotě a obrátil se do soudní síně. Yuki vstala a řekla: „Vaše ctihodnosti, smím přistoupit?“

Soudce LaVan na ni pohlédl, jako by si v soudní síni uprdla. To je zlé, pomyslela si. Nehybně stála, dokud soudce nepokynul jí a Hoffmanovi, aby přišli k němu.

Vedle Hoffmanovy ztepilé figury si Yuki se svými sto sedmapadesáti centimetry připadala jako trpaslík. S hlavou v úrovni jeho podpaží se cítila malá a přehlédnutelná.

Yuki řekla: „Vaše ctihodnosti, vznáším námitku proti přítomnosti dětí obžalované v soudní síni. Prokuratura obviňuje jejich matku z vraždy jejich otce. Až povím, co musím povědět, budou děti nešťastné, což u poroty vyvolá sympatie s obžalovanou.“

„Pane Hoffmane?“ obrátil se LaVan k obhájci. „Jaký je váš názor?“

„Ty děti jsou dobře vychované a znají pravdu, Vaše ctihodnosti. Jejich matka je nevinná. Jsou tu, aby jí ukázaly svou podporu.“

LaVan si papírovým kapesníkem očistil brýle, vrátil je na hřbet nosu a řekl: „Slečno Castellanová, dělejte svou práci.

Ty děti ignorujte. Poučím porotu, aby dělala totéž. Budeme pokračovat, dobře? Je obžaloba připravena?“

„Ano, Vaše ctihodnosti.“

„Tak nám povězte, co máte na srdci.“

Kapitola 14

Yukino srdce pumpovalo čirý horký adrenalin, když přecházela soudní síň k řečnickému pultu. Připomněla si, že musí uvolnit ramena a usmát se, až pohledem přejede porotu. Pak se pustila do své úvodní řeči.

„Obžalovaná je obviněná z naplánované vraždy – to jest z vraždy prvního stupně,“ řekla a její hlas se rozlehl po celé soudní síni.

„V několika následujících minutách dokáže obžaloba nade vší pochybnost, že obžalovaná Candace Martinová zastřelila svého manžela Dennise Martina. Předložíme fyzické důkazy a svědectví, jež prokážou, že ruce doktorky Martinové nejsou jen špinavé, ale černé jako hřích.“

Soudní síní zazněl spokojený nádech a Yuki počkala, až se hledištěm přežene šepot jako závan větru. Pak začala předkládat případ z pohledu obžaloby stejně úhledně jako karty při solitéru.

„Dennis Martin byl zastřelen v hale svého domu večer čtrnáctého září loňského roku. O tom není pochyb.

V době vraždy byli v domě čtyři lidé: Candace Martinová, její dvě děti a kuchařka. Policie všechny vyslechla a zajistila důkazy. Na místě činu se našla pistole ráže dvaadvacet, kterou byl Dennis Martin zavražděn. Na rukou Candace Martinové byly objeveny částečky spáleného střelného prachu.

Existuje jediný způsob, jak se vám může na ruce dostat střelný prach,“ informovala Yuki porotu. „Musíte vystřelit z nějaké zbraně.“

Yuki pověděla porotě, že Candace Martinová měla prostředky i příležitost k zavraždění manžela.

„Není naší povinností uvést motiv, ale řekneme vám, proč Candace Martinová tuto vraždu naplánovala a provedla.

Dennis Martin byl nenapravitelný sukničkář a v době své smrti měl další milostný vztah. Ale pan Martin se své aktivity nijak nesnažil tajit.

Během třinácti let jejich manželství provokoval pan Martin manželku svou nevěrou, dokud toho čtrnáctého září konečně neměla dost.

V naší společnosti je trestem za manželskou nevěru rozvod, ale Candace Martinová usoudila, že si její manžel zaslouží trest smrti. Po manželově skonu měla získat děti, dům za tři a půl milionu dolarů a všechny úspory na jejich společném bankovním účtu. Měla také dostat jídlo, které je nejlépe podávat zastudena – pomstu.“

Yuki pohledem zalétla k dětem doktorky Martinové. Chlapec měl ústa otevřená dokořán, děvče se mračilo. Soudce řekl „ignorujte je“ a Yuki se o to snažila, když začala předem vyvracet argumenty obhajoby.

„Pan Hoffman vám bude tvrdit, že to jeho klientka neudělala,“ řekla Yuki porotcům. „Řekne, že se obžalovaná nacházela ve své domácí kanceláři, když z haly uslyšela výstřely. Bude se vás snažit přesvědčit, že našla svého manžela krvácet na podlaze, zkontrolovala mu tep a pak jí došlo, že je mrtvý. A potom – víte co? Slyšela vetřelce odcházet předními dveřmi.

Pan Hoffman vám poví, že Candace Martinová vykřikla, vetřelec se polekal a upustil zbraň. A prohlásí, že pistoli sebrala, pronásledovala útočníka a vystřelila na něho.

To je vysvětlení obhajoby pro částice spáleného střelného prachu na rukou Candace Martinové.

Je tu však jeden problém,“ sdělila Yuki čtrnácti mužům a ženám na lavici poroty. „Tahle historka je naprostý blábol.

Žádný vetřelec tam nebyl.

Nedošlo k násilnému vniknutí do domu a nic nebylo ukradeno.

Ale Candace Martinová se zmínila několika lidem, že by chtěla svého muže vidět mrtvého. Navíc byla toho inkriminovaného večera spatřena se zbraní v ruce.

Úkolem prokuratury je mluvit za oběť,“ řekla Yuki, „a my to uděláme. Ale kdyby pan Martin mohl promluvit sám za sebe, pověděl by vám, kdo ho zabil,“ dodala a ukázala na pohlednou blonďatou kardiochiruržku, která si okusovala koneček pramene vlasů.

„Pověděl by vám, že ho zastřelila jeho žena.“

Kapitola 15

Karibský bar U Susie dokáže člověku zvednout náladu. Stěny jsou žluté, hudba ve stylu calypso živá a pivo studené. Bar U Susie je také neoficiální klubovnou naší čtyřčlenné party, kterou naše kamarádka reportérka Cindy Thomasová pojmenovala Ženský vyšetřovací klub.

Zoufale jsem potřebovala hodinku v tomhle baru. Conklin a já jsme strávili celý den hledáním ztraceného novorozence. Chodili jsme se psy pro hledání mrtvol, opakovaně volali potápěčům na kraji jezera Merced a celý den bezvýsledně obcházeli domy v oblasti s fotografií Avis Richardsonové v ruce a ptali se: „Neviděli jste tuhle dívku?“

Pak – před pár minutami – měl Jacobi šokující telefonát. Avis Richardsonová se objevila za zavřenými dveřmi bytu na Russian Hillu, který patřil rodičům její spolužačky. Tihle „dobrodinci“ chtěli držet Avis dál od policie, dokud se její rodiče nevrátí z Nového Zélandu. Avis tedy byla na světě, ale pořád jsme neměli žádné stopy vedoucí k jejímu pohřešovanému dítěti, které mohlo být mrtvé.

Claire a já jsme jely spolu mým autem, které jsme zaparkovaly na zázračně prázdném místě v Jackson Street nedaleko křižovatky s Montgomery Street. Vstoupily jsme do rytmického bušení ocelových bubnů a smíchu a zamávaly na známé. Prošly jsme barem a pokračovaly úzkou a voňavou uličkou kolem kuchyně do útulného zadního salonku, kde už nám Yuki držela místa v našem boxu.

Lorraine zavolala: „Ahoj lidi!“ a přinesla ledový džbán piva a pro Yuki melounovou margaritu. Yuki špatně snáší alkohol, ale to jí nebrání v tom, aby se s chutí napila.

Vklouzla jsem do boxu vedle Yuki, zatímco Claire se posadila proti nám. Yuki zvedla sklenici růžového nápoje a pořádně si lokla.

„Srkej to!“ křikly jsme na ni jednohlasně.

Yuki odfrkla vůni tequily nosem a vysypala ze sebe: „Zasloužím si pěkných pár panáků. Povedla se mi parádní úvodní řeč a pak měl soudce telefon. S jeho nemocnou matkou to jde rychle z kopce. Pro zbytek dne odročil přelíčení. Zítra Phil Hoffman přečte zápis a ve své řeči obere moje kosti dočista.“

V tom okamžiku vklouzla do boxu vedle Claire Cindy, jako obvykle poslední, a dloubla ji do boku se slovy: „Udělej mi trochu místa, holka.“

Claire řekla: „Chcete si poslechnout, co se dneska stalo mně? Nebo vás budu muset praštit, abyste sklaply? Protože já to klidně udělám!“

„Povídej první,“ svolila Yuki a podržela prázdnou sklenici proti světlu. Claire nečekala, až někdo vznese námitku.

„Zavolali mě do jednoho domu v Sacramento Deltě,“ řekla. „Přítel mě požádal o službu. Takže jsem jela do těch bažin – dá se tam dostat jen po klikatých silničkách a povodňových hrázích – a našla tu loveckou chatu.

Ten starý chlap, co tam bydlel, platil účty vždy čtrnáct dní dopředu – a najednou přestal. Tak se lidi začali ptát: ‚Co se stalo s panem Wingutem?‘“

Zatímco Claire vyprávěla, ťukala Cindy do klávesnice svého mobilu.

„Pod dekou tam ležela nějaká dlouhá hrouda,“ pokračovala Claire, vytrhla telefon Cindy z ruky a strčila si ho do kapsy, jako by Cindy byla malá holka.

„Hele!“ zvolala Cindy.

Neubránila jsem se smíchu.

Claire pokračovala a ignorovala Cindy, která jí hrábla do kapsy a vzala si mobil zpátky. „Odhrnula jsem deku a zjistila, že toho mrtvého mumifikovalo vedro a drží v rukou zatracený kalašnikov.“

Cindy se zarazila a vytřeštila na Claire oči.

„On byl mrtvý? A držel kalašnikov?“

„Zabil se tou zbraní,“ řekla Claire. „Tep mi vylétl na sto osmdesát, to mi můžete věřit.“

Cindy vypadala jako v šoku.

„Už jsem v pohodě, zlato,“ řekla Claire. „Jenom jsem se polekala.“

Cindy obrátila hlavu ke mně, až jí poskočily blonďaté kudrny, a zabodla své jasně modré oči do mých.

„Právě mi přišla textovka z pohotovosti Metropolitní,“ řekla. „Další dívka si myslí, že byla znásilněna.“

„Další dívka? Myslí si, že byla znásilněna?“

„Linds, cítím to v kostech. Tohle vypadá na pořádný trhák. Udělej pro mě něco, ano? Odvez mě do nemocnice.“

Kapitola 16

Hnala jsem auto na plný plyn po Columbus Avenue do Montgomery Street a kolem mrakodrapu Transamerica Pyramid. Moje siréna kvílela, aby mi udělala cestu večerní špičkou.

Cindy se vedle mě držela opěrky a vyprávěla mi o Lauře Rizziové, ženě, kterou možná někdo zdrogoval a znásilnil téže noci, kdy byla Avis Richardsonová nalezena, jak bloudí pod bezměsíčnou oblohou pětadvacet kilometrů severně od města.

Musela jsem se podívat na Cindyin „pořádný trhák“.

Byly napadeny už dvě dívky, možná tři – a žádná si napadení nepamatovala. Mohlo to nějak souviset s Avis Richardsonovou? Nebo jsem si jenom přála najít stopu – jakoukoli stopu?

Když jsme se přiblížily ke křižovatce ulic Montgomery a Market, rychle jsem Cindy informovala o případu Richardsonové. Málem jsem zezadu nabrala macatý lexus a vyjela na tramvajové koleje v Market Street. Znovu jsem trhla volantem a nechala dopravní zácpu za sebou. Cindy byla bledá, ale já nezpomalila.

„Předevčírem v noci přivezl náhodný svědek na pohotovost v Metropolitní nezletilou dívku,“ pověděla jsem Cindy. „To je mimo záznam.“

„Dobře.“

„Dobře? Myslím to vážně.“

„Ano, Lindsay. Jasně. Je to mimo záznam.“

Přikývla jsem, strhla volant doprava, po dvou kolech zabočila do Mission Street a prolétla kolem parku Yerba Buena Gardens po levé ruce. Cindy by bylo nejlepší požádat o písemný slib. Je upřímná, ale co můžu říct? Je to reportérka. A nebyli jsme připravení rozvířit stojaté vody zprávou o uneseném novorozenci.

Pořád jsem nevěděla, s čím máme co do činění. Byla Avis Richardsonová obětí několikanásobného brutálního zločinu? Nebo zabila vlastní dítě? Držela jsem nohu na plynu, jako bych mohla děcko Avis Richardsonové přivézt domů.

„To děvče těsně předtím porodilo,“ pokračovala jsem a hnala auto napříč srdcem hispánské části města. Míjely jsme malé krámky, kde se proplácely šeky, a obchůdky s lacinými suvenýry prodávající trička pod popraskanými a vybledlými markýzami starých divadel z dvacátých let minulého století.

Odbočila jsem do 26. ulice a mluvila dál. „Jde ale o to, Cindy, že se žádné miminko nenašlo. Ta dívka si nepamatovala porod a teď, když už šok polevil a mohla by s námi mluvit, mlčí.“

„A proč, sakra?“

„Přísahám, že nemám ponětí.“

Cindy ze mě vypáčila slib, že jí povím všechno, co budu moct, až budu moct, do záznamu. Přikývla jsem, když jsem odbočila do Valencia Street a zaparkovala svou starou káru před nemocnicí.

Kapitola 17

Cindy a já jsme vstoupily do přeplněné haly Metropolitní nemocnice a našli Cindyinu kamarádku Joyce Millerovou, jak na nás čeká u recepčního pultu. Byla to asi pětatřicetiletá tmavovláska oblečená jako sestra.

Oběma nám potřásla rukou.

„Díky, že jste přišla, Lindsay. Moc vám děkuji.“

Následovaly jsme Joyce několika chodbami vyloženými linoleem, okolo rohů a skrz pohotovost ucpanou lehátky a invalidními vozíky, až jsme konečně dorazily k zástěnou oddělené kóji, kde jsme se setkaly s Anne Bennettovou, možnou obětí znásilnění.

Paní Bennettová byla asi čtyřicetiletá pracovnice cestovní agentury. Vypadala tak vyčerpaně, jako by uplynulých osm hodin šlapala na rotopedu.

Hlas se jí třásl, když nám říkala, že si pamatuje, jak jela ráno taxíkem do kanceláře, ale probudila se za kontejnerem v uličce vzdálené jeden blok od svého domu.

„Vůbec nic si nepamatuji,“ řekla mi paní Bennettová. „Blůzu jsem měla špatně zapnutou. Byla jsem bez kalhotek, ale stále jsem na nohou měla černé lodičky se zlatými sponami. Kabelku jsem měla položenou na hrudi a pořád v ní byl mobil i peněženka. Čtyřicet čtyři dolarů. Přesně tolik jsem tam měla předtím.“

„A nepamatujete si nic z těch deseti hodin mezi odjezdem do práce a probuzením?“

„Jako bych byla v narkóze,“ řekla Anne Bennettová a vzhlédla ke mně zarudlýma očima.

„Doktor povídal, že to vypadá, jako bych utrpěla sexuální trauma. Naposledy jsem se milovala před čtyřmi dny se svým přítelem. A na tom nebylo nic traumatického. Jsme spolu už dlouho, takže to není žádná divočina, prostě to děláme, jak to máme rádi.“

Anne Bennettová vyprávěla svůj příběh upřímně a jasně, ale v očích jí blikala panika. Bylo to, jako by pátrala v paměti – a nemohla tam nic najít.

Kapitola 18

Hoffman povstal, když soudní sluha ohlásil příchod soudce a poroty. Znovu se posadil a přemýšlel o porotkyni číslo tři, Valerii Trumanové, svobodné matce, která pracovala v knihovně a vydělávala ročně tisícinu toho, co Candace Martinová. A uvažoval o čísle sedm, Williamu Breitlingovi, charismatickém golfistovi v důchodu. Breitling nebyl předseda, ale Hoffman se domníval, že by mohl mít na celou porotu vliv.

Když se ho soudce LaVan zeptal, zda je připraven přednést svůj případ, Hoffman přitakal a zamířil ze svého místa za Candace Martinovou přímo k lavici poroty.

Položil ruce na zábradlí, přivítal porotce a spustil.

„Včera přednesla úvodní řeč obžaloba. Myslím, že slečna Castellanová odvedla dobrou práci, ale vynechala několik důležitých detailů. Zaprvé – doktorka Martinová je nevinná.“

William Breitling ukázal v úsměvu dvě řady dokonalých zubů a Hoffman cítil, jak led na lavici poroty začíná tát.

„Večer čtrnáctého září se stalo toto,“ pokračoval Hoffman. „Doktorka Martinová se právě vrátila domů z nemocnice. Toho dne úspěšně odoperovala jednomu muži srdce a byla spokojená, že se její pacient zcela uzdraví.

Pozdravila se s dětmi a odešla chodbou do své domácí pracovny, aby zatelefonovala pacientově manželce.

Doktorka Martinová si sundala brýle, aby si promnula oči, a už se chystala vytočit číslo, když uslyšela cosi, co znělo jako výstřely přicházející z haly.

Střelba ji vylekala tak, že si shodila brýle na podlahu. To je jeden z těch důležitých detailů, o kterých jsem se zmínil.“

Hoffman prošel podél lavice poroty a občas se pro zdůraznění svých slov dotkl zábradlí. Porotci ho sledovali očima, když popisoval, jak jeho klientka našla svého manžela ležet na podlaze, uviděla krev a po prohlídce těla zjistila, že Dennis Martin nejeví známky života.

„Když zvedla oči, zahlédla někoho ve stínech haly. Útočníka! Doktorka Martinová nemohla rozeznat jeho tvář a byla vyděšená. Překvapením vykřikla, vetřelec upustil zbraň a dal se na útěk. Má klientka pistoli zvedla a běžela za ním předními dveřmi na schodiště před domem.

Doktorka Martinová nikdy předtím nevystřelila ze zbraně, ale v tu chvíli vypálila dva výstřely do vzduchu. Nic nezasáhla. Tak se jí dostal na ruce střelný prach.

Okamžitě po vypálení těch výstřelů se doktorka Martinová vrátila do domu a zavolala policii. Tak se chová nevinný člověk,“ řekl Hoffman.

„Obžaloba tvrdí, že Dennis Martin byl své ženě nevěrný, ale to není zločin trestaný smrtí. Ano, je to pravda. A doktorka Martinová to věděla. Věděla také, že její manželství prochází špatným obdobím. I ona měla milostný vztah.

Nežárlila. Chápala, že se manželství buď samo od sebe spraví, nebo skončí rozchodem. Na obě varianty byla připravená.

Candace Martinová je moderní úspěšná žena. Je to racionálně uvažující, vysoce respektovaná kardiochiruržka a skvělá matka, která svého manžela milovala.“

Hoffman se obrátil ke své klientce.

„Chci, abyste se na ni teď podívali,“ řekl porotcům, „a viděli ji takovou, čím je: obětí přepracované policie, která skočila po jednoduchém řešení a obvinila manželku. A obžalobu vede přehnaně horlivá prokurátorka, která z osobních důvodů potřebuje vyhrát svůj velký případ.“

Kapitola 19

Yuki Hoffmanova poznámka zasáhla jako rána mezi oči. Sakra! Byla to ohavná urážka – a možná dokonce pomluva.

V duchu si zformulovala námitku: „Vaše ctihodnosti, zástupce žalované strany je zatraceně zoufalý a zasloužil by vyhodit ze soudní síně.“

Nick Gaines, Yukin zástupce a pravá ruka, k ní postrčil blok. Byl nadaný kreslíř a několika tahy zachytil vytáhlého Phila Hoffmana, jak se drží za krk, a Yuki s tělem z několika čar držící v ruce prak. Pod obrázkem bylo napsané: „A máš to!“

Yuki strčila blok zpátky před Gainese. Pochopila, jak to myslel. Porota ji bude mít radši jako oběť Hoffmanovy rány pod pás. Tu urážku překousne. V duchu si připomněla: „Nedovol, aby tě viděli, jak se potíš.“

Postavila se a řekla: „Vaše ctihodnosti, připomněl byste prosím porotě, že úvodní řeči nejsou důkazy?“

„Považujte to za provedené,“ povzdechl si LaVan.

Yukin první svědek byl uniformovaný policista, který reagoval na hlášení vysílačkou o střelbě v domě Martinových. Strážník Patrick Lawrence dosvědčil, že byl o jeden dva bloky dál a se svým parťákem na místo dorazil jen pár minut po hlášení. Řekl, že vyslechl doktorku Martinovou a dělal jí společnost, dokud nepřijela záchranka a vyšetřování nepřevzali detektivové Chi z oddělení vražd a poručík Clapper z jednotky pro průzkum místa činu.

Yuki ho dovedla k prohlášení, že doktorka Martinová ovládala své emoce a že díky rychlému příjezdu strážníka Lawrence neměla čas umýt si ruce nebo uklidit místo činu.

Poté co strážník Lawrence odešel z místa pro svědky, předvolala Yuki soukromého detektiva Josepha Podestu a ten složil přísahu. Podesta byl upravený a příjemně vypadající muž přes padesát, kterého si Dennis Martin najal, aby sledoval jeho ženu.

Yuki se zeptala Podesty na jeho doporučení a on řekl porotě, že pracoval dvanáct let jako vyšetřovatel okresního prokurátora v Sacramentu a potom dvacet let jako soukromý detektiv nejprve v Chicagu a momentálně v San Francisku.

„Proč si vás Dennis Martin najal, pane Podesto?“ zeptala se Yuki.

„Pan Martin věděl, že jeho žena má milence, a přál si, abych je vyfotografoval pokud možno in flagranti.“

„Udělal jste snímky obžalované s jejím milencem?“

„Ano, udělal.“

„Zjistil jste ještě něco jiného za tu dobu, co jste doktorku Martinovou sledoval?“ zeptala se Yuki.

„Ano.“

„Povězte nám prosím, co jste zjistil.“

„Když jsem Candace Martinovou jednoho večera sledoval, setkala se s mužem, který je podle mých informací nájemný vrah.“

V hledišti to zašumělo a Hoffman vyskočil na nohy s námitkou.

„Vaše ctihodnosti, tohle je pouhá zpráva z druhé ruky. Jak může svědek vědět, že ten muž, jehož údajně viděl, byl nájemný vrah? Pokud si byl tak jistý, proč nezavolal policii? Místo toho prokuratura využívá tohoto mimořádně pochybného svědectví, aby pošpinila pověst vážené lékařky. Jaký tohle dává smysl?“

Soudce utišil síň dvěma silnými údery kladívkem a řekl: „Rád bych si to poslechl, pane Hoffmane.“

Když mohla Yuki znovu promluvit, řekla: „Můžete dokázat, že k tomu setkání došlo, pane Podesto?“

„Sledoval jsem doktorku Martinovou od jejího domu v St. Francis Wood do Hunters Pointu, konkrétně do Davidson Avenue. To je slepá ulice. Na konci té ulice, kde ji křižuje nadjezd dálnice I-280, parkovalo SUV Toyota, poslední model. Je to nebezpečná čtvrť, ale podařilo se mi ji sledovat nepozorovaně.“

„Pokračujte, pane Podesto.“

„Ta schůzka byla zjevně tajná,“ pokračoval Podesta. „Vyfotografoval jsem doktorku Martinovou, jak nastupuje do toho SUV. Když jsem pak snímek stáhl do počítače, napadlo mě, že jsem toho muže už někde viděl.“

„A co se stalo pak?“

„Čtrnáct dní nato byl Dennis Martin zavražděn.“

„Co jste udělal, pane Podesto?“

„Porovnal jsem snímek toho muže z SUV se snímky v seznamu nejhledanějších zločinců FBI. Podle mého názoru byl ten muž, kterého jsem viděl mluvit s doktorkou Martinovou, Gregor Guzman.“

„A proč je pan Guzman na seznamu FBI?“

„Vaše ctihodnosti. Je svědek agent FBI? Co to –?“

„Posaďte se, pane Hoffmane. Svědek může odpovědět na základě toho, co ví.“

„Gregor Guzman je hledaný pro podezření ze spáchání vraždy zde v Kalifornii i v několika dalších státech. Nikdy nebyl zatčen. Třikrát jsem kontaktoval FBI, ale nikdo se mi neozval.“

Yuki ukázala fotografii Candace Martinové sedící v tmavém voze s proplešatělým mužem s chomáčem vlasů nad čelem. Byla to zrnitá fotografie pořízená za tmy teleobjektivem, ale vypadala tak, jak ji Podesta popsal.

„Děkuji vám,“ řekla Yuki. „To je vše, pane Podesto.“

Kapitola 20

„Smím přistoupit, Vaše ctihodnosti?“ zeptal se Hoffman strnule.

Soudce pokynul oběma právníkům, aby přišli k němu, a řekl: „Prosím, pane Hoffmane.“

„Vaše ctihodnosti, tento svědek je soukromý detektiv. Není dokonce ani policista. Jeho výpověď je založená na domněnkách. Kde je ten takzvaný nájemný vrah? Proč není na seznamu svědků on? Jak můžeme vědět, proč se moje klientka s tím mužem setkala či zda je ten člověk tím, co o něm svědek říká?“

„Slečno Castellanová?“

„Pan Podesta netvrdil, že svědčí jako znalec. Sledoval obžalovanou, která nasedla do auta s někým, kdo mu připomínal Gregora Guzmana. Pan Podesta vyfotografoval jejich tajnou schůzku. Porovnal snímek toho muže v SUV s fotografiemi Gregora Guzmana zveřejněnýma FBI. Našel shodu – podle jeho názoru. To je celé svědectví.“

„Pane Hoffmane, slyšel jsem vás. Teď prosím proveďte křížový výslech svědka,“ řekl LaVan.

Phil Hoffman oslovil Josepha Podestu ze svého místa vedle své klientky, čímž se porotě snažil ukázat, jak malou váhu tomuto svědkovi přikládá.

„Pane Podesto, nevím, kterou částí té vaší smyšlené historky mám začít. Ano, už to mám,“ řekl, než Yuki stačila něco namítnout.

„Zaprvé, pracoval jste někdy pro FBI?“

„Ne.“

„Prodělal jste nějaký zvláštní výcvik v identifikaci nájemných vrahů?“

„Mám velmi dobré oko.“

„Na to jsem se neptal, pane Podesto. Prodělal jste nějaký zvláštní výcvik v identifikaci nájemných vrahů? Sejmul jste tomu muži otisky prstů? Získal jste jeho DNA? Máte nahrávku toho údajného rozhovoru?“

„Námitka,“ ozvala se Yuki. „Na kterou otázku pana obhájce má svědek odpovědět?“

„Všechny je beru zpět,“ řekl Hoffman, „ale vznáším námitku proti tomuto důkazu. Kvalita té fotografie je podezřelá a nic to nedokazuje. Vlastně vznáším námitku proti celému svědectví a navrhuji, aby bylo vyškrtnuto ze zápisu.“

„Zamítá se,“ řekl soudce. „Pokud jste již skončil s výslechem svědka, pane Hoffmane, může odstoupit.“

Kapitola 21

„Obžaloba předvolává Ellen Laffertyovou,“ oznámila Yuki.

Dveře v zadní části soudní síně se otevřely a vstoupila pohledná hnědovláska něco přes třicet, oblečená v přiléhavém modrém kostýmu a blůze s mašličkou u krku. Prošla brankou k místu pro svědka, kde složila přísahu.

„Zaměstnává vás Candace Martinová a zesnulý Dennis Martin?“ zeptala se Yuki svědkyně.

„Ano.“

„Jakou práci pro ně děláte?“

„Jsem chůva. Pracuji přes den a bydlím mimo jejich dům.“

„Jak dlouho už pracujete u Martinových?“ pokračovala Yuki.

„Asi tři roky.“

Yuki povzbudivě přikývla. „V jakém stavu bylo podle vašeho názoru manželství Martinových?“ zeptala se.

„Jedním slovem v katastrofálním,“ odpověděla Laffertyová.

„Mohla byste použít více slov?“

„Nenáviděli se,“ řekla chůva. „Dennis se chtěl s Candace rozvést a ona kvůli tomu zuřila. Jednou se mi svěřila, že si myslí, že rozvod bude ošklivý. Že ublíží dětem stejně jako jejímu postavení v lékařské komunitě.“

„Chápu,“ řekla Yuki. Svědkyně popisovala manželství udržované pohromadě spíš praktickými argumenty než láskou a Yuki věděla, že tomu bude porota rozumět.

„Byla jste v domě Martinových toho dne, kdy byl Dennis Martin zavražděn?“

„Ano, byla,“ řekla Laffertyová. Až do toho okamžiku nespustila zrak z Yuki, ale teď obrátila pohled na obžalovanou.

„Stalo se toho večera něco mimořádného?“

„Rozhodně.“

„Pokračujte, prosím.“

Laffertyová se obrátila zpátky k Yuki.

„Připravovala jsem se k odchodu. Bylo šest hodin a já se měla ve čtvrt na sedm sejít s kamarádkou v čínské restauraci Dow’s Imperial. Nějakou dobu jsme se neviděly a těšila jsem se na to, až si popovídáme.“

„Pokračujte,“ pobídla ji Yuki.

„Zrovna jsem si malovala rty, když přišla domů doktorka Martinová. Měla ve tváři divný výraz. Nepřítomný… nebo snad popuzený. Šla jsem do její kanceláře, abych se zeptala, jestli je všechno v pořádku, a když jsem vstoupila, dávala do zásuvky psacího stolu pistoli.“

„Víte jistě, že to byla pistole?“ zeptala se Yuki.

„Naprosto.“

„Zmínila se před vámi někdy doktorka Martinová, že by chtěla svého muže vidět mrtvého?“

„Mnohokrát. Ani to nespočítám.“

„Ani to nespočítám,“ zopakovala Yuki významně pro porotu.

„A řekl vám pan Martin, co cítí ke své ženě?“

„Povídal, že je chladná. Říkával, že jí nedůvěřuje.“

„Děkuji vám, slečno Laffertyová. To je vše.“

Hoffman vstal a jeho židle hlasitě zaskřípala o dubovou podlahu. Dal si ruce do kapes a přistoupil ke svědkyni, která strnula a vzhlédla k němu.

„Ellen. Mohu vám říkat Ellen?“

„Byla bych raději, kdybyste zůstal u příjmení.“

„Omlouvám se. Takže slečno Laffertyová. Domníváte se, že doktorka Martinová zabila svého manžela?“

„Nevím. Možná.“

„Takže pokud jste si myslela, že se doktorka Martinová chystá spáchat vraždu a viděla ji se zbraní v ruce, proč jste nezavolala policii?“

Yuki sledovala, jak se oprávněné rozhořčení slečny Laffertyové mění ve výraz žalu.

Řekla, skoro jako by prosila Hoffmana a porotu o pochopení: „Toho večera jsem na ni nemyslela. Spěchala jsem. Při zpětném pohledu je mi jasné, že jsem měla zavolat policii nebo varovat pana Martina. Kladu si to celé za vinu. Kdybych byla něco udělala, mohl být pan Martin ještě naživu a děti by stále měly otce.“

Vzduch prořízl jako siréna chlapecký hlas: „Ellééén!“

Svědkyně se na své židli naklonila dopředu a zavolala přes soudní síň: „Duncane. Jsem tady, zlatíčko!“

V tom okamžiku soudci LaVanovi povolily nervy.

Kapitola 22

Yuki vyjela výtahem do kanceláří okresního prokurátora. Hlavou se jí stále honil chlapcův křik a reakce soudce LaVana.

Proboha. Bylo to, jako by Duncan Martin vykřikl: „Už mě nebijte!“ Existovala slušná šance, že Hoffmanův trik na získání sympatií poroty zabral.

Yuki nechala kufřík ve své kanceláři bez oken, zamířila k rohové kanceláři s výhledem na Bryant Street a zaklepala na otevřené dveře.

Leonard Parisi, zástupce okresního prokurátora a její přímý nadřízený, ji vyzval, aby šla dál a posadila se.

Parisi měl kvůli svým hustým rudým vlasům a neotřesitelnému odhodlání přezdívku Červený pes. Byl to podsaditý padesátiletý muž s hrubou pletí a ucpanými tepnami, ale výraz v jeho tváři byl prostě krásný.

Usmíval se. Na ni.

„Dnes ráno jsem tam nakoukl. Viděl jsem váš výslech toho soukromého očka. Skvělá práce, Yuki,“ řekl. „Udělala jste na mě dojem.“

„Díky, Lene. LaVan si nás před chvílí zavolal do své kanceláře,“ řekla Yuki a posadila se do křesla před jejím stolem.

„Opravdu? O co šlo?“

„Hoffman vzal do soudní síně děti obžalované, částečně aby získal sympatie poroty, částečně aby mnou otřásl. Vznesla jsem námitku, ale LaVan ji zamítl.

Takže jsem předvolala chůvu Martinových a ta řekla, že kdyby na Candace zavolala policii, Dennis by ještě žil. A Lene, ten malý kluk zaječel, jako když ho na nože berou. A chůva na něho ze svědecké lavice křikla: ‚Tady jsem, zlatíčko!‘“

„No tedy…,“ zamumlal Parisi účastně.

„Přelíčení bylo odročeno na zítřek. Soudce řekl mně a Hoffmanovi: ‚Vy dva, uvidíme se vzadu.‘ Pak Hoffmanovi oznámil, že jestli ty děti ještě jednou přivede, nechá je vykázat ze soudní síně.“

„Dobře. LaVan nežertuje.“

„Lene, povězte mi, co si o tom myslíte,“ požádala Yuki svého šéfa. „Hoffman za mnou pak přišel a řekl: ‚Víte, svědectví Ellen Laffertyové byla jen snůška lží.‘ Já na to: ‚No při křížovém výslechu se to rozhodně neukázalo.‘ Hoffman o tom se mnou chtěl mluvit, ale neměla jsem čas. Věděla jsem, že to budou jenom nějaké kecy.“

„Samozřejmě. Snaží se vám poplést hlavu, Yuki. Podkopat sebevědomí, ten parchant. Ale teď z jiného soudku. Chtěl jsem vám něco povědět: Craig Jasper odchází. Koncem měsíce se stěhuje do San Diega.“

Craig Jasper byl zářivá hvězda oddělení a Parisiho chráněnec. Yuki řekla Červenému psovi, že je jí to líto, ale on nad tím jen mávl rukou.

„Vidím v tom příležitost pro vás, Yuki. Jenom potřebujete pár skalpů na opasek.“

Yuki se rozzářila a přikývla. Moc ráda by povýšila, už bylo načase. Případ Martinových byl náhle ještě důležitější než před minutou.

„Mám z toho případu dobrý pocit,“ řekla a zvedla se k odchodu.

„Já taky,“ řekl Červený pes. A znovu se usmál.

Yuki si na toaletě na konci chodby opravila make-up. Byla nadšená z vyhlídky na novou práci a větší zodpovědnost, ale také to znamenalo větší stres. A o ten už teď neměla nouzi.

Navíc ji čekala schůzka s mužem, který byl na ni snad až moc úžasný. Doufala, že se dokáže uklidnit a moc nemluvit, aby ho nezastrašila.

Měli hodně společného. Ten muž byl policista.

Kapitola 23

Už jsem toho dne skončila v práci, když mě na celodenním parkovišti před Barákem zastihl Phil Hoffman. Mám Hoffmana ráda, přestože je jeho prací osvobozovat vrahy, úchyly a jiný lidský odpad. Je to jeden z mála obhájců, kteří dokážou dělat svou špinavou práci a netvářit se u toho samolibě.

Na druhou stranu s Hoffmanem právě bojovala na život a na smrt moje kamarádka Yuki.

„Zdravím, Phile,“ řekla jsem, když zajel se svým autem vedle mého zaparkovaného exploreru. Sundala jsem si sako a hodila ho na zadní sedadlo.

„Lindsay, potřebuji vaši pomoc.“

„Nemůžeme si promluvit zítra? Mám za sebou pekelný den,“ řekla jsem a pomyslela na desítky hodin v kuse, během nichž jsme se snažili najít miminko Avis Richardsonové.

„Zdržím vás jen minutku.“

„Tak dobře. Mluvte.“

„Víte o Candace Martinové?“

„Jistě. Na případu Dennise Martina pracoval můj kolega Paul Chi. A teď na něm samozřejmě dělá Yuki.“

„Ano. Přesně tak,“ řekl Hoffman a postavil kufřík na asfalt. Prohrábl si rukou vlasy. „Objevilo se něco nového, týká se to výpovědi jednoho ze svědků. Žádal jsem Yuki, aby mě vyslechla, ale jsem její nepřítel. Nebude věřit ničemu, co řeknu.“

„Phile, proč prostě nepovíte, co máte na srdci, u soudu?“

„Pokud by se mi podařilo probrat to s Yuki mimo soudní síň, bylo by to pro všechny zúčastněné lepší. Ta nová informace, kterou mám, obrátí proces vzhůru nohama. Povím to na rovinu. Projednání bude zamítnuto a vy budete hledat nového vraha Dennise Martina.“

Mozek se mi rozběhl na plné obrátky. Slyšela jsem, co mi Hoffman říká, ale nechápala jsem ani slovo. „Jak vám můžu pomoct?“

„Chci, abyste si promluvila s mou klientkou.“

„Já?“

„Ano. A pak se vám třeba podaří přimět Yuki, aby mě vyslechla.“

„Takže jestli tomu dobře rozumím, tohle je ten složitější způsob, jak donutit Yuki, aby vám věnovala pozornost.“

Všechno na Hoffmanové žádosti bylo nevhodné. Osobně jsem na tom případu nepracovala a on obcházel všechny v celé Budově spravedlnosti. Ale Paul Chi spadal pode mě. Byla jsem to já, komu mělo dělat starosti, že má sanfranciská policie a okresní prokuratura možná v cele předběžného zadržení nepravého pachatele.

Hoffmanova žádost mě znepokojila. Ale kdyby se to provedlo mimo záznam… neoficiálně…

Phil Hoffman konečně získal mou pozornost.

Kapitola 24

Inspektor Paul Chi je nefalšovaný génius a celoživotní student chování zločinců. Bylo těžké uvěřit, že by za vraždu Dennise Martina zatkl nepravého člověka.

Tak o co Hoffmanovi jde?

Nechala jsem Joeovi vzkaz, že se opozdím, a vrátila se ve svých stopách proti proudu zaměstnanců ministerstva spravedlnosti vycházejících ze vstupní haly budovy na čísle 850 Bryant Street.

Chi a McNeill byli s Bradym v rohové kanceláři, když jsem zaklepala na sklo. Brady na mě mávl, abych šla dál, a Cappy McNeill povstal a zatáhl břicho, abych se kolem něho mohla protáhnout, a pak mi nabídl svou židli. McNeill mě převyšuje o pět let jak věkem, tak služebně. Není ambiciózní, ale je vytrvalý. Má dobré instinkty, je zkušený a dostal už spoustu darebáků.

Co se týkalo Bradyho, toho jsem už viděla v situaci, kdy se postavil vrahovi, který neměl co ztratit. Brady měl kuráže na rozdávání, ale byl v San Francisku nový. Neznal se s Paulem Hoffmanem a nevelel oddělení vražd v době, kdy byla Candace Martinová vyšetřována pro vraždu.

Stáhla jsem si znovu vlasy do ohonu a přeříkala rozhovor, který jsem měla s Hoffmanem na parkovišti. „Jde o to, že Hoffman tvrdí, že byl z vraždy obviněn nepravý člověk. Tvrdí, že bychom měli stáhnout obvinění, znovu otevřít případ a zatknout skutečného vraha Dennise Martina.“

„Opravdu? A kdo to podle Hoffmana udělal?“ zeptal se mě Chi.

„Hoffman tvrdí, že mi to poví jeho klientka.“

„Sakra, Lindsay,“ zavrčel McNeill. „Candace Martinové je jasný pachatel. Hoffman je v koncích a zkouší každou fintu, kterou dokáže vymyslet. Ale musím uznat, že je nápaditý.“

„Tenhle případ se vyřešil skoro sám,“ ozval se Chi. „A pak se převázal červenou mašlí.“ Začal odpočítávat na prstech fyzické důkazy: zbraň, otisky, stopy po střelném prachu.

„Chceš snad říct, že nebyl ještě nikdy odsouzen nevinný člověk?“ zeptala jsem se ho.

„O co vám vlastně jde, seržantko? Nechápu to,“ řekl Brady. Napsal textovou zprávu, zaklapl mobil a upřel na mě pohled.

„Kolik hodin jste pracovala z uplynulých čtyřiadvaceti?“

„Nepočítala jsem to.“

„Já ano. Dělala jste osmnáct hodin v kuse. Případ Dennise Martina byl uzavřen – tak před rokem? Teď je to na justičním systému. Takže jeďte domů, Boxerová. Prospěte se. A zítra trochu pohněte s případem Richardsonové.“

Cítila jsem, jak se mi staví do pozoru chloupky na zátylku. Bylo to poprvé, co se Chi a McNeill takhle postavili proti mně. Kvůli novému poručíkovi? Nevěděla jsem, zda se tím prostě jen nechce zabývat – nebo jestli má pravdu.

Rozhodila jsem ruce, řekla „dobře“ a znovu odešla z místnosti mužstva. Ze schodiště jsem zavolala Hoffmanovi a sdělila mu, že se s ním za pět minut setkám v šestém patře.

Poděkoval mi a dodal: „Nebudete litovat.“

Už jsem litovala. Hoffmanova historka mě zaujala a teď jsem neuposlechla svého šéfa, aniž bych tím mohla něco získat.

Kapitola 25

V Baráku jsou dvě vězení a ke každému vede ze vstupní haly zvláštní výtah. Vězni čekající na proces jsou držení v šestém patře, kde jsem se sešla s Philem Hoffmanem.

Z Hoffmanovy tváře jsem vyčetla úlevu, že mě vidí, ale žaludek se mi sevřel úzkostí. Nepatřila jsem tam, tohle jsem neměla dělat. Nebyla to moje práce.

„Díky, že jste přišla, Lindsay,“ řekl Hoffman. Dveře zabzučely a my zamířili pochmurnými, příliš osvětlenými chodbami k návštěvní místnosti používané vězni a jejich právníky.

„Tohle dělám ve svém volném čase, Phile. Není na tom nic oficiálního.“

„Chápu to a vážím si toho.“

Okamžik nato přivedla dozorkyně do místnosti Candace Martinovou. Měla na sobě oranžovou vězeňskou kombinézu a nějak se jí podařilo, že jí slušela. Nebyla nalíčená a vypadala na míň než na svých čtyřicet. Hoffman nás představil a všichni jsme se posadili.

„Candace, povězte seržantce Boxerové, co jste pověděla mně.“

„Zaprvé vám děkuji, že jste přišla, seržantko Boxerová,“ řekla. „Vím, že tím Philovi prokazujete velkou službu.“

„Mám jenom pár minut.“

Candace Martinová přikývla a pokračovala: „Ellen bezostyšně lhala. Nikdy jsem ve své pracovně neměla zbraň. Přinesl ji k nám domů vrah,“ řekla. „Proč tedy Ellen lhala? Nedává to smysl, leda že by se mě snažila usvědčit.“

„Proč by to dělala?“ zeptala jsem se.

„Můj manžel byl pohledný a závislý na sexu. Ojel by i strom, kdyby dýchal. S oblibou mi říkával, že Ellen je ‚poklad‘, a zvědavě sledoval, jak se na to budu tvářit. Nikdy jsem mu však neposkytla to uspokojení, že bych nějak zareagovala.“

Candace Martinová sevřela na desce stolu ruce v pěsti. „Víte, na čem mi záleží, seržantko? Na dětech. Caitlin a Duncan Ellen milují. Chtěla jsem jí věřit, tak jsem jí věřila.“

Řekla jsem: „Nevím, kam tím míříte. Ať už bylo mezi Ellen Laffertyovou a vaším mužem cokoli, proč by se dopustila křivé přísahy? Proč by vás obviňovala z vraždy?“

„Myslím si tohle, seržantko. Nechápala jsem, proč Dennise někdo zabil. Ale dnes, když Ellen zbarvila vzduch doruda svými lžemi, mi to došlo.

Co když s ní Dennis spal? Co když jí slíbil, že se se mnou rozvede, a ona nechtěla čekat? Co když mu dala ultimátum a on ho nesplnil? Co když byla ona tím takzvaným vetřelcem, který zabil mého manžela?“

„To jsou samá ‚co když‘, ale důkazy žádné,“ namítla jsem. Vstala jsem a už jsem si představovala, jak odcházím z Baráku za svým manželem a nechávám tuhle pochybnou záležitost za sebou.

„Já vím, já vím,“ řekla Candace a složila hlavu do dlaní. „Je mi jasné, že je to jen spekulace, ale kdybyste věděla, jaký byl Dennis manipulativní parchant, chápala byste, že ji mohl využít k tomu, aby mě přivedl k zuřivosti – a mě využít k tomu, aby přivedl k zuřivosti ji.“

„Je mi líto, doktorko Martinová. Je to zajímavý příběh, ale nic víc,“ řekla jsem.

Chovala jsem se nekompromisně, ale začínala jsem s Candace Martinovou soucítit. Sama jsem už stála před soudem obviněná z neoprávněného zabití a opustili mě všichni, až na mého obhájce. Sympatizovala jsem s ní, a dokonce jsem ji začínala mít ráda.

Ale pořád to nebyla moje práce.

„Prosím, seržantko. Udělejte něco,“ řekla Candace Martinová, když jsem pokynula dozorkyni, aby otevřela dveře. „Já svého manžela nezabila. Ta holka se mi stará o děti, zatímco já sedím za mřížemi nebo bojuji u soudu o svůj život.“

Kapitola 26

Druhý den ráno jsme s Conklinem seděli v luxusním, dřevem obloženém apartmá hotelu Mark Hopkins, jednoho z nejelegantnějších a nejkrásnějších hotelů v San Francisku s výhledem na svět z vrcholku Nob Hillu.

Conklin vyslýchal Avis Richardsonovou, zatímco v pozadí postávali její zdrcení, téměř hysteričtí rodiče.

Conklin nebyl k Avis pouze laskavý, ale i upřímný, a já doufala, že jeho prvotřídní výslech přinese víc než její obvyklé „nic si nepamatuji“.

Více než tři dny poté, co byla přijata do nemocnice, byla stále duchem nepřítomná a uzavřená do sebe. Řeč jejího těla mi prozradila, že Conklina vlastně neposlouchá, že je duchem na odvrácené straně Měsíce.

Paul Richardson přestal přecházet po orientálním koberci a řekl: „Avis, snaž se, proboha. Dej inspektoru Conklinovi něco, s čím by mohl pracovat. Je to otázka života a smrti. Rozumíš mi? Rozumíš?“

Zazněl zvonek pokojové služby.

Sonja Richardsonová donesla dceři horkou čokoládu, pak mě odvedla stranou a řekla: „Avis není sama sebou. Normálně je pohotová, zábavná. Asi se nervově zhroutila. Proboha, nemůžu uvěřit, že jsme ji poslechli. Prosila nás, aby mohla zůstat tady, když byl Paul přeložen. Má tu kamarády a učitelský sbor v Brightonské akademii. Měli jsme pocit, že je v té škole v bezpečí.“

Vrátila jsem se do pokoje a posadila se kousek od Avis. Její oči byly prázdné. Prošla fyzickým utrpením. Její dítě zmizelo. A já odhadovala, že z toho viní sebe.

Ale proč nám nic neřekla o svém synovi? Měla klást spoustu otázek: Co děláme, abychom ho našli? Je ještě šance, že by mohl být naživu? Ale nezeptala se na nic.

Věděla snad, že je mrtvý?

Pohřbila ho sama?

Byl do toho hororového příběhu nějak zapletený otec dítěte?

Conklin zkusil jinou taktiku. Řekl: „Avis, vyhrožoval vám někdo? Řekl vám někdo, že když budete mluvit s policií, ublíží vašemu dítěti?“

Skoro jsem viděla, jak se jí nad hlavou rozsvítila žárovka. Avis obrátila oči nahoru a doprava a řekla: „Jo. Ten Francouz povídal, že moje miminko zabije, když budu mluvit s policií.“

V hlavě mi začal hlasitě vyzvánět můj alarm na žvásty.

Avis nám právě zalhala.

Vstala jsem z bohatě čalouněného křesla, vrhla na dívku na gauči stín své sto sedmdesát centimetrů vysoké postavy a řekla: „Musím si s Avis promluvit o samotě.“

Na celé tři vteřiny se rozhostilo ticho a pak Conklin řekl: „Pane a paní Richardsonovi, pojďme do vedlejší místnosti. Potřebuji nějaké kontaktní informace a tak dále.“

Když se pokoj vyprázdnil, dívka ke mně vzhlédla a já v jejích očích uviděla strach. Bála se mě. Třeba jí došlo, že Conklin je ten hodný polda a já ten zlý.

Pochopila to správně.

Řekla jsem: „Je načase mluvit, Avis. Chci najít tvoje dítě a zůstanu s tebou, tady nebo na policejní stanici, dokud mi nepovíš pravdu. Rozumíš?“

„To já jsem oběť!“ zasténala. „Někdo mě unesl. Nemůžete mě z ničeho obvinit.“

„Můžu tě obvinit ze spousty věcí. Můžu tě zadržet na osmačtyřicet hodin jako důležitého svědka. A nebudu ti nosit žádné horké kakao. Dám ti pořádně zabrat, a až budu unavená, povolám další tým drsných poldů.“

„Ne.“

„Ale ano. Právě teď moji kolegové získávají soudní příkaz na tvoje telefonní záznamy,“ oznámila jsem, zvedla křeslo a z výšky ho pustila na zem blíž ke gauči. „Dozvíme se jména všech, se kterými jsi mluvila v minulém roce. Něco najdeme.“

Ticho.

Její mlčení mě dohánělo k zuřivosti.

„Sakra, holka! Tvoje dítě zmizelo. Může být mrtvé. Jsi matka. Nikoho jiného nemá. A my taky ne. Takže dost hloupostí. Rozumíš?“

Avis Richardsonová vrhla kradmý pohled ke dveřím. „Oni mě zabijou,“ řekla.

Přešla jsem pokoj, zamkla dveře do vedlejší místnosti a znovu se posadila. Srdce mi bušilo, jako by se mělo roztrhnout.

Oči Avis Richardsonové se zalily slzami. Pak začala mluvit.

Kapitola 27

„Nechtěla jsem, aby rodiče věděli, že jsem těhotná,“ řekla Avis Richardsonová.

Choulila se na gauči s koleny přitaženými k bradě a zpod deky jí koukaly černě natřené nehty na nohou. „Před pár měsíci jsem na Prattslistu viděla jeden inzerát.“

Prattslist. Byla to virtuální nástěnka pro nabídku věcí a soukromou inzerci, která fungovala i jako zlaté stránky prostitutek, sexuálních delikventů a predátorů všech druhů slídících po kořisti.

„Pověz mi o tom inzerátu,“ vyzvala jsem ji.

„Stálo tam něco jako ‚Jsi těhotná? Pomůžeme ti od porodu po umístění dítěte u nových rodičů‘.“ Úkosem na mě pohlédla. „Tak jsem na to číslo zavolala.“

Potřásla jsem hlavou. Udělalo se mi zle z toho, že tahle dívka, která mohla mít tu nejlepší zdravotní péči na světě, zatajila své těhotenství před lidmi, kterým na ní záleželo. A pak svěřila svůj život do rukou nějakých darebáků. „Pokračuj,“ pobídla jsem ji.

Avis řekla, že jí telefon zvedl nějaký muž s francouzským přízvukem, který ji požádal, aby zavolala znovu, až dostane porodní bolesti. Slíbil, že jí připraví k podpisu nějaké papíry.

„Tvrdil, že je doktor a že porod bude stejně bezpečný jako v nemocnici. Ujistil mě, že adoptivní rodiče pečlivě prověřují. A řekl, že dostanu deset tisíc dolarů na předporodní náklady.“

Proboha. Avis Richardsonová své dítě prodala.

Byla jsem rozzuřená, frustrovaná a stále jsem doufala, že dítě ještě žije, ale nedala jsem na sobě nic znát.

„Ty jsi mu věřila, Avis?“ zeptala jsem se. „Neměla jsi žádné podezření?“

„Byla jsem vděčná.“

Nevěděla jsem, jestli jí mám jednu vrazit, nebo dělat jako by nic.

Avis Richardsonová věděla od samého začátku, co se s jejím miminkem stalo. Lhala policii a my nasadili polovinu svých sil do pátrání, které bylo jen ztrátou času.

No… aspoň že jsme fázi lhaní měli za sebou.

Avis měla jen dvě možnosti: povědět mi všechno, co ví, nebo přespat v cele předběžného zadržení.

Kapitola 28

Avis Richardsonová si olupovala lak na nehtech, zatímco mi vyprávěla, že dva měsíce po svém rozhovoru s „Francouzem“, jehož inzerát našla na Prattslistu, dostala první kontrakce. Znovu to číslo vytočila a domluvila se, že ji vyzvednou dva bloky od školy.

„Máš ještě to číslo?“

„Už to nikdo nezvedá.“

A vrátila se ke své historce.

„Byla jsem nervózní, že by mě mohl někdo zahlédnout, jak tam stojím na ulici,“ řekla. „Když to auto zastavilo, viděla jsem, že je to obyčejný sedan. Tmavý. Čistý. Rychle jsem skočila na zadní sedadlo.“

Auto z půjčovny, pomyslela jsem si.

Avis řekla, že vpředu seděli dva muži, ale obličeje měli ve stínu, a když byla uvnitř, viděla jim jen týly hlav. Nařídili jí, aby si lehla vzadu na podlahu a přikryla se dekou.

„Jak dlouho jste jeli?“ zeptala jsem se. „Neslyšela jsi něco, podle čeho bychom mohli poznat, kam tě odvezli?“

„Nevím, jak dlouho jsem v tom autě byla. Tak hodinu? Zapnuli rádio. Nějakou stanici s lehkou hudbou. Brzy poté jsem ucítila, jak se mi do boku zabodla jehla, rovnou přes tu deku. Pak už si jen pamatuji, jak mě vytáhli z auta a pomohli mi dojít k nějakému domu. Seržantko Boxerová, měla jsem hrozné bolesti.“

„Pamatuješ si něco o tom domě? Barvu? Sloh? Byl to činžovní dům?“

„Já nevím. Visela jsem těm mužům na pažích, dívala se na svoje nohy… Myslím, že jsem slyšela, jak se za mnou zabouchly dveře, ale pak jsem omdlela, a když jsem se probrala, měla jsem kontrakce každých pár minut.“

Povzdechla jsem si a potlačila vztek. Byl to hrozný příběh. Možná bylo pro to děvče opravdu nejlepší distancovat se od toho všeho tak, jak to udělalo.

„Když jsem se znovu probudila, svítilo mi do obličeje světlo,“ pokračovala Avis. „Bylo připevněné na dveřích. Jeden z těch reflektorů se stříbrným stínidlem ve tvaru mísy.“

Přikývla jsem a poznamenala si ten nepodstatný detail.

„Nikoho jsem neviděla, protože jsem byla oslněná a otupělá,“ řekla. „Dali mi napít vody z červené láhve s brčkem. Slyšela jsem to miminko plakat. Požádala jsem, zda bych ho mohla vidět,“ pokračovala lhostejným hlasem a tvářila se při tom jako na fotce na pas. „Řekli mi, že ne, že by mi to neprospělo a že je to zdravý chlapeček. A potom jsem se probrala až na té silnici.“

„Byla tma,“ vyprávěla Avis dál. „Nevěděla jsem, kde můžu být. Pak jsem uviděla ceduli Jezero Merced. Šaty jsem měla od krve a odporné. Na jednom keři jsem našla pláštěnku, tak jsem se svlékla a hodila ji přes sebe.“

Toho zeleného plastového ponča, jediného důkazu, který jsme měli, se její únosci ani nedotkli. Šestatřicetihodinová práce lidí v policejní laboratoři byla zbytečná.

„Mohli mě zabít,“ řekla.

Přikývla jsem. „Nejspíš si to teď nemyslíš, ale měla jsi štěstí.“

Dívčiny nejostřejší vzpomínky byly zcela k ničemu. Falešný francouzský přízvuk. Tmavý sedan. Stříbrná lampa. Červená láhev s brčkem. Zelená pláštěnka, se kterou pachatelé nepřišli do styku. Nic z toho nikam nevedlo.

Chápala jsem, proč Avis všechny více traumatizující vzpomínky potlačila.

Ale její pokračující nezájem o dítě mě šokoval. Vůbec jí na něm nezáleželo. Zato mně ano.

Musela jsem to miminko najít, živé či mrtvé.

„Víš, kde je tvoje dítě?“

„Ne.“

„Byla jsi ke mně upřímná?“

„Ano, přísahám,“ odpověděla Avis.

Můj instinkt selhal. Nepoznala jsem, jestli lhala, nebo ne. Ale byl tu ještě jeden směr výslechu, jímž jsem se dosud nevydala.

„Kdo je otec tvého dítěte?“ zeptala jsem se.

Kapitola 29

Brightonská akademie se nachází v oblasti Presidio Height, trochu stranou, zčásti ukrytá za stromy a čtvrtí ospalých ulic lemovaných viktoriánskými domy. Bylo překvapení zahnout za roh a uvidět čtyři hezké kamenné budovy postavené do čtverce okolo kampusu s pečlivě posekanými trávníky zdobenými umělecky ostřihanými zimostrázovými keři a živými ploty.

Někteří středoškoláci hráli pozemní hokej a tenis, jiní posedávali ve skupinkách na lavičkách nebo polehávali pod stromy na nádvoří.

Celé to tam bylo cítit zelení. Zelení z bankovek.

Bylo to jako Bradavice pro skutečně velmi bohaté.

Conklin a já jsme se ohlásili v administrativní budově, kde jsme se setkali s děkanem Hanoverem, statným mužem v růžové košili s puntíkovanou kravatou pod modrým sakem.

Pověděli jsme mu o vyšetřování možného únosu Avis Richardsonové a zmizení jejího dítěte. Hanover se potil za chladného dne a já věděla proč. Děkan měl velký problém.

„Tohle je horší než noční můra,“ řekl mi Hanover. „Ta chuděra. A jejich rodiče se s námi samozřejmě budou soudit až do soudného dne.“

Získali jsme od děkana souhlas oprávněného zástupce vyslechnout Avisina přítele E. Lawrence Fostera a šest jejích nejlepších přátel.

„Povězte mi o těch dětech,“ vyzvala jsem ho.

„Foster je průměrný chlapec, přátelský. Rodiče vlastní nějaký časopis v New Yorku. Má hodně kamarádů, ale musím přiznat, že o jeho vztahu s Avis nic nevím.“

Hanover nás stručně informoval o ostatních dětech. Ve všech případech šlo o potomky bohatých rodičů, kteří žili v jiných státech nebo v zahraničí. Avisina spolubydlící Kristin Bealeová nebyla výjimkou. Její rodiče byli v armádě a sloužili v zámoří.

Opustili jsme zpoceného děkana, vyšli klenutým kamenným vchodem z administrativní budovy a zamířili po jedné z pěšin lemovaných živými ploty k hlavní budově.

„Nechceš být pro jednou hodný polda?“ zeptal se mě Rich.

„Byla bych, kdybych to uměla,“ odpověděla jsem.

Kapitola 30

Larryho Fostera jsme našli v supermoderní laboratoři v jižním křídle školy. Byl takový, jak ho děkan popsal: přátelský, pohledný student desátého ročníku z Východního pobřeží. Byl úhledně oblečený do školní uniformy skládající se ze saka, kravaty, šedých kalhot a drahých tenisek.

Pozvali jsme Larryho do prázdné třídy a posadili se. Vyslala jsem modlitbu, aby ten puberťák věděl něco, co by nás dovedlo k jeho synovi.

„Myslíte si, že já jsem otec? To nejsem,“ prohlásil Larry Foster. Vytřeštil své ospalé šedé oči a spodní ret se mu roztřásl. „Avis a já jsme kamarádi. To je všechno.“

„Tak kamarádi,“ utrousil Conklin. „Avis říkala, že je mezi vámi něco víc. Proč by lhala?“

„Nevím, proč lhala. Nikdy jsme spolu nic neměli, nikdy,“ trval mladík na svém. „Vlastně jsem k Avis ani nic takového necítil, přísahám.“

„Věděl jsi, že je těhotná?“ zeptala jsem se.

„Jo, asi od minulého týdne, ale nikomu to neprozradila. Avis říkala, že to dítě nosí pro nějaký neplodný pár. Řekl jsem jí, že je toho plná, a ona opáčila: ‚Jo, plná dítěte.‘ A později mě napadlo, že mi už pár dní nezavolala. Je v pořádku?“

„Máme důvod věřit, že Avis otěhotněla normální cestou,“ ozval se Conklin. „Pokud je to pravda, koho bys tipoval jako nejpravděpodobnějšího otce?“

„Netuším. Ani jsem nevěděl, že s někým chodila,“ odpověděl kluk.

Další byl na řadě Brandon Tucker, mladík s budoucností profesionálního fotbalisty. Byl vyšší než já a měl odzbrojující šibalský úsměv. Spoustu jeho fotek jsem viděla na Avisině profilu na Facebooku.

Je tenhle kluk otcem dítěte Richardsonové?

Po úvodním představení jsem se Tuckera zeptala, co ví o Avis – o jejím těhotenství, miminku a o tom, kde byla v minulých třech dnech.

„Paní, já o tom děcku nevím vůbec nic,“ odpověděl Tucker. „Jen jsem slyšel, že byla těhotná, tak před týdnem. A úplně mě to šokovalo. Avis je moc tichá holka. A dost silná. Jenom jsem si myslel, že ještě přibrala.“

„A co pro tebe znamenala?“ zeptala jsem se. „Měla tě na svém seznamu přátel na Facebooku.“

„Jako kdyby to něco znamenalo. Požádala mne, jestli si mě tam může přidat. Souhlasil jsem. Dřív mi pomáhala s francouzštinou,“ zasmál se. „Jednou za čas mě učila na zkoušku. Platil jsem jí od hodiny. Za učení,“ dodal.

„Vyspal ses někdy s Avis?“ chtěl vědět Conklin.

Mladík se zatvářil uraženě.

„Já? Ne, sakra. Není můj typ, člověče. Neudělal bych to, ani kdybych byl opilý – prostě není můj typ.“

„A kdo je tvůj typ?“ zeptala jsem se.

„Larry Foster, jasné?“

Použili jsme tu samou třídu k výslechu dalších tří studentů – a tou dobou už všichni věděli, proč tam jsme. Ani jedno z těch dětí nepřiznalo, že by vědělo o Avisině těhotenství dříve než před týdnem, a nikdo neznal totožnost otce dítěte.

Opakovaně jsme slyšeli, že byla tichá, inteligentní, nijak zvlášť oblíbená, ale ani žádný vyvrhel. Měla dobré známky a starala se o své.

Dokonce ani dívky, na které jsme při výslechu naléhaly, aby nám pomohly dítě najít, tvrdily, že o něm nemají nejmenší ponětí.

„Věřila bys tomu?“ obrátil se ke mně Conklin, když ze třídy vyšlo poslední dítě. „Škola jako tahle, a Avis byla devět měsíců těhotná, aniž by to někdo tušil.“

„Připomnělo mi to něco, co jsem kdysi slyšela,“ řekla jsem svému parťákovi. „Jak poznáš, když puberťák lže?“

„Jak?“ zeptal se Conklin.

„Chvějí se mu rty.“

Kapitola 31

Avis a Kristin Bealeová spolu bydlely v jednom pokoji rok. Bylo logické, aby její spolubydlící vzhledem ke každodennímu kontaktu věděla o Avis nejvíc. Napadlo mě, že by mohla moc dobře vědět, o čem Avis přemýšlela, co dělala a co plánovala pro sebe a své dítě.

Kristin Bealeová byla naše největší naděje – a možná poslední.

Conklin zaklepal na táflované dveře v chodbě, která jimi byla lemovaná. Nějaký hlas zvolal: „Dále.“

Vstoupili jsme a přivítal nás pach marihuany.

Pokoj na kolejích byl právě dost velký na dvě postele, dva prádelníky a dva psací stoly. Byl z něj výhled na Presidio a já spatřila nad korunami stromů stříbrný pruh zátoky.

Naše pohledy však upoutala Kristin Bealeová.

Ležela na zádech na sedátku v okně, dlouhé nohy pokrčené a bosá chodidla položená na zdi. Byla hezká, měla rozcuchané tmavohnědé vlasy a na sobě legíny a pánskou košili od obleku. Do uší ji vedly bílé dráty.

Dívka se polekala, když nás uviděla, natáhla nohy, posadila se a vyndala z uší sluchátka. I z pěti metrů jsem rozeznala, že má Kristin Bealeová rozšířené zorničky.

Také jsem se rozhlédla po pokoji.

Kristinina strana vypadala jako po tornádu nebo divokém mejdanu. Podlahu kolem neustlané postele pokrývalo rozházené oblečení, knihy a obaly od čokoládových tyčinek.

Drahá, Avisina strana byla uklizená jako bankéřův stůl. Na polštáři na posteli bylo vyšité písmeno A a na prádelníku stála fotografie rodiny Richardsonových.

Avisina vestavěná šatní skříň byla otevřená. Rychle jsem prohlédla šaty a zjistila, že je má ve dvou velikostech. V osmičce a extra velké.

Její počítač na stole byl vypnutý, ale bez soudního povolení jsme se ho nesměli dotknout.

„Je Avis v pořádku?“ zeptala se Kristin tónem, který mi prozradil, že je jí to úplně jedno.

„Je s rodiči,“ odpověděla jsem. „Je jí dobře, ale hodně si vytrpěla. Kristin, nevolala ti Avis nebo nepsala? Snažíme se najít její dítě.“

„Dítě? O žádným dítěti nic nevím.“

„Avis byla devět měsíců těhotná,“ řekla jsem. „Vídala ses s ní každý den. Pokud nejsi slepá, musela jsi poznat, že byla těhotná.“

„No nepoznala jsem to,“ odsekla dívka. „Dost ráda jedla a necvičila.“

Obrátila jsem se ke Conklinovi a řekla: „Víte, inspektore, už mám plné zuby toho, jak mi ty děti lžou do očí.“

„Myslím, že nechápou, že jsme z oddělení vražd,“ řekl. „Třeba si myslí, že když chodí do škol pro boháče, zákon na ně nemůže.“

Dívka na nás teď zírala, přeskakovala pohledem z jednoho na drahého, a nakonec ho upřela na jedno místo na podlaze. Sledovala jsem její pohled k hromadě špinavého prádla a pod jednou ponožkou spatřila růžek igelitového sáčku.

Řekla jsem Conklinovi: „Máš pravdu. Jsou zkažené. Žijí v odděleném vesmíru. Vesmíru, kde tohle,“ odstrčila jsem ponožku stranou špičkou nohy, „několik gramů marihuany, není nezákonné. Ale samozřejmě to je přechovávání nelegální látky a v tomhle případě, vzhledem k tomu, kolik jí tady máš, Kristin, si myslím, že jde dokonce o přechovávání s úmyslem prodeje.“

„To není moje. Nikdy jsem to neviděla.“

Musela jsem se zasmát. Bylo to půl metru od její postele a ona to nikdy neviděla.

„Já říkám, že je to tvoje tráva a tvoje moč prokáže, že jsi ji kouřila.“

Sáhla jsem pod bundu pro pouta a dívka couvla.

„Kristin Bealeová, jste zatčena pro držení omamné látky.“

„Ne… to si snad děláte srandu? Vždyť mě odsud vyrazí. Dobře, dobře, dobře. Ta co chcete vědět?“

„Kde je to dítě?“

„Nevím.“

„Kdo je otcem Avisina dítěte?“

„Nikdy mi to neprozradila. Mluvím pravdu.“

„Někdo jí ho udělat musel,“ poznamenal Conklin.

„Občas si s nějakým klukem vyšla, ale ne pravidelně.“

„Další lži,“ řekla jsem. „Ale na stanici nám povíš pravdu. A samozřejmě budeme muset zavolat tvým rodičům.“

„Myslím, že to byl ženatý muž!“ křikla na mě dívka. „Heleďte, ona mi to neřekla. Jednou jsem se jí zeptala, jestli není těhotná. Řekla mi: ‚Nechci o tom mluvit.‘ Zeptala jsem se jí, jestli není její tajný milenec ženatý, a ona se na mě zamračila. Takhle. A požádala mě, abych o tom s nikým nemluvila. A to je všechno, co vím, všechno! Už nikdy o tom děcku nemluvila. Třeba se svěřila Larrymu Fosterovi. Ti dva si byli dost blízcí.“

Kapitola 32

Položila jsem na Kristinin stůl navštívenku a požádala ji, aby mi zavolala, kdyby ji napadlo cokoli, co by tomu miminku mohlo zachránit život. Spláchla jsem marihuanu do záchodu o kus dál na chodbě a pak jsme s mým parťákem odešli z kolejí. Puberťáků jsme měli plné zuby.

Během těch šesti hodin, které jsme strávili výslechy Avisiných přátel v Brightonské akademii, nesčetněkrát volali její rodiče. Nic jsem pro ně neměla, tak jsem nechala hovory padat do hlasové schránky. Ale když jsme odjížděli s prázdnýma rukama z kampusu, zavolal Brady.

Zvedla jsem to při třetím zazvonění.

Poručík zněl podrážděně.

„K tomu příběhu se už dostali novináři,“ řekl. „Za pár hodin se to objeví na televizních kanálech, ale už teď je to na kabelovkách a na internetu.“

Další volající byla Cindy.

„Lindsay, jak to, že jsi mi nezavolala? Slíbila jsi tu reportáž mně. Přísahala jsi.“

„Já nic nemám, Cindy. Vůbec nic. Jen prázdné ruce a bolavé nohy.“

Conklinovi také zazvonil telefon. Volal Paul Richardson, aby mu řekl, že se kolem hotelu shromažďují média a dožadují se prohlášení.

„Nic jim neříkejte,“ poradil mu Conklin. „Zůstaňte ve svém pokoji a požádejte recepci, aby blokovala vaše příchozí hovory. Používejte jen mobil.“

„Tisk to pořádně rozmázne,“ řekla jsem Conklinovi, když jsme se vrátili do auta.

„Třeba z toho kápne nějaké vodítko,“ poznamenal.

„Líbí se mi tvůj optimismus.“

Už jsem viděla, jak se podobné reportáže vymkly kontrole a zakryly důkazy, vyvolaly fámy a zkomplikovaly výběr poroty. Ze „zmizení novorozence“ se mohl vyklubat únos, obchod s dětmi, dokonce i čarodějnictví nebo zásah mimozemšťanů. A to ještě předtím, než se toho zmocní bulvár.

„Musíme s tím nějak pohnout,“ řekl Conklin, když jsme vyrazili na cestu.

Hlasitě jsem si povzdechla.

Přála jsem si cítit aspoň trochu optimismu, ale měla jsem pocit, že už je příliš pozdě se připoutat. Už jsme narazili do zdi.

Kapitola 33

Před Barákem už parkovala vozidla médií, dodávky se satelitními anténami a s reportéry používajícími šedou žulovou budovu jako pozadí.

Conklin zajel na parkoviště u Harriet Street a mně zabzučel telefon v kapse kalhot. Yuki mi poslala textovku, že se se mnou chce vidět, aby mi pověděla o své včerejší schůzce. Na konec zprávy přidala plot z vykřičníků.

Odpálila jsem jí odpověď, že se s ní také musím vidět. Důležité!!!!!

Těsně po šesté jsem se prodrala do davu postávajícího kolem pultu MacBainova baru Piva z celého světa, podniku vzdáleného dva bloky od Baráku, kde se scházeli policisté a právníci. Na podlaze se válely skořápky od buráků, točila se tam exotická piva a vzadu byl kulečníkový stůl. Yuki jsem našla u baru.

Rozepnula jsem si bundu, odhalila odznak na opasku a ukázala ho muži sedícímu napravo od Yuki.

„Já to neudělal, seržantko!“ řekl a zvedl ruce. Oba jsme se zasmáli. „A gratuluji ke svatbě.“

„Díky za místo, Reynoldsi.“

Pozdravila jsem Yuki, políbila ji na tvář a posadila se na barovou stoličku. Pak jsem si objednala coronu a pokračovala: „Včera večer jsem se setkala s Candace Martinovou.“

„Cože jsi udělala? Asi jsem špatně slyšela.“

Yuki seděla jen třicet centimetrů ode mě, ale zvýšila hlasitost na jekot. Ještě nikdy se na mě nerozzlobila a já se neubránila studu.

Vybavil se mi můj proces před několika roky, kdy jsem byla obviněna z neoprávněného zabití v přestřelce s nezletilou dívkou, která na mě a na Jacobiho bezdůvodně spustila palbu.

Byla to jednoznačná sebeobrana, ale stejně jsem musela před soud. Nikdo ze sanfranciské radnice mi nemohl pomoci. Mohla jsem přijít o práci, o životní úspory i o dobrou pověst, ale nestalo se tak.

Yuki Castellanová byla v mém týmu obhájců. Bojovala za mě a vyhrála. Hodně jsem jí dlužila.

Teď jsem Yuki řekla: „Phil Hoffman mě požádal, abych se s ní sešla. Tvrdil, že jsme v případu vraždy Dennise Martina poslali před soud nepravého člověka.“

„Ty ses zbláznila?“ vyhrkla Yuki.

A pak na mě spustila svou charakteristickou slovní palbu: „Tys poslouchala právníka obžaloby? Za mými zády jsi vyslechla obžalovanou v mém případu? Jak jsi to mohla udělat, Lindsay? Co tě vede k přesvědčení, že jsi na to měla právo?“

„Chi a McNeill jsou moji podřízení,“ řekla jsem a cítila, jak mi planou tváře. „Pokud se zmýlili, musím to vědět.“

Mohla jsem před tou schůzkou Yuki zavolat. Měla jsem jí zavolat. Ale byla by na stejné lodi s Bradym, Chim a McNeillem. Řekla by: „Nedělej to.“

„Jenom jsem si s ní promluvila, sakra,“ bránila jsem se. „Nic víc.“

Yuki zamávala na barmanku, šlachovitou mladou ženy s velkými prsy jménem Nicole.

„Natoč mi ještě jedno,“ požádala Yuki, přistrčila k ní půllitr a shodila z barového pultu misku buráků.

„To bude už třetí,“ poznamenala Nikki.

„Jo?“ odsekla Yuki. „A co?“

„Jenom to říkám.“

„No tak to neříkej.“

Yuki se obrátila ke mně. „Takže když jsi s Candace Martinovou jen mluvila, copak ti řekla?“

„Tvrdila, že Ellen Laffertyová měla nejspíš vztah s jejím manželem. Má teorii, že Ellen buď dostala kopačky, nebo věděla, že ji Dennis jen využívá k tomu, aby Candace provokoval. Candace si myslí, že jejího muže zabila Ellen.“

„Páni!“ zvolala Yuki. „Takže Candace říká: ‚Udělal to někdo jiný.‘ To je ale překvápko.“

Proboha, Yuki přímo zuřila.

Řekla jsem: „Je to odpověď na spoustu nezodpovězených otázek, Yuki. Kdo byl ten neznámý vetřelec? Ellen Laffertyová neodešla večer z domu, byla už na scéně.“

„Lindsay, celé tohle představení vymyslel Phil Hoffman, aby odvedl pozornost od své klientky. Možná slezl komínem Santa Claus a udělal to. Možná vtiskl Dennis Martin své ženě do ruky pistoli, namířil ji na sebe a stiskl spoušť. Neměla bys do toho strkat nos. Jenom ze mě uděláš blázna – a to proč?“

„Kvůli Paulu Chiovi. Byl to jeho případ.“

„Dobrá poznámka. Proč nešel Hoffman za Chiem? Šel za tebou, protože jsme kamarádky a on se snaží podkopat můj případ,“ řekla Yuki a praštila půllitrem o bar.

„Vodí tě za nos, tak si to užij. Já se postarám, aby tu ženskou odsoudili. Protože to nebyl někdo jiný, Lindsay. Udělala to Candace Martinová.“

Kapitola 34

Když druhý den ráno vstoupili do soudní síně, řekl Nicky Gaines Yuki: „Ale copak? Nevidím v první řadě ten párek rozkošných dětiček.“

Yuki položila kufřík na stůl a vrhla kradmý pohled na řadu sedadel za lavicí obhajoby. Uviděla nějaké cizí tváře, mladé a dychtivé. Nejspíš studenty práv. Děti Martinových tam nebyly. Usoudila, že splnily svůj účel – než Duncanovi ujely nervy a rozčílil soudce.

Přelíčení začalo. Soudce LaVan oslovil Yuki a požádal ji, aby předvolala prvního svědka. Byla připravená.

„Obžaloba předvolává Felixe Ashtona.“

Muž něco přes čtyřicet, černovlasý a s knírem, oblečený do draze vypadajícího šedivého saka a tmavých kalhot, složil přísahu.

Yuki ho požádala, aby uvedl své jméno a profesi.

„Jsem realitní makléř. Prodávám luxusní sídla,“ řekl Ashton.

Yuki přešla prostor před lavicí obžaloby a zeptala se: „Jak dobře znáte Candace Martinovou?“

„Scházíme se už asi rok.“

„Termínem ‚scházíme‘ chcete naznačit, že jde o milostný vztah?“

„Ano.“

„A jak jste se seznámili?“

„Dennis Martin mě požádal, abych ocenil dům, který vlastnil spolu s Candace. Poté co jsem odhad udělal, kontaktoval mě a požádal, abych jí ty informace předal.“

„Chápu,“ řekla Yuki. Nahlédla do svých poznámek a znovu se podívala na svědka.

„A jaká byla hodnota toho domu?“

„Díky čtvrti, v níž stojí, a vzhledem k výbornému stavu nebyla menší než tři a půl milionu. Při prodeji se cena mohla vyšplhat až na pět.“

„Měl jste příležitost setkat se s Dennisem Martinem víckrát než jednou?“

„Ano.“

„Za jakých okolností?“

„Občas, jednou za pár týdnů, se objevil v restauraci, kde jsme s Candace večeřeli, a vybral si stůl nedaleko nás. Několikrát seděl vedle nás v kině. Sledoval Candace, aby ji vyprovokoval. Využíval těch příležitostí, aby mi adresoval sarkastické ‚chlapské‘ poznámky.“

„Takže ji pronásledoval. Rozčilovalo to Candace?“

„Námitka,“ řekl Hoffman. „Otázka je zavádějící.“

„Připouštím otázku. Odpovězte, pane Ashtone.“

Ashton řekl: „Dennis Martin v té době Candace popichoval. Vychloubal se před ní a přede mnou, že se schází s množstvím různých žen. Pověděl mi, že by se s Candace bleskově rozvedl, kdyby mu dala, co chtěl – dům a výživné na děti. Říkal, že to chce všechno. A tak ji mučil, aby se podvolila.“

„A zmínila se Candace někdy, že se na jeho podmínky chystá přistoupit?“

„Ne.“

„Milujete doktorku Martinovou?“ zeptala se Yuki.

„Ano, miluji.“

„A pověděla vám, že ona miluje vás?“

„Ano.“

„Ale s manželem se rozvést nechtěla.“

„Byl to zlý člověk. Kdyby netrval na tom, že dostane děti do péče, nechala by ho jít. Ale na tohle přistoupit nehodlala.“

„To od ní bylo hezké.“

Hoffman vstal a vznesl námitku.

Yuki řekla: „Stahuji ten komentář. Mám už jen jednu otázku, pane Ashtone. Říkáte, že se vy dva milujete. Ale Dennis Martin vám stál v cestě. Pověděla vám někdy Candace Martinová, že chce manžela zabít?“

„No… ne že by to byla schopná udělat.“

„Ano nebo ne, pane Ashtone? Jste pod přísahou. A máme vaši písemnou výpověď.“

„No… ano, řekla to, ale –“

„Odpověď tedy zní ano. To je vše, pane Ashtone. Děkuji vám.“

„Křížový výslech, pane Hoffmane?“ zeptal se LaVan.

Phil Hoffman vstal, zapnul si sako, narovnal kravatu značky Hermes a svižně došel k lavici svědků.

„Pane Ashtone, myslel jste si na základě svého rozhovoru s Candace, že se skutečně chystá manžela zabít?“

„Námitka, Vaše ctihodnosti. Svědek je nucen ke spekulaci,“ ozvala se Yuki.

„Zamítá se,“ řekl LaVan. „Svědek může odpovědět.“

„Ne. Candace nemá násilné sklony.“

„Dovolte, abych se vás zeptal na tohle,“ řekl Hoffman.

„Znal jste obžalovanou rok. Ukázala vám za tu dobu zbraň nebo se zmínila, že nějakou má?“

„Nikoli.“

„Děkuji. Nemám dalších otázek.“

„Svědek může odstoupit,“ řekl soudce.

Kapitola 35

Yuki potlačila sílící vztek na Hoffmana a soustředila se na svou svědkyni Cyndi Parrishovou, kuchařku Martinových, která s nimi bydlela v domě.

Parrishová, kyprá a mohutná žena přes padesát s rozmazanými tetováními na předloktích, sloužila dříve u námořnictva jako opravářka tryskových motorů.

„Jak dlouho bydlíte v domácnosti Martinových?“ zeptala se Yuki kuchařky.

„Příští měsíc to bude jedenáct let. Přišla jsem k Martinovým poté, co se narodila Caitlin.“

„A řekla byste jako členka této domácnosti, že máte všechny informace potřebné ke kvalifikovanému posouzení manželství Martinových?“

„Ano, to bych řekla.“

„Jak spolu vycházeli?“

„Nevycházeli spolu vůbec.“

„Paní Parrishová, máte blízký vztah s doktorkou Martinovou?“

Statná žena znejistěla. Podívala se na své ruce a zamumlala. „Ano. Svěřuje se mi.“

Yukki vypálila další otázku zdánlivě od boku, ale trefila se přesně do černého.

„Scházel se Dennis Martin s někým? Chci říct, měl sexuální vztah s někým jiným než se svou ženou?“

„To nemohu říct,“

„Nemůžete, paní Parrishová?“

„Nikdy se mnou nemluvil o ničem jiném než o jídle,“ řekla kuchařka a vysloužila si tím menší salvu smíchu z hlediště.

Yuki se usmála, počkala, až smích utichne, a pak se zeptala: „Mluvila s vámi doktorka Martinová o manželových milostných aférách?“

„Dřív ano. V poslední době už moc ne.“

„Paní Parrishová, zeptám se konkrétněji. Pověděla vám Candace Martinová, co cítí ke svému manželovi, v týdnu před jeho zavražděním?“

„Ano. Pan Martin ji neustále mučil. Večer před tou střelbou prohlásila, že ho nenávidí. Řekla, že by ho zabila, kdyby mohla. Předpokládám, že tohle je to, co chcete, abych řekla.“

„Prostě povězte pravdu, paní Parrishová.“

„Nebylo to dobré manželství. Ani jeden toho druhého nepotřeboval.“

„Řekla někdy doktorka Martinová, že by manžela ráda zabila?“

„Ano.“

„Nemám další otázky,“ oznámila Yuki a zamířila ke svému stolu.

„Mohu ještě něco říct?“

„To je všechno, paní Parrishová. Skončili jsme.“

Phil Hoffman vstal a přistoupil k Yukině svědkyni, aby provedl křížový výslech.

Řekl: „Co chcete říct, paní Parrishová?“

„Chtěla jsem jen povědět, že doktorka Martinová je dobrý člověk. A miluje své děti.“

„To zajisté. Paní Parrishová, viděla jste někdy v domě zbraň?“

„Ne, nikdy.“

„Děkuji. To je vše.“

Yuki se opřela dlaněmi o stůl, vstala a řekla: „Mám ještě jednu otázku, Vaše ctihodnosti.“

„Ptejte se, slečno Castellanová,“ vybídl ji soudce.

„Paní Parrishová, miluje doktorka Martinové své děti tolik, že by kvůli nim zabíjela?“

„Námitka,“ řekl Hoffman. „Zavádějící otázka. Vybízí ke spekulacím.“

„Vyhovuje se.“

„Beru zpět,“ řekla Yuki. „Skončila jsem, Vaše ctihodnosti.“

„To by udělala každá,“ pronesla kuchařka.

„Děkuji vám, paní Parrishová. Můžete odstoupit,“ řekl soudce.

„Kvůli svým dětem by zabíjela každá žena,“ zamumlala nahlas kuchařka, když se zvedala ze židle. „Je to zákon přírody.“

Hoffman vstal, aby vznesl námitku, ale soudce řekl: „Rozumím, pane Hoffmane. Paní Parrishová, vypovídala jste pod přísahou. Už je konec. Porota nebude brát nevyžádanou poznámku svědkyně v potaz.“

„Já se umlčet nenechám,“ řekla kuchařka, když odcházela ze soudní síně. „Kvůli svým dětem by zabíjela každá.“

Kapitola 36

Cindy zírala na monitor počítače a moc dobře si byla vědoma toho, že digitální hodiny v levém rohu odpočítávají vteřiny do uzávěrky.

A ona se nemohla pohnout z místa.

Poté co jen tak tak stihla včerejší uzávěrku, stále nevěděla, jak napsat tuhle reportáž. Srdcervoucí a skutečně děsivé vyprávění obětí znásilnění měla pořád v živé paměti, ale nemohla uvést svědky, nemohla citovat zdravotní sestry a neměla žádný „zdroj blízký policii“, protože policie na tom případu ani nepracovala.

Cindy už vyvařila fakta až na holé kosti.

Byly napadeny ženy, které žily a pracovaly na třech různých místech ve městě. Lišily se věkem, povoláním a etnickou příslušností. Nebyly si podobné ani vzhledem. A nejhorší na tom bylo, že tou reportáží mohla Cindy čtenářky vyděsit k smrti, ale netušila, jak je před násilníkem ochránit.

Znovu si přečetla poznámky z ranního rozhovoru s poslední obětí Inez Flemingovou. Stejně jako Laura Rizzová a Anne Bennettová se i Inez Flemingová probrala nedaleko domova poté, co o sobě několik hodin nevěděla. Během té doby byla znásilněna, ledabyle znovu oblečena do svých šatů a uložena do křoví.

Flemingovou prohlédl v devět ráno lékař na pohotovosti nemocnice svatého Františka. Hlavní sestra zavolala Joyce Millerové, aby jí řekla, že mají oběť znásilnění podobnou těm, které přišly dříve v tom týdnu do Metropolitní.

Joyce zavolala Cindy. A Cindy zašla Flemingovou navštívit.

První, čeho si Cindy na Inez Flemingové všimla, bylo, že to není žádná křehká květinka. Mohla vážit dobrých devadesát kilo a pracovala jako suplující učitelka na státní střední škole ve čtvrti Mission. Vypadala, že ji jen tak něco nezaskočí, a na rozdíl od předchozích dvou obětí byla vdaná.

Inez pověděla Cindy, že si pamatuje, jak někoho zaslechla, když byla omámená. Řekla: „Povídal něco o nějakém ‚velkém dni‘. Co to mělo být?“

To by Cindy taky ráda věděla.

Podobalo se to útržkům vzpomínek ostatních žen, s nimiž mluvila. Stejně jako Laura a Anne nemohla ani Inez potvrdit, že je to skutečná vzpomínka. Mohl to být nějaký sen, či dokonce něco, co zaslechla, když ležela ve vedlejší uličce.

Vzápětí dorazil manžel Inez Flemingové a řekl jí, aby nemluvila s tiskem. Teď, o šest hodin později, tonula Cindy v tekutém písku a docházel jí čas.

Kapitola 37

Cindy si protáhla prsty a zkusila nadpis: „Neznámý pachatel podává ženám drogy a znásilňuje je“. Právě psala úvod – Už tři ženy skončily na pohotovosti, poté co se probraly z bezvědomí a zjistily, že byly znásilněny –, když jí zazvonil telefon. Pohlédla na displej.

Byl to Richie.

Má ten hovor vzít, nebo nechat spadnout do hlasové schránky? Neměla čas s ním mluvit. Teď ne. Tohle byla její reportáž a potřebovala ji napsat.

Při třetím zazvonění popadla telefon.

„Můžu ti zavolat zpátky, Richi? Potřebuji stihnout uzávěrku.“

„Jenom vteřinku,“ řekl s hravým tónem v hlase. „Chci, aby ses setkala s někým důležitým.“

Cindy se zasmála a obrátila se na židli, aby neviděla na hodiny. „Opravdu? A kdo je ten důležitý člověk?“

„To ti nepovím. Teď ještě ne.“

„A co mimo záznam?“ zeptala se Cindy.

„Líbí se mi tvůj styl, Cindy, ale stejně budeš muset počkat.“

„Pacholku. Kde jsi teď?“

„Na ulici před hotelem Mark Hopkins, čekám na Lindsay. Je u Richardsonových. Za chvilku by měla přijít dolů.“

Cindy si představila Richieho, jak se opírá o jejich neoznačené auto – oblečený jako obvykle v modrém – a do čela mu spadají jemné světlehnědé vlasy.

„Něco nového o tom miminku?“ zeptala se.

„Ne. Dřeme jako koně, ale pořád nic,“ odpověděl. „Lindsay už to bere osobně.“

„To my všichni, ne?“ řekla Cindy.

„Taky fakt,“ souhlasil Rich. „Až dorazíš domů, oblékni si něco slavnostního. Vyzvednu tě – Cindy, musím jít. Uvidíme se.“

„Počkej. V kolik?“

„V sedm, dobře?“

„Skvělé.“

Cindy dopsala článek rychle a se sebedůvěrou – jako obvykle, když už neměla času nazbyt. Podívala se na hodiny v rohu monitoru a zjistila, že to stihla tak tak. Číslice ukazovaly 15.59, když klikla na odeslat. Protáhla se a opřela na židli. Ráno bude její reportáž v ulicích.

Přečtou si ji poldové a možná i ten násilník.

Co se stane pak?

Kapitola 38

Cindy skopla boty v malé chodbě, cestou do ložnice se svlékla, hodila šaty na postel a šla do sprchy. „Něco slavnostního,“ povídal Rich. Neměla nejmenší tušení, co má v plánu. Kam půjdou a kdo je ten důležitý člověk, se kterým se má seznámit?

Sprcha byla horká a osvěžující. Cindy zavřela oči, stála tam a nechala si téct vodu na hlavu. Ani se nepohnula, ale mozek jí pracoval na plné obrátky.

Přemýšlela o Richiem – o tom, jak se poprvé setkala s Lindsayiným novým parťákem, který nejen otřásl jejím světem, ale zasáhl i několik okolních planet. Ano, byl úžasný, ale ona si naštěstí dokázala uchovat dost zdravého rozumu na to, aby si uvědomila, že jeho drsňácký zevnějšek je jen dárkové balení. Byl inteligentní. Hezky se s ním povídalo. Byl ochranářský. Byl pro ni rozhodně ten pravý. A navíc byl do ní blázen.

Musela si přiznat, že jí občas dělalo starosti, že měl Rich svého času spadeno na Lindsay. Poznalo se to podle toho, jak to mezi nimi jiskřilo, když byli spolu. Ale když se zeptala, oba jí řekli: „Ne, ne, ne. Jsme jenom parťáci.“

Teď, když spolu s Richiem žili, ji znepokojovala už jen jedna věc – aby se každý večer v pořádku vrátil domů.

Cindy vyšla ze sprchy, vysušila si vlasy a oblékla si černé minišaty značky Nicole Miller s hlubokým výstřihem, které na ní Rich ještě neviděl. Když vracela věšák do skříně, zavzpomínala na byt, kde žila předtím, než si s Richiem našli společné bydlení.

Dříve bydlela v domě na hranici dvou čtvrtí – jedné na vzestupu, druhé na pokraji pekla. Šla do toho rizika proto, že se jí opravdu líbily prostorné, slunné místnosti v Blakely Armsu. A pak se ukázalo, že úmrtí, která vypadala jako nehody, jsou ve skutečnosti vraždy.

Ona a Rich se spřátelili, když v tom domě bydlela a zároveň o vraždách psala reportáž. Rich a Lindsay případ vyšetřovali. Později, když s Richem začala chodit, pověděl jí, že by si přál pracovat na kterémkoli jiném oddělení než na vraždách.

Někdy si to přála také.

Ale častěji byla za svou práci v Chroniclu vděčná. Psaní a občasný kontakt s lidmi tak nebezpečnými, že se jí strachem z nich narovnávaly kudrny na hlavě, ale zároveň tím získávala sebejistotu a dělalo to z ní lepší novinářku.

Cindy si připnula náhrdelník z malých třpytivých křišťálů a sepnula si vlasy démantovou sponou. Pak pustila zprávy. Probíhal tam nějaký rozhovor. Reportérka z KWTV mluvila se ženou, jejíž tvář byla rozmazaná, aby byla utajena její totožnost, ale Cindy ji poznala.

Byla to ta oběť znásilnění, se kterou se setkala ráno.

Inez Flemingová.

„Pamatuji si jenom, jak jsem včera večer odešla z práce,“ říkala Flemingová. „Nějaký popelář mě vzbudil časně ráno v uličce nedaleko mého domu. Měla jsem všechny své věci, kabelku a tak podobně. Ten, kdo mě zdrogoval a znásilnil, se mi možná podíval do peněženky a zjistil, kde bydlím. Nebo mě třeba znal. Chtěla bych jen poradit ženám, aby nikomu nedůvěřovaly.“

Cindy popadla dálkové ovládání, přetočila zpátky digitální rekordér a pustila si rozhovor znovu.

Přišla o sólokapra.

Příběh se dostal na veřejnost, ale záhada zůstávala. Kdo to udělal? Co se stalo? Jak byly oběti vybrány? Náhodně, nebo je pachatel znal? A kolik žen ten muž ještě znásilní, než bude dopaden?

Věděla jen jedno – že ten příběh bude sledovat až do konce.

Zazvonil telefon vedle postele a ona zvedla sluchátko z vidlice.

„Richie?“

„Pojď dolů, zlato. Očekávej nečekané. Jo, přesně jak říkám. Buď přepravená na cokoli.“

Kapitola 39

Yukin společník seděl vedle ní v Renegade, elegantní pobřežní restauraci v SoMa s dokonalým výhledem na most Bay Bridge. Po měděné zdi za nimi se od stropu k podlaze řítil vodopád. Jeho stehno se dotýkalo jejího, jeho sluncem vybledlé vlasy sčesané dozadu a rovně zastřižené mu volně spadaly přes límec a vyprávěl jí o posledním případu, na kterém pracoval v Miami.

Yuki fascinoval zvuk jeho hlasu.

„Chlap vyběhl z banky s dynamitem přivázaným na hrudi a velkou taškou přes rameno. Naskočil do auta, nastartoval – a napálil to do vozu před sebou.“

„No to snad ne?“ řekla Yuki.

„Jo, přesně to udělal,“ potvrdil Jackson Brady. „Naboural se svým chevroletem do kufru nějaké hondy. Pak couvl, odjel a ten chlapík z hondy zavolal policii. Dobře si lupiče prohlédl a zapamatoval si část poznávací značky chevroletu.“

„Páni. To byla klika.“

„Mezitím pokladní v bance spustil alarm a za chevroletem se rozjela celá policejní karavana. Našli ho opuštěný u kanálu vedle cesty. Ta takzvaná nálož ležela na předním sedadle. Byla vyrobená z velkých pomalovaných hmoždinek a drátu. Takže ten chlap ukradl čtyři tisíce a oni měli jeho značku, adresu a tak dále. Jmenoval se Timberland Carson a byl na něj vydaný zatykač pro ozbrojené přepadení večerky.“

Brady se odmlčel a napil se piva.

„Teď nepřestávej,“ řekla Yuki. Usrkla ze sklenice. Jenom si usrkla. Nápoj chutnal skvěle, ale ona se nechtěla opít na druhém rande s Jacksonem Bradym v jednom týdnu.

„Ten případ tedy připadl mně, protože jsem dělal i tu loupež ve večerce,“ pokračoval Brady. „Jeli jsme ke Carsonovi domů a zabušili na dveře,“ řekl a zabouchal pěstí do vzduchu. ‚Miamská policie. Otevřete, pane Carsone.‘

Carson otevřel. „Ale, vy už jste našli moje auto? Zrovna jsem se chystal nahlásit, že mi ho ukradli.“

Brady se zasmál a Yuki se k němu připojila. Brady měl skvělé načasování a uměl napodobovat hlasy. Moc legrační.

Pak pokračoval: „Já si mezitím všiml klíčků s malým přívěskem chevroletu na háčku vedle dveří. ‚Je tu ještě někdo, pane Carsone?‘ zeptal jsem se.

‚Ne,‘ odpověděl. Tou dobou jsme už byli v bytě. Pustil nás tam, protože byl oběť, chápeš? Můj parťák tedy přirazil Carsona ke zdi a křikl: ‚Zatýkám vás kvůli té loupeži ve večerce.‘ A zatímco Carsonovi nasazoval pouta, já se rozhlížel kolem po bankovním pytli plném hotovosti. Nikde jsem nic neviděl, ale postřehl jsem, že zámek na dveřích do ložnice je rozbitý,“ vyprávěl Brady.

„Otevřel jsem je ramenem a Carsonův spolubydlící – který tam vůbec neměl být – seskočil z postele do mezery mezi matrací a zdí.“

„No nazdar.“

„Jo, nazdar, spolubydlící… a na posteli ležel kufr plný zbraní – pistole a nože, jako na stánku na bleším trhu.“

„Měl jsi tasenou zbraň?“ zeptala se Yuki.

„Jo, namířil jsem na postel a zařval: ‚Vylez odtamtud a dej ruce nad hlavu.‘ Však víš. ‚A žádné pitomosti!‘ Jenže ten chlap popadl poloautomat a řekl: ‚Můžu tě zabít. Možná vás oba. Nebo mě necháte jít.‘“

„Křikl jsem na něj: ‚Zahoď tu zbraň, zahoď tu zbraň!‘ Jenže ten pitomec vystřelil, kulky prolétly dveřmi a v té vteřině předtím, než jsem stačil opětovat palbu, zasáhl Carsona do ucha.“

„No teda. Takže jsi toho spolubydlícího zastřelil?“ zeptala se Yuki.

„Jo. Přesně tak,“ odpověděl Brady. „Musel jsem to udělat.“

„Takže tam byli dva mrtví…“

„To je děs, já ti tady vyprávím své válečné historky,“ řekl omluvně Brady.

„To je v pořádku, mně se to líbilo,“ ujistila ho Yuki.

„Tak to je špatné,“ opáčil Brady. „Protože se říká, že co se ti na člověku ze začátku líbí, to ti později leze na nervy.“

Yuki se zasmála. „Toho se nebojím,“ řekla. Pak dodala: „Chtěl jsi, abych věděla, že jsi někoho zabil. Proč?“

Brady přikývl a spojil ruce na barovém pultu. „Když se mnou skoncovala policejní inspekce, rozhodl jsem se z Miami odejít. Chtěl jsem, abys věděla, že jsem tady natrvalo.“

Přišel číšník a řekl: „Váš stůl je připravený.“

Yuki následovala číšníka nahoru do mezipatra, odkud bylo vidět na osvětlený most, promenádu pod ním a Kupidův luk, obrovskou plastiku se šípem zabodnutým do země.

Věděla, že Brady jde za ní, a měla dobrý pocit, že ho má za zády.

Ale také si dělala starosti. Ne proto, že Brady zabil člověka, ale proto, že bude muset říct Lindsay, že chodí s jejím šéfem.

Kapitola 40

Cindy pohlédla oknem do Kirkham Street a uviděla podél bloku přijíždět elegantní černou limuzínu. Zastavila před skromným třípodlažním domem, kde bydlela s Richiem.

V tom domě nežily žádné celebrity ani boháči, takže si pomyslela, že se situace možná začíná zajímavě vyvíjet. Řidič vystoupil z auta a zamířil k přednímu schodišti.

Na chodbě zabzučel zvonek.

Špatné číslo, řekla si Cindy a došla k domovnímu telefonu.

„Haló?“

„Slečno Thomasová, je tu váš vůz.“

„Můj vůz?“

„Jste Cindy Thomasová?“

„Hned jsem dole,“ řekla.

Cindy na sebe hodila svůj nejlepší kabát z černého kašmíru se starožitnými knoflíky. Zamkla, seběhla po schodech a po vnějším schodišti na chodník. Richie stál vedle auta s velkou kyticí rudých růží v ruce.

Na sobě měl oblek.

Byl modrý – Richova jediná barva – a pod ním nažehlená bílá košile se stříbromodře proužkovanou kravatou. Cindy okamžik trvalo, než jí došlo, že je to skutečně Richard Conklin v obleku a s triumfálním výrazem ve tváři.

Neměla narozeniny. A on také ne. Kdo proboha je ten někdo, s kým ji chtěl seznámit?

„Bože, ty jsi úžasná,“ řekl Rich, když Cindy přišla tak blízko, aby spatřila šrám po holení na jeho čelisti.

„Ukradl jsi mi repliku,“ poznamenala.

Vrhla se mu do náručí a několikrát se políbili, než se Rich vymanil, zasmál se a řekl: „Můžu tě uvést do našeho soukromého pokoje?“

„Kam jedeme?“ zeptala se, jakmile se usadila vzadu v autě a přehodila mu nohy přes klín. „Kdo je ten tajemný člověk? Hned mi to pověz.“

„Nepovím.“

Cindy ho zlehka plácla přes paži, když auto jelo od Golden Gate Parku do Oak Street podél dělicího pásu ve vnitřním pruhu tříproudé ulice a pak z Van Ness Avenue okolo radnice do California Avenue. „Baví mě mít před tebou jednou za čas nějaké tajemství,“ poznamenal Rich.

Cindy se zasmála a řekla: „Dostal jste mě, inspektore. Nemám nejmenší tušení.“ A pořád ještě nic netušila, když auto odbočilo před katedrálu Boží milosti a zastavilo.

Katedrála Boží milosti je ohromná gotická stavba s dlouhou historií sahající ještě před zemětřesení a požár v roce 1906. Stála tak blízko domu, ve kterém s Richiem bydleli, že kolem ní už mnohokrát prošli, a pokaždé je uchvátil ten úžasný pohled na veliké oblouky, věže a Rajskou bránu od Ghibertiho, Starým zákonem inspirované repliky pozlacených originálů z Florencie. Kdo tuhle stavbu spatří, musí pomyslet na Boha.

Cindy vlastně ani netušila, jestli to poslední platí i pro ni, ale katedrála byla významná dokonce i pro nevěřící. Nebyla pouze náboženským centrem, ale ztělesňovala historii celých generací, jejichž členové ji navštěvovali od narození až do smrti.

Cindy se nezmohla na slovo a chvěla se, když s Richem kráčeli po schodišti, otevřenými dveřmi a přes kruhový labyrint vytesaný do vápence na podlaze, který měl deset metrů v průměru.

Když vstoupili do chrámové lodi, zalétl Cindyin pohled nahoru k vitrážovým oknům a poté k nástěnným malbám, jež se táhly ze zadní části chrámu k oltáři.

Cindy byla oslněná.

Nevěděla, co to bude, ale mělo se stát něco důležitého.

Kapitola 41

Richovi bušilo srdce, když se Cindy kráčel středovou uličkou katedrály Boží milosti, jako vždy ohromený jejím monumentálním klenutým stropem a zlatým krucifixem za oltářem.

Cindy mu mačkala ruku, až se mu v ní zastavil krevní oběh, pátravě si ho prohlížela a poprvé za dobu, co ji znal, se nezmohla na slovo.

Začala se ptát, co to znamená, když vtom se jí podvrtla noha na vysokém podpatku. Rich měl ruku pod jejím loktem a na jejích zádech. Zachytil ji, než upadla, a usmál se na ni. Cítil, jak se o něho pokouší smích.

„Koukám, že tě nemůžu nikam vzít,“ zažertoval.

„Zjevně ne,“ přitakala.

Oltář se zdál být na míle daleko uličkou lemovanou stovkami řad většinou prázdných lavic. Rich cítil, jak mu srdce buší do žeber. V ústech měl sucho. A nikdy v životě si nebyl ničím jistější.

Hlavou se mu honily obrazy Cindy: ten její tázavý pohled, když ji poprvé viděl s Lindsay, její úsměv, jemuž na roztomilosti dodával malý předkus. A to, jak vypadala teď – její krásná tvář zarámovaná všemi těmi blonďatými kudrnami.

Jeho Cindy. Žena, kterou tak dobře znal.

Zalétl ve vzpomínkách do doby, kdy byla něčím jako třetím poldou v jejich týmu, když s Lindsay vyšetřovali sérii vražd v domě, kde Cindy tehdy bydlela.

Tenkrát se o ní hodně dozvěděl.

Jak umí odvážně čelit nebezpečí. Jak jde neochvějně dál, i když má strach. Tolik ji za tyhle vlastnosti obdivoval.

Ale také se o ni kvůli nim bál.

A pak stanuli před oltářem.

Jáhen se usmál, skoro zamrkal a zmizel ve stínech. Byli sami.

„S kým se tady mám setkat?“ zeptala se tiše Cindy.

„Doufám, že se svým budoucím manželem, Cin. Co bys řekla tomu vzít se přímo tady?“

„To má být nabídka k sňatku? Richie!?“

Richie si klekl na jedno koleno a řekl: „Cindy. Pokud si jsem něčím opravdu jistý, tak tím, že jsi láska mého života. Chci strávit zbytek svého života tím, že tě budu poznávat a milovat ještě víc než teď. Vezmeš si mě?“

Vytáhl z kapsy saka malou sametovou krabičku a odklopil víčko. Uvnitř ležel zásnubní prsten s diamantem, který patřil jeho matce. Dala mu ho a řekla: „Jednoho dne ho dáš nějaké výjimečné ženě.“

Cindy pohlédla na prsten a znovu na něho.

„Asi ano,“ odpověděla.

Pak se zasmála a natáhla prsteníček, který se jí i s rukou třásl tak, že byl skoro zázrak, když se na něj Rich s prstenem trefil.

„Naše první překonaná překážka,“ poznamenal.

„Jak dokážeš být tak vtipný?“ řekla, zvedla ho na nohy, vrhla se do jeho silných paží a promluvila mu těsně vedle ucha: „Poslouchej mě. Tohle je vážná věc – a myslím to doopravdy. K smrti tě miluji. Bude mi ctí stát se tvou ženou.“

Conklin řekl své nastávající: „Ty jsi měla tohle všechno připravené, viď?“

„Možná měla,“ připustila Cindy. „Protože tohle k tobě opravdu cítím, Richie.“

„Díky, že jsi souhlasila,“ řekl a zvedl ji v objetí ze země.

Políbili se a etuje od prstenu zarachotila na mramorové podlaze. Farníci sedící v předních lavicích zatleskali a ten zvuk se jim rozlehl nad hlavami jako pleskot holubích křídel.

Kapitola 42

Joe byl služebně na inspekci losangeleského přístavu a nevěděl jistě, kdy se vrátí domů.

Proběhla jsem s Martou Lake Street od synagogy Temple Emanuel ke čtvrti Sea Cliff a zpátky a cestou se ohlížela po každém tmavém sedanu. Celou dobu jsem myslela na miminko Avis Richardsonové. Nemohla jsem si pomoct a po pěti kilometrech zkoumání aut a bušení svými adidaskami do asfaltu jsem měla dost.

V našem bytě byla tma, když jsem do něho vstoupila bez dechu a celá zpocená.

Rozsvítila jsem pár světel, osprchovala se, nalila si sklenici chardonnay a pak se pustila do práce v kuchyni. Otevřela jsem psí konzervu s dušeným hovězím pro Martu, naplnila jí misku na vodu a zapnula televizi. Při politické talk show Chrise Matthewse jsem si ohřála rizoto, které před několika dny uvařil Joe. A pak zazvonil telefon.

Telefon zvonil pořád.

Před měsícem jsem se rozhodla, že ho nebudu zvedat – ani pevnou linku, ani mobil. Kvůli tomu jsem propásla telefonát, který mi mohl změnit život.

Tehdy mi volal Jacobi – vlastně čtyřikrát –, aby mi nabídl svůj post poručíka, když jeho povýšili na kapitána. Než jsem si s ním konečně promluvila, bylo už místo váhavě nabídnuto Bradymu. Myslím, že to bylo znamení, že by tu práci měl opravdu dostat on.

Mně to tak vyhovovalo. Práci v terénu jsem měla ráda. Byla vyčerpávající a nemohla jsem vysadit ani na jedinou noc, ale stejně jako mému otci přede mnou se stala i mým osudem.

Na rozdíl ode mne byl Jackson Brady ctižádostivý. Měl pověst dobrého policisty a já jsem věděla, že ho u sanfranciské policie čeká zářná budoucnost.

Udělala jsem dobře, když jsem ustoupila stranou, ale přece jen jsem si v poslední době dávala více záležet, abych zvedala zvonící telefony.

Bezdrátový přístroj na kuchyňské lince se pustil už do třetího vyzvánění. Pohlédla jsem na displej. Byla to Cindy, tak jsem sundala sluchátko z podstavce.

„Budu se vdávat!“ křikla mi Cindy do ucha.

„Cože? Co jsi to říkala?“

„Budeme se brát. Richie a já. Právě mě požádal o ruku.“

„Proboha. To je fantastické,“ řekla jsem a nevěděla, jestli mám spíš jásat, nebo se bát, že se Cindy od mého parťáka každou noc dozví příliš mnoho neveřejných informací.

Kromě toho mi kdysi záleželo na tom, abych byla číslem jedna v Richieho rychlém vytáčení.

Tahle sobecká myšlenka vyprchala, zatímco Cindy drčela do telefonu o tom, jak ji Richie požádal o ruku vkleče v katedrále Boží milosti, o prstenu s diamantem a o štěstí, které nadnášelo její srdce.

„To je úžasné, Cin. Dej mi Riche, ať můžu pogratulovat.“

„Je se svým otcem. Řeknu mu, aby ti zavolal. Aha, mám další hovor,“ řekla. „Máma mi volá zpátky.“

„Tak to vezmi, Cindy. Jsem šťastná za vás oba.“

Přepnula jsem televizi na baseball a při jídle se dívala, jak domácí mužstvo drtí hosty. Pak mi telefon zazvonil znovu.

Byla to Yuki. Co ta může chtít?

„Linds, neruším?“

Yuki se ke mně chovala odměřeně od chvíle, co jsem jí řekla o svém rozhovoru s Candace Martinovou. Zadoufala jsem, že by třeba tenhle hovor mohl rozehnat mraky.

„Ani náhodou,“ odpověděla jsem.

„Onehdy jsem ti chtěla něco povědět, ale nakonec jsme se bavily o něčem jiném. Nevím, jak tohle vezmeš, Linds.“

„Yuki, není nic, co bys mi nemohla říct,“ ujistila jsem ji.

„Dobře. No… jde o Bradyho.“

„Co je s ním?“

„Pozval mě na rande. Šla jsem s ním na večeři. Dvakrát.

Takže, no… chodíme spolu.“

Zatajila jsem dech, pevněji přitiskla sluchátko k uchu a čekala, co ještě přijde.

„Linds?“

„Jackson Brady? Ty si děláš legraci, přiznej se.“

„Mám ho opravdu ráda, Linds. Jenom jsem chtěla, aby ses to dozvěděla ode mě.“

Myslela jsem si, že není nic, co by mi Yuki nemohla povědět, ale mýlila jsem se. Tahle novina mnou otřásla. A nevěděla jsem, jak své dobré kamarádce říct, proč mě tolik zdrtila.

„Lindsay, řekneš prosím něco?“

„Není dobrý způsob, jak tohle říct. Prověřila jsem si Bradyho, když nastoupil k jednotce,“ vypravila jsem ze sebe. „Je ženatý, Yuki. Zmínil se ti o tom?“

Druhá část

LŽI, LŽI A ZASE LŽI

Kapitola 43

Tu neděli jsem měla celou jen pro sebe.

Objednala jsem si vejce a bramboráky U Louise, v umaštěné restauraci v Point Lobos Avenue. Je to vlastně velká stodola postavená v roce 1937 na útesu s výhledem na oceán. Pravda, podnik přitahoval turisty, ale pořád to byla vývařovna pro místní, zvlášť takhle po ránu.

Ten den byl pro turisty pořád moc mladý, takže U Louise seděla spousta štamgastů, hlavně běžci a chodci z pobřežní stezky v Lands Endu, kteří teď odpočívali u pultu a četli noviny. Nikdo nikoho neobtěžoval.

Spokojeně jsem si povzdechla.

Ze svého místa v boxu jsem měla výhled na koupaliště Sutro Baths v Lands Endu a také na svoje parkovací místo před restaurací a Martu na sedadle řidiče mého exploreru. Než jsme sem dorazily, zastavily jsme se na bývalém vojenském letišti Crissy Field, aby se mohla proběhnout po písčité pláži a zaplavat si v příboji zátoky.

„Opatrně, ten talíř je horký,“ upozornila mě servírka, když přede mne pokládala snídani. Dolila mi mohutný hnědý hrnek čerstvou kolumbijskou kávou.

„Díky. Vypadá to skvěle,“ řekla jsem.

Jakmile jsem zvedla vidličku, zazvonil mi telefon. Proč musím být tak zatraceně populární? Podívala jsem se na displej, ale bylo tam neznámé číslo.

Mám ten hovor vzít? Nebo ho mám nechat spadnout do hlasové schránky?

Hodila jsem si čtvrťákem a připlácla ho na hřbet ruky. Podívala jsem se na něj.

„Boxerová,“ řekla jsem rezignovaně do telefonu.

„Seržantko Boxerová, tady Wilhelmina Steihlová. Potkaly jsme se onehdy v Brightonu.“

Vzpomněla jsem si. Willy Steihlová byla spolužačka Avis Richardsonové. Měla lesklé černé vlasy po ramena, brýle s ocelovými obroučkami a na rtech jasně červenou růž.

Také jsem si vzpomněla, jak váhavě se mnou a Richem před několika dny mluvila, ale podle tónu jejího hlasu měla na srdci něco naléhavého.

„Když jste tam byli, nemohla jsem mluvit,“ řekla mi Willy Steihlová. „Lidi by si mysleli, že jsem bonzačka.“

„S tím si nedělej starosti,“ řekla jsem. „I promluvit může být někdy hrdinství. Víš, kde bychom mohli najít Avisino dítě?“

„Ne, ne, to nevím. Jsem kamarádka Larryho Fostera. Říkal, že bych vám měla zavolat. Jste u počítače?“

„Ne, ale můj telefon je docela chytrý. Co bych si měla vyhledat?“

„Chci vám ukázat nějaké fotky. Na Facebooku. Ale nechci vám dávat svoje heslo.“

To děcko si dělalo starosti o heslo, které mohlo změnit několika ťuknutími do klávesnice, ale já na ni nemohla moc vyjet. Willy byla nezletilá – a vlastně se mnou ani nemusela mluvit.

„Co takhle sejít se u tebe na koleji?“ navrhla jsem. Zamávala jsem na servírku, aby mi přinesla účet.

„Tam ne. Nechci, aby někdo viděl, jak s vámi mluvím,“ řekla Willy.

Potlačila jsem zasténání a řekla jí, že se za hodinu sejdeme u vchodu na čísle Bryant Street 850.

„Budu tam,“ slíbila.

Pomůže mi najít Avisino miminko? Nebo to bude jen další stopa, která nikam nepovede?

Položila jsem na účet patnáct dolarů a odešla od Louise pořád hladová.

Kapitola 44

Bylo deset hodin, zataženo a osmnáct stupňů, když jsem Martě na pár centimetrů stáhla okénko a nechala auto na parkovišti naproti Baráku.

Willy Steihlová před velkou žulovou budovou, kde jsem pracovala, nebyla, tak jsem čekala na rohu a netrpělivě podupávala nohou, zatímco se kolem vlekl plynulý proud aut, hustý i přesto, že byla neděle.

Po deseti minutách zastavil u chodníku taxík a já otevřela dveře mladé Willy Steihlové. Pozdravila a s odstupem dobrých dvou metrů mě následovala dvoukřídlými dveřmi do haly Budovy spravedlnosti obložené červeným mramorem.

Willy si sundala opasek, položila ho do košíku a prošla bezpečnostním rámem u vchodu. Já ukázala ochrance odznak a odvedla tu černovlasou, dotčeně se tvářící dívku v černém do místnosti mužstva, kde zrovna pracovala víkendová směna.

Požádala jsem seržanta Boba Nardona, zda bych mohla použít svůj stůl, a on řekl: „Jasně, Boxerová. A co mám dělat já? Pracovat na svém imaginárním počítači?“

„Vstávej, Nardone. Přihřej si kafe. Dej si pauzu. Nebude to dlouho trvat.“

Posadila jsem se a Willy Steihlová si stoupla vedle mě, zatímco jsem se přihlašovala na počítač. Pak jsem dívce přenechala svou židli, aby mohla zadat vstupní informace na svůj profil.

Sklonila se nad klávesnicí, když vyťukávala své heslo, a řekla: „Dejte mi chvilku, ano? Otvírám tu složku, o které jsem mluvila.“

Bubnovala jsem prsty do stolu, zatímco Willy Steihlová klepala do klávesnice. Nakonec řekla: „Mám to.“

Obrátila jsem monitor k sobě a zírala na fotografii z fotbalového utkání. Hráči běhali po hřišti, balon byl ve hře a diváci jásali na postranních čárách. Typický středoškolský obrázek.

„Vidíte?“ řekla. „Tady jsme hráli proti Válečníkům. Fotila jsem Larryho.“

Zvětšila snímek a zaostřila – ne na hřiště, ale na lidi, kteří sledovali hru. Uviděla jsem Avis Richardsonovou obrácenou profilem k objektivu, na sobě kostkované kalhoty od pyžama značky Burberry a školní mikinu, která úspěšně zakrývala její těhotenství.

Stála velmi blízko vysokého snědého pohledného muže, který rozhodně nevypadal jako student.

Willy klikla myší a naskočila druhá fotografie, pak další… a ona každou zvětšila a ukázala Avis Richardsonovou. Na jednom snímku jsem uviděla, jak se Avis drží s tím pohledným mužem za ruku.

„Kdo je to?“ zeptala jsem se Willy.

„To je pan Ritter. Učí ve druháku angličtinu.“

„Co tím chceš naznačit, Willy? Nenech mě hádat.“

Dívka poposedla na židli.

„Willy. Neplýtvej mým časem.“

Nejraději bych ji popadla a zatřásla s ní, ale ona se nakonec rozhodla bez dalšího povzbuzování.

„Všichni jsme věděli, že si jsou Avis a pan Ritter blízcí,“ řekla. „Má skvělé známky z angličtiny, takže jsme si mysleli, že je jeho oblíbená studentka nebo že spolu něco mají. Víte, jak to myslím? Protože Avis lhala, když vám řekla, že chodila s Larrym Fosterem.“

„Ona s ním nechodila. To já.“

Kapitola 45

Willy Steihlová odpálila bombu.

Dovedla mě k tomu, abych uvěřila, že jedna patnáctiletá dívka měla poměr se svým angličtinářem. Co to mělo sakra znamenat? Pohlavní styk se svěřenou osobou, o to tu šlo, o zločin, za který by pan Ritter mohl jít do vězení, kdyby byl usvědčen. A kdyby se ukázalo, že měl prsty ve smrti svého dítěte? To by mu vysloužilo doživotí ve federální věznici.

Řekla jsem Willy: „Máš pro mě ještě něco kromě těch fotografií? Pověděla ti Avis něco o panu Ritterovi? Viděla jsi je někdy spolu?“

Willy Steihlová pokrčila rameny a zavrtěla hlavou. Vypadala, jako by se chtěla propadnout do opěradla židle.

„Willy, tohle je moc užitečné a taky velmi vážné. Mohl by pan Ritter být otcem Avisina dítěte?“

„To nevím. Jenom jsem chtěla, abyste viděla ty fotky a udělala si vlastní závěr, dobře?“

Žádné dobře.

„Zmizelo novorozeně, Willy. Zkus si představit, co asi cítí Avis. Čím si procházejí její rodiče. Ten chlapeček je bezmocný. Možná je sám. Třeba umírá. Jestli víš něco, co by nám ho pomohlo najít, musíš mi to povědět. Je to tvoje povinnost. Vlastně kdybys něco věděla a zatajila to, stal by se z tebe spoluviník.“

„Neměla jsem sem chodit,“ prohlásila dívka v černém, vstala ze židle a hodila si batůžek na rameno. „Já nic nevím. Musím odsud vypadnout.“

Nebyla jsem dost opatrná. Uhodila jsem na to dítě a snažila se ho zastrašit. A takhle to dopadlo. Snad po tisící jsem si přála, abych měla aspoň deset procent Conklinova taktu. Nabídla jsem Willy odvoz zpátky do školy, ale ona řekla: „Vezmu si taxík. Nikomu se o mně nezmiňujte, prosím.“

„To posoudím sama, Willy.“

Podívala se na mně, jako by se mi chtěla zakousnout do krku, a odešla z místnosti mužstva, aniž by zavřela svůj profil na Facebooku.

Seržant Nardone k němu slétl jako sup. Řekla jsem mu, aby se krotil, a využila příležitosti.

Naťukala jsem do vyhledávače fotografií jméno Ritter a našla další fotografie učitele angličtiny na Willyině profilu a profilech jejích kamarádů.

Podle chatu na internetu a vzkazů napsaných na virtuálních zdech Ritter často diskutoval s dívkami z Willyina okruhu. Mnoho z nich komentovalo jeho atraktivní vzhled a chování ve třídě a spekulovalo o tom, jaký asi je v posteli.

Klikla jsem na odkaz na profil Avis Richardsonové. Viděla jsem její stránku, když mi to poradil Joe, ale nehledala jsem nic konkrétního. Prozkoumala jsem snímky Avis šklebící se s Larrym Fosterem, fotografující kamarádky na večírcích a jásající na sportovních utkáních – nebyl tam však ani jeden, na kterém by se objevila s Jordanem Ritterem.

Stáhla jsem si, co jsem mohla, do e-mailu a pak ho poslala sama sobě. Poté jsem se odhlásila a vrátila Nardonovi jeho židli.

„Jsi ‚džentlas‘, Nardone.“

„To nestojí za řeč, Boxerová. Mimochodem snědl jsem ti ty křupky, co jsi měla ve spodním šuplíku.“

„To jsem poznala,“ řekla jsem a ukázala na oranžové otisky na držadle zásuvky. Nardone se zasmál: „Jsi dobrá.“

Cestou k autu jsem dvakrát zavolala Richiemu. V obou případech jsem se dovolala do hlasové schránky a napodruhé nechala zprávu: „Mám stopu, Richie. Dobrou. Zavolej mi.“

Pak jsem vytočila Jordana Rittera. Sdělila jsem mu, že pracuji na únosu Avis Richardsonové a doufám, že by mi mohl povědět něco o její osobnosti.

Ritter odvětil: „Tak dobře jsem ji neznal, ale jistě, moc rád vám pomohu.“

Jordan Ritter bydlel jen pár bloků od Brightonské akademie. Odvezla jsem Martu domů a zamířila na východ po Californii k Broderick Street.

Bylo ještě časné nedělení odpoledne, když jsem zaparkovala u hezkého obytného bloku nedaleko rohu Broderick a Pine Street. Ritter bydlel v přízemí třípodlažního domu v italském stylu, světlehnědého s bílými lemy a dvěma sloupci arkýřových oken.

Stiskla jsem tlačítko zvonku ve výklenku a řekla do mluvítka své jméno. Uvnitř se ozvaly Ritterovy kroky směřující ke dveřím.

Kapitola 46

Jordan Ritter otevřel dveře svého bytu, opřel se rukou o rám a dlouze si mě prohlédl.

Já udělala totéž.

Ritterovi bylo něco přes třicet, byl urostlý a neoholený, měl dobré vlasy a zuby a na sobě tričko a kalhoty od pyžama značky Burberry. Přesně v takovém pyžamu jsem viděla Avis Richardsonovou.

Nějaký módní trend? Náhoda? Nebo Avis nosila pyžamo svého milence?

„No to se podívejme,“ řekl.

Ten sebejistý parchant mě svlékal pohledem.

„Pan Ritter? Jsem seržantka Boxerová,“ vyštěkla jsem. Také jsem mu ukázala odznak.

„Pojďte dál. Nedáte si kávu? Právě jsem ji uvařil.“

„Jistě,“ odpověděla jsem a prošla kolem něj do jeho bytu.

Působilo to tam jakýmsi univerzálním dojmem, jako by si pronajal zařízený byt nebo všechen nábytek nakoupil během jednoho dne v obchoďáku. Následovala jsem Rittera skrz obývací pokoj a všimla si nedělních novin na podlaze a dvou hrnků od kávy na nízkém stolu před pohovkou.

Každý absolvent on-line kriminalistického kurzu pro pitomce by přišel na to, že měl Ritter návštěvu, která zůstala přes noc. Anebo byl opatrný a celé to na mě nastražil.

V kuchyni se Ritter zeptal: „Smetanu a cukr, seržantko?“

„Černá bude stačit.“

„Jak jsem se zmínil do telefonu,“ řekl Ritter, „stěží jsem Avis znal. Letos je v mé třídě, ale kromě jejích známek, které jsou skvělé, toho o ní moc nevím.“

Šla jsem za Ritterem zpátky do obývacího pokoje a posadila se do křesla proti tomu, v němž se uvelebil on.

„Myslím, že oba víme, že to není pravda,“ řekla jsem.

Ritter se zasmál.

„Tak vy tvrdíte, že lžu? Páni! To je odvážné.“

„Pane Rittere, půjdeme k věci, dobře? Abych odsud mohla vypadnout, a vy jste si mohl dál vychutnávat víkend. Jak dobře jste znal Avis Richardsonovou? Mám svědky, kteří vypověděli, že jste si byli blízcí.“

„Ale no tak. Líbím se spoustě děvčat. Je to klišé, středoškolačky se často zamilovávají do svých učitelů. Avis jsem si ani nevšiml. To je pravda.“

„Mám fotografie, které ukazují něco jiného.“

„Fotografie? A jaké? Aha, už chápu. Willy Steihlová mluvila. Vy nevíte, seržantko, jak moc tyhle holky umějí žárlit? Willy za mnou slídila většinu roku.“

„Tak takhle to je?“

„Přesně tak. Žádné usvědčující fotografie mě a Avis neexistují, protože jsem ji sotva znal. Ještě něco?“

„Ano. Pokud se nám podaří to miminko najít, chtěla bych zjistit, jestli není vaše.“ Vytáhla jsem z kapsy soupravu na stěr z ústní dutiny a řekla: „Tím se získává vzorek DNA. Zabere to jen vteřinku.“

„S něčím takovým nemusím souhlasit, seržantko. Chci říct, pokud jsem podezřelý, měla byste si promluvit s mým otcem. Je v telefonním seznamu jako obhájce.“

„Poznamenám, že jste odmítl spolupráci. To je zatím vše.“

„Díky, že jste se zastavila, seržantko.“

Položila jsem svou navštívenku na konferenční stolek mezi ty dva hrnky od kávy a odešla z Ritterova bytu. Jakmile jsem nasedla do auta, zazvonil mi mobil. Rich.

„Ahoj,“ řekla jsem.

„Hoj hoj,“ zahalekal do telefonu.

„Gratuluji, parťáku,“ řekla jsem. „Nepokaz to.“

Poděkoval mi a svěřil se, že je nejšťastnější chlap na světě.

Jakmile mi dovolil promluvit, pověděla jsem mu o svém dopoledni.

„Ty říkáš, že Rittera podezíráš, že přivedl Avis do jiného stavu?“

„Mám fotku z Facebooku, na které se Avis s Ritterem drží za ruce. To znamená, že lže, což je něco a nic zároveň. Uvidíme se zítra.“

„To si piš.“

Uplynul už týden od dne, kdy Avis nastoupila do černého nebo tmavomodrého sedanu řízeného mužem s francouzským přízvukem a nechala své dítě na louce u jezera nebo na posteli osvětlené stříbrnou lampou.

Byl by zázrak, kdyby její miminko ještě žilo.

Kapitola 47

„Avis tady není,“ řekl Paul Richardson, když mě pustil do jejich apartmá. Pozval mě dál a nabídl mi drink, který jsem odmítla. Byly teprve tři odpoledne, ale on se cestou okolo konferenčního stolku ke křeslu trochu motal.

„Avis chtěla jít ven a setkat se s kamarády,“ sdělila mi Sonja. „Cítila se lépe a povídala, že chce ‚vypadnout‘.“

Napadlo mě, jestli náhodou nevypadla od Jordana Rittera těsně předtím, než jsem zazvonila u jeho dveří.

„Vrátí se k večeři,“ řekl mi její otec. „A zítra chce jít do školy. Myslím, že není důvod jí to zakazovat.“

„Máte něco nového, seržantko? Prosím, dejte nám trochu naděje,“ řekla Sonja Richardsonová. Avisina matka vypadala zdrceně a pevně se objímala pažemi, jako by se snažila udržet pohromadě.

„Prakticky se nemáme čeho chytit,“ pověděla jsem jí. „Na Prattslistu nebyl žádný inzerát podobný tomu, na který podle svých slov odpověděla vaše dcera. Neumím si to vysvětlit, vy ano?“

„Je jako všechny děti. Vymýšlí si. Nevím, jestli byste jí měla věřit, nebo ne.“

„Zmínila se někdy o svém učiteli angličtiny? Jmenuje se Jordan Ritter.“

„Drahý?“ obrátila se Sonja Richardsonová na manžela.

„Zmínila se Avis o Jordanu Ritterovi?“

Paul Richardson kroužil pitím ve skleničce a nezvedl hlavu ani neodpověděl.

„Nemyslím, že bych ji o něm v poslední době slyšela mluvit, i když si vzpomínám, že byla šťastná, že je v jeho třídě,“ řekla Sonja Richardsonová. „On píše romány, víte. A Avis by také ráda jednou něco napsala. Proč se ptáte na pana Rittera? Ví snad něco?“

„Vynořilo se jeho jméno. Sešla jsem se s ním. Tvrdí, že Avis téměř neznal. A říká to i ona o něm.“

Sonja Richardsonová se dotkla kapesníčkem koutku oka. „Myslím, že se prostě musíme smířit s myšlenkou, že je to děcko pryč. Ale je to těžké, seržantko. Ani jsme ho neviděli. Dokonce ani nevíme, jestli žije.“

Když jsem za soumraku dorazila domů, stál na prahu Joe. Doběhla jsem k němu, pověsila se mu na krk, vyskočila a objala ho nohama kolem pasu. Joeova náruč je ta nejvřelejší a nejbezpečnější místo na světě.

„Uděláme si miminko,“ navrhla jsem.

„Pokud to bude zahrnovat sex, jdu do toho,“ řekl Joe.

Zahrnovalo. A šel.

Kapitola 48

Poté co Cindy několikrát nadšeně proběhla redakcí, aby se pochlubila se svým třpytivým zásnubním prstenem, zavřela dveře své kanceláře a pustila se do práce. Na telefonu blikala linka jedna a ona to zvedla, zatímco se přihlašovala na svůj blog, kam jí lidé psali tipy na trestné činy.

Ohlásila se do sluchátka jménem a muž na druhém konci linky se také představil.

„Tady je Red Sanchez.“

„Ray Sanchez?“

„Red. Jako ta barva. Myslím, že jsem viděl něco, co by vám mohlo pomoci s vaší reportáží o těch znásilněných ženách.“

„Dobře, poslouchám. Co máte?“

Cindy si narovnala sluchátka s mikrofonem, otevřela novou stránku ve wordu a naťukala do horního levého rohu jméno Red Sanchez s telefonním číslem z displeje telefonu.

„Znáte tu mohutnou ženskou, co byla v televizi?“

„Vím, koho myslíte,“ řekla Cindy.

Sanchez mluvil o Inez Flemingové.

„Neukázali její obličej, ale já ji stejně poznal.“

„Kdy jste ji viděl?“ zeptala se Cindy.

„Předminulý večer. Věnčil jsem psa v Baker Street, hned za rohem s Clay. Sadie je stará. Kdybych ji nevzal ven, jakmile zakňučí, udělala by to na koberec a moje žena by řádila –“

„Pane Sanchezi.“

„Říkejte mi Rede.“

„Rede, když jste viděl tu ženu, o které si myslíte, že ji znáte z televize, co zrovna dělala?“

„Nedělala nic. Ta ženská byla mimo. Totálně. Myslel jsem, že je opilá, a možná taky byla. Ten řidič ji podpíral a napůl vlekl k domu. Tady. Mám adresu. Je to kousek od místa, kde bydlím já.“

Sanchez Cindy nadiktoval číslo domu v Baker Street. Bylo to několik vchodů od bytu Flemingové, ale Inez se také probrala v uličce za domem. Cindy vyťukala adresu do svého dokumentu.

„Rede, proč mluvíte o řidiči? Co řídil?“

„Pardon. Myslel jsem, že jsem řekl, že to byl taxík. Jeden z těch minivanů.“

„Jakou barvu měl ten minivan?“ zeptala se Cindy. „A nebyly na něm nějaké znaky nebo nápisy, třeba telefonní číslo na dveřích?“

Sanchez řekl: „Byl to obyčejný žlutý taxík. Myslím, že jsem opravdu něco viděl, nějakou reklamu vzadu. Jako na film. Ten titul mi uniká. Budu o tom přemýšlet.“

„A co řidič? Viděl jste na něho dobře?“

„Ne. Podkládal jsem pod Sadie noviny. Všiml jsem si jen, že má tmavé vlasy. Já vím, to je houby stopa. Každopádně ten chlap tu paní napůl táhl po chodníku. Pomyslel jsem si: ‚Pane jo, ta ji má jako z děla,‘ a než můj pes dokončil svou práci, byli oba pryč.“

Cindy Sanchezovi poděkovala a požádala ho, aby zavolal znovu, kdyby si ještě na něco vzpomněl. Pak zavolala Richimu.

„Zlato? Myslím, že mám stopu na toho násilníka.“

Kapitola 49

Yuki a Nick Gaines odcházeli toho pondělního rána z kanceláře k soudu o půl hodiny dříve, než museli, přesně jak si Yuki přála.

Nick si Yuki prohlédl a řekl: „Dnes ráno je na tobě něco jinak.“

„Jak to myslíš?“

„Usmíváš se,“ odpověděl.

„Chceš tvrdit, že to normálně nedělám?“

„Neusmíváš se cestou k soudu. Hm. Já vím, čím to je. Měla jsi sex. Dívám se na postkoitální blaženost, je to tak?“

Yuki se zasmála. „Ne. Sklapni. Měla jsem koblihu. Sjíždím se cukrem a ty nejsi žádný Mentalista. Doufám, že se ukáže Angela Walkerová. Co myslíš? Zdála se ti spolehlivá?“

„Připadalo mi, že je do toho celá žhavá. Bylo by šílené, kdyby se neobjevila.“

Právě kráčeli po dlouhé chodbě se zelenou podlahou, která vedla k soudním síním. Nad hlavami jim bzučely panely zářivek. Yuki zvedla bradu, aby dala signál Nickymu, když procházeli kolem ženy, jež seděla na jedné z lavic bez opěradla a mluvila se soudním sluhou.

Byla to Angela Walkerová, jejich překvapivá svědkyně.

Walkerové bylo čtyřicet, na hlavě měla korunu jahodově blond vlasů a na sobě modrý svetr s výstřihem do véčka, tmavé sako a na míru šité kalhoty. Yuki si pomyslela, že pokud bude svědectví Angely Walkerové jen z poloviny tak dobré jako její vzhled, splní dokonale svůj účel.

Yuki s Nickem vstoupili do síně 3B, došli ke stolu obžaloby a kývli na Hoffmana a jeho zástupkyni Karu Battinelliovou, jednu z těch chytrých čerstvých absolventek univerzity v Berkeley.

Battinelliová věnovala Yuki pohled spokojené kočky nad miskou smetany, který Yuki laskavě opětovala.

Nicky otevřel notebook a před začátkem přelíčení si společně zopakovali strategii.

Soudní sluha, plešatý, bezvýrazný muž v zelené uniformě, přikázal, aby všichni povstali, a do nabité soudní síně vstoupil zamračený soudce LaVan. Diváci se znovu usadili s rachotem, který se odrazil od dubového obložení. Když se znovu rozhostilo ticho, přivítal LaVan porotu.

Pak řekl: „Slečno Castellanová. Je to na vás.“

Yuki vstala a požádala, aby byla předvolána slečna Angela Walkerová.

Všechny oči se obrátily k uličce, když žena, která připadala svůdná dokonce i Yuki, pomalu došla k lavici svědků a složila přísahu.

Kapitola 50

„Slečno Walkerová,“ oslovila Yuki svou pohlednou svědkyni, „znáte obžalovanou doktorku Candace Martinovou?“

„Nikdy jsem se s ní nesetkala. Ale samozřejmě vím, kdo to je.“

„Znala jste jejího manžela Dennise Martina?“

„Ano. Několik let jsem se s Dennisem stýkala. Skončilo to měsíc před jeho smrtí.“

„Tím, že jste se ním ‚stýkala‘, chcete říct, že jste měli milostný poměr?“

„Ano. Vídali jsme se dvakrát třikrát týdně.“

„A věděla jste, že je ženatý?“

„Ano, věděla. Ale řekl mi, že jeho manželství je pouze formální. Zůstával s manželkou kvůli dětem.“

Yuki se líbilo, co svědkyně říkala, i způsob, jakým to říkala. Byla klidná a působila důvěryhodným a upřímným dojmem.

„Slečno Walkerová, můžete soudu říci, proč váš vztah s panem Martinem skončil?“

„Pověděl mi, že se stýká s jinou ženou a že je to vážné.

Řekl, že si musí konečně udělat pořádek ve svém životě.“

„Věřila jste mu?“

„Ale ano. Byl to pes. Kozel. Had. Žralok. Skunk. Vyberte si jakékoli zvíře – a to byl Dennis.“

„A kde jste byla, když byl Dennis zabit?“

„V Austrálii, v Sydney. Tak daleko od něho, jak jen to šlo.“

„Slečno Walkerová, zavolala jste ze Sydney k Martinovým domů?“

„Nerada to přiznávám, ale zavolala jsem Candace. Možná jsem tu tragédii odstartovala. Byla jsem zdrcená. Chtěla jsem Dennise zpátky, tak jsem zavolala Candace a řekla jí o svém dvouletém románku s jejím manželem. A prozradila jsem jí, že má jinou.“

„Věděla jste, s kým se Dennis stýká?“

„Ne. Neměla jsem tušení.“

„A jak Candace Martinová reagovala na váš telefonát?“

„Opravdu chladně. Řekla jen: ‚Máte pravdu. Je to zvíře. Někdo by ho měl zabít. Možná to udělám já sama.‘“

„Děkuji vám. Svědek je váš,“ řekla Yuki a posadila se.

Kapitola 51

Phil Hoffman povstal za stolem obhajoby. Vypadal odpočatě a ve formě a v šedém proužkovém obleku doplněném starou školní kravatou byl velmi elegantní.

Yuki si všimla, jak se porotci na Phila dívají. Zamlouval se jim.

„Slečno Walkerová, vy nemáte Candace Martinovou ráda, že?“ zeptal se Hoffman.

„Nemám ji nerada. Jak jsem řekla, nikdy jsem se s ní nesetkala.“

„No zjevně jste si jí nevážila. Dva roky jste spala s jejím mužem, i když jste moc dobře věděla, že má domov, dvě malé děti a manželku. Není to tak?“

„Vaše ctihodnosti, tato otázka je zavádějící,“ namítla Yuki.

„Vyhovuje se. Nedělejte to, pane Hoffmane.“

„Omlouvám se, Vaše ctihodnosti.“

Hoffman zacinkal mincemi v kapse, obrátil se ke svědkyni a zeptal se: „Vážíte si obžalované?“

„Ani ne.“ Žena se zavrtěla na židli a uhladila si vlasy.

„Vlastně je vám jedno, jestli je Candace živá, nebo mrtvá,“ konstatoval Hoffman. „Dovolte mi, abych to formuloval jako otázku. Paní Walkerová, záleží vám na tom, jestli je Candace Martinová živá, nebo mrtvá?“

„Ne, asi nezáleží.“

„Nebylo by poctivé přiznat, že samotné peklo nedokáže tolik zuřit jako zhrzená žena?“

„Vaše ctihodnosti!“ ozvala se Yuki.

Hoffman se usmál a řekl: „Nemám na svědkyni žádné další otázky.“

Kapitola 52

Yuki seděla u pultu v MacBainově baru, když dovnitř vlétla Cindy, která vypadala, jako by jí narostla křídla. Přímo zářila štěstím. Yuki svou kamarádku objala a řekla: „Doufám, že je to tvé nadšení nakažlivé.“

„Já taky.“

Yuki se usmála, poplácala stoličku vedle sebe, a když na ni Cindy vyskočila, Yuki řekla: „Vyprávěj mi o té nabídce k sňatku před Bohem a jeho anděly.“

Cindy se zasmála a Yuki se naklonila, aby si to poslechla – a Cindy nevynechala jediný detail.

Yuki se Rich vždycky líbil. Je vzácné najít muže, který vypadá jako filmová hvězda a není zamilovaný sám do sebe. Yuki věděla, že Rich je pravý opak narcisisty. Byl to opravdu milý chlap staromódního, kavalírského druhu. Dokonalý muž pro Cindy.

A Yuki teď také chodila s poldou.

Ženatým.

„Hele, mluvím jen já,“ řekla Cindy. „Myslím, že je to ve tvé společnosti poprvé. Pověz mi něco, co nevím.“

„Chodím s Jacksonem Bradym,“ vyhrkla Yuki.

„No to snad ne?!“ zvolala Cindy. „Děláš si legraci?“

Yuki se rozhlédla kolem, aby se ujistila, že Brady nevstoupil do baru, když se nedívala.

„Přísahám. Je to pravda.“

„Tak to zírám,“ řekla Cindy a šok v její tváři prozrazoval, že to na ni udělalo dojem. „Pověz mi všechno. Nevynechej ani slovo.“

Yuki se zasmála a pak vysypala kamarádce celý příběh: o poradách s Bradym týkajících se Martinova případu, o jejich první schůzce ve vinném baru a v restauraci First Crush. A pověděla Cindy o svém rande s Bradym v pátek večer v Renegade.

„Prozradil mi na sebe dost osobní věci.“

„Už jsi s ním spala?“ zeptala se Cindy.

„Každého tak zajímá můj sexuální život. Proč?“

„Tak co, spala?“

„Ne, nespala. Ale chtěla jsem.“

„Kdy se s ním zase uvidíš?“

„No… pokud si dobře pamatuji, tak v sobotu večer,“ odpověděla Yuki s cudným úsměvem.

„Cha! Mám takový pocit, že budeš mít další příležitost z něho svléknout šaty. Proboha. Radši bys mi o tom měla říct všechno, kámoško. Nedělám si legraci. Musím to slyšet.“

Číšník jim odnesl skleničky na malý stolek u okna. Hned potom přiběhl s obědy a řekl: „Prosím, dejte pozor. Talíře jsou horké. Mohu vám přinést ještě něco k pití?“

Yuki si objednala druhé pivo, vyndala z hamburgeru cibuli a rozkrojila ji napůl. „Brady mi připadá úžasně atraktivní,“ přiznala.

„Komu ne?“ opáčila Cindy, obrátila na hranolky láhev s kečupem a poklepala na její dno. „Je jako Don Johnson v tom starém seriálu Miami Vice. Tubbs. Ne, Crockett.“

„Je tady však jeden problém,“ řekla Yuki.

„Jenom jeden?“

„Je ženatý. Řekla mi to Lindsay.“

„Moment. On je ženatý? A nepověděl ti to?“

„Ne, ale poví. Nezapomínej, čím se živím.“

„Buď opatrná, Yuki. Už visíš na háčku a mohla bys skončit na talíři.“

„Budu,“ slíbila Yuki. Snědla většinu hamburgeru, podívala se na hodinky a představila si, jak by naštvala soudce LaVana, kdyby přišla pozdě. „Sakra, musím jít.“

„Zaplatím to,“ nabídla se Cindy.

„Ale příště tě zvu já.“

„Budu si to pamatovat.“

Yuki si osušila rty ubrouskem, políbila Cindy na tvář a otřela palcem její zásnubní prsten, jako by si něco přála od Aladinovy lampy. Pak vyběhla z baru se Cindyiným smíchem v uších.

Kapitola 53

Yukin svědek se tvářil překvapeně, ale zjevně ho těšilo být středem pozornosti.

„Pane White, vlastníte obchod zvaný ‚Staré, ale dobré‘ v Pierce Street?“ zeptala se ho.

„Ano, přesně tak. V Pierce Street kousek od Haight Street.“

„A co ve svém obchodě prodáváte?“

„Spoustu různých věcí. Jukeboxy. Hudební nástroje. Vinylové desky.“

„Prodáváte i zbraně?“

„Zřídka, ale ano.“

„Prodal jste v dubnu loňského roku pistoli Smith and Wesson ráže dvaadvacet panu Dennisi Martinovi?“

„Ano. Měl zbrojní pas. Zkontroloval jsem ho i jeho řidičák. Byl to on.“

„Vaše ctihodnosti,“ řekla Yuki, „chtěla bych předložit jako důkaz tuto účtenku, která dokumentuje prodej pistole Smith and Wesson ráže dvaadvacet Dennisi Martinovi.“

Yuki podala účtenku soudci, který ji předal soudnímu sluhovi, jenž ji ukázal Philu Hoffmanovi.

„Nějaké námitky, pane Hoffmane?“ zeptal se LaVan.

„Žádné.“

„Důkaz obžaloby číslo třicet byl schválen,“ řekl LaVan.

Yuki se zeptala: „Kdy jste kontaktoval policii, pane White?“

„Minulý týden, když jsem si v novinách přečetl reportáž o tomto procesu. Poznal jsem pana Martina na fotografii.“

„Děkuji, pane. Svědek je váš,“ řekla Yuki zástupci obhajoby.

Hoffman vstal, přešel k prostoru před soudcem a přivítal svědka.

„Pane White, myslím, že víte, že na této účtence není sériové číslo zbraně, kterou jste prodal panu Martinovi. Podal jste zprávu o registraci, jak požaduje zákon?“

„Nejsem obchodník se zbraněmi, kupuji a prodávám starožitnosti. Koupil jsem tu zbraň na aukci jako součást většího souboru předmětů.“

„Takže jste se neřídil zákonem?“

„Jak jsem právě řekl, ani jsem nevěděl, že v krabici, kterou jsem koupil za třicet dolarů, je pistole. Nejsem obchodník se zbraněmi. Pracuji v obchodě sám. Přišel nějaký muž a uviděl tu zbraň ve vitríně. Koupil si také plnicí pero. A knihu o elektřině z dvacátých let minulého století. Tyhle věci jsou památky. Vypsal jsem stvrzenku. Nevěděl jsem, že mám něco nahlásit. Podívejte, zkontroloval jsem zbrojní pas. Myslím, že většina mých kolegů by neudělala ani to.“

Stephen White vrhl pohled na Yuki, jako by říkal: „Nedostal jsem se zrovna do maléru?“

Hoffman pokračoval v křížovém výslechu.

„Takže aby bylo jasno, nenapsal jste do účtenky sériové číslo zbraně, kterou jste panu Martinovi prodal. Poznamenal jste si ho někam jinam?“

„O tom pochybuji.“

„Takže se nedá zjistit, zda byl Dennis Martin zabit tou pistolí, kterou jste mu prodal, je to tak?“

„Nic takového jsem ani netvrdil.“

„To je vše, pane White. Děkuji vám.“

Soudce sepnul ruce na stole. „Máte na svědka ještě nějaké otázky, slečno Castellanová?“

„Ano, Vaše ctihodnosti.“

Yuki otevřela desky před sebou, vytáhla z nich nějakou fotografii a došla ke svědkovi. Šlo to přesně tak, jak doufala.

„Pane White, tohle je snímek vražedné zbraně, Smith and Wesson ráže dvacet dva. Je to typ pistole, kterou jste panu Martinovi prodal?“

„Ano.“

„Kolik takových zbraní jste prodal vloni v dubnu?“

„Jen tu jednu.“

„Kolik dvaadvacítek Smith and Wesson jste prodal za celý rok?“

„Jen tu jednu.“

„Panu Dennisi Martinovi?“

„Ano, přesně jak jsem řekl. Napsal jsem jeho jméno na tu účtenku.“

„Díky, pane White. Skončila jsem, Vaše ctihodnosti.“

Yuki zachovala neutrální výraz, když kráčela zpátky ke stolu obžaloby, ale v duchu metala salta.

White byl velmi důvěryhodný svědek. Zkontroloval Martinův zbrojní pas i řidičský průkaz a pozitivně identifikoval Dennise Martina na fotografii. A nepopiratelně mu prodal zbraň.

Nebyl to důkaz – ale bylo to zásadní svědectví.

Yuki počkala, až Stephen White odstoupí, a pak předvolala dalšího svědka.

Kapitola 54

Stála jsem vzadu v přeplněné soudní síni a sledovala Yuki, jak vyslýchá vyšetřovatelku druhé třídy Sharon Carothersovou, policejní techničku, která testovala ruce Candace Martinové na střelný prach ani ne půl hodiny po zastřelení Dennise Martina.

Znala jsem Carothersovou asi čtyři roky, pracovala s ní na několika případech a nikdy jsem nezažila, že by udělala chybu. Přísně se řídila předpisy, ale věděla, jak se podívat za roh, aniž by je porušila.

„Paní Carothersová, jste hlavní vyšetřovatelkou v případu Dennise Martina?“

„Ano, jsem.“

„Testovala jste ruce doktorky Martinové na rezidua střelného prachu zhruba ve tři čtvrtě na sedm večer čtrnáctého září?“ zeptala se Yuki.

„Ano. Test byl pozitivní.“

Žena sedící u zdi dostala záchvat vlhkého kašle, který jako by neměl nikdy skončit. Yuki počkala, až kašel utichne, a pak se zeptala: „Paní Carothersová, zeptala jste se obžalované, zda vystřelila ze zbraně nalezené na místě činu?“

„Ano, zeptala. Odpověděla, že ano.“

„A jak vysvětlila, proč z pistole vystřelila?“

„Uvedla jedno vysvětlení před tím, než jsem ji testovala, a jiné potom.“

„Měla dvě vysvětlení?“ zeptala se Yuki, obrátila se a pohlédla na Candace Martinovou. Kdyby ten pohled byl zbraň, vyšla by rána.

Byla jsem rozpolcená – fandila jsem Yuki a zároveň soucítila s Candace Martinovou a bála se o ni. Hodně lidí, které jsem znala a vážila si jich, vsadilo svou kariéru na přesvědčení, že Candace Martinová zabila svého muže. Mohli se všichni zmýlit?

Proč mi instinkt říkal, že je nevinná?

Yuki řekla svědkyni: „Prosím, povězte nám, jak ta vysvětlení zněla.“

Carothersová obrátila pevný pohled k porotě a řekla: „Než jsem provedla test na rezidua střelného prachu, pověděla mi doktorka Martinová, že nějaký útočník zastřelil jejího manžela. Po testu to zopakovala, ale dodala, že když na svého manžela zavolala, upustil útočník zbraň a dal se na útěk. Řekla, že pistoli zvedla a běžela za ním. Prý na ulici vystřelila do vzduchu, aby ho zastrašila.“

Tiše jsem odešla ze soudní síně. Stále se mi nepodařilo pohnout s případem Avis Richardsonové a Brady mi dal jasně najevo, že případ Candace Martinové je uzavřený.

Co nevěděl, bylo, že jsem si předchozího večera prošla spis Martinové. Pročetla jsem si všechny poznámky Paula Chia a našla stopu, kterou jsem chtěla prověřit. Potřebovala jsem to udělat, abych mohla utišit hlas Candace Martinové, který mi zněl v hlavě: „Já ho nezabila, seržantko. Pomozte mi, prosím. Jde mi o život.“

Kapitola 55

Z Chiových poznámek jsem se dozvěděla, že Caitlin a Duncan Martinovi měli učitele klavíru, který k nim docházel dvakrát týdně.

Jmenoval se Bernard St. John.

Chi jej vyslechl v rámci vyšetřování a podle jeho poznámek neměl St. John tušení, kdo byl vrahem. Řekl dokonce, že nevěří, že Candace Martinová svého muže zastřelila.

Chi už St. Johna znovu nevyslýchal, ale protože byl učitel klavíru tak přesvědčený o nevině Candace Martinové, chtěla jsem slyšet, jak a proč k tomuto názoru dospěl.

St. Johnův pronajatý byt byl ve viktoriánském domě na adrese Octavia Street 2400. Očekával mě, a když jsem zazvonila na zvonek v přízemí, pustil mě bzučákem dovnitř.

Prohlédla jsem si St. Johna ve dveřích jeho bytu.

Bylo mu něco málo přes čtyřicet, měřil přes sto sedmdesát centimetrů, byl štíhlý a měl ježaté vlasy. Následovala jsem ho dovnitř a ze zařízení jeho bytu zjistila, že má divadelní sklony. Salon byl vymalovaný zlatě, zdobily ho červené závěsy a falešné zebří kůže na podlaze a u arkýřového okna stálo moc pěkné křídlo Steinway.

Poté co mi nabídl židli, se St. John posadil na polštářek s třásněmi a řekl mi, že je rád, že jsem mu zavolala.

„Ale nechápu, proč se mnou chce policie najednou mluvit,“ řekl. „Tehdy jsem nikoho jako svědek nezajímal.“

„Byl jste toho večera, kdy došlo k vraždě, v domě Martinových?“

„Ne. Nebyl jsem tam. Neviděl jsem žádnou zbraň a neslyšel žádné výhrůžky,“ odpověděl s pokrčením ramen.

„Podle toho, co jste mi pověděl do telefonu, jsem nabyla dojmu, že jste byl v té domácnosti svědkem něčeho, co jste považoval za důležité.“

„No… mám jisté závěry a pozorování, seržantko. To rozhodně. Začalo to tím, když před několika lety měla Candace rakovinu prsu.“

Nemusela jsem St. Johna povzbuzovat, aby mi popsal poslední dva roky svého působení u Martinových – příběh ověnčený malichernými stížnostmi a klepy. Ale fakt, že byl drbna, ještě neznamenal, že nemohl být špatný svědek.

Právě naopak.

„Když Candace procházela chemoterapií, byla na všechny hrozně protivná,“ svěřil se mi. „Zvlášť na Ellen.“

„Na Ellen Laffertyovou? Chůvu dětí?“

„Přesně tak,“ potvrdil St. John. „Nevím, kdy to začalo, ale trvalo to už dobře přes rok, když si mi na to Ellen postěžovala,“ řekl St. John. „Pověděla mi, že má poměr s Dennisem.“

„Proč jste se o tom nezmínil policii?“

„Nepřipadalo mi to důležité. Bylo?“

„To nevím jistě. Ale povězte mi – proč jste řekl inspektoru Chiovi, že si nemyslíte, že by Candace dokázala zastřelit svého muže?“

„Je to doktorka. ‚Vystříhám se všeho, co by bylo ke škodě.‘ Zabití Dennise Martina uškodilo všem v domě, přesně jak se dalo předpokládat.“

Zavřela jsem blok a poděkovala St. Johnovi za jeho čas. Když jsem odcházela z bytu, vzpomněla jsem si, jak mi Phil Hoffman říkal, že to, co ví o Ellen Laffertyové, by mohlo vést ke zproštění viny Candace Martinové.

Candace spekulovala o tom, že její manžel spal s Ellen Laffertyovou, a Bernard St. John teď tuto část její teorie potvrdil.

Začala snad Laffertyová žárlit, jak Candace naznačovala?

Byla Ellen Laffertyová tím takzvaným vetřelcem, který zabil Dennise Martina?

Kapitola 56

Myslela jsem si, že by na mě Paul Chi mohl mít pořád vztek za to, že zpochybňuji jeho jednoznačné obvinění Candace Martinové z vraždy prvního stupně. A pokud ho neměl teď, dalo se čekat, že ho mít bude, jakmile se dozví, že stále obracím kameny v jeho případu a nechystám se toho hned tak nechat.

Bylo kolem páté odpoledne, když jsem mu přinesla latté a posadila se proti němu k jeho pečlivě uklizenému stolu v místnosti mužstva.

Chi na mě bezvýrazně pohlédl a řekl: „Ještě pořád se snažíš otevřít můj uzavřený případ?“

Přikývla jsem. „Musíš mi dovolit, abych se s tím nějak vypořádala a zbavila se pochybností,“ řekla jsem. „Kdybys byl na mém místě, choval by ses stejně.“

„Ty jsi šéf.“

„Pamatuješ si na Bernarda St. Johna?“ zeptala jsem se ho.

„To byl ten učitel klavíru. Jak bych na toho chlapa mohl zapomenout?“

„Právě jsem s ním mluvila.“

„Já nejsem naštvaný, Lindsay. Chci ti jen lépe porozumět. Tohle oddělení vyšetřuje padesát vražd ročně. Vyřešíme jich jen polovinu, a to ještě když máme dobrý rok. A tohle byl jeden z těch, které jsme opravdu uzavřely. Proč tě zaujal zrovna tenhle?“

„To neumím vysvětlit.“

„Neumíš vysvětlit, proč urážíš mě, McNeilla, Bradyho, celou sanfranciskou policii a úřad prokurátora?“

„Musím to udělat, Paule. Pokud je Candace Martinová vinná, moje šťourání na tom nic nezmění.“

„Ale ty si nemyslíš, že to udělala, že?“

„Já nevím.“

Chi se usmál. Vzácný jev. Jako dva úplňky v červnu.

„Co tě pobavilo?“ zeptala jsem se ho.

„Tohle se mi na tobě líbí, Lindsay. Nikdy se nevzdáváš. Ale Brady smysl pro humor nemá, víš.“

„Poradím si s ním, až budu muset.“

Chi pokrčil rameny a řekl: „Tak co ti Bernard St. John pověděl?“

„Že Dennis Martin spal s Ellen Laffertyovou. Laffertyová se mu svěřila.“

„No páni. Takže máš motiv, seržantko. To případ proti doktorce Martinové ještě posiluje. Candace zjistila, že její manžel spí s chůvou, tak ho zabila. Motiv starý jako historie lidstva.“

„A co když to bylo naopak?“

„Ty si myslíš, že střílela Laffertyová?“

„Není to tak šílené, Paule. Chci s tebou mluvit o tom nájemném vrahovi. O Gregoru Guzmanovi.“

Chi jen potřásl hlavou a povzdechl si.

„Zarputilost ti sluší, Lindsay. Dobře, co chceš o Gregoru Guzmanovi vědět?“

„Pověz mi všechno, co víš.“

Kapitola 57

Chi zaťukal na klávesnici počítače a řekl mi: „Guzmanovi se přičítá jedenáct vražd – tedy jedenáct nevyřešených s jeho modem operandi.“

Přitáhla jsem si židli tak blízko k Chiovu stolu, že jsem viděla svůj odraz na monitoru.

„Je to velmi elegantní MO,“ pokračoval Chi. „Zaprvé je jako duch. Nikdy se nenechá spatřit a nezanechává důkazy. Zadruhé vždycky používá pistoli ráže dvaadvacet a své oběti zabíjí výstřelem do hlavy. První kulka udělá celou práci. Druhá následuje hned za ní. Myslím, že druhý výstřel je pojistka. Je skvělý střelec.“

„Dennis Martin dostal dva zásahy do hrudi.“

„Přesně tak.“

Chi klepl do několika kláves a na monitoru se objevily fotografie toho nepostižitelného muže. První byla zrnitá černobílá momentka z videozáznamu a ukazovala muže odcházejícího ze slavného kasina Circus Circus v Las Vegas.

Na další byl plešatý muž v autě zachycený kamerou na mýtné bráně u Bogoty.

Třetí zobrazovala nejspíš téhož muže v tmavém obleku, který stál u reklamního sloupu a sledoval dav vstupující do nějaké veřejné budovy. U snímku byl titulek: „Lincolnovo centrum, New York.“

Poslední záběr byl naprostá výhra.

Byl pořízen v noci teleobjektivem namířeným na okénko spolujezdce tmavého SUV a datovaný prvního září loňského roku. Na sedadle spolujezdce seděla Candace Martinová obrácená z profilu. Vlasy jí zakrývaly část obličeje.

Za volantem seděl plešatý muž, který byl otočený tváří k ní. Jeho rysy bylo těžké rozeznat kvůli tmě uvnitř vozu.

„Jak moc jsi si jistý, že je ten muž Gregor Guzman?“ zeptala jsem se Chiho.

„U všech těchto fotek se můžeme jen domnívat, že je na nich skutečně Guzman. Nemáme žádné oficiální snímky, abychom je mohli porovnat, ale program na rozpoznávání obličejů našel třiaosmdesátiprocentní shodu mezi těmi čtyřmi fotkami, které jsem ti ukázal.“

„Paule, pokud tvůj případ visí na téhle fotce v SUV, odejde Candace Martinová od soudu volná.“

„Prokurátor ho chtěl použít. Naznačuje naplánovanou vraždu. A musím ti ještě něco říct, Lindsay.“

„Jsem jedno ucho, Paule.“

„Kromě téhle mizerné fotky s Candace Martinovou neexistuje jediné hlášení, že by Gregora Guzmana v posledních třech letech někdo viděl. Kdo ví, jestli je vůbec naživu.“

Kapitola 58

Cindy se těsně před šestou večer postavila na větrný roh Turk a Jones Street. Tenderloin byla drsná čtvrť, možná nejhorší v San Francisku.

Mrholilo a bezdomovci si natáhli kapuce, když se choulili nad svými nákupními vozíky pod markýzou hodinového hotelu Ethel a špinavého gay baru U tetičky Vičky vedle něho.

Cindy si zapnula kabát a zvedla límec a upřela pohled na taxikářskou společnost, která sídlila na severovýchodním rohu křižovatky. Na úrovni ulice tam byla dvě okna a v každém blikal neonový poutač. Jeden hlásal SUPER EXPRES TAXI a druhý FIREMNÍ ÚČET VÍTÁN. Celkově působilo průčelí dost nevábným dojmem.

Rich jí pověděl, že se sejdou v kavárně o několik vchodů dál, ale Cindy se nemohla dočkat. Zavolala Richovi, a když hovor spadl do hlasové schránky, nechala mu vzkaz a přešla Turk Street směrem k neonům.

Když se blížila k Super Expresu, všimla si vjezdu pro vozy společnosti – velkého otvoru skrývajícího rampu vedoucí do podzemních garáží. Chodník lemovaly žluté taxíky. V mrholení postávali muži, kouřili na chodnících a popíjeli z lahví ukrytých v papírových sáčcích.

Cindy došla k oknu a na druhé straně skla uviděla kancelář dispečera připomínající pokladnu kina, jen o něco větší. Zaklepala na sklo.

Muž v kanceláři byl průměrně vysoký, asi pětačtyřicetiletý, s tmavými vlasy a bledým oválným obličejem. Na sobě měl pomačkanou plátěnou košili a khaki kalhoty. Vypadal podrážděně, když přepínal telefonní linky a přitom vydával stručné instrukce do mikrofonu vysílačky.

Cindy musela mluvit nahlas, aby překřičela zvuk příchozích hovorů.

„Jsem Cindy Thomasová,“ řekla do mřížky ve výloze. „Vy jste majitel?“

„Ne, jsem vedoucí a dispečer, Al Wysocki. Co pro vás můžu udělat?“

„Jsem reportérka Chroniclu,“ řekla Cindy. Vytáhla z kabelky novinářský průkaz a přiložila ho na okno.

„O co jde?“

„Jeden z vašich řidičů možná zachránil někoho s infarktem. Ten člověk, který volal do novin, si pamatuje jen to, že ten taxík byl minivan,“ zalhala Cindy.

„Znáte jméno řidiče?“

„Ne.“

„A jak vypadal?“

„Všechno, co si ten člověk pamatuje, je, že to byl minivan, na kterém byla reklama na nějaký film.“

„No páni, reklama na film,“ řekl Wysocki. „Fajn, poslouchejte mě. Máme šest minivanů. Tři jsou tady a tři venku.

Ale abyste rozuměla, žádný z nich nemá stálého řidiče. Naši chlapi vyjedou s tím, co tady je, když jim začne směna.“

„A nemohla bych se přesto podívat? Nebude to dlouho trvat.“

„Poslužte si.“

Wysocki řekl Cindy, že garáže mají tři patra – hlavní podlaží, na kterém stála, a dvě pod ním. Dva minivany se nacházely na prvním podzemním podlaží a třetí na druhém.

Cindy muži poděkovala a začala se procházet mezi zaparkovanými taxíky v temných podzemních garážích páchnoucích výfukovými plyny. Po dvaceti minutách objevila všechny tři minivany, ale žádný neměl vzadu reklamu na film.

Vyšla po schodech zpátky do hlavního podlaží, dala dispečerovi navštívenku a výměnou si vzala jeho.

„Nebude vadit, když ještě zavolám?“

„Poslužte si,“ odpověděl Wysocki, popadl mikrofon a vyštěkl na nějakého řidiče adresu.

Cindy vyšla z garáží vraty do Turk Street a našla Richiho, jak čeká na rohu ulice.

„Měli jsme se sejít v kavárně,“ řekl.

„Promiň, Richi. Přišla jsem o chvilku dřív, tak mě napadlo, že se tam podívám sama. Zlato, tohle je práce pro obyčejného pochůzkáře. A je to jen taxikářská společnost.“

„A ty podezíráš nějakého taxikáře, že byl poslední člověk, který viděl ženu, co se probrala venku znásilněná.“

„No žádný z těch jejich taxíků není ten pravý.“

„Nelíbí se mi, jak riskuješ, jen abys měla reportáž, Cindy,“ řekl Rich a otevřel jí dveře na straně spolujezdce. „Tohle je nebezpečná čtvrť. Odvezu tě domů. Pak musím za Lindsay.“

Cindy pohlédla na svého snoubence, postavila se na špičky a políbila ho. Pak řekla: „Jsi zatraceně moc ochranářský, Richi. A víš, co je zvláštní? Docela se mi to líbí.“

Kapitola 59

Conklin a já jsme se znovu setkali s Richardsonovými v jejich drahém apartmá v hotelu Mark Hopkins, ze kterého byl mnohamiliardový výhled na Nob Hill a Union Square. Zahrnoval i Transamerica Pyramid a mrakodrapy finanční čtvrti, Sanfranciskou zátoku a západní část mostu Bay Bridge končící na ostrově Treasure Island.

Žila jsem v San Francisku celý život, ale jen zřídka jsem město viděla z tak skvělé vyhlídky.

Dívala jsem se ven na světla, zatímco Conklin vysvětloval Richardsonovým, že potřebujeme s Avis strávit hodinu, během které nás nikdo nebude rušit. Řekl, že by pro Avis bylo snazší, kdybychom si s ní promluvili v hotelu, a ne u nás na oddělení. A dodal, že když bude sama, možná poví pravdu spíš než v přítomnosti rodičů.

„Nemyslím si, že by ještě měla co říct,“ namítla Sonja Richardsonová, ale oba rodiče souhlasili, že nás nechají s Avis promluvit o samotě.

Teď rodiče seděli u „lehké večeře“ ve střešní restauraci hotelu a Avis byla v kuchyňce, kde se na mě dívala přes rameno s divokým nepřátelstvím v očích.

„Kolikrát to budu ještě muset opakovat,“ zavrčela. Otevřela ledničku, vyndala misku s omáčkou, pak zahrabala v lince a posloužila si pytlíkem chipsů. „Řekla jsem vám všechno, co vím.“

„Pojď sem a posaď se, Avis,“ řekl Conklin.

Zatvářila se překvapeně nad jeho tónem, který byl obvykle mnohem mírnější než moje představy, jak tu holku popadnu za krk a přirazím ke zdi.

Avis si dala vzdorovitě načas, než si připravila svačinu a láhev limonády a než si to všechno odnesla do obývacího pokoje, kde to pak rozložila po konferenčním stolku.

„Pověz mi o vašem učiteli angličtiny,“ řekla jsem.

„O panu Ritterovi?“

„Máte snad na angličtinu víc než jednoho učitele?“

„Pan Ritter je v pohodě. Nepatří mezi mé nejoblíbenější, ale dává mi z angličtiny dobré známky. Mám talent na psaní.“

„Je Jordan Ritter otcem tvého dítěte?“

„To je šílený! Sotva ho znám.“

Sedla jsem si na židli, abych měla oči ve stejné výšce, a opřela se lokty o kolena. Naklonila jsem se nad konferenční stolek a řekla dívce: „Myslíš si, že jsem pitomá?“

„Cože?“

„Povídám – myslíš si, že jsem pitomá?“

„A co na tom vůbec záleží, kdo je otcem?“

„Tak dost,“ řekla jsem. „Vstaň, Avis. Inspektore Conkline, nasaďte jí pouta. Avis Richardsonová, zatýkám vás pro spiknutí, bránění ve vyšetřování a ohrožení života dítěte. Pokud najdeme tělo, změníme to na obvinění z vraždy.“

„Proboha, co to děláte?“ vyhrkla, když se jí pouta zaklapla na zápěstích. „Moje děcko není mrtvé. Není mrtvé!“

„O tom nám povíš na stanici. Jdeme,“ zavelela jsem.

„Tady. Povím vám to tady,“ řekla.

Kývla jsem na Riche a ten jí sundal pouta. Dívka se svalila zpátky na gauč a pak spustila verzi svého příběhu, kterou jsem ještě neslyšela. Nevěděla jsem, jestli mluví pravdu.

Ale její příběh se rozhodně změnil z divného na ještě divnější.

Kapitola 60

„Když mě budeš vodit za nos,“ varovala jsem Avis, „nebo budeš třeba jen přehánět – jestli mi jakkoli zalžeš, poznám to. A pak půjdeš do basy.“

„Povím vám pravdu,“ řekla. „Povím vám všechno, co budete chtít vědět. Už to déle nevydržím.“

„Začni mluvit,“ vyzvala jsem ji.

„O Jordanovi máte pravdu. To on je otcem mého dítěte. Mám skvělé geny.“

Geny? To dítě bylo trestuhodně bláhové. Bála jsem se otevřít ústa, abych ji nezačala peskovat.

Prohrábla jsem si rukou vlasy a pokusila se potlačit vztek. Nemohla jsem si vzpomenout, kdy jsem se naposledy cítila tak frustrovaná, ale nechtěla jsem to dítě umlčet tím, že by v mých očích spatřilo hněv. Bylo načase nechat Conklina, aby na ní vyzkoušel své kouzlo osobnosti.

Conklin řekl: „Je to dítě naživu, Avis? Víš, kde je?“

„Žije. Ale nevím, kde je.“

„Dobře, Avis,“ řekl Conklin. „Pokusíme se na to přijít společně.“

„Spousta z toho, co jsem řekla předtím, byla pravda. Skrývala jsem své těhotenství. Pět měsíců jsem to neprozradila dokonce ani Jordanovi. Pak jsem mu to řekla a on se ke mně začal chovat hnusně: ‚Jak vůbec víš, že je to moje?‘“

„Muži umějí být pitomci,“ poznamenal Conklin.

Avis přikývla. „Pak jsem šla na Prattslist a našla ten inzerát.“

„Žádný tam nebyl,“ řekla jsem.

„Nebyl to ten inzerát, o kterém jsem vám vyprávěla,“ přiznala Avis. „Byl jiný a stalo se to před třemi týdny. Kontaktovala jsem ty dvě ženy. Lesbický pár. Chtěly dítě a byly ochotné zaplatit dvacet pět tisíc dolarů.“

„Jména?“

„Toni a Sandy.“

„To je všechno?“ zeptala jsem se.

„Takže jsi kontaktovala ty dvě ženy,“ řekl Conklin té nezletilé hlupačce na gauči. Já pohlédla na dveře. S trochou štěstí nám dítě mohlo povědět všechno, co jsme potřebovali vědět, dříve, než se vrátí jeho rodiče.

Právě teď hrozilo Jordanu Ritterovi vězení. Avis Richardsonová se mohla těšit na nápravný ústav pro mladistvé. A poslední, co jsme potřebovali, bylo, aby nám do toho strkal nos nějaký právník účtující tisíc dolarů za hodinu.

„Vyzvedly mě blok od školy, ale nedaly mi žádné drogy nebo něco podobného. Řekly, že mají místo, kde budu moci porodit. Usnula jsem na zadním sedadle auta.“

„A když ses probudila,“ řekl Conklin, „věděla jsi, kde jsi?“

„Vůbec ne. Byla tma. Bylo to někde daleko. Měla jsem porodní bolesti. Lehla jsem si do postele a nějakých šest hodin řvala jako zjednaná. Porodila jsem miminko. Pochovala si ho. Byla to ta nejkrásnější věc, jakou jsem kdy zažila. A pak jsem ho dala Toni a Sandy. Byly moc milé a opravdu ho chtěly.“

Už jsem toho měla plné zuby. Záleželo té holce vůbec na jejím synovi? Ne.

Křikla jsem: „A tehdy jsi to dítě viděla naposledy? Nic víc nám neřekneš? Bylo něco z toho vůbec pravda? Když jsi porodila za pomoci těch dvou milých žen, pak nám tedy vysvětli, jak je možné, že jsi málem vykrvácela na břehu jezera.“

„Tohle byla moje vina,“ odpověděla Avis.

Kapitola 61

No sláva. Avis Richardsonová byla konečně ochotná převzít část zodpovědnosti. Napadlo mě, že kdyby přiznala něco, co by nás dovedlo k jejímu dítěti, mohla bych jí možná odpustit, že nás celý týden přiváděla k šílenství.

Tak co, Avis? Že bychom se konečně někam dostali?

Šla jsem k lednici v kuchyňce, přinesla si láhev limonády a nalila tři skleničky – bez ledu.

„Toni řekla, že se Sandy zůstanou se mnou, dokud se nebudu cítit lépe,“ řekla Avis. „Pak že si odvezou miminko domů.“

„Zmínily se, kde jsou doma?“ zeptal se Conklin.

„Ne,“ odpověděla Avis.

Stále jsem porovnávala Avisinu novou verzi s tím, co nám řekla předtím, a nacházela velké nesrovnalosti.

Ten francouzsky mluvící muž byl minulostí stejně jako únos. Otcem dítěte byl její učitel angličtiny. Avis odpověděla na inzerát dvou žen a teď nám tvrdila, že se vzdala dítěte dobrovolně.

Dokázala vůbec mluvit pravdu? Toni a Sandy. Napadlo mě, jestli si ta jména právě nevymyslela.

„Když jsem byla v tom domě, hned poté, co jsem porodila, mi Toni dala svůj telefon, abych mohla zavolat Jordanovi a povědět mu, že mě má přijet vyzvednout,“ pokračovala Avis. „Ale když jsem dala telefon Toni, aby řekla, kam má jet, Jordan zavěsil.“

Příchozí telefonní hovory se dozvíme z telefonních záznamů Jordana Rittera. Takže jsme možná přece jen něco získali.

„Chtěla jsem odtamtud pryč. Nechtěla jsem být poblíž toho dítěte, tak jsem počkala na příležitost a vyplížila se zadními dveřmi ven. Stopla jsem si auto do Brotherhood Way, ale ti lidé, co mě svezli, pokračovali na východ, tak jsem vystoupila.“

„Co to bylo za auto, Avis? Nepamatuješ si nějaké jméno nebo poznávací značku? Snažíme se pospojovat jednotlivá fakta, chápeš?“ řekla jsem.

„Na nic takového jsem nemyslela. Jenom jsem utíkala a pořád byla uprostřed ničeho. Neměla jsem svou kabelku, telefon, nic – a začala jsem znovu krvácet. A pak už to ze mě teklo opravdu hodně. To jsem nečekala.“

Dívka konečně začala jevit známky stresu. Potila se, mnula si ruce. Vzpomínala na svou bolest.

Ozval se Conklin. „Můžeš pokračovat, Avis? Nebo potřebuješ pauzu?“

„Jsem v pohodě,“ odpověděla. „Už toho moc není. Našla jsem v křoví u jezera tu pláštěnku, tak jsem si svlékla šaty a natáhla si ji. Byla jsem slabá a za chůze několikrát upadla. Zastavilo mi nějaké auto a odvezlo mě do nemocnice. A tam jste za mnou přišla vy,“ dodala a zle si mě změřila.

„Je Jordan v maléru, protože jsem pod zákonem?“

„Jordanovi se nic nestane,“ zalhala jsem. „Ale mnohem důležitější, než co bude s Jordanem Ritterem, je najít tvoje dítě a zjistit, jestli je v pořádku.“

To byla pravda. Kde je to miminko?

Pokud byly ty ženy skutečné, a nejen další postavy z tvůrčí dílny Avis Richardsonové, měly ho ony?

Bylo někde v teplém pokoji zakryté malou modrou dekou? Mělo plné bříško? A plyšového medvídka? Bylo v bezpečí?

Nebo ho někdo propašoval ze země s heroinem v tlustém střevě a zabil ho, jakmile se dostalo do zámoří?

„Jak ti zaplatily?“ zeptala jsem se.

Prosím, bože, dej, aby daly té naivní holce šek.

„Nezaplatily mi. Nechtěla jsem peníze. To by bylo nezákonné, že, prodat svoje dítě? Neprodala jsem ho. Tak co uděláte teď?“ zeptala se Avis Conklina.

„Všechno bude v pořádku,“ slíbil jí Conklin.

Opravdu? A pro koho?

Kapitola 62

Když jsme odcházeli z hotelu Mark Hopkins, utěšovali už Avis její rodiče. Téměř ani nezvedli hlavu, když jim Conklin cestou z apartmá řekl, že ještě zavoláme.

Můj parťák a já jsme si krátce promluvili u mého auta – nebo spíš on poslouchal můj podrážděný monolog o té nejpitomější a nejzkaženější holce na světě – a pak jsme se rozjeli na noc každý k sobě domů.

Cestou jsem zavolala z mobilu Quentinu Taziovi.

Quentin je policejní poradce, technický konzultant, o kterém se mluví jako o „mozku v láhvi“. Bydlí v kobce, kterou si sám postavil – temném a ponurém dvoupatrovém bytě zařízeném počítačovým vybavením za dva miliony dolarů.

Quentin utratil dědictví po svém otci, čímž si udělal mnohem větší radost, než si obyčejný smrtelník dokáže představit.

Pověděla jsem QT – jak si nechává říkat – o tom inzerátu na Prattslistu, hovoru na telefon Jordana Rittera a dvou jménech Sandy a Toni, která mohla být skutečná, přezdívky nebo pseudonymy, jež si ty ženy vymyslely pro Avis.

Třeba nám Avis pro jednou pověděla pravdu do té míry, jak ji sama znala.

Uvařila jsem Joeovi večeři a nalila si k těstovinám velkou sklenici merlotu. Zašli jsme vyvenčit Martu a já při tom manželovi odvyprávěla poslední epizodu příběhu Avis Richardsonové.

Joe řekl: „Mám takové tušení, že pro tebe QT něco zjistí, Linds.“

Joe má prvotřídní tušení zdokonalené výcvikem u FBI.

V noci jsem se skvěle vyspala zaklíněná mezi Joem a Martou, a když jsem v půl deváté dorazila do Baráku, zjistila jsem, že už QT volal.

Zavolala jsem mu zpátky, a zatímco jsem čekala, až dostane můj vzkaz a ozve se mi, požádal mě Brady, abych přišla do jeho kanceláře a informovala jej o vývoji v případu Richardsonové. Podala jsem mu podrobné, zhuštěné hlášení a on kladl ty správné otázky. Jen jsem si přála, abych mu mohla povědět něco hodnotného.

„Pohněte s tím, nebo to předáme zločinům proti osobám a necháme to být,“ řekl.

Když jsem se posadila za stůl, zazvonil mi telefon. Doufala jsem, že je to QT, ale na displeji jsem si přečetla, že volá děkan Hannover z Brightonské akademie.

„Boxerová,“ ohlásila jsem se a představila si toho muže s puntíkatou kravatou, jak sedí ve své upjaté pracovně.

„Seržantko, to jsem rád, že jsem vás sehnal.“

„Stalo se něco?“

„Avis Richardsonová zmizela,“ odpověděl děkan. „Včera se vrátila do školy, ale dnes ráno nebyla ve svém pokoji na koleji. A teď jsem navíc zjistil, že zmizel i jeden učitel. Jordan Ritter se dnes ráno nedostavil na vyučování. To je pro něho velmi neobvyklé. Oba jsou pryč. Nenechali žádný vzkaz, nic. Prostě zmizeli.“

Kapitola 63

Ani ne o čtyřiadvacet hodin dříve seděl Phil Hoffman v kanceláři a opakoval si svou strategii obhajoby, když telefonát ze sanfranciské policie zásadně zvýšil šanci jeho klientky na zproštění viny. Připadalo mu to jako boží zásah.

Teď se postavil za stolem obhajoby v síni soudce LaVana a řekl: „Obhajoba předvolává Bernarda St. Johna.“

Bernard St. John vstoupil do soudní síně. Na sobě měl drahý proužkový oblek a modrou hedvábnou košili. Na hlavě mu netrčel ani jeden neposlušný vlásek. Když složil přísahu a posadil se, došel Hoffman k lavici svědků.

Yuki podle očekávání vyskočila: „Vaše ctihodnosti, o tomto svědkovi jsme se dozvěděli teprve včera večer a neměli jsme čas se na něho připravit.“

Hoffman se obrátil na soudce: „Já sám jsem se o něm dozvěděl včera odpoledne a okamžitě jsem slečně Castellanové poslal e-mail.“

LaVan pohlédl skrz brýle ze své soudcovské lavice a řekl: „Slečno Castellanová, dostanete příležitost svědka vyslechnout. Pane Hoffmane, můžete pokračovat.“

„Děkuji, Vaše ctihodnosti. Pane St. Johne, čím se živíte?“

„Hraji na klavír na slavnostních příležitostech a také hru na tento nástroj vyučuji.“

„Jste momentálně zaměstnán jako učitel dětí paní Martinové?“

„Ne. Byl jsem propuštěn před čtyřmi měsíci. Děti měly hodně jiných aktivit a hra na klavír zjevně nebyla prioritou.“

„Co jste dělal u Martinových, než vás propustili?“

„Většinou jsem vyučoval Caitlin, ale Duncan se učil stupnice a nějaké skladby pro začátečníky.“

„Kdy jste začal u Martinových pracovat?“

„Minulý měsíc to byly dva roky.“

„A přátelíte se s jinými lidmi, kteří u Martinových pracovali?“

„Ano, přátelím.“

„Přátelil jste se s chůvou Ellen Laffertyovou?“

„Ano, pane.“

„A svěřila se vám slečna Laffertyová s něčím, co nějak souviselo s panem Martinem?“

„Ano. Více než před rokem.“

„Co vám tehdy řekla?“

„Pověděla mi, že má s panem Martinem poměr. Začalo to, když se doktorka Martinová léčila na rakovinu prsu a prodělávala chemoterapii. Ellen řekla, že se prvně vyspala s panem Martinem proto, že jí připadal tak smutný.“

Hoffman počkal, až utichne hihňání v hledišti, a požádal svědka, aby pokračoval.

St. John řekl: „V době, kdy mi Ellen pověděla o tom románku, se mi také svěřila, že je do Dennise zamilovaná a neví, co má dělat.“

„Informace z druhé ruky, Vaše ctihodnosti,“ ozvala se Yuki.

„Tohle povolím, slečno Castellanová. Pokračujte, pane Hoffmane.“

„Zmínila se ještě někdy slečna Laffertyová o svém milostném vztahu s panem Martinem?“

„Ano. Ukázala mi dárky, které jí dal. A předtím než zemřel, mi Ellen znovu řekla, že je do něho bolestně zamilovaná a že má ráda i jeho děti.“

„A proč jste s tím nepřišel dřív, pane St. Johne?“

„Policie se mě jen zeptala, jestli jsem byl svědkem nějakého nepřátelství mezi doktorkou Martinovou a jejím manželem. Řekl jsem, že jsem jen zaslechl nějaké hádky. A oni chtěli vědět, jestli jsem byl v domě ve chvíli, kdy došlo k vraždě. Nebyl. Nebyl jsem tam celé dny.“

„Řekl jste policii, že si myslíte, že doktorka Martinová zabila svého muže?“

„Ne,“ odpověděl St. John. „Řekl jsem jim, že si nemyslím, že manžela zabila. Oba manželé byli pod velkým tlakem, ale věděl jsem, že by Candace nezabila otce svých dětí. To jsem také uvedl do protokolu.“

„Domníváte se, že měla slečna Laffertyová vztek, že je až na druhém místě?“

Yuki povstala: „Spekulace, Vaše ctihodnosti. Spekulace a zavádění svědka.“

„Porota nebude brát otázku v potaz,“ řekl LaVan. Ukázal kladívkem na Hoffmana. „Tohle už ne!“

„Ano, Vaše ctihodnosti.“ Hoffman sklonil hlavu, skryl před soudcem úsměv a řekl: „Se svědkem jsem skončil.“

Kapitola 64

Yuki načmárala Nickymu do bloku vzkaz: „Víš něco o tom učiteli hudby?“

„Vůbec nic,“ odepsal jí Gaines.

Proboha, St. John nepodporoval teorii policie o případu, tak ho ignorovali. Dostala ránu pod pás. Hoffman se jí zjevně snažil povědět o Ellenině poměru s Dennisem Martinem, ale ona mu nedopřála sluchu.

Yuki bojovala s panikou, která se jí zvedala ze žaludku, a zaměstnala se svými kartičkami s poznámkami, zatímco přemýšlela o téhle bombě.

Ze St. Johnovy výpovědi vyplývalo, že Ellen Laffertyová měla motiv. A protože měl Dennis Martin zbraň – ten důkaz poskytla sama Yuki nabízel se závěr, že Ellen tu pistoli mohla najít. Pokud ano, měla Laffertyová čím Dennise Martina zastřelit. Měla motiv? Možná. A příležitost? Každý den.

Sakra.

První pravidlo, které se právník musí naučit, je neklást otázky, pokud nezná odpovědi. A ona teď letěla úplně poslepu.

Yuki vstala a řekla: „Dobrý den, pane St. Johne.“

„Dobrý den.“

Yuki obešla stůl obžaloby a mluvila už cestou ke svědkovi.

„Jediné, co od vás chci vědět, jsou fakta,“ řekla. „Ne to, co vám někdo pověděl. Ne to, co jste slyšel. Pouze fakta.“

„Slečno Castellanová,“ ozval se unaveně soudce LaVan, „já nosím talár, ne vy. Já mám právo poučovat svědka, ne vy.“

„Pokud máte nějaké otázky, doporučoval bych vám, abyste je položila.“

„Ano, Vaše ctihodnosti. Pane St. Johne, odpovídejte prosím na mé otázky tím, čeho jste byl přímým svědkem.“

„Ano, jistě, to chápu,“ řekl St. John.

Yuki vyslala krátkou modlitbu ke své mrtvé matce a pak řekla: „Pane St. Johne, viděl jste někdy pana Martina a slečnu Laffertyovou při něčem, co by se dalo označit za kompromitující?“

„Myslíte třeba sex?“

„Ano. Nebo líbání. Výslovně sexuální chování.“

„Ne. Vím jen to, co mi pověděla Ellen.“

„Děkuji vám. Se svědkem jsem skončila, Vaše ctihodnosti.“

„Můžete odstoupit,“ řekl soudce.

Kapitola 65

Phil Hoffman se zvedl ze své židle vedle Candace Martinové. „Vaše ctihodnosti, předvoláváme Ellen Laffertyovou.“

Ellen Laffertyová vstoupila do soudní síně s hlavou vztyčenou a sebejistým krokem prošla uličkou.

Všechny oči se upíraly na tu hezkou mladou ženu, dokonale a skromně oblečenou v tmavošedém kostýmku a se zlatým křížkem na krku. Vypadala přesně jako člověk, jemuž by se nikdo nebál svěřit své děti.

Phil Hoffman dělal, co mohl, aby skryl napjaté očekávání. Ellen Laffertyová byla korunní svědkyně obžaloby. On se jí teď s informacemi, které měl, chystal na lavici svědků zničit a udělat z ní svědkyni obhajoby. Musel to ale provést tak, aby v něm porota neviděla zrůdu.

Když Laffertyová složila přísahu a posadila se, přistoupil Phil k lavici svědků. Pozdravil svou novou svědkyni a položil jí první otázku.

„Slečno Laffertyová, jak byste popsala váš vztah s Dennisem Martinem?“

„V jakém smyslu, pane Hoffmane?“

„Myslím, že moje otázka byla naprosto jasná. Dovolte, abych ji zopakoval. Jaký vztah jste měla s Dennisem Martinem?“

„Byl to otec dětí, o které jsem se starala. Na tom jediném mi záleželo.“

„Vaše ctihodnosti, žádám o povolení zacházet se svědkem jako s nepřátelským.“

LaVan se otočil se židlí o devadesát stupňů a řekl: „Slečno Laffertyová, pro vás stejně jako pro členy poroty vysvětlím, že nepřátelský svědek je svědek protistrany, v tomto případě obžaloby, který – vyslýchán druhou stranou, to znamená obhajobou – by nemusel být vstřícný.

Tím, že vás označím za nepřátelského svědka, slečno Laffertyová, poskytuji panu Hoffmanovi svolení klást zavádějící otázky. Přísahala jste, že budete mluvit pravdu. Mějte to prosím na paměti.“

„Budu, Vaše ctihodnosti.“

Hoffman upřel pohled na Laffertyovou a zeptal se: „Měla jste s panem Martinem milostný poměr?“

„Proboha…“

„Ano nebo ne? Byli jste milenci?“

„Ano.“

„Mohla byste mluvit tak hlasitě, aby vás porota slyšela?“

„Ano. Byli jsme milenci.“

„A kdy tento sexuální vztah začal?“

Ellen Laffertyové se zalily oči slzami, které jí začaly stékat po tvářích. „V dubnu to byly dva roky.“

„Takže více než rok předtím, než byl pan Martin zastřelen?“

„No… ano.“

„A v době jeho smrti jste se s panem Martinem stále stýkala?“

„Ano.“

„Přiznáváte, že jste měla sexuální vztah se ženatým mužem v domě, kde žil se svou ženou a dětmi. Je to tak?“

„Ano.“

„A když vás slečna Castellanová povolala na svědeckou lavici, nepřipadalo vám důležité se o tomto vztahu zmínit?“

„Ne, nepřipadalo.“

„A co jste cítila k doktorce Candace Martinové?“

„Myslím si, že je krutá.“

„Žárlila jste na doktorku Martinovou?“

Následovala odmlka, během níž Ellen Laffertyová těkala pohledem po místnosti. K Yuki. K porotě. Ke Candace Martinové.

„Odpovězte na otázku, slečno Laffertyová,“ vybídl ji Hoffman. „Žárlila jste na doktorku Martinovou, manželku svého milence?“

„Vaše ctihodnosti, opravdu na to musím odpovídat?“

„Samozřejmě, slečno Laffertyová.“

Ellen si povzdechla, sevřela v ruce křížek na řetízku a konečně promluvila. Její slova se hlasitě rozlehla po tiché soudní síni. „Přála jsem si mít její život. Ale neudělala jsem nic, co by jí ublížilo.“

„A co pan Martin? Nechystal se manželku opustit, že ne? Udělala byste něco, co by ublížilo panu Martinovi?“

„Ne, ne. Nikdy. Milovala jsem ho.“

„A co cítil pan Martin k vám? Slíbil vám, že se rozvede a vezme si vás?“

„Proč mi tohle děláte? Chápete, o co se snaží, pane soudce?“ zasténala Laffertyová. „Chce, aby to vypadalo, že jsem ho zabila já, a přitom to byla ona.“

„Slečno Laffertyová, odpovězte prosím na otázku,“ vybídl ji soudce.

Laffertyová zalapala po dechu a rozvzlykala se. Bylo to, jako by zadržovaly slzy tak dlouho, až přehrada praskla a voda se začala valit ven.

Kapitola 66

Phil Hoffman zacinkal v kapse kalhot klíči a mincemi. „Potřebujete chvilku?“ zeptal se Ellen Laffertyové.

Přikývla. Hoffman jí podal krabici kapesníků, a když se jeho svědkyně trochu uklidnila, řekl: „Dovolte mi zopakovat otázku. Slíbil vám pan Martin, že opustí svou ženu a vezme si vás?“

„Ano. Říkal mi to několikrát. Vlastně často.“

„Upřesnil nějak své plány, slečno Laffertyová?“

„Jak to myslíte? Nerozumím vám.“

„Je to celkem snadné. Požádal Dennis Martin svou ženu o rozvod?“

„Ne.“

„Vodil vás do společnosti svých přátel?“

„Ne. To jsem ani nečekala.“

„Dohodli jste si spolu například datum vaší svatby?“

„Sakra, ne. Neurčil čas ani místo. Starala jsem se o jeho děti. Vídala jsem ho každý den. Tvrdil mi, že mě miluje a ji nenávidí. Myslela jsem, že od ní odejde, protože říkal, že to udělá. A věřila jsem mu až do dne, kdy zemřel.“

„Nebo – nerozešel se třeba s vámi, slečno Laffertyová? Nepověděl vám, abyste odešla? Nezachoval se k vám jako k další ze svých okoukaných milenek a neřekl vám, že zůstane se svou ženou? Nebyla jste na něho kvůli tomu rozzlobená?“

„Ne. Byli jsme spolu a milovali se.“

„Ten parchant vám lhal, že?“

„Ne.“

„Byla jste tak rozzuřená, že jste ho zastřelila, slečno Laffertyová? Byl to zločin z vášně?“

Yuki to nevydržela a pronesla: „Vaše ctihodnosti, pan obhájce svědkyni týrá.“

„Vyhovuje se. Porota nebude brát poslední otázku obhajoby v potaz. Pane Hoffmane, to bylo podruhé. Chcete se svědkyně ještě na něco zeptat? Nebo složíte přísahu, abyste mohl vypovídat sám?“

Ellen Laffertyová sevřela zábradlí před svědeckou lavicí a divoce ze sebe vychrlila: „Já ho nezabila, ne! Mluvím pravdu. Nikdy bych Dennisovi neublížila. Nikdy, nikdy, nikdy!“

„Stejně jako byste nikdy, nikdy, nikdy nelhala? Správně, slečno Laffertyová?“

„Přesně tak. Nikdy bych nelhala.“

„Držela Candace Martinová v ruce pistoli, když jste odcházela z domu toho večera, kdy došlo k vraždě?“

„Myslím, že ano. Myslela jsem si to. Teď už nevím.“

„Správně. Ale vy byste nikdy, nikdy, nikdy nelhala. Děkuji vám. Nemám další otázky.“

Kapitola 67

Nával vzteku odfoukl strach, který Yuki ještě před vteřinou cítila. Obhajoba zlikvidovala jeho svědkyni a zasela sémě oprávněných pochyb.

Yuki nevěděla, zda se jí podaří tu ničitelku domácího štěstí a pravděpodobnou lhářku rehabilitovat, ale věděla, že na tom možná závisí celý její případ.

Yuki sotva viděla Nickyho vzkaz. „Do toho, holka.“

Vstala a došla k zábradlí kolem lavice svědka. Položila na něj ruku, jako by chtěla naznačit, že jí tím pokládá konejšivou ruku na paži.

„Slečno Laffertyová, zabila jste pana Martina?“

„Ne. Nezabila.“

„Hádali se Martinovi?“

„V jednom kuse.“

„Viděla jste Candace Martinovou držet v ruce pistoli toho večera, kdy došlo k vraždě?“

„Myslím, že ano. Je to už dávno. A odehrálo se to rychle. Už to nevím jistě.“

„Dobře. Mluvila jste pravdu, když jste porotě řekla, že si myslíte, že Candace Martinová zastřelila svého muže?“

„Ano, to je naprostá pravda.“

„Obžaloba nemá na slečnu Laffertyovou další otázky.“

Phil Hoffman sledoval, jak svědkyně vstává, utírá si oči kapesníkem a míří k zadní části soudní síně. Když procházela dveřmi, ještě plakala.

Bylo teprve čtvrt na dvanáct.

Než se porota vůbec stačí zamyslet nad tím, zda je jí Ellen Laffertyové líto, odpálí Phil Hoffman další bombu.

Kapitola 68

Phil Hoffman řekl: „Obhajoba předvolává doktorku Candace Martinovou.“

Yuki si na okamžik myslela, že se přeslechla. Ale když Candace Martinová vyšla zpoza stolu obhajoby s neproniknutelným výrazem ve tváři, na sobě kostým od Anne Klein za dva tisíce dolarů a lodičky Ferragamo za osm set, bylo Yuki jasné, že Hoffman moc dobře ví, co dělá.

Od Candace nikdo nepožadoval, aby svědčila.

Soudce LaVan na začátku přelíčení porotě vysvětlil, že obžalovaná nesmí být nucena svědčit a že jí to porota nemůže přičítat k horšímu.

Takže to, že Phil předvolal svou klientku jako svědkyni, byl buď projev zoufalství, nebo naprosté sebedůvěry.

A Hoffman se nezdál být ani trochu zoufalý.

Candace Martinová položila dlaň na Bibli a na žádost i otázku, zda přísahá, že bude mluvit pravdu a nic než pravdu, odpověděla: „Přísahám.“

„Doktorko Martinová,“ řekl Hoffman, „něco z toho zde již bylo uvedeno, ale v zájmu kontinuity – byla jste doma, když byl váš manžel zavražděn?“

„Ano.“

„Kde byli Caitlin a Duncan?“

„Každý byl ve svém pokoji.“

„A aby porota znala polohu každého v domě – kde byla Cyndi Parrishová, vaše kuchařka?“

„Nahoře ve svém pokoji.“

„A Ellen Laffertyová?“ zeptal se Hoffman.

„Nevím, kde byla. Popřála mi dobrou noc asi čtvrt hodiny předtím, než byl Dennis zastřelen.“

„A kde byl Dennis těsně před tím incidentem?“

„To také nevím. Neviděla jsem ho. Šla jsem do křídla s ložnicemi, minula pokoje dětí a obě pozdravila. Pak jsem zamířila dolů do své pracovny. Tam jsem také byla, když Ellen řekla, že odchází.“

„Co jste toho večera dělala ve své pracovně?“

„Vyřizovala zmeškané hovory.“

„A byla jste stále v pracovně, když jste uslyšela výstřely?“

„Ano. Zrovna jsem se chystala zavolat manželce jednoho pacienta. Neměla jsem pro ni dobré zprávy. Sundala jsem si brýle a masírovala si spánky, takhle.“

Doktorka Martinová si sundala brýle a položila je na opěrku židle. Promnula si spánky palcem a prostředníkem levé ruky.

„Ve druhé ruce jsem držela telefon,“ řekla a sevřela pravou ruku, jako by v ní měla sluchátko.

Yuki si pomyslela, že tahle scénka je skvělý způsob, jak přimět porotu, aby si v ruce Candace Martinové představili mobil místo pistole, a musela za ten nápad Hoffmana obdivovat.

„Prosím, povězte porotě, co se stalo, když jste uslyšela výstřely,“ požádal ji Hoffman. Ustoupil stranou, aby nebránil porotcům ve výhledu na svou klientku.

Candace Martinová odříkala jednotlivé události přesně v takovém pořadí jako Hoffman v úvodní řeči. Řekla, že běžela do haly, našla manžela na podlaze s kaluží krve u hrudníku a zkontrolovala jeho tep.

Dále vypověděla, že neměla na očích brýle, ale slyšela rachot, jak na podlahu spadlo něco kovového. Uvědomila si, že je to pistole, a zároveň zahlédla někoho ve stínu, jak se pohybuje k domovním dveřím.

Yuki sledovala tvář Candace Martinové, jestli neuvidí podezřelý tik nebo pohyb očí, a poslouchala, zda nezaslechne lež. Shledala Candace důvěryhodnou.

A pomyslela si, že jí porota uvěří také.

Yuki měla jedinou možnost – během několika minut zdiskreditovat tuhle kardiochiruržku a dobrou matku a zmařit práci, kterou odvedl Phil Hoffman, když naleštil svatozář a umístil ji nad hezkou blonďatou hlavu Candace Martinové.

Yuki věděla, co musí udělat.

Přemýšlela jen, zdali to dokáže.

Kapitola 69

Phil Hoffman prováděl svou diskrétní prohlídku Candace Martinové a snažil se držet na uzdě všechny viditelné projevy vzrušení, které cítil. Riskantní hra se vyplácela. Candace posloužila sama sobě jako dokonalá svědkyně: Stručná. Jasná. Logická.

A samozřejmě nevinná.

„Když jste našla Dennise na zemi a uvědomila si, že skonal, co jste udělala?“ zeptal se Hoffman.

„Pamatuji si, jak jsem sevřela tu zbraň. Ještě nikdy jsem žádnou nedržela, ale viděla jsem, jak se někdo plíží z domu. Přední dveře byly otevřené. Instinktivně jsem chtěla zastavit toho člověka, který mi zastřelil manžela. Rozběhla jsem se za vetřelcem. Několikrát jsem vykřikla: ‚Stůj!‘“ sdělila Candace Martinová porotě. „A pak jsem vystřelila.“

„Zasáhla jste někoho, doktorko Martinová?“

„Ne. Venku jsem nikoho neviděla. Jenom jsem vystřelila do vzduchu, abych toho útočníka zahnala. Pak jsem se vrátila do domu, zamkla přední dveře a vrátila se k Dennisovi. Tou dobou již seshora přiběhly děti a plakaly. Bylo to strašné. Strašné. Poslala jsem Caitlin do jejího pokoje a Duncan šel nahoru do Cyndina.“

„Co se stalo potom?“

„Vytočila jsem devět jedna jedna. Policie dorazila za pár minut.“

„Povězte prosím porotě, jak jste se cítila.“

„Já? Byla jsem téměř ochromená šokem a žalem. A pak se všechno ještě zhoršilo. Mám pokračovat?“

„Ano, prosím.“

Doktorka přikývla, ztěžka polkla a mluvila dál.

„Byl to běžný konec běžného dne. A najednou střelba. Někdo přišel do mého domu a zabil mi manžela. Když dorazila policie, začala mě vyslýchat. Musela jsem nechat děti o samotě v nejtraumatičtější okamžik jejich života. Musela jsem projít kolem mrtvého manžela a nasednout do hlídkového auta, aby mě vyslechli na stanici.

Vyslýchali mě osm hodin a pak si mě tam nechali přes noc. Ráno jsem byla obviněna z vraždy, kterou jsem nespáchala.

Byla jsem vyděšená tenkrát a jsem vyděšená teď. Toho strachu se už nikdy nezbavím. Protože se také bojím o své děti – a nemohu být s nimi.“

Prokristapána, pomyslela si Yuki. Candace Martinová si porotce omotala kolem prstu. I za těch nejpříznivějších okolností by v té ženě jen těžko dokázali vidět vražedkyni. Yuki načmárala Nickymu vzkaz, který ho přiměl sklonit se nad notebookem. Zrovna otvíral nějaké složky, když obhájce poděkoval své klientce.

„Svědkyně je vaše,“ řekl Phil Hoffman.

Kapitola 70

Yuki přejela prstem po části textu na Nickyho notebooku. Byl to její výslech Candace Martinové provedený před rokem. Pak vstala a došla ke svědkyni.

„Doktorko Martinová, milovala jste svého manžela?“

„Ano.“

„Ale měla jste nemanželský poměr, který začal dříve než rok před jeho smrtí.“

„Ano.“

„Co cítíte k Felixi Ashtonovi, svému milenci?“

„Námitka. Irelevantní,“ ozval se Hoffman ze své židle.

„Zamítá se. Doktorko Martinová, odpovězte prosím na otázku,“ řekl soudce.

„Cítím k němu velkou náklonnost.“

Yuki řekla: „Pan Ashton vypověděl, že vás miluje. Vy jeho city neopětujete?“

„Nevím, jak své city k Felixovi přesně pojmenovat.“

„Pověděl vám manžel, jaké pocity v něm vyvolal váš nemanželský poměr?“

„Nijak konkrétně.“

„Byl z něj nešťastný? Nebo se zlobil?“

„Myslím, že mu bylo celkem jedno, že mám milence,“ odpověděla Candace Martinová. „Kdyby žárlil, udělal by ze sebe pokrytce.“

„Ale váš milenec dosvědčil, že vás manžel pronásledoval. Je to pravda?“

„Ano. Ale nemyslím si, že Dennisovi vadilo, že se scházím s Felixem. Jenom se mě snažil přimět, abych souhlasila s rozvodem.“

„A vy jste se rozvést nechtěla?“

„Nehodlala jsem přijmout jeho podmínky.“

„Takže jste schvalovala teorii, že je pro děti lepší, když manželé zůstanou spolu, přestože oba mají milenecký poměr?“

„Vaše ctihodnosti,“ řekl Hoffman ze svého místa, „žalobkyně týrá svědkyni.“

„Přijímá se. Jděte k věci, pokud máte na mysli něco konkrétního, slečno Castellanová.“

„Ano, Vaše ctihodnosti.“ Yuki došla doprostřed prostranství před soudcem a obrátila se zpět ke svědkyni v takové vzdálenosti, aby Candace Martinovou přinutila mluvit hlasitě. Pak řekla: „Ellen Laffertyová dosvědčila, že měla poměr s vaším manželem. Věděla jste, že mezi nimi něco je?“

„Ne dokud to neřekla zde.“

„Žárlila jste, když váš manžel věnoval pozornost jiným ženám?“

„Ne. Byla jsem na to zvyklá.“

„Takže navzdory faktu, že jste ho milovala, vás jeho nevěra páchaná pod vaší společnou střechou nechávala chladnou? To je pozoruhodné,“ poznamenala Yuki.

„Neobtěžujte se s námitkou, pane Hoffmane,“ řekl LaVan.

„Slečno Castellanová, vaše názory sem nepatří. Už to nedělejte. Položte otázku a pokračujte.“

„Omlouvám se, Vaše ctihodnosti. Doktorko Martinová, dovolte, abych se ujistila, že správně rozumím vaší výpovědi.

Měla jste milostný poměr. Přiznáváte, že vám byl manžel opakovaně nevěrný. A přesto tvrdíte, že jste ho milovala. Byla jste vyfotografována se známým nájemným vrahem. Našla jste zbraň svého muže…“

Yuki udělala z palce a ukazováčku pistoli, došla blíž ke svědkyni, ze vzdálenosti půldruhého metru na Candace Martinovou namířila a řekla: „… a když se vám naskytla příležitost ho zabít, vystřelila jste.“

Yuki jakoby stiskla spoušť a trhla rukou jako při zpětném rázu pistole – a ignorovala Hoffmana, který volal své námitky, i bušení soudcova kladívka, zvuk stejně účinný, jako by ty imaginární kulky, které na Martinovou vypálila, byly skutečné.

Promluvila přes ten rozruch a řekla: „A pak, doktorko Martinová, když byl váš manžel konečně mrtvý, jste vypálila několik ran do vzduchu, abyste mohla vysvětlit spálený střelný prach na svých rukou. Je to tak?“

„Vaše ctihodnosti,“ vykřikl Hoffman, „slečna Castellanová právě přednesla svou závěrečnou řeč. Kromě neupřímného ‚Je to tak?‘ nebyla v celé té hromadě žvástů jediná skutečná otázka. Žádám, aby byl celý tento křížový výslech vyškrtnut –“

„Proboha,“ vyhrkla Candace Martinová, chytila se zábradlí před svědeckou lavicí a na krku jí naskočily žíly, když překřičela Yukin právnický hlas.

„Kdybych chtěla Dennise zabít, proč bych to dělala ve vlastním domě, kde by to mohly vidět děti? Tahle fraška je důsledkem špatné policejní práce a šílené, vzteklé obžaloby. Podívejte se na sebe, slečno Castellanová! Měla jsem na Dennise vztek, ale nezabila jsem ho. Stejně jako nikdy nezabiju vás!“

Kapitola 71

Soudce bušil kladívkem a křičel: „Klid v soudní síni! Pane Hoffmane, zklidněte svou svědkyni!“ přikázal, čímž jen přilil olej do ohně, který už stravoval soudní síň.

Yuki stála vpředu s rukama spojenýma před sebou a doufala, že nepokoje budou pokračovat.

I kdyby byl její křížový výslech vyškrtnutý, i kdyby dostala pokutu, podařilo se jí roztavit ledově chladné vystupování Candace Martinové. Doktorčiny vehementní protesty, že by svého muže nikdy nezabila, ztratily na přesvědčivosti.

Měla motiv ho zabít.

To, jak vybuchla, dokázalo porotě, že mohla ztratit nervy a zastřelit ho.

Soudce uhodil kladívkem ještě jednou a rámus konečně utichl. Narovnal si brýle, pohlédl dolů na Yuki a řekl: „Ještě něco, slečno Castellanová? Nebo jste už toho pro dnešek napáchala dost?“

„Se svědkyní jsem skončila,“ odpověděla Yuki.

Hoffman řekl: „Mám další otázky, Vaše ctihodnosti.“

Ale soudce už neposlouchal. Obrátil pozornost ke svému mobilu a zbledl.

Hoffman ještě jednou oznámil soudci, že chce pokračovat ve výslechu svědkyně.

„To bude muset počkat,“ řekl soudce LaVan. „Musím navštívit někoho v nemocnici. Okamžitě!

Doktorko Martinová, můžete odstoupit. Přelíčení se odročuje. Slečno Castellanová, pane Hoffmane, přijďte do mé pracovny. Neopozděte se.

Pak si v tom trochu uděláme pořádek.“

Kapitola 72

Ráno jsem ze všeho nejdříve nakráčela do Bradyho kanceláře v naději, že tam proběhne nejkratší porada v dějinách.

Brady odložil telefon a řekl: „Boxerová, stáhnu vás z Richardsonové a pošlu do zločinů proti osobám. Podívejte se na to, co přišlo minulý týden,“ řekl a ukázal bradou na bílou tabuli uprostřed místnosti mužstva čitelnou přes sklo jeho kanceláře.

Černým písmem tam bylo vypsaných šest otevřených případů. Uzavřené se psaly červeně. Žádné takové tam nebyly.

„Poručíku, s případem Richardsonové se nám podařilo slušně pohnout,“ řekla jsem, přitáhla si židli a posadila se proti tomu statnému chlapovi. Sluncem vybledlé vlasy měl stažené dozadu a na prsteníku mu chyběl svatební prsten. Pomyslela jsem na Yuki, ne větší než ptáče, uvězněnou v náručí tohohle poldy, kterého jsem sotva znala, a bála jsem se o ni.

Yuki byla skvělá, zapálená prokurátorka – a zároveň úplně nemožná, co se týkalo mužů.

Brady se na mě díval a čekal, až něco řeknu.

„Quentin Tazio našel souvislost, která by ten případ mohla rozlousknout,“ řekla jsem.

„QT je náš počítačový konzultant, že?“

„Je nejlepší.“

Pověděla jsem Bradymu, že díky čarování s telefonními a elektronickými databázemi dokázal QT vystopovat telefonát Jordanu Ritterovi od jezera Merced v době, kdy Avis Richardsonová rodila.

„Avis tvrdí, že požádala jednu z těch dvou žen, které jí asistovaly při porodu, o její telefon, aby mohla zavolat svému milenci.“

„Telefon, ze kterého se volalo Jordanu Ritterovi, patří čtyřicetileté Antoinettě Burgessové, která dříve pracovala jako učitelka. Žije v Taylor Creeku v Oregonu. Tři tisíce čtyřicet dva obyvatel.“

„Myslíte si, že by Burgessová mohla mít to dítě?“ zeptal se Brady.

„Avis říká, že tam Burgessová byla, když se miminko narodilo.“

„Začíná to vypadat nadějně, je to tak, Boxerová?“

Přikývla jsem a pověděla Bradymu, že Burgessová nemá záznam v trestním rejstříku a že bych se s ní chtěla setkat. Pokud to dítě má, dostanu ho z Taylor Creeku, než to zkomplikují sirény, vrtulníky a zásahová jednotka.

„Conklin zůstane tady a bude pátrat po Avis a jejím milenci,“ sdělila jsem Bradymu. „Se mnou pojede Claire Washburnová. Dáme si na tom záležet.“

„To bych vám radil,“ řekl Brady. „Snažte se to uzavřít. Spojím se s místními úřady v nějakém větším městě poblíž Taylor Creeku. Udělám to hned.“

„Poručíku, při vší úctě, myslím si, že bychom měly nejdřív obhlédnout situaci samy.“

Probrali jsme s Bradym nějaké organizační věci, ale poznala jsem, že je zapálený pro věc. Když jsem ho ujistila, že mu zavolám, jakmile dorazím do Taylor Creeku, a budu ho průběžně informovat celý den, dal mi zelenou.

Vyšla jsem z Bradyho kanceláře s úlevou, že je případ stále můj. Věděla jsem, že tahle stopa vedoucí k ženě z Oregonu je nejspíš moje poslední šance, jak najít pohřešované dítě Avis Richardsonové.

Třetí část

VÝLET

Kapitola 73

Sešla jsem se s Claire na parkovišti před úřadem soudního lékaře. Nasoukala se vedle mě na přední sedadlo exploreru s taškou na pleny sloužící jako piknikový koš.

Stejně jako já se ani Claire nevypravila na delší výlet častěji než jednou ročně. Na rozdíl ode mě z toho byla celá nadšená.

Naťukala jsem do navigace exploreru „Main Street, Taylor Creek, Oregon“ a vyrazila směrem k Bay Bridge a dálnici I-80 na východ. Čekala nás sedmisetkilometrová cesta a já ji plánovala zvládnout za jeden den.

Doufala jsem, že zítra tou dobou už budu mít malého Richardsona v autě. Skoro jsem ho viděla, jak leží celý zabalený ve své autosedačce.

„Přinesla jsem ti sendvič se smaženými vejci,“ řekla Claire, když jsme míjeli sjezd na Berkeley a otevřel se nám zamlžený výhled na zátoku přes přístav na západě. „Řekla jsem prodavači v lahůdkách, aby tam přidal nakrájenou šunku. A tady máš kafe. S mlékem navíc.“

„Jsi poklad, víš to?“

„Jasně že vím,“ zasmála se Claire. Páni, byla tak ráda, že vypadne z města. Než jsme najely na dálnici, drmolila už o své holčičce a mojí kmotřence Ruby Rose Washburnové.

Neušetřila mě žádné podrobnosti o Rubyiných dobrodružstvích ve skříni s hrnci a pánvemi, o tom, jak poprvé okusila párek v rohlíku a chutnal jí, a o tom, jak je Rubyiným nejoblíbenějším člověkem její tatínek.

„Edmund jí hraje na cello,“ řekla mi Claire, když jsem přejela do rychlého pruhu. Přejely jsme most Carquinez. Rozhlédla jsem se po zátoce San Pablo a ostrově Mare se starými loděnicemi a městečkem Crockett na východě.

„Leží ve své postýlce a trénuje si broukání do rytmu. Edmund říká, že miluje Vivaldiho. Je to tak roztomilé, Lindsay.“

„No jo,“ řekla jsem. Na víc jsem se nezmohla. Mám Ruby Rose moc ráda. Pátrala jsem po ztraceném miminku. A měla jsem miminek plnou hlavu.

Hrozně jsem si přála mít s Joem dítě. Chtěla jsem to, co měla Claire: párky v rohlíku, pánve a hrnce a broukající děcko. Chtěla jsem slyšet, jak Joe zpívá našemu dítěti úžasné italské árie.

Ani jsem nevěděla, že tam jsou, ale slané slzy se mi vylily z očí a stekly po tvářích. Utřela jsem je dlaní, ale Claire mě přistihla při činu.

„Co se děje, Lindsay?“

„Jsem jen unavená,“ řekla jsem.

„Ty si po všech těch letech pořád ještě myslíš, že nepoznám, když lžeš?“

„Ne. Nemyslím.“

„Ta o co jde?“

Tak jsem se své nejlepší kamarádce svěřila. „Tak jednou do měsíce mě přepadne deprese z další promarněné příležitosti, víš? Teď po svatbě si přeji dítě ještě víc než kdy předtím. Pokaždé mě to zaplaví jako nějaká miminkovská vlna tsunami,“ řekla jsem.

„Pracujete s Joem na dítěti?“

Přikývla jsem.

„Jak dlouho?“

„Už tak tři nebo čtyři měsíce.“

„To nic není,“ řekla Claire.

Tou dobou jsme už byly na dálnici I-5 asi sto šedesát kilometrů severně od San Franciska. Obě strany silnice lemovaly husté křoviny vysoké po kolena a od vyprahlých plání táhnoucích se k obzoru nás dělily drátěné ploty.

Hlavou se mi mihlo slovo „neplodný“.

„Ty máš teď PMS, co?“ zeptala se Claire.

„No jo,“ přitakala jsem.

Claire ke mně natáhla ruku a zatřásla mi ramenem. „U příští pumpy dostaneš čokoládovou tyčinku,“ řekla.

„Co to má být?“ zareptala jsem. „Příkaz od doktora?“

Claire se zasmála. „Jo, ty chytračko,“ řekla. „Přesně tak.“

Kapitola 74

Každý polda by potvrdil, že citová zaangažovanost narušuje objektivitu. Je nutné smířit se s tím, že jsou každý den zraňováni, znásilňováni, podváděni, unášeni a vražděni nevinní lidé.

Ale když je člověk polda a neobětuje všechno, co má, pronásledování darebáků, jaký to má smysl? To už by mohl za stejné peníze procvakávat jízdenky na dráze.

Před Williamsem jsme natankovaly a pak si daly oběd v restauraci U Granzelly, která vypadala zvenčí jako jídelna a zevnitř jako lovecká chata. Seděly jsme s Claire pod preparovanými hlavami jelena a medvěda a ze zdí se na nás dívali také zebry, vodní buvol a kozy s dlouhými rohy.

Kromě exotických vycpanin se restaurace U Granzelly specializovala také na moc dobré nudle linguine s ostrou červenou omáčkou. Při jídle jsem si stěžovala na Avis.

„Připravila nás o více než týden času, Claire. A je to taková lhářka, že i tohle by mohla být zbytečná cesta.“

Claire během mého monologu vydávala různé projevy sympatií a pak přiložila pod kotel tím, že mi připomněla poslední velký případ, na kterém jsme spolu pracovaly. Pete Gordon, jasný psychopatický vrah, zabil před pěti měsíci čtyři mladé matky a pět při vražedném řádění, které mě i Claire rozervalo na kusy.

Šla jsem na záchod, posadila se na mísu s rezatými šmouhami a ulevila si hlasitým zasténáním. Pak jsem si opláchla obličej, vyšla ven a řekla Claire: „Já to zaplatím. Jdeme, motýlku.“

Okolo čtvrt na tři jsme byly zase zpátky na silnici. Asi tři sta kilometrů severně od San Franciska křižovala dálnice část jezera Shasta.

Poprvé za poslední týden jsem přestala myslet na miminka. Pohled na růžovožluté písečné břehy zvedající se z překvapivě jasných pruhů zelené a modré vody mi prostě vyhnal vše ostatní z hlavy.

A pak byla ta vyhlídka za námi. Určitě Avisina chlapečka najdeme. Určitě ano.

V pět odpoledne jsme vjely do Taylor Creeku.

Bylo to typické městečko na severozápadě s jedinou světelnou křižovatkou. Hlavní třídu jako z westernu tvořila řada průčelí z počátku devatenáctého století. V cihlových domech, kde dříve sídlily banky nebo skladiště, se teď nacházely malé obchody.

Středem ulice se pomalu plazila auta. Jak sluneční světlo zesláblo na narůžovělou záři, začaly se rozsvěcet lampy a reflektory.

„Chci zajet k domu Antoinetty Burgessové a porozhlédnout se tam,“ řekla jsem Claire.

Neutrální hlas z navigace nás dovedl do Clark Lane, úzké ulice lemované stromy se značením slepé ulice na začátku. Předzahrádky od ní oddělovaly zelené plaňkové ploty a za nimi stály domy z různých období.

Dům Antoinetty Burgessové měl sedlovou střechu s cedrovými šindeli, krytou verandu kolem dokola a satelitní anténu na střeše. Uvnitř se nesvítilo a na příjezdové cestě nestálo žádné auto.

Zaparkovala jsem explorer na kupě suchého listí u chodníku a Claire podotkla: „Vypadá to, že nikdo není doma, Lindsay.“

Skvělá příležitost k menšímu průzkumu, pomyslela jsem si.

Zhasla jsem světla, řekla Claire, že se hned vrátím, a vystoupila z auta.

Kapitola 75

Zahradu před domem nikdo neudržoval – tráva nebyla posekaná a listí shrabané. Napravo ode mne vedla zaplevelená příjezdová cesta kolem domu k otevřené volně stojící garáži pro dvě auta.

Rozsvítila jsem baterku a pokračovala po příjezdové cestě. Pod nohama mi křupaly oblázky a suché listí.

Garáž páchla motorovým olejem rozlitým na podlaze. Posvítila jsem si baterkou na nějakou veslici na trámech pod stropem, svazek plastových trubek a krabice s něčím, co vypadalo jako součástky motocyklů: ozubená kola, ventily a brzdové čelisti.

Nebylo tam nic zajímavého.

Odešla jsem z garáže a šla k zadní části domu. Namířila jsem paprsek do okna a uviděla omšelý nábytek, kamna na dřevo a dětskou sedačku do auta na kuchyňském stole.

Pečlivě jsem si ji prohlédla. Byla modrá a prázdná. Tep mi stoupl o dvacet úderů za minutu, když jsem vzala za kliku.

Dveře byly odemčené – ale zlomek vteřiny předtím, než jsem je otevřela, jsem zahlédla malé červené blikající světélko, které se odráželo ve dvířkách mikrovlnky na protější straně místnosti.

Burgessová měla alarm, dům byl zabezpečený.

Pustila jsem kliku a v tom okamžiku jsem uslyšela vzdálené bublání a řev motocyklů, který sílil, jak se blížil k domu Antoinetty Burgessové.

Motorky přijížděly k domu, tím jsem si byla jistá. Musela jsem odtamtud zmizet.

Zhasla jsem baterku a vrátila se ve vlastních stopách jen ve slábnoucím světle soumraku. Claire stáhla okénko a zavolala na mě: „Slyšíš to, Linds?“

„To se nedá přeslechnout,“ řekla jsem.

Skočila jsem za volant a nastartovala, právě když se v dohledu objevila šňůra sedmi nebo osmi jednotlivých reflektorů.

Pneumatiky zapískaly, když jsem dupla na plyn, otočila volantem a v ostrém oblouku vystřelila od obrubníku do opačného směru.

„To bylo o vlásek. Myslíš, že si nás mohl někdo všimnout?“ zeptala se Claire držící se palubní desky.

„Asi ne. Zvládly jsme to,“ odpověděla jsem.

Minuly jsme kolonu motocyklů jedoucí proti nám a pokračovaly po ulici. Nespouštěla jsem oči ze zpětného zrcátka.

Motorky zahnuly k domu Burgessové a projely po příjezdové cestě do garáže.

Byla v té koloně i Antoinette?

Kde bylo miminko?

Podívala jsem se znovu do zrcátka a spatřila postavu motorkáře, který se zastavil u vjezdu k domu. Motorka tam ještě byla a řidič seděl v sedle, když jsem zahnula doprava a odjela.

Sakra.

Vypadalo to, že si někdo zapsal mou poznávací značku.

Kapitola 76

Hotel Clearwater byl vybledlý modrý viktoriánský dvoupatrový dům v Main Street a v prvním patře měl balkon podepřený sloupy. Vypadal jako z filmu Butch Cassidy a Sundance Kid.

Vstoupily jsme s Claire do haly, kde se od dvacátých let minulého století nic nezměnilo. Prohlédla jsem si viktoriánské tapety, křesla potažená sametem a zažloutlé fotografie dávno mrtvých lidí ve zdobných rámech na zdech.

Muž v recepci byl také pozůstatek dávných časů. Ne z jiného století, ale rozhodně z jiné doby. Jeho prořídlé šedé vlasy svázané do ohonu mě dovedly k myšlence, že hotel byl možná přejmenován podle Creedence Clearwater Revival, skupiny ze sedmdesátých let, kterou jsem měla ráda.

Zapsala jsem se do knihy hostů, podepsala na účtenku z kreditní karty a vzala si klíče. Když Claire volala domů, pověděl mi recepční, že se jmenuje Buck Keene a hotel mu patří.

Povídali jsme si o počasí a místních restauracích a pak jsem řekla: „Snažím se někoho najít. Antoinettu Burgessovou. Třeba ji znáte.“

„Tu tady zná každý. Jasně, znám Toni. Je to prezidentka Devil Girlz – fakt se z. Je to motorkářský klub jen pro holky. Jinak pracuje jako vyhazovač v jednom saloonu ve Winchesteru.“

„A má přítelkyni – nějakou Sandy?“

Muž se šedým ohonem sebou trhl, jako bych toho řekla příliš nebo mu strčila pod nos lahvičku se čpavkem.

„Vy jste polda,“ prohlásil. „To mě mohlo napadnout.“

Otevřel zásuvku, aby mi ukázal šerifskou hvězdu, a já se pochlubila svým odznakem.

„Je Toni v maléru?“ zeptal se Keene.

„Vůbec ne. Jenom s ní chci mluvit kvůli jednomu probíhajícímu vyšetřování.“

„Tak si najděte jiný zdroj,“ poradil mi Keene. „Má za sebou drsnou minulost, ale je čistá. Dala si život do pořádku.

A kdyby ji vyslýchala policie…“ Keene potřásl hlavou. „Pokoj máte do zítřejšího poledne.“

Vana v mém pokoji měla nohy s tlapami. Věšák na ručníky byl mosazný a na umývadle s podstavcem ležel košík s toaletními potřebami. Pustila jsem horkou vodu, nasypala do vany trochu soli a zavolala Conklinovi.

„Antoinette je v motorkářském gangu zvaném Devil Girlz,“ sdělila jsem mu. „Tipuji, že je něco jako psanec.“

„Moment,“ řekl Conklin a vyhledal si to na internetu, zatímco jsem zkoušela teplotu vody a spínala si vlasy nahoru.

„Našel jsem něco o těch Girlz,“ ozval se za chvilku. „Drogy. Obchod se zbraněmi. Nejsou to žádné Avon Ladies, Linds. Dávej si bacha.“

„Chodím kolem nich po špičkách,“ ujistila jsem ho. „Richi, viděla jsem v domě Burgessové důkaz potvrzující přítomnost miminka. Dětskou autosedačku na kuchyňském stole. Modrou.“

„Fakt?“

„Jo. Prokaž mi službu a pověz to Bradymu.“

Joe mi vzal telefon při prvním zazvonění. Vlezla jsem do vany, pomalu se ponořila a povzdechla si, když mi horká voda zaplavila ramena.

„Jaké to tam je?“ zeptal se Joe.

„Je to pěkné malé městečko,“ odpověděla jsem. „Představ si seriál Zapadákov křížený se Zónou soumraku.“

„Buď opatrná, blondýno.“

Už druhý člověk během necelých deseti minut mi radil, abych byla opatrná. Proboha, dělala jsem poldu už deset let!

„Mám odznak a zbraň,“ odsekla jsem svému manželovi.

„Moc se mi nelíbilo, jak to znělo.“

„A jak to znělo?“

„Blazeované. Jako by ti bylo všechno jedno.“

„Celý den jsem řídila.“

„Zavolej pomoc, když budeš potřebovat. Slib mi to.“

„Slibuji. A teď mi dej pusu.“

Když jsem vylezla z vany, zavolala jsem domovním telefonem do recepce šerifovi.

„Šerife Keene, měl byste minutku? Chtěla bych s vámi mluvit o případu, na kterém dělám.“

Kapitola 77

Těsně po osmé ráno jsem zahnula s explorerem do Clark Lane a zamířila na jih.

„Koukni na to,“ řekla Claire.

Ulici zaplňoval hustý dav motorkářek s rozsvícenými reflektory a nastartovanými motory, který tvořil zeď mezi námi a domem Burgessové. Když jsme přijely blíž, dav se sevřel a nezdálo se, že by nás motorky chtěly nechat projet.

Původně jsem měla v plánu zaklepat na dveře Toni Burgessové. Ukázat odznak. Představovala jsem si, že vstoupím do domu a děcko si odnesu. S takovým pozdvižením jsem nepočítala. Ten zatracený Buck Keene musel dát Toni Burgessové echo.

„Co teď, kámoško?“ zeptala se Claire.

„Půjdu tam,“ odpověděla jsem. „Zkusím vsadit na svůj přirozený šarm.“

Zastavila jsem asi patnáct metrů od motorkářek, dost blízko, abych viděla hřívy jejich vlasů, umouněné oblečení, řetězy přes ramena i kolem pasu a tetování na každém viditelném kousku kůže.

Pověděla jsem Claire, aby zamkla dveře, až vystoupím, a držela v ruce můj mobil.

Jakmile jsem vystoupila z exploreru, nebylo už cesty zpět. Byla jsem odhodlaná vynutit si vstup do toho domu se šindelovou střechou. V duchu jsem si prošla celou cestu, představila si, jak obejdu vedoucí gangu, projdu branou a přistoupím k domovním dveřím.

Motorkářka vpředu přidala plyn, pak vypnula motor a sesedla. Vyšla mi kousek naproti a zůstala stát.

Vypadala na víc než pětačtyřicet, stejně velká jako já, ale asi o pětadvacet kilo těžší. Umaštěné prošedivělé blond vlasy měla stažené dozadu, v posměšném úsměvu jí chyběly zuby a nos měla zahnutý doprava.

Na záplatě přes náprsní kapsu její bundy bylo napsáno „Toni“. Tohle že byla Antoinette Burgessová? Takhle bych si mámu z předměstí nepředstavovala.

„Co chcete?“ zeptala se mě.

Potily se mi ruce. Tohle se mohlo zvrtnout na tucet způsobů. Devil Girlz kšeftovaly se zbraněmi. Rozevřela jsem bundu, ukázala jí glock u pasu a zlatý odznak na opasku.

„Seržantka Lindsay Boxerová, sanfranciská policie. Jsem tu kvůli tomu děcku.“

„Nevím, o čem to mluvíte,“ řekla motorkářka.

V tom okamžiku se z domu ozval pronikavý dětský křik.

Vzhlédla jsem a uviděla stát u okna zezadu osvětlenou ženskou postavu s nějakým uzlem v náručí.

Obrátila jsem se, vrátila se k exploreru a po cvaknutí zámku nastoupila. Pak jsem požádala Claire o telefon.

Měla jsem šerifa Bucka Keeneho na rychlém vytáčení.

„Šerife Keene, tady je seržantka Boxerová. Potřebuji pomoc v Clark Lane. Jestli tady nebudete do pěti minut, zavolám FBI. Jejich lidi se už postarají o každého, kdo se postaví mezi mě a to unesené miminko.“

Kapitola 78

Ve slabém ranním světle se po Clark Lane přiřítila tři zelenobílá hlídková auta a zabrzdila na místě. Z prvního vystoupil šerif Buck Keene v kovbojském klobouku a šedé bundě s třásněmi na rukávech a odznakem na náprsní kapse. V ruce držel pušku.

„Holky, rozpusťte to. Nebudeme to komplikovat, dobře?“

Ozvalo se nějaké halekání a posměšné poznámky, ale Devil Girlz nakonec uhnuly s motorkami stranou a uvolnily šerifovi úzkou uličku svými řadami.

Toni Burgessová, Claire a já jsme kráčely za šerifem zaplevelenou zahradou, po kamenné cestě a rozvrzaných schodech na verandu až k domovním dveřím.

Keene zaklepal a zavolal: „Sandy, otevři. Tady je Buck.“

Dveře se pootevřely.

Ženský hlas řekl: „Běž pryč, Bucku. Nikomu tady neubližujeme.“

Vložila jsem se do toho. „Sandy, tady je seržantka Lindsay Boxerová a tohle je doktorka Claire Washburnová, sanfranciská policie. Chceme s vámi jen mluvit.“

„Zavolejte mi na telefon a můžeme si pokecat.“

„Chceme vidět to miminko,“ řekla Claire. „Přesvědčit se, že je v pořádku.“

Šerif Keene křikl proti dveřím: „Co to má znamenat, Sandy? Co jste to provedly?“

„Neudělaly jsme nic špatného, Bucku. Kliď se odsud. Dokud nebudete mít povolení, nemáte tady co pohledávat.“

„Nemůžeš poslat policii pryč. Děláš chybu, Sandy,“ řekl Keene.

„Někdo tady chybu dělá, ale já to nejsem. Běžte pryč. Nenuťte mě to opakovat. Jste na soukromém pozemku.“

Měla jsem toho dost. Ustoupila jsem o půl kroku dozadu, zaútočila na dveře ramenem a rozrazila je dokořán. Claire se šerifem vtrhli do domu za mnou.

„Hlavně opatrně,“ zamumlala Claire.

„Jak jinak,“ opáčila jsem a vtom jsem uviděla ženu stojící za dveřmi. Měla na sobě montérky a růžové tričko s dlouhým rukávem. V obličeji byla hezká a vlasy měla učesané a lesklé. Vypadala tak na třicet.

Na levé straně hrudi držela miminko zabalené do modré deky. Bylo to kroutící se novorozeně.

Mohlo to být dítě Avis Richardsonové?

Jistě jsem věděla jen jedno – že je naživu.

A pak jsem si všimla, že mi Sandy míří na hlavu pistolí ráže devět milimetrů. A z výrazu její tváře jsem poznala, že ji nebude váhat použít.

Kapitola 79

„Bucku, vypadni odsud!“ zaječela Sandy.

„Nikam nepůjdu,“ řekl, „dokud neodložíš tu pistoli a nepovíš, co se tu sakra děje. Je to tvoje dítě, viď, Sandy? Byla jsi přece těhotná. Viděl jsem tě –“

„Kdo se moc ptá, moc se dozví. Už jsi to někdy slyšel, Bucku?“ řekla dívka s děckem na hrudi.

„Co to povídáš? Ty jsi všem lhala? Předstírala jsi těhotenství? Toni? Proboha. Jak jste to vy dvě mohly udělat?“

Sandy si přiložila hlaveň pod bradu. „Už o tom nechci mluvit.

Všichni vypadněte. Nedělám si srandu,“ řekla. „Ani nelžu.“

Odkrvil se mi obličej a káva mi stoupla do krku.

„Sandy,“ řekl Keene, „pomůžeme ti. Takhle to nejde.“

„Půjde to po mém! A teď vypadněte, vypadněte, vypadněte!“ vykřikla.

Miminko se srdceryvně rozplakalo.

Vyschlo mi v ústech. Mohlo se to zvrtnout na tolik způsobů, ale tenhle jsem si ani nepředstavila. Řekla jsem: „Nejste v žádném maléru, Sandy. Jenom si o tom s vámi chceme promluvit. Bucku, potřebujeme trochu soukromí. Prosím.“

„Toni, domluv jí, sakra,“ požádal šerif ženu v motorkářské kůži. „Já počkám venku.“

Když Keene odešel z domu, řekla jsem Sandy: „Teď odložím zbraň.“ Sáhla jsem si pod bundu, dvěma prsty vytáhla glock a položila ho na podlahu.

Toni Burgessová sebrala mou zbraň a za zvonění řetězů přešla místnost. Hodila pistoli do koše na odpadky a zavřela skříňku.

Sandy zastrčila zbraň do kapsy montérek a objala dítě oběma rukama.

Vydechla jsem vzduch, který jsem tak dlouho zadržovala, a rozhlédla se kolem. Na kuchyňské lince jsem uviděla dětskou láhev a na kožešinové předložce na podlaze hračky. Lednice byla celá pokrytá fotografiemi miminka.

Sandy si nadhodila chlapečka na rameni a pohladila ho po zádech, ale plakal dál.

„Jmenuji se Sandra Wilsonová,“ řekla. „A tohle je můj syn Tyler Burgess Wilson. Teď jsem jeho matka. Odpověděla jsem na inzerát Avis Richardsonové na Prattslistu a zaplatila jí pětadvacet tisíc dolarů jako náhradu nákladů na donošení a porod dítěte. A ona podepsala ty papíry. Všechno je legální. Vyřiďte Avis Richardsonové, že už je pozdě, aby si to rozmyslela.“

„Takže ten inzerát si podala Avis?“

„Jasně že jo. Můžu vám ho ukázat. Když Avis řekla, že nám chce svoje dítě nechat, poslaly jsme jí ty prachy na účet.

A teď mě poslouchejte. Milujeme Tylera a nevzdáme se ho.

Ten chlapeček je náš.“

Kapitola 80

„Jsem doktorka, zlato,“ řekla Claire. „A mám mimčo jen o málo starší než Tyler. Mohla bych ho rychle prohlédnout? Prosím?“ Natáhla ruce k miminku v Sandyině náručí.

„Nemůžu ho donutit, aby něco snědl.“ Sandy se náhle zlomil hlas.

Claire dívku objala a řekla: „To bude dobré. To bude dobré.“ Pak vzala dítě Sandy z náručí a odnesla ho na kuchyňský stůl. „Přinesla bys nějaké vlhčené ubrousky a čistou plenu?“ zeptala se tak klidným hlasem, jako by jí nikdo nehrozil zbraní.

Stála jsem vedle Claire, když miminko přebalovala, a viděla, že má hnědé oči, je celé růžové a má všechno, co má malý chlapeček mít, a k tomu malou hnědou skvrnku na hřbetě ruky. Dotkla jsem se prstem jeho malé dlaně. Zakopal nožičkama a znovu se rozkřičel.

Zatímco Claire miminko čistila a prohlížela, Toni Burgessová se vytratila. Za minutu se vrátila s tím inzerátem z Prattslistu a listem papíru v roztřesené ruce.

„Seržantko, chci, abyste se na tohle podívala, nechala nás na pokoji a řekla Buckovi, že může jet domů.“

„Přečtěte to nahlas, poslouchám,“ vyzvala jsem ji.

„Já, Avis Richardsonová, ve věku předepsaném zákonem a při plném duševním zdraví předávám svého nepojmenovaného syna Sandře Wilsonové a Antoinettě Burgessové, které mi zaplatily 25 000 $ jako náklady na donošení tohoto dítěte.“

Inzerát byl takový, jak ho Sandy popsala. A smlouva byla podepsaná, datovaná a stvrzená Antoinettou Burgessovou a Sandrou Wilsonovou jako svědky.

Povzdechla jsem si a pak už jsem to musela říct.

„Toni, problém je v tom, že Avis Richardsonové je teprve patnáct.“

„Je jí osmnáct. Ukázala nám průkaz.“

„Lhala,“ řekla jsem. „A to je teprve začátek.“

„Tohle je prostě špatně,“ zasténala Sandy, zhroutila se na kuchyňskou židli a vzlykala do dlaní.

Plakala tak usilovně, že bylo těžké rozeznat, co říká, ale jedno jsem zachytila zřetelně: „Měly jsme s ním velké plány.

Byly jsme u jeho narození. Daly jsme mu lásku a domov.

Avis ho nechtěla. Vůbec ho nemiluje.“

Přistoupila jsem k Sandy, vyndala jí z kapsy montérek pistoli a vysunula zásobník.

Prosebně ke mně vzhlédla. „Pomozte nám. Co musíme udělat, abychom si ho mohly nechat?“

„Nemůžete si ho nechat, Sandy,“ řekla jsem s vědomím, že se jí má slova zabodávají do srdce jako šípy. „Tohle dítě už má rodinu, která ho chce. Je mi moc líto vaší bolesti.“

Kapitola 81

Náš odjezd z Clark Lane byl mučivý – pomalý a plný slz.

Policisté, sousedé i Devil Girlz se shromáždili kolem exploreru, když mi Toni podávala autosedačku a další věci pro miminko. Sandy mi do ruky vtiskla nějaké papíry.

„Tenhle dopis je pro Tylera, aby si ho přečetl, až bude starší,“ řekla. A dala mi také svůj deník a tlustou obálku s fotografiemi dokumentujícími porod.

Uložila jsem fotografie do přihrádky ve dveřích jako důkazy, které se budou hodit, až se Tylerovi udělají testy DNA, a připoutala dozadu autosedačku.

Claire nastartovala, a jakmile jsme vyjely z Taylor Creeku, sklopila jsem si sedačku dozadu, abych si zdřímla. Celou cestu jsem se však probouzela a ohlížela se dozadu na Tylera.

Co to miminko čeká?

Bude v pořádku?

Když soumrak zaháněl sluneční svit z Bryant Street, zajely jsme na parkoviště před úřadem policejního lékaře. Conklin stál u svého auta, vyhazoval klíčky do vzduchu a zase je chytal – a čekal, až přijedeme.

Došel k našemu autu, otevřel zadní dveře a beze slova vytřeštil oči na miminko.

„To je krásný kluk!“ řekl pak. „Jaký je plán?“

Protáhla jsem si bolavé údy, vystoupila z exploreru a řekla: „Pár hodin počkáme a pak zavolám na Úřad pro ochranu dětí.“

Objala jsem Conklina na přivítanou, zvedla Tylera v sedačce a nastoupila do policejního auta. Conklin si sedl za volant. Řekl: „Poslední místo, kde Avis Richardsonová použila mobil, byla Tijuana. Zavolala rodičům. To bylo před dvanácti hodinami.“

„Já si myslím tohle,“ řekla jsem. „Ukážeme miminko Richardsonovým a povíme jim, aby zavolali Avis na mobil. Stačilo by, kdyby jí jen nechali vzkaz. Kdyby jen řekli: ‚Máme zpátky tvoje dítě.‘

Napíchneme jí telefonní linku,“ pokračovala jsem, „a odvezeme miminko do nemocnice svatého Františka. Budeme sledovat novorozenecké oddělení, dokud se na něj Avis nepřijde podívat. A další tým nasadíme na hotel.“

„A co když se neukáže?“

„Tak vymyslím něco jiného. To se můžeš vsadit.“

„To mi vyhovuje,“ řekl Conklin.

Kapitola 82

Sonja a Paul Richardsonovi čekali na chodbě před svým apartmá a jejich tváře ozařovala naděje a napjaté očekávání.

Rozběhli se nám naproti k výtahu a já se připravila na blížící se šok z rozloučení s miminkem.

Pevně jsem chlapečka svírala, když jsem Sonje vysvětlovala, že ho podle zákona musíme odvézt do nemocnice a že teprve právní systém rozhodne, co s ním bude dál.

„Ale věděla jsem, že byste ho nejdříve chtěli vidět,“ řekla jsem a podala děcko jeho babičce.

Byl to krásný okamžik.

Sonjin pohledný obličej se zaleskl slzami, když si ho vzala. Její manžel ji ochranářsky objal kolem ramen a položil ruku na vnukovu hruď. Sonja vzhlédla a řekla: „Mockrát vám děkuji, že jste ho našli.“

„Tohle je skvělý den,“ řekl Paul. „Skvělý den.“

Zpátky v apartmá se posadili k vážnému rozhovoru.

„Sonjo, Paule,“ řekla jsem, „Avis se musí vrátit. Byla to ona, kdo dal ten inzerát na Prattslist. Máme jeho kopii. Nikdo ji nepřemluvil. Nabídla své dítě ke koupi a dostala za ně pětadvacet tisíc dolarů. To je obchod s dětmi. Máme i kopii smlouvy, kterou podepsala.“

Conklin řekl: „Avis je v Mexiku, a to znamená, že ji deportují, až ji dopadnou. Pokud je Ritter s ní, provinil se převozem nezletilé přes hranice. Je v dost velkém maléru, aby na rok zaměstnal celou četu právníků.“

„Ale protože je Avis nezletilá,“ řekla jsem, „můžeme se ji pokusit ochránit, pokud se sama vrátí. Dohodneme se s prokurátorem, aby se spokojil s nápravným ústavem pro mladistvé. Ale pokud ji z Mexika deportují…“ Pokrčila jsem rameny. „Věřte mi. Nechcete přece, aby byla souzena jako dospělá.“

Manželé si vyměnili pohledy.

Paul Richardson si zhluboka povzdechl.

„Avis je v ložnici,“ přiznal. „A Jordan je tam s ní.“

Kapitola 83

Řekla jsem Richardsonovým: „Odneste prosím dítě do kuchyně. Lehněte si s ním na podlahu. Běžte. Hned.“

Richardsonovi se zatvářili polekaně, ale poslechli.

Vytáhla jsem zbraň, Rich udělal totéž a postavili jsme se každý z jedné strany ke dveřím ložnice.

Křikla jsem: „Avis Richardsonová, Jordane Rittere, tady je seržantka Boxerová. Vyjděte ven s rukama nahoře.“

Bylo ticho, ale než Rich stačil vykopnout dveře, uslyšeli jsme Ritterův hlas.

„Nejsme ozbrojení, seržantko.“

Dveře se otevřely a vyšel z nich Ritter s rukama nad hlavou. Nebyl oholený a tváře měl spálené od slunce. Ale i tak vypadal jako z reklamy na exkluzivní mužské oblečení.

Rich Rittera obrátil a přirazil ke zdi. Prohledal ho a nasadil mu pouta, právě když z ložnice vyběhla Avis.

Měla také ruce nad hlavou, ale kroutila jedním prstem, aby přitáhla mou pozornost k lesklému zlatému prstenu.

„Vzali jsme se!“ vykřikla. „Jordan a já jsme se vzali.“

„Gratuluji,“ utrousila jsem a s velkým uspokojením ji přirazila ke zdi.

Znovu jsem měla hroznou chuť vrazit té holce pár facek. Místo toho jsem jí nasadila pouta a řekla: „Avis Richardsonová, zatýkám vás za obchod s dětmi a bránění spravedlnosti. Máte právo nevypovídat…“

Náhle kolem mě vypukl zoufalý zmatek.

Sonja a Paul Richardsonovi se shlukli kolem své dcery, miminko zakvílelo, nadechlo se a znovu zakvílelo.

Nalevo ode mě zatkl Conklin Jordana Rittera za únos a pohlavní styk s nezletilou. Když mu četl jeho práva, Ritter křičel: „Chci vidět svého syna!“

Přistoupila jsem k němu a zařvala mu zblízka do obličeje: „Koukej držet hubu!“

Pak jsem zavolala sanitku pro miminko.

„Co se stane s Avis?“ zeptal se Paul Richardson, když jsem brala děcko z náručí jeho ženy.

„Sepíšeme s ní protokol a zadržíme ji, dokud nebude rozhodnuto o dalším postupu,“ odpověděla jsem. „Pokud stojíte o mou radu, najměte nejlepšího právníka, kterého seženete. Také bych vyřídila pár telefonátů a nechala anulovat její sňatek s tímhle slizounem.“

Čtvrtá část

ROZTOMILÉ DĚCKO

Kapitola 84

Trhla jsem sebou a otevřela oči. Vytřeštila jsem je na číslice, které Joeův budík promítal na strop. Bylo jedenáctého září. Dvanáct stupňů. 6:20 ráno.

Na něco jsem myslela, když jsem se probudila, ale co to bylo?

Joe se vedle mě zavrtěl a řekl: „Linds? Jsi vzhůru?“

„Promiň, že jsem tě vzbudila. Asi se mi něco zdálo.“

Obrátil se ke mně a objal mě. „Pamatuješ si ten sen?“

Pokusila jsem se vybavit si ho, ale už byl pryč. Co ve mně vzbuzovalo obavy? Joe byl v bezpečí. Dítě Richardsonové bylo v nemocnici svatého Františka a nic mu nechybělo. Pak mi to došlo.

Candace Martinová.

Myslela jsem na ni.

Začala jsem Joeovi vysvětlovat, proč se mi Candace Martinová dere do snů, ale on už znovu tiše chrápal u mého ramene. Vymanila jsem se a položila nohy na podlahu.

„Co je?“ zamumlal Joe.

„Musím jít do práce,“ řekla jsem. „Pak ti zavolám.“

Políbila jsem ho na tvář, pocuchala mu vlasy a přitáhla přikrývku pod bradu. Luskla jsem prsty a Marta vyskočila na postel. Několikrát se otočila za ocasem a pak se položila do prohlubně, která tam zbyla po mně.

Ani ne za hodinu jsem vtrhla do Budovy spravedlnosti se dvěma kelímky kávy.

Zdolala jsem zadní schodiště po dvou schodech a loktem si otevřela dveře do chodby v sedmém patře. Prošla jsem bludištěm chodeb ke kanceláři okresního prokurátora.

Yuki seděla u stolu ve své kanceláři bez okna. Lesklé černé vlasy uprostřed rozdělené pěšinkou jí spadaly do čela, jak se dívala dolů na notebook. Můj stín jí dopadl na stůl.

„Ahoj,“ řekla a vzhlédla. „Co se děje, Lindsay?“

„Něco ano. Nevadilo by, kdybych se podívala na tu fotku Candace Martinové v autě s tím zabijákem Gregorem Guzmanem?“

„Proč?“

Natáhla ruku přes stůl, aby si ode mě vzala jeden kelímek s kávou. „Nevadilo by, kdybych se tě zeptala, proč pořád strkáš nos do mého případu?“

„Mohla bych to zopakovat, Yuki? Prosím. Ta fotka mi nejde z hlavy.“

Yuki se na mě zamračila, sklonila se nad notebookem a ťukla do několika kláves. Pak obrátila počítač, abych viděla na monitor.

„Hodila by se mi kopie.“

Yuki zavrtěla hlavou – zároveň zahučela tiskárna a vylezla z ní černobílá fotografie, kterou mi podala.

„Trochu bych tě potrápila,“ řekla, „ale soudce mě chce ve své pracovně. Zavolal si mě na kobereček. Nedělej mi problémy, Lindsay. Myslím to vážně.“

Popřála jsem jí hodně štěstí u soudce LaVana a rozběhla se k východu dřív, než si to Yuki stačila rozmyslet.

Kapitola 85

Několik minut po odchodu z Yukiny kanceláře jsem se podepsala do knihy návštěv u vchodu do ženské věznice v šestém patře. V tomhle křídle panoval velký hluk. Kolem nás se rozléhal rachot mřížových dveří a podrážděný křik vězeňkyň, když mě nějaký úředník vedl do malé holé konferenční místnosti.

Ve dveřích se objevila Candace Martinová. Pohlédla mi do očí, když jí dozorkyně sundávala pouta, a pak se posadila na židli proti mně k poškrábanému kovovému stolu.

„Tohle je nečekané překvapení,“ řekla.

Candace nebyla nalíčená, jejích vlasů se rok nedotkla kadeřnice a na sobě měla vězeňskou kombinézu v odstínu oranžové, který blondýnám nesluší.

Přesto z Candace Martinové vyzařovala důstojnost a profesionalita.

„Jsem tady neoficiálně,“ řekla jsem jí.

„Doufám, že s dobrou zprávou.“

Vytáhla jsem z kapsy vytištěnou fotografii a položila ji lícem na stůl. „Podívejte se prosím na tenhle snímek a povězte mi, proč jste v tom autě s tím mužem.“

„Už jsem tu fotku viděla,“ odpověděla. „Nejsem to já.“

Zářivky nad našimi hlavami vrhaly tři sta wattů jasného bílého světla a ozařovaly každou část malé místnosti. Červené oko bezpečnostní kamery z kouta sledovalo, jak si žena v oranžovém přitáhla fotografii k sobě a prohlédla si ji.

„Tyhle lidi ani neznám,“ prohlásila. Pak, jako by ji náhle něco napadalo, si snímek prohlédla pozorněji a zeptala se mě: „Co vidíte v ruce té ženy?“

Přistrčila zrnitou černobílou kopii zpátky přede mě. Žena na snímku nakláněla hlavu dopředu, blonďaté vlasy jí zakrývaly polovinu obličeje a zdálo se, že drží řetízek pověšený na krku. Všimla jsem si, že se jí mezi sevřenými prsty leskne nějaký šperk.

„Asi přívěsek,“ řekla jsem.

„Nemohl by to být křížek?“ zeptala se Candace Martinová.

„Možná mohl.“

„Já nenosím tenké zlaté řetízky s přívěsky a křížky,“ sdělila mi Candace Martinová. „Ale znáte Ellen Laffertyovou, ne? Ta má pokaždé na krku kříž. Ráda bych věděla, jestli pro ni vůbec něco znamená.“

Kapitola 86

Candace Martinová se měla za hodinu vrátit před soud a já ve svém přesvědčení o její nevinně nemohla „strkat nos“ do Yukina případu o nic rychleji. S každým dnem procesu se Candace přibližovala k usvědčení z vraždy prvního stupně.

Věděla jsem, že bude těžké přesvědčit porotu, že před soudem stojí nepravý člověk, a ještě těžší by bylo vyvolat obnovu již ukončeného procesu.

Seběhla jsem po schodišti do haly, vyťukala na mobilu číslo a počkala, až to soukromý vyšetřovatel Joseph Podesta zvedne. Hlas měl zastřený spánkem, ale na mou žádost o setkání za dvacet minut řekl: „No dobře.“

Přejela jsem Bay Bridge, dojela do Lafayette a našla Podestův žlutý bungalov v Hamlin Road, ulici lemované směsicí stromů a podobnými domky. Nechala jsem auto na příjezdové cestě, vyšla po krátkém schodišti ve skalce a zazvonila.

Podesta přišel otevřít bos a na sobě měl teplákovou soupravu s chlebovými drobky na prsou. Ukázala jsem mu odznak a on doširoka otevřel dveře a dovedl mě do své pracovny v zadní části domu.

Rozhlédla jsem se po skladišti špionského vybavení, které měl Podesta uložené na plechových policích. Přistrčil kolečkovou židli před počítač, sundal ze stolu starou mourovatou kočku a položil si ji do klína.

„Kdyby můj klient nebyl mrtvý,“ řekl a položil dlaň na myš, „nemohl bych vám tohle ukázat bez povolení.“

„Oceňuji vaši pomoc,“ řekla jsem.

Podesta klikl na složku obsahující digitální fotografie Candace Martinové s někým, koho opatrně identifikoval jako Gregora Guzmana, nájemného zabijáka hledaného policií v několika státech USA i v zahraničí.

První snímek, jejž Podesta na monitoru otevřel, byl ten, který Yuki předložila jako důkaz.

„Vím, že je to mizerná fotka,“ připustil, „ale nemohl jsem použít blesk, chápete? Nemohu odpřisáhnout, že je to Guzman, ale ta žena je Candace Martinová. Toho večera jsem ji sledoval od jejího domu v Monterey Boulevardu až k nájezdu na I-280. Sjela z dálnice k parku Césara Chaveze, zahnula doprava na Třetí a pak do Davidson Street. Celou tu dobu jsem jí byl v patách.

Je to hnusné místo. To určitě víte, seržantko. Musel jsem si dávat pozor sám na sebe. Je tam smetiště, vrakoviště. Někdo mě mohl oloupit a ji taky.

Sledoval jsem, jak vystoupila ze svého lincolnu a nasedla k tomu chlapovi do SUV. Po deseti minutách byla zase venku.“

„Mohl byste mi ty snímky vypálit na cédéčko?“

„Proč ne, za daných okolností…“ opáčil.

Počítač hučel.

Kočka předla.

A já brzy držela v ruce CD obsahující fotografie pořízené týden předtím, než byl Dennis Martin zavražděn.

Kapitola 87

Ve čtvrt na deset jsem byla zpět v Budově spravedlnosti v oddělení vražd jižního okrsku, svém domově mimo domov.

Pověsila jsem si bundu na opěradlo židle a našla Conklina v kuchyňce. Cpal se nad dřezem koblihou a žlutou kravatu měl přehozenou přes rameno.

„Ahoj,“ řekl. „Jednu jsem ti nechal.“

„Nemám hlad. Ale chci ti něco ukázat.“

„Tváříš se děsně tajemně.“

„Lepší ukázat než povědět.“

Chi pracoval za svým stolem, jeho počítač hučel, hrnek s kávou měl postavený na ubrousku a zhruba třicet propisek pečlivě srovnaných s horním okrajem podložky na myš.

Podala jsem Chiovi disk od Podesty a řekla: „Nevadí, Paule? Chci, abys to taky viděl.“

Všichni tři jsme se zadívali na monitor, na kterém se začal objevovat asi tucet digitálních fotografií s blonďatou ženou, kterou soukromý vyšetřovatel Joseph Podesta vyfotografoval z profilu, jak sedí vedle možného nájemného vraha.

Conklin požádal Chiho, aby zvětšil tu nejlepší z nich a posunul doprostřed ženinu pěst, abychom zjistili, zda to, co svírá, může být zlatý křížek. Čím víc ale Chi snímek zvětšoval, tím byl rozmazanější.

„Víc se s tím udělat nedá,“ řekl Chi, když se díval na abstraktní shluk šedých teček. „Co si o tom myslíte?“

„Prožeň to programem na identifikaci obličejů,“ požádal Conklin Chiho.

„Dobře, zkusím to.“

Chi spustil program a na monitoru se otevřela dvě okna – jedno s fotografií Candace Martinové a druhé s tváří blondýny v autě.

Chi se obrátil na mě a Conklina a ve tváři se mu zablesklo vzrušením, jako když po nočním nebi přelétne meteorit.

„Není to ona,“ prohlásil Chi. „Ať je ta žena na fotografii kdokoli, Candace Martinová to není.“

Potom Chi rychlostí blesku porovnal ženu na zrnité fotografii s desítkami tisíc jiných fotografií.

A když už jsem začínala ztrácet naději, objevila se shoda.

Kapitola 88

Nasedli jsme s Conklinem do neoznačeného auta a brzy nato ujížděli po dálnici James Lick Freeway. Conklin řídil a já na prstech odpočítávala důvody, proč z vraždy Dennise Martina podezírám Ellen Laffertyovou.

„Zaprvé do něho byla zamilovaná. Zadruhé z něho byla frustrovaná. Zatřetí měla přístup ke zbrani. Věděla, kde Dennis i Candace večer budou.

To je začtvrté a zapáté. A zašesté – pokud to neudělala sama, mohla si najmout zabijáka.“

„To všechno je fakt,“ přitakal Conklin. „A navíc je dost chytrá na to, aby to dokázala hodit na Candace.“

„Musí být úplný génius zla,“ řekla jsem.

Patnáct minut nato zaparkoval Conklin auto před světle žlutým obytným domem s okny v obloukovitých výklencích obrácených do Ulloa Street. Byl postavený ve dvacátých letech a nacházel se asi půldruhého kilometru od domu Martinových.

Stiskla jsem zvonek jednoho z bytů a Laffertyová zavolala: „Kdo je to?“ Pak otevřela dveře.

Conklin řekl „sanfranciská policie“, ukázal odznak a představil nás asi dvacetileté chůvě, která chvilku zaváhala, než nás pustila dovnitř.

Před několika dny jsem Laffertyovou sledovala, když vypovídala v soudní síni. V kostýmku a lodičkách na podpatku vypadala docela dospěle, ale teď, když měla džíny a bílý rolák a hnědé vlasy svázané ho ohonu, bych jí netipovala víc než osmnáct.

Conklin kývl na nabízenou kávu, ale já se zdržela v obývacím pokoji, když mého parťáka bývalá chůva Martinových odvedla do kuchyně.

Při zběžné prohlídce té malé místnosti jsem napočítala pět fotografií Dennise Martina a na některých z nich byl s Laffertyovou. Martin byl pohledný z každého úhlu.

Zvedla jsem oči, když se Ellen Laffertyová vrátila s Conklinem do obývacího pokoje. Tvářila se, že mě ráda vidí, ale nevypadalo to moc přesvědčivě. Posadila se do křesla a řekla: „Myslela jsem, že je vyšetřování uzavřené.“

„Máme několik nedořešených detailů. Vlastně jeden.“

Vytáhla jsem z kapsy bundy fotografii a položila ji na konferenční stolek.

Ellen ji zvedla a řekla: „Co je to?“

„Ten muž by mohl být nájemný vrah jménem Gregor Guzman. Žena na té fotce vypadá jako Candace Martinová,“ řekla jsem. „Má stejné blonďaté vlasy, stejný účes jako Candace – ale ve skutečnosti to není ona, že, Ellen?“

„To se dá těžko poznat. Nevím,“ odpověděla.

„Víte, proč jsme si jistí, že to není Candace?“ zeptal se Conklin. „Když jsme tu fotku prohnali porovnávacím programem, zjistili jsme, že se shoduje s vaší fotografií z databáze obyvatel. Ta žena na snímku jste vy.“

Conklin šel ke krbové římse a zvedl zlatý rámeček Ellen a Dennise Martina na jachtě.

„Ne,“ řekla a vytrhla fotografii Conklinovi z ruky. „Tu si vzít nemůžete.“

„Myslím, že soudce LaVan vydá povolení k zabavení všeho, co je v tomhle bytě,“ upozornila jsem ji. „Mezitím musíme v našem rozhovoru pokračovat na policejní stanici.“

Vytáhla jsem telefon, abych zavolala hlídkový vůz, ale Ellen řekla: „Počkejte. Povím vám, co budete chtít.“

Vrátila jsem telefon do kapsy a věnovala jí plnou pozornost.

Kapitola 89

Pokud se Ellen Laffertyová nesnažila najmout vraha, proč si sedala do auta ke Gregoru Guzmanovi? Nemohla jsem se dočkat, až uslyším její vysvětlení.

„Neudělala jsem nic špatného, rozhodně ne nic trestného,“ spustila Laffertyová. Sáhla si horem pod rolák a vytáhla malý křížek na tenkém řetízku. Stále s ním trhala ze strany na stranu. Znervózňující zlozvyk. A výmluvný.

„Dennis mě poslal, abych se setkala s ‚panem G‘ na tom parkovišti,“ řekla. „Dal mi obálku s penězi, abych ji tomu ‚panu G‘ předala, ale když ji otevřel, podal mi ji zpátky se slovy: ‚Vyřiďte panu Martinovi, že děkuji, ale nechci.‘“

„Takže ten ‚pan G‘ vám peníze vrátil,“ konstatoval Rich.

Ellen přikývla.

„Vy tedy říkáte, že jste se setkala s mužem, kterého jste neznala, protože to po vás chtěl Dennis. Dala jste mu ty peníze, které vám vrátil, a přitom jste nevěděla, proč tam jste. Tak zní vaše verze?“

„Neměla jsem ponětí, že to byl zabiják, dokud nezačal proces a já se o něm nedočetla na internetu. Byla jsem jen posel. To je naprostá pravda.“

„Nejste v žádném maléru,“ uklidnil ji Conklin. „Snažíme se jen poskládat fakta dohromady.“

„Povězte nám o těch blond vlasech,“ řekla jsem.

„Byla to paruka,“ vyhrkla Ellen. „Nosila ji Candace, když chodila na chemoterapii. Pak ji zahodila a já si ji vzala. Dennisovi se líbilo, když jsem ji občas nosila. Chcete ji vidět?“

Ellen Laffertyová odešla chodbou k ložnici.

„Opravdu si myslíš, že si tahle holka najala zabijáka?“ zeptal se mě Conklin.

„Nejsem si jistá. Teď toho vím míň, než když jsem se dnes ráno probudila.“

Zvedla jsem sluncem zalitou, velmi romantickou fotografii Ellen a Dennise Martina a nechala si to celé znovu projít hlavou.

Najala Ellen Guzmana, aby zabil Dennise? Byla tím vetřelcem Ellen a zabila Dennise sama? Zaranžoval Dennis Elleninu schůzku s Guzmanem, aby mohlo to soukromé očko zdokumentovat setkání domnělé Candace se zabijákem?

Pokud ano, zavraždila Candace svého muže dřív, než on stačil zabít ji?

Zatímco jsem v duchu znovu probírala všechny možnosti, vrátila se Ellen do pokoje s černým saténovým pytlíkem staženým šňůrkou. Otevřela ho a vyklepala ven blonďatou paruku.

„Většinou jsem si ji brala, když jsme se milovali,“ řekla.

Neudržela jsem se.

„Pomozte mi to pochopit, Ellen,“ požádala jsem ji. „Vašemu milenci se líbilo, když jste nosila do postele paruku jeho ženy? Nepřipadá vám to ujeté?“

Oči se jí zalily slzami.

„Sakra,“ zamumlala jsem si pro sebe. Copak se nikdy nenaučím být dobrý polda? Conklin si sáček vzal a řekl Laffertyové: „Potřebujeme, abyste s námi jela na stanici, dobře, Ellen?“

„Ale – nezatknete mě, že ne?“

„Chceme, abyste podepsala výpověď s tím, co jste nám právě řekla.“

Conklin vyšel s Ellen na ulici, ale já se chvilku zdržela.

Zavolala jsem Yuki, ale spojila se jen s její hlasovou schránkou.

Počkala jsem na pípnutí a řekla: „Yuki, potřebuji povolení k prohlídce v bytě Ellen Laffertyové. Ano, je to opodstatněné. Co nejdřív mi zavolej. Jo – a myslím, že mi za tohle poděkuješ.“

Doufala jsem, že mám pravdu.

Kapitola 90

Yuki seděla vedle Phila v jednom ze dvou stejných kožených křesel před LaVanovým psacím stolem s deskou potaženou kůží. Místnost byla vyzdobená ve stylu honů na lišku: na tmavozelených stěnách visely staré tisky s lidmi v červených kabátech na hnědých koních prostřídané těžkým dřevěným nábytkem.

Soudcovy oči za brýlemi byly zarudlé, když co nejstručněji vysvětloval, proč byl tři dny mimo.

„Moje matka měla rakovinu plic,“ řekl. „Umřela. Ošklivě.“

Pokýval hlavou, když mu oba právníci vyjádřili upřímnou soustrast. Pak si odkašlal a pokračoval.

„Nepřeji si během tohoto procesu žádné další scény. Slečno Castellanová, víte, jak položit otázku, aniž byste z ní udělala závěrečnou řeč. Pane Hoffmane, vy víte, jak zkrotit svou svědkyni, tak to proboha dělejte.“

Yuki chtěla něco namítnout, ale soudce se vyjádřil jasně. Přál si, aby proces hladce pokračoval a brzy skončil.

„Tohle jsou nová pravidla pro vznášení námitek,“ řekl, jako by jí četl myšlenky.

„Když budete mít námitku, postavíte se. Nejsem žádný hlupák a působím u soudu již dvacet let. Pokud by mi nedošlo, proti čemu protestujete, nebudu reagovat. V tom případě se posadíte.

Když budu vědět, co je obsahem vaší námitky, povím zástupci protistrany, aby zareagoval. Očekávám, že to nebudu muset dělat.“

„Vaše ctihodnosti,“ řekli Yuki a Hoffman jednohlasně.

„Žádné divadlo. Žádné scénky. Žádné pitomé právnické triky. Budu rozdávat pokuty. Potrestám vás za pohrdání soudem. Rozumíte mi?“

Ani Phil, ani Yuki neodpověděli.

„Dobře. Uvidíme se u soudu,“ uzavřel to LaVan.

„To je snad vtip,“ řekl Hoffman Yuki, když odešli z pracovny soudce LaVana a kráčeli chodbou k soudní síni. „Nemůže nám nařídit, abychom nevznášeli námitky.“

„Dneska zjevně může,“ podotkla Yuki.

Hoffman se na ni usmál a pak řekl: „Mám schůzku. Uvidíme se uvnitř.“

Kapitola 91

Phil Hoffman se postavil v drahých polobotkách, narovnal ramena a řekl: „Obhajoba předvolává Caitlin Martinovou.“

Nato Candace Martinové vyskočila a zaječela mu do obličeje: „Ne! Neopovažujte se předvolat mou dceru jako svědka! Na to nemáte právo!“

„Candace, posaďte se,“ řekl Hoffman. „Vaše ctihodnosti, dovolte mi promluvit se svou klientkou, prosím.“

„Pane Hoffmane, uděluji vám pokutu ve výši osmi set dolarů. Kdybyste klientku připravil, mohli jsme se tomu vyhnout. Soudní sluha!“

Když byla Candace Martinová vyvedena ze soudní síně, požádal soudce o klid, ale jakmile se sál ztišil na pouhý šum, oslovil porotu, aby to vyrušení ignorovala.

Připomněl porotcům, že jejich úkolem je posuzovat důkazy, ne výtržnosti, a že nesmějí tvořit žádné závěry na základě jeho rozhodnutí nechat obžalovanou vyvést ze soudní síně.

Pak řekl: „Pane Hoffmane, představte svého svědka.“

Hoffman se tvářil neutrálně, když na místo pro svědky přišla jedenáctiletá dcera Candace a Dennise Martinových, složila přísahu a posadila se. Měla problém dostat se na židli. Nohama skoro nedosáhla na zem.

Soudce se obrátil k té tmavovlasé dívce v květovaných šatech a modrém svetříku, která na klíně držela stejnobarevnou kabelku. Zeptal se: „Slečno Martinová, chápete rozdíl mezi pravdou a lží?“

„Ano, pane.“

„Kdybych řekl, že jsem prezident Spojených států, byla by to pravda, nebo lež?“

„Byla by to lež, samozřejmě.“

„Věříte v Boha?“

Caitlin přikývla.

„Musíte odpovědět ano nebo ne. Zapisovatelka zaznamenává vaše slova.“

„Ano. Věřím v Boha.“

„Dobře. Chápete, že jste před Bohem slíbila, že budete mluvit pravdu?“

„Ano, pane. Chápu.“

„Dobře. Děkuji. Pane Hoffmane, pokračujte, prosím.“

„Děkuji, Vaše ctihodnosti. Caitlin – nevadí, když vám budu říkat Caitlin?“

„Jistě že ne, pane Hoffmane.“

Hoffman se usmál. Měl příjemný, přátelský úsměv.

„Caitlin, musím vám položit několik otázek ohledně toho večera, kdy byl zabit váš otec, dobře?“

„Ano. Dobře.“

„Byla jste v domě, když byl zastřelen váš otec?“

„Ano.“

„Víte, kdo ho zastřelil?“

„Ano.“

„Povězte prosím soudci a porotě, co víte.“

„Udělala jsem to já,“ řekla Caitlin Martinová. Její pohled zalétl k soudci a pak zpět k matčině obhájci. „Zabila jsem svého otce. Neměla jsem na vybranou.“

Kapitola 92

Diváci spustili povyk.

Porotci se nakláněli dopředu a bavili se mezi sebou, zatímco reportéři sahali po kapesních počítačích. Hoffman stál před svědeckou lavicí se strnulým výrazem ve tváři, jako by právě sám vystřelil z pistole.

Yuki by těch posledních deset vteřin nejraději přetočila zpátky a zesílila zvuk. Opravdu Caitlin Martinová právě řekla, že zabila svého otce?

To prostě nemohla být pravda.

Yuki vyskočila ze židle, sevřela ruce v pěsti a zaťala zuby, jako by měla čelisti přidrátované k sobě. Dostalo se jí varování, aby nevznášela námitky, ale v duchu ječela: Vznáším námitku proti téhle svědkyni. Vznáším námitku proti tomuhle divadlu. Námitka, námitka!

„Zástupci obou stran, předstupte!“ vyštěkl LaVan.

Když k němu oba právníci přišli, obrátil soudce židli o devadesát stupňů, aby se raději díval na nouzový východ než na svědkyni a porotu.

Yuki s Hoffmanem vzhlédli k soudci.

LaVan řekl Hoffmanovi tichým hlasem, který se chvěl vztekem: „Chápu to tak, že ani vaše klientka, ani obžaloba nevěděla, že předvoláváte tohle dítě.“

„Včera večer mi zavolala Caitlinina babička z matčiny strany a řekla mi, že se mnou chce Caitlin ráno mluvit. Sešel jsem se s ní v hale této budovy, Vaše ctihodnosti, hned po schůzce s vámi. Ještě před patnácti minutami jsem o jejím svědectví nevěděl.“

„Vaše ctihodnosti,“ řekla Yuki, „tohle je ze strany obhajoby zjevný trik. Caitlin k tomu byla navedena nebo na ten nápad přišla sama. Tak či tak se snaží zachránit své matce krk. A v každém případě vyvolala u poroty oprávněnou pochybnost.“

LaVan řekl: „Vyhlašuji přestávku. Chci se setkat s Caitlin ve své pracovně. Ani jeden z vás nikam nechoďte. Až si promluvím s tím dítětem, oslovím porotu.

A pak můžeme probrat budoucnost tohoto procesu.“

Kapitola 93

Yuki seděla v kanceláři Lena Parisiho, když jí zabzučel telefon.

„A je to tady,“ řekla svému šéfovi. Přečetla textovou zprávu nahlas: „‚Soudce LaVan je na vás připravený ve své pracovně.‘ Co mi radíte, Lene?“

Parisi zvedl své mohutné tělo ze židle a roztáhl žaluzie v okně do Bryant Street. Venku bylo vidět jen mlhu.

„Budete chtít křížový výslech svědkyně,“ řekl Červený pes. „To je to jediné a nejlepší, co můžete udělat.“

„Co když mluví pravdu?“

„A mluví pravdu? Co si skutečně myslíte?“

„Myslím, že se vrhá pod autobus. Je jí jedenáct. Dělá ze sebe hrdinku jako ve filmu. Ale lže. Mohu ji na lavici svědků úplně vyvést z míry, ale nevím, jestli tím neobrátím porotu proti sobě.“

„Bude to jako chodit po laně s průjmem. Ale věřím, že to dokážete.“

Yuki vyšla z Parisiho kanceláře a kráčela chodbou jako řízená autopilotem. Phil Hoffman vstal, když vstoupila do soudcovy pracovny, a jakmile se posadila do křesla, ze kterého vstala jen před pár hodinami, sedl si také.

LaVan se vztyčil za svým stolem bez taláru a kravaty, v košili s vyhrnutými rukávy. Yuki si myslela, že začne přecházet sem a tam, ale on se místo toho sklonil, zvedl kovový odpadkový koš u svých nohou – šedesát centimetrů vysoký a dvacet centimetrů v průměru. Zvedl ho nad hlavu a hodil proti protější zdi.

Koš se odrazil od okraje vitríny s likéry a pak srazil zarámovanou fotografii soudce s guvernérem.

Když utichlo tříštění skla a ozvěna úderu, rozrazil LaVan dvířka vitríny a řekl: „Kdo si dá něco k pití? Platím to.“

„Skotská by mi udělala dobře,“ připustil Hoffman.

„Já jsem v pohodě,“ řekla Yuki, ale v pohodě rozhodně nebyla. Žádná její zkušenost ji nepřipravila na případ, který každých dvacet minut udělá obrat o sto osmdesát stupňů.

Vyhrává teď, nebo prohrává? Neměla ponětí.

Soudce nalil skleničku sobě i Hoffmanovi a znovu se posadil za svůj stůl.

„Phile, poznáte rozdíl mezi pravdou a lží?“

„Ano, Vaše ctihodnosti. Nejste prezident Spojených států.“

„Upravil jste nějak obsah výpovědi Caitlin Martinové?“

„Ne. Jak jsem řekl, mluvil jsem s ní ve tři čtvrtě na devět ráno. Pověděla mi, co se stalo. Poslal jsem pryč původně připraveného svědka, který by byl najednou zbytečný, a rozhodl se předvolat Caitlin.“

„Chci ji podrobit křížovému výslechu,“ řekla Yuki. „Musím její svědectví zpochybnit.“

„Počkejte, Yuki,“ zarazil ji soudce. „Nejdříve si poslechněte, co mi Caitlin pověděla během té půlhodiny, kterou jsem s ní strávil. Je to pro vaše dobro.

Caitlin se mi svěřila, že ji otec zneužíval. Byla velmi otevřená. A přesvědčivá. Věděla, kde je ukrytá zbraň. Uviděla příležitost a zabila ho.“

„Vy jste jí uvěřil?“ zeptala se Yuki.

„Nepodařilo se mi nachytat ji při lži – a snažil jsem se. Podle Caitlin slyšela matka výstřely, našla dceru s pistolí v ruce a pověděla jí, aby se umyla, šla do svého pokoje a nikomu neprozradila, co se stalo. Pak její matka před domem vypálila ze zbraně a zavolala policii.“

„Hm. Dobrá historka,“ řekla Yuki. „A co přimělo Caitlin promluvit?“

„Řekla, že chtěla povědět pravdu.“

Hoffman se opřel na židli.

„Byrone. Vaše ctihodnosti. Máme tu doznání očišťující mou klientku. Navrhuji ukončit projednávání případu.“

Kapitola 94

Yuki zírala skrz soudce a myšlenky se jí honily hlavou ve zmatku blízkém panice.

Nepřála si zrušení procesu, ne po tom, čím už s tímhle případem prošla, ne když věřila, že před soudem stojí skutečný vrah. Sakra. Jestli soudce případ ukončí, co potom?

Bude muset obžalovat tu holčičku? Opravdu má pohnat před soud jedenáctiletou dívku, která mluví o incestu a znásilnění?

A pokud ano, na jakém základě?

Jediným důkazem proti Caitlin byla její výpověď. Nikdo ji neviděl vystřelit. A i kdyby Candace Martinové řekla, že střílela Caitlin, byl případ tak poznamenaný oprávněnými pochybnostmi, že by velká porota možná nedospěla k verdiktu.

Ovšem když soudce projednávání neukončí, bude Yuki muset provést ten kousek na laně, o němž mluvil Len. Udělat ze zneužívané dívky lhářku. Porota ji za to bude nenávidět, a pokud uvěří Caitlinině verzi, odejde Candace svobodná.

„Yuki. Chcete něco říct?“

„Ano, Vaše ctihodnosti, to rozhodně chci. Není tu jediný důkaz, který by Caitlininu výpověď podporoval, a pokud je její příběh pravdivý, proč s ním přišla až teď?“

Phil se k ní obrátil a řekl: „Myslete logicky, Yuki. Je tu víc než dost oprávněných pochybností. Oba víme, že jestli tenhle případ bude pokračovat, odejde Candace svobodná.“

Soudce řekl: „Oběma vám to usnadním. Je to takhle: objevil se nový, zásadní důkaz. Rozhodl jsem se ukončit projednávání.“

Pokud LaVan proces zastaví, všechno skončí – navždy. Candace už nebude moci být znovu souzena. Yuki náhle spatřila cestu ven, slabý paprsek naděje.

„Při vší úctě vám radím, abyste to nedělal, Vaše ctihodnosti, a raději proces přerušil.“

LaVan se obrátil na židli a zatahal se za spodní ret. Ten okamžik trval tak dlouho, až si Yuki myslela, že vykřikne.

„Dobře,“ řekl LaVan. „Odročuji proces na šedesát dní. Během té doby propouštím obžalovanou na kauci. Yuki, vraťte se za okresním prokurátorem a proberte tenhle… zmatek. Soustřeďte se na nevýhody pokračování procesu. Když budete chtít Caitlin Martinovou vyslechnout, podpořím vás.

V opačném případě prohlásím proces na základě Caitlininy výpovědi za zmatečný. Dobře? To by mělo vyhovovat všem stranám. Do desátého prosince je míč na vaší straně hřiště.“

„Souhlasím, Vaše ctihodnosti,“ řekla Yuki. „Děkuji vám.“

„Máte hodně o čem přemýšlet.“

„Já vím.“

LaVan stiskl tlačítko interkomu.

„Denise, přineste mi kalendář. A zavolejte úředníka. Chci se znovu sejít s porotci.“

Kapitola 95

Pátrala jsem po Yuki a našla ji v její kanceláři, přesně tam, kde jsem se s ní viděla toho rána, ale zdála se mi teď menší a bledší, jako by z ní něco vysálo vzduch.

„Dostala jsi můj vzkaz?“ zeptala jsem se jí.

„Právě jsem přišla od soudce,“ řekla. „Čekám, až se Červený pes vrátí z oběda. Jak vypadám?“

„Potřebuješ trochu rtěnky,“ řekla jsem.

Zahrabala ve své kabelce.

„Stavila jsem se u Ellen Laffertyové,“ řekla jsem a čekala na výbuch vzteku, který však nepřišel. Yuki našla v kabelce trubičku lesku na rty a zrcátko. Pokračovala jsem.

„Ellen Laffertyová tvrdí, že se setkala s Guzmanem. Na té fotce je ona. Přiznala to. A také jsme tu fotku porovnali s jejím snímkem v databázi.“

„Ona si odbarvila vlasy?“ zeptala se Yuki. Ruka s leskem se jí třásla.

„Candace Martinová nosila paruku, když procházela chemoterapií. Není ti něco, Yuki?“

„Pokračuj,“ řekla. Prohrábla si vlasy kartáčem, až zapraskala statická elektřina.

„Dennis poslal Ellen převlečenou za Candace na schůzku s tím zabijákem a nastražil to tak, aby ji vyfotil ten soukromý detektiv. Nejspíš chtěl ty snímky použít k tomu, aby manželku přinutil k rozvodu – nebo ji chtěl opravdu nechat zabít. To se možná nikdy nedozvíme. Poslechni, vím, že máš na mě vztek, tak to prostě řekni, dobře? Já to unesu.“

„Caitlin Martinová vypověděla, že svého otce zabila ona, a teď to můžeme buď risknout s touhle porotou, nebo LaVan celý proces prohlásí za zmatečný,“ informovala mě Yuki.

„Caitlin? Caitlin řekla, že to udělala?“

Chodbou dorazil Len Parisi a strčil svou velkou hlavu do Yukiny kanceláře.

„Zdravím, Lindsay. Yuki, mám pět minut. Hned teď.“

„Už jdu,“ řekla Yuki.

Vstala a upravila si sako. Když obrátila oči zpátky ke mně, uviděla jsem zase tu starou odhodlanou Yuki.

„Candace Martinová zabila svého muže,“ prohlásila. „Neudělala to Ellen Laffertyová ani Caitlin Martinová. Vím, že si myslíš, že to Candace nebyla, ale já jsem o tom přesvědčená, jenže nedostanu šanci to dokázat. Projde jí to.“

Měla Yuki pravdu?

Že bych se honila za přeludem?

Otevřela jsem ústa, ale nevyšlo z nich ani slovo. Pak už byla Yuki pryč.

Kapitola 96

Po nejhorším dni, který jako prokurátorka zažila, se Yuki vypravila z Baráku domů. Už byla skoro na chodníku, když uslyšela, jak na ni volá Brady.

Bože. Brady ne. Aspoň ne teď.

Yuki se obrátila a uviděla ho sbíhat po schodech k ní. Za ním vlály jeho vlasy stažené do ohonu.

Velmi atraktivní muž.

Yuki pomyslela na to, co jí pověděla Lindsay – že je Brady ženatý. Nestála o další neperspektivní vztah s nedosažitelným mužem. Chtěla stabilitu, rodinný život.

„Yuki, jsem rád, že jsem tě zastihl,“ řekl Brady, když zastavil vedle ní. „Povečeříš se mnou?“

„Tak dobře,“ svolila.

Teď byli v restauraci Town Hall v SoMa, v bývalé budově Marine Electric, v jednom z nejlepších podniků pro neformální večeři.

Interiér byl tmavý, s holými cihlovými zdmi, dřevěnými podlahami a tlumeným světlem. Vlasy Jacksona Bradyho jako by přitahovaly světlo z honosných lustrů, které dříve visely na stropě jednoho divadla ve španělském Harlemu.

Yuki pila margaritu, koktejl, který milovala a pomáhal jí od zoufalství. Pokud si někdy zasloužila margaritu, tak teď.

„Odklad projednávání není ještě to nejhorší,“ říkal právě Brady. Jedl u toho cajunské krevety jako předkrm a zapíjel je pivem.

„Ne, to není nejhorší,“ souhlasila Yuki, „ale pořád je to katastrofa. Víš, kolik hodin jsem tomu případu věnovala?“

„Sedm tisíc?“

Yuki se zasmála. „Sedm tisíc ne, ale bylo jich pekelně moc a teď to vypadá, že to té potvoře projde.“

„Pokud nenajdete další důkazy.“

„Jo. Jestli najdeme další důkazy, pořád ještě ji budeme moct soudit před novou porotou, ale víš, jak to chodí. Svět se točí dál, spisy se hromadí, policie dopadne dalšího odporného šmejda a budeme se muset pustit do dalšího případu.“

„Nechám si spis Candace Martinové na stole.“

„Díky, Jacksone. I kdybys to nemyslel vážně.“

„Myslím to vážně.“

„Nechceš mi snad tvrdit, že nikdy nelžeš?“

„Někdy lžu.“

Yuki se znovu zasmála. „No tak nelži mně.“

„Dobře.“

„Nedělám si legraci. Dozvěděla jsem se, že jsi ženatý. Tak jak to je?“

„Ano, jsem ženatý.“

„Sakra,“ ulevila si Yuki. „Číšníku!“

Brady jí zachytil zvednutou ruku ve vzduchu. „Pořád ještě jsem ženatý. Ale doufám, že už ne dlouho.“

Yuki se napila margarity, postavila sklenici, a když přišel číšník, řekla: „Mohl byste to pití odnést? Díky.“ Pak se obrátila k Bradymu. „Pověz mi všechno. Poslouchám.“

„Pamatuješ, jak jsem ti vyprávěl o té přestřelce?“ zeptal se jí Brady.

„Zastřelil jsi chlapa, který vyskočil z mezery mezi postelí a zdí s poloautomatem v ruce,“ řekla Yuki.

„Jo. Liz a já jsme už měli namířeno každý svým směrem a to, co pak následovalo – vyšetřování policejní inspekcí, média před naším domem –, situaci ještě zhoršilo. Přetrhalo to i ty slabé vazby, které mezi námi ještě zbyly.“

„Protože jsi polda?“

„Jo. Protože jsem polda,“ přitakal. „Nebyla to první manželka, která řekla: ‚Neslíbila jsem u oltáře, že budu snášet tohle.‘ Takže jsme se po roce rozešli a já se odstěhoval do San Franciska. Sám. K rozvodu se schyluje. Záleží jenom na mně, jak moc o něj budu stát.“

„Máte děti?“

„Ne.“

„A chceš je?“

„Možná. Je mi čtyřicet. Ale tak daleko ještě nejsem. Co ty?“

„Upřímně řečeno nevím.“

„Nemusíme se rozhodnout dnes večer,“ řekl Brady.

„Dobře,“ zasmála se Yuki. Ten chlapík byl zábavný. Zamlouval se jí. A hodně.

Číšník přinesl smažené kuře na podmáslí s osmaženými zelenými lusky a smetanovými jamy a Yuki cítila, že se vrací zpátky do života. Celý den nejedla.

Brady zvedl vidličku, zarazil se s ní ve vzduchu a řekl: „Chystal jsem se ti o Liz povědět.“

„Já vím.“

„Opravdu. A chci se tě na něco zeptat.“

Yuki strčila do úst vidličku s kouskem kuřete. Už se jí na něj sbíhaly sliny. Pohlédla na Bradyho.

„A na co?“

„Šla bys dnes večer ke mně?“ řekl Brady.

Kapitola 97

Předpověď počasí mluvila o dešti, ale ten se spustil, až když Cindy večer odcházela z redakce. Stála na chodníku pod červeným deštníkem, vítr jí zvedal pršiplášť a studený déšť jí máčel nové boty.

Vytáhla z kapsy chomáč papírových kapesníků a vydala dlouhé a pronikavé kýchnutí, které jí málem utrhlo vršek hlavy.

Vypadalo to, jako by si všichni taxikáři ve městě udělali volno. Cindy vytočila All-City, společnost, se kterou jezdila pravidelně, a po chvilce náladové hudby a reklam uslyšela: „Zavolejte prosím později.“

Cindy kýchla znovu. Nejenže bojovala s rýmou, ale měla také hrozný hlad a bylo jasné, že přijde pozdě na večeři. Představovala si zadní salonek U Susie, ten teplý ráj, když vtom jí vytanul na mysli název Super Expres.

Vybavila si taxikářskou společnost, kterou navštívila v týdnu, když pracovala na reportáži o uspaných a znásilněných ženách. Od té doby se neobjevila žádná zpráva o dalším zločinu téhož pachatele a reportáž už zmizela z titulní strany.

To byla dobrá i špatná zpráva.

Dobré bylo, že násilníka zastrašila tím, že na něho svým článkem obrátila reflektory zájmu veřejnosti.

Špatné bylo, že se stáhl do podzemí, a to znamenalo, že možná nikdy nebude dopaden.

Získala však cenný kontakt v taxikářské společnosti. Při troše štěstí bude ten dispečer, se kterým se setkala, Al Wysocki, ještě ve službě. Třeba jí prokáže laskavost.

Cindy našla v seznamu svého mobilu číslo a vytočila ho.

Uslyšela vyzvánění a poté hlas, který poznala: „Super Expres, taxíky a limuzíny.“

„Al Wysocki?“

„Ano, tady Al.“

„Ale, tady Cindy Thomasová z Chroniclu. Setkali jsme se před pár dny, když jsem dělala na jedné reportáži.“

„Jo, pamatuji si vás. Jste blondýna.“

„To jsem já, Ale, a mám problém. Mohl byste mi poslat ke Chroniclu taxík? Jsem celá promočená a jedu pozdě na večeři.“

„Není problém, slečno Cindy. Do pěti minut vám tam někoho pošlu.“

Kapitola 98

Cindy měla radost sama ze sebe. Popsala Wysockimu svůj pršiplášť a deštník, zaklapla mobil, dala ho do kapsy a stáhla se zpátky do budovy, přes jejíž skleněné dveře mohla sledovat dopravu.

Za pět minut jí téměř u nosu zastavil žlutý Ford Crown Vic a okénko sjelo dolů. Vyběhla do ulice a okamžitě poznala oválný obličej řidiče.

„Paní,“ řekl s úsměvem, „volala jste taxík?“

„Ale nemyslela jsem to tak, že byste měl přijet osobně.

Přesto moc děkuji. Je to od vás milé.“

Cindy zavřela deštník, sáhla po klice a otevřela si zadní dveře.

„Už mi skončila služba,“ řekl Wysocki, když se Cindy usadila na zadním sedadle. „Rád vám pomohu. Budu se muset pochlubit někomu, kdo nebude závidět. Kam jedeme?“

Cindy dala Alovi adresu baru U Susie, roh Jacksone a Sansome Street, a opřela deštník o dveře, aby z něj mohla voda okapat na kobereček.

„Pochlubit? A čím?“ zeptala se Cindy, vytáhla z kapsy kapesník a vysmrkala se.

„Dnes mám šťastný den,“ řekl Al, když zastavil na červené ve Druhé ulici. „Vyhrál jsem v loterii.“

„Cože?“

„Jo, půl milionu dolarů.“

„Ale no tak. Děláte si legraci!“

„Vážně, pořád jsem sázel na svoje šťastná čísla – a ejhle! Vyhrál jsem. Jen co se zítra uvidím se šéfem, podám výpověď. Tohle je poslední rito Ala Wysockiho. Mám tady flašku šnapsu,“ řekl. „Připijete si se mnou na můj nový život?“

„Nevím, jak by to šlo dohromady s mým lékem na rýmu.“

„Ale no tak, jenom kapku. Vaší rýmě to jen prospěje.“

„Tak jo,“ svolila Cindy. „Vyrazil jste mi dech. Musíte být radostí bez sebe. Půl milionu! Tak co máte v plánu?“

Wysocki odšrouboval uzávěr placatice s tvrdým alkoholem, trochu Cindy odlil do malého plastového kelímku a podal jí ho skrz přepážku.

„Koupím si loď,“ řekl a ťukl placaticí o kelímek.

„Na váš nový život,“ řekla.

„Díky, slečno Cindy. Jo, už asi jedenáct let chodím na veletrhy lodí. Vím přesně, kterou chci.“

Cindy se usmála a řekla: „A… jakou… loď?“

„Chci jachtu. Malou, ručně stavěnou, s dřevěným trupem,“ řekl Al a pohlédl na Cindy v zadním zrcátku, když naskočila zelená. Pak dodal: „Jste v pořádku tam vzadu?“

„Ne…,“ odpověděla pomalu a vrhla pohled na Wysockiho odraz v zrcátku. Co to s ní je? Nedokázala pořádně zaostřit.

„Já… cítím…“

Wysocki se usmál.

„Měla byste se cítit skvěle,“ řekl. „Hledala jste mě, slečinko. A teď jste mě našla.“

Kapitola 99

Claire a já jsme seděly U Susie samy. Nejdřív nás nechala ve štychu Yuki a teď nedorazila ani Cindy. Nezavolala, neukázala se, nic. Ještě nikdy se jim nestalo, že by je zradily obě najednou.

Claire řekla o Yuki: „Nedělej si o ni starosti. Ta holka si potřebuje jednou za čas užít s chlapem. To přece víš, Lindsay. Prospívá jí to.“

„Ale nemusí se mi snad líbit, že si užívá ze všech chlapů na světě zrovna s Jacksonem Bradym, ne?“

Claire se zasmála. „Spousta holek by se přerazila, aby se dostala Bradymu do postele.“

„Prostě mi to nepřipadá košer.“

„Jakmile se někdo vyspí s někým, koho znáš, není to pro tebe košer.“

Zmačkala jsem papírový ubrousek a hodila ho po ní.

„Sklapni,“ okřikla jsem ji.

Odpálila mi ho zpátky. „Ty jsi cvok,“ řekla se smíchem.

Dopila jsem coronu a řekla: „Objednáme si. Cindy se k nám může přidat.“

Claire souhlasila. Cindy už ukázala, že může vystartovat se zpožděním, nacpat se biftekem, zapít ho pivem, přidat dezert a dorazit do cíle jako první.

Pokynula jsem Lorraine, aby přišla k nám. Odrecitovala speciality: krevety s kokosem a kuře na rumu. Objednaly jsme si to i další pivo, a jakmile Lorraine odešla, Claire řekla: „Tomuhle nebudeš věřit, Linds. Patří to k mým deseti nejneuvěřitelnějším případům. A začíná to chlapem ležícím uprostřed silnice.“

„Někdo ho srazil a ujel?“

„Rozhodně to vypadalo jako autonehoda,“ řekla, „ale nebyly tam žádné stopy od pneumatik a oběť neměla pohmožděniny. Několik metrů od oběti ležela černá baseballová čepice s velkým X vzadu. Nic víc jsme neměli. Žádné svědky ani záznamy bezpečnostních kamer. Nic než mrtvolu a obyčejnou čepici.“

„Infarkt? Aneurysma?“

„Povím ti tohle: ten chlap byl mladý, něco přes dvacet, a zdálo se, jako by ho někdo pohodil uprostřed silnice, kde bránil dopravě,“ řekla Claire.

„Takže jsem se pustila do ohledání toho dokonalého mladého těla. Udělala jsem celkový rentgen a za pravým okem našla kulku z dvaadvacítky. Střelná rána nebyla vůbec vidět, Lindsay.“

„Na neviditelné kulky nevěřím, motýlku.“

„Skoro to tak vypadalo. Kulka vnikla dovnitř koutkem oka,“ řekla Claire a ukázala na místo, kde se jedno z jejích očí setkávalo se hřbetem nosu. „Bulva uhnula stranou a zase se vrátila na místo, takže tam nebylo nic vidět.“

„Hm, zajímavé. Takže to byla vražda.“

„Jo. Padlo to na severní okrsek a ten mě požádal o pomoc.“

„Našla se na balistice nějaká shoda?“ zeptala jsem se.

„Než jsme poslali kulku do laboratoře, padli jsme na něco lepšího. Zhruba ve stejnou dobu, kdy ten chlápek koupil kulku do oka, byl při ozbrojené loupeži zastřelen majitel obchodu s alkoholem.

Videokamera v obchodě natočila střelce v přiléhavých černých džínách, černém tričku a v přesně stejné čepici, jako byla ta, kterou jsme našli na silnici. Černá s X,“ řekla Claire.

„Místní poldové střelce z obchodu s alkoholem poznali a identifikovali. Na ulici měl přezdívku Magor. Našli ho doma, jak spí ve své posteli. Poldové ho vzbudili a odvezli na stanici kvůli tomu zabití při loupeži. Najednou se Magor složil a začal zpívat.“

„Fakt? A jak se ta písnička jmenovala?“

„Nazval ji ‚Toho chlapa jsem zastřelil omylem. Nechtěl jsem to udělat.‘“

„Pokračuj,“ pobídla jsem ji a se smíchem zapíchla vidličku do svého kuřete.

„Vím, jak to zní, ale je to pravda. A tohle se stalo uprostřed toho příběhu,“ řekla Claire.

„Magor prchal z toho obchodu a narazil do hondy Civic. Vystoupil a chtěl se řidiči omluvit, aby nezavolal poldy, jenže ten Magorovi řekl: ‚Řídíš jako holka a taky tak vypadáš.‘ Myslím, že víc ho urazit nemohl.“

„No jo.“

„Ale jak mohl vědět, co tím způsobí? Magor vytáhl pistoli, kterou měl za kalhotami na zádech, zařval: ‚Tahle holka nosí kvér‘, a na toho chlapa vystřelil.“

„Proboha.“

„Jo. Někdy během té střelby mu spadla čepice, ta, ve které ho zachytila bezpečnostní kamera. Kdyby Magor nevyloupil ten obchod, nikdy by mu nepřišili vraždu toho řidiče té hondy.“

„Ani svou oběť neznal.“

„Jasně. Úplně cizí člověk ho urazil tím, že mu řekl, že vypadá jako holka. Prásk.“

„A hned je tu zastřelení nešťastnou náhodou.“

„Ze kterého obvinil oběť…“

Claiřin smích náhle umlkl, když se podívala na místo za mým pravým ramenem. Obrátila jsem se a očekávala, že uvidím Cindy. Byla to však Lorraine, která přišla sklidit ze stolu.

„Dáte si kávu a dezert?“ zeptala se.

„No jasně,“ odpověděla jsem. „Dnes jíme za čtyři.“

Lorraine se zasmála a přečetla nám nabídku dezertů. Já si vybrala čokoládový dort a Claire se rozhodla pro jablečný koláček.

Když jsme pili kávu, zavolala jsem Cindy a nechala jí naštvaný vzkaz. Další jsem jí namluvila, když jsme zaplatily, a pak se mi vybila baterie.

Nevím proč, ale nedělala jsem si o Cindy starosti.

Měla jsem. Ale netušila jsem, co jí hrozí.

Kapitola 100

Něco po osmé jsem dorazila domů, nechala mokré boty na rohožce a šla dovnitř. Marta ke mně přiběhla s vrtícím ocasem a ještě mokrým kožichem a já se sklonila, abych ji pohladila a nechala si olízat obličej.

Zavolala jsem na Joea: „Ahoj zlato, díky, že jsi vyvenčil Martu.“

Našla jsem ho, jak telefonuje v obývacím pokoji, kolem sebe vratké hromádky papírů. Slyšela jsem, jak oslovuje osobu v telefonu „Bruno“ a říká něco o kontejnerech, což znamenalo, že mluví s ředitelem ochranky losangeleského přístavu. Šlo o práci, která měla Joeovi trvat asi měsíc, ale už ho živila skoro rok.

Joe mi zamával, já mu to oplatila a zamířila jsem do vany s vířivkou, své „myčky aut“, ve které jsem si připadala jako královna. Nějakou dobu mi trvalo, než jsem si umyla hlavu levandulovým šamponem, který jsem milovala, a nechala myšlenky, aby se volně rozběhly v páře.

Utřela jsem se velkou osuškou a hodila na sebe své oblíbené pyžamo – modré flanelové s obláčky. Joe přišel do koupelny, objal mě a trochu jsme se mazlili. Pak si vzpomněl a řekl: „Volal Conklin.“

„Kdy to bylo?“

„Chvilku předtím, než jsi přišla.“

„Povídal, o co jde?“

„Ne. Jen řekl: ‚Vyřiď Lindsay, aby mi zavolala.‘ A pak ještě: ‚Věřil bys tomu, jak mizerně Niners hráli v poslední čtvrtině?‘“

„Měla bych mu zavolat,“ usoudila jsem.

Joe mě popadl za zadek a já ho plácla přes jeho. Vykroutila jsem se mu z náručí a řekla: „Počkej si, kámo.“

Zavolala jsem Conklinovi z telefonu na nočním stolku.

Zvedl to při prvním zazvonění. „Cin?“

„Tady Lindsay,“ řekla jsem. „Co se děje?“

„Nemůžu ji sehnat,“ postěžoval si. „Nebere mi telefon a nevolá zpátky.“

Tón jeho hlasu se mi vůbec nezamlouval. Byl v něm strach – a to vylekalo i mě.

„Nepřišla na večeři, Richi. Několikrát jsem jí volala, nechala vzkazy… Třeba se jí vybil telefon. Zkusil jsi zavolat do redakce?“

„Jo. Zkusím to ještě jednou.“

„Dej mi vědět.“

Zrovna jsem hledala teplé ponožky, které jsem nosila po koupeli, když se mi Conklin ozval znovu.

„Spadlo jí to do hlasové schránky, Linds. Tohle se Cindy nepodobá. Už jsem mluvil s Quentinem. Jedu za ním.“

„Co si o tom myslíš?“ zeptala jsme se ho.

„Myslím si, že jsem nejspíš propadl zbytečné panice a ona bude příšerně zuřit. Ale co můžu říct? Mám tu holku rád.“

„Sejdeme se u Quentina,“ řekla jsem.

Svlékla jsem si pyžamo a pověsila ho na věšák na vnitřní straně dveří koupelny.

Kapitola 101

V bytě Quentina Tazia kombinovaném s počítačovou laboratoří jsem byla už mnohokrát, pokaždé když jsme byli v úzkých a potřebovali čistě neoficiálně využít jeho mimořádných schopností.

Sídlí v Capp Street v Mission, kde se usadil v bývalé strojírenské dílně, šedé dvouposchoďové budově s garážovými vraty do ulice.

V půl desáté večer se to v ulicích hemžilo lidmi mířícími do mexických restaurací, galerií a barů. Doprava se pohybovala pomalu a netrpělivě. Nějaký opilec močil na mladý stromek v aleji na chodníku.

Když jsem parkovala auto paralelně s Conklinovým, přesvědčovala jsem sama sebe, že je Cindy v pořádku, že se jen zabrala do reportáže a ztratila pojem o čase. Nemohla jsem však pominout skutečnost, že se Cindy ráda vrhá po hlavě do nebezpečných situací a ignoruje svůj strach, což byla vlastnost, kterou jsme měly společnou. Ale v jednom jsme se lišily.

Já byla vycvičená policistka s pistolí, odznakem a celým oddělením v zádech. Cindy měla novinářský průkaz a Black-Berry.

Položila jsem na palubní desku cedulku sanfranciské policie, šla ke dveřím a stiskla tlačítko vedle Taziova jména.

Z reproduktoru se ozval Quentinův digitalizovaný hlas, pak to zabzučelo a mohla jsem vstoupit.

Na konci úzké chodby jsem zahnula doleva a vešla do rozlehlé místnosti zalité chladným světlem plazmových obrazovek. Monitory visely všude na stěnách, okolo tří čtvrtin prostoru stály počítačové skříně a uprostřed sálu se tyčilo točité schodiště vedoucí do Quentinových obytných prostor.

Conklin na mě zavolal a já přešla na druhou stranu místnosti, kde stál za počítačovým mágem.

„Už se někam dostáváme,“ oznámil mi.

QT se na mě usmál a vycenil velké bílé tesáky. Plešatá hlava se mu leskla. Jeho dlouhé bílé prsty tančily po zahnuté klávesnici. Byl pohledný asi jako rypoš lysý.

„Cindy má v telefonu GPS,“ řekl mi QT, „ale nevysílá signál. Buď je vypnutý, nebo pod vodou. Musel jsem se podívat do jejích telefonních záznamů a zjistit, kdy se její přístroj naposledy přihlásil na síť.“

Podívat se do jejích telefonních záznamů bez povolení, pomyslela jsem si. Bylo mi to však jedno, pro nalezení Cindy se muselo udělat cokoli.

Pohlédla jsem Quentinovi přes rameno na monitor, na kterém bylo vidět mapu San Franciska s praporky označujícími antény mobilní sítě.

Nejlepší počítačový specialista ve státě Kalifornie klikl na ikonu, která označovala anténu v Tenderloinu. Na monitoru se objevil kroužek. Klikl na další anténu, pak na třetí – a kroužky se překryly, když určil polohu posledního signálu Cindyina telefonu. Uviděla jsem malou nepravidelnou skvrnu, která byla společná pro všechny antény.

QT řekl: „Můžu dosáhnout přesnosti až dvě stě padesát metrů. Místo, kde se naposledy přihlásila na síť, je nedaleko odtud. Tohle je Turk Street,“ řekl QT a ukázal kurzorem.

„A s čím se tam Turk křižuje?“ zeptal se Conklin, zcela soustředěný na monitor. „S Jones Street?“

„Přesně. Kápnul jsi na to, Richi.“

„Tam sídlí ta taxikářská společnost.“

„Jaká společnost?“ zeptala jsem se. „O co tady jde?“

„Quick Express Taxi,“ řekl Quentin, přiblížil křižovatku a přejel po ní kurzorem.

„Její telefon není pod vodou,“ prohlásil Conklin. „Je pod zemí.“

Ničemu z toho jsem nerozuměla, ale vyčetla jsem z parťákova obličeje naléhavost.

„Jedeme,“ řekl mi.

Kapitola 102

Posadila jsem se na sedadlo spolujezdce Conklinova neoznačeného auta, sotva jsem stačila zavřít dveře, a on už dupl na plyn. Auto vyskočilo kupředu, sklouzlo ke straně a pak za sebou nechalo šmouhy, jak se rozjelo po kluzkém asfaltu.

Prokličkovali jsme mezi auty zaparkovanými ve dvou řadách a opilými chodci a Rich zvládl cestu ucpanými ulicemi na křižovatku v jedné z nejdrsnějších čtvrtí v Mission za šest minut.

Conklin mi za jízdy vysvětlil, že Cindy pátrala v garážích společnosti po minivanu s reklamou na nějaký film vzadu. Tento nejistý postřeh jedné ze tří obětí znásilnění byl dosud jedinou stopou naznačující identitu pachatele.

„Šla do té díry v zemi sama v pondělí,“ řekl Conklin. „Mluvila s denním dispečerem, chlapem jménem Wysocki. Jestli se tam dnes vrátila, tak šla za ním. Co si to tom myslíš, Lindsay? Nezašla Cindy v té své honbě za sólokaprem moc daleko?“

Před námi v Jones Street jsem uviděla blikající neon ohlašující SUPER EXPRES TAXI a FIREMNÍ ÚČET VÍTÁN. Conklin zaparkoval u chodníku před ponurým průčelím, než jsem mu stačila odpovědět.

Dispečerka seděla v prosklené kukani oddělené od ulice mřížkou ve skleněné tabuli.

Ukázala jsem jí odznak, představila se a ona řekla, že se jmenuje Marilyn Burnsová. Byla to čtyřicetiletá běloška, drobná a oblečená v modré čtverečkované košili splývající přes džíny. Měla snubní prsten a chraptivý hlas kuřačky.

„Vystřídala jsem Ala okolo šesté,“ řekla mi Burnsová skrz mřížku. „Spěchal. Chcete, abych mu zavolala? Není to problém.“

„Viděla jste dnes tuhle ženu?“ zeptal se Conklin a vytáhl z peněženky Cindyinu fotografii.

„Ne, nikdy jsem ji neviděla.“

„Dobře, tak Alovi zavolejte,“ požádala jsem Burnsovou.

Slyšeli jsme ji s Conklinem říkat: „Zavolej mi, až si tohle poslechneš, Ale. Policie hledá někoho, kdo sem mohl přijít během tvé směny. Dívku s kudrnatými blond vlasy.“

Dispečerka odložila telefon a řekla: „Kdybyste mi dali číslo telefonu –“

„Nevadilo by, kdybychom se tu porozhlédli,“ řekl Conklin.

Neformuloval to jako otázku a Burnsová to nepovažovala za žádost. Bzučákem nás vpustila do špinavého přízemí společnosti Super Expres a řekla: „Provedu vás tady.“

Burnsová hvízdla na jednoho taxikáře, aby to vzal místo ní, a pak jsme všichni tři prošli kolem řad zaparkovaných taxíků a rampy až ke schodišti táhnoucímu se podél severní strany budovy.

Položila jsem Burnsové několik otázek a odpověděla na pár jejích, zatímco si Conklin svítil baterkou do kabin taxíků. Vysvětlila mi, jak to v garážích funguje.

„Přijíždějící taxíky používají magnetické karty, aby se dostaly na rampu z Turk Street,“ řekla. „Řidiči nechají auta v jednom ze tří pater a předají mi deníky, klíčky a peníze.

Když začínají směnu,“ pokračovala Burnsová, „probíhá to opačně. Vyzvednou si deníky a klíčky, vyjedou po rampě na Turk Street a pustí se kartou ven. Máme tady nákladní výtah, který jezdí na Turk Street, ale nefunguje.“

„Může nějaký taxík přijet a odjet, aniž by si ho někdo všiml?“

„Máme tady bezpečnostní kamery,“ řekla. „Nejsou to žádné mašiny od NASA, ale slouží dobře.“

Taxíky parkovaly okolo stěn a mezi sloupy ve všech třech poschodích obklopujících rampu uprostřed. Zkontrolovali jsme minivany a ukázali Cindyinu fotku asi půltuctu řidičů, se kterými jsme se během obchůzky potkali.

Nikdo nepřiznal, že by Cindy viděl.

V duchu jsem procházela nejrůznější možnosti.

Potkala Cindy někoho, kdo věděl něco pro její reportáž?

Povídala si s ním právě teď někde v kavárně a vypnula telefon, aby ji nikdo nerušil? Nebo ležela omámená drogou na zadním sedadle jednoho z tisíců taxíků křižujících ulice San Franciska?

Byla jsem zvyklá na to, že se Cindy občas dostane mezi mlýnské kameny, a také jsem počítala s tím, že se umí dostat z kdejakého maléru. Ale teď jsem měla neblahý pocit.

Cindy byla pohřešovaná už více než tři hodiny.

Stále jsme říkali: „Jestli má Cindy vypnutý telefon…“

Ale Cindy telefon nikdy nevypínala. Naposledy se její přístroj ohlásil dvě stě padesát metrů od téhle budovy.

Kde tedy mohla být?

A pokud nebyla tady a neměla vypnutý telefon, kde byla?

Kam sakra zmizela?

Kapitola 103

Dispečerka Marilyn Burnsová otevřela dveře ze schodiště do nejnižšího podzemního podlaží a já s Conklinem jsme jí byli v patách.

Temný vlhký prostor bez oken se nacházel asi osm metrů pod úrovní ulice. Světlo zářivek bylo tak slabé, že nedosáhlo do vzdálených koutů sálu.

Pomyslela jsem na nekvalitní bezpečnostní kamery upevněné vysoko na zdech a sloupech – nemohly natáčet nic jiného než zrnění. Zůstala jsem stát pod rampou a snažila se zorientovat.

Za rampou se nacházel pohybový senzor a vrata ovládaná magnetickou kartou, která se otvírala do Turk Street. Za výjezdem byl prostorný nákladní výtah se staženými dveřmi a nápisem „Mimo provoz“ vyvedeným izolační páskou.

Napravo jsem viděla požární dveře na schodiště, jimiž jsme právě přišli. Nalevo byly dveře s dalším ručně psaným nápisem, který prozrazoval, že jde o sklad. Byly oplechované a já na nich z deseti metrů uviděla lesklou novou petlici.

„Co je v té místnosti?“ zeptala jsem se Burnsové.

„Teď je prázdná. Dřív jsme tam skladovali náhradní díly,“ odpověděla. „Ale přestěhovali jsme je do hlavního patra, abychom omezili krádeže.“

Přejela jsem baterkou po dveřích a okolních taxících – a pak uviděla něco, z čeho se mi málem zastavilo srdce.

Pod jedním taxíkem asi pět metrů daleko od skladu ležel skládací deštník, červený s bambusovou rukojetí. Cindy měla přesně takový.

Ruce se mi třásly, když jsem si natáhla rukavice, zvedla deštník a podala ho Richovi. „Musel vypadnout z taxíku,“ řekla jsem. „Není ti povědomý?“

Conklin vyvalil oči na deštník a pak se zeptal Marilyn Burnsové: „Máte klíče od toho skladu?“

„Klíče má u sebe Al. Všechny. On to tady spravuje.“

Otevřela jsem telefon. Na displeji blikal nápis „žádný signál“. Pověděla jsem to Richovi a on řekl Burnsové: „Jděte nahoru a vytočte devět jedna jedna. Řekněte, že policista potřebuje posily. Spoustu posil. Běžte, rychle.“

Posvítila jsem baterkou na dveře skladiště a Conklin vytáhl pistoli, namířil a vypálil tři rány na zámek.

Rachot tří výstřelů znásobila ozvěna v podzemní jeskyni. Držela jsem v ruce zbraň, když otvíral dveře skladu.

Kapitola 104

Ve zlomku vteřiny předtím, než místnost ozářil paprsek mé baterky, se mi hlavou mihly obrázky, kterých jsem se obávala: Cindy ležící mrtvá na podlaze, muž s pistolí namířenou na mou hlavu.

Našla jsem vypínač na zdi a rozsvítila.

Místnost bez oken měla tvar krychle o hraně v délce čtyř metrů. Z háků na stěnách visely kotouče lan a nářadí. Uprostřed podlahy stál dřevěný ponk pokrytý tmavými skvrnami.

Že by pracoviště násilníka?

Jsou ty skvrny na stole od krve?

Obrátila jsem se k Richovi a vtom jsem zaslechla před skladištěm tlumené kýchnutí.

„Slyšel jsi to?“ zeptala jsem se.

Zaznělo druhé, delší kýchnutí, rozhodně ženské, následované skřípěním velkých převodů a navijáků. Ta kakofonie strojů z poloviny dvacátého století mohla přicházet jen z nákladního výtahu – a ten se pohyboval.

Doběhla jsem k výtahu a stiskla tlačítko, ale kabina se nezastavila. Od Burnsové jsem věděla, že jediný vchod do nákladního výtahu je přímo na místě, kde jsem stála, a východ se otvírá do Turk Street o tři patra výš.

Conklin zabušil pažbou pistole na dveře výtahu a křikl: „Sanfranciská policie! Zastavte výtah!“

Nikdo neodpověděl.

Snažila jsem se pochopit, co se to děje.

Nikdo se nemohl do výtahu dostat od chvíle, kdy jsme s Conklinem před čtvrt hodinou přišli do Super Expresu. Ten, kdo byl uvnitř, tam musel být, už když jsme přijeli.

Conklin a já jsme zlomek vteřiny zírali jeden na druhého a pak se společně rozběhli přes garáž ke dveřím na schodiště.

Utíkala jsem svému parťákovi v patách, když jsme spěchali nahoru ke světlu.

Kapitola 105

Ta kýchnutí mi dodala naději, že je Cindy naživu.

Ale Conklin a já jsme nebyli připravení na to, že by se výtah mohl rozjet. Kdyby se kabina zastavila mezi patry, kdybychom doběhli nahoru a výtah začal klesat nebo kdyby nás předhonil na cestě k východu, měli bychom jen velmi malou šanci ho zastavit.

Brali jsme s Conklinem schody po dvou a používali zábradlí, abychom se přitáhli nahoru v ohybech. Conklin rozrazil požární dveře do Turk Street a rozezněl se pronikavý alarm.

Vyběhla jsem za ním na chodník, kde jsem uviděla, jak se po Turk a Jones Street řítí celá kavalkáda vozidel: hasičské vozy, policejní auta s majáky i ta neoznačená řízená detektivy a lidmi z protidrogového. Na náš telefonát reagoval každý policista z Mission.

Zavolala jsem na dva uniformované poldy, které jsem znala.

„Noonane, Mackeyi, zamkněte garáž! Nikdo nesmí dovnitř ani ven!“

Conklin běžel po Turk Street směrem k výjezdu z výtahu a já musela přidat, abych mu stačila. Právě dorazil k nákladišti, když se dveře výtahu začaly vysouvat nahoru.

V útrobách výtahu se centimetr po centimetru objevoval žlutý taxík. Conklin zaujal střelecké postavení ve vchodu a sevřel oběma rukama pažbu devítky.

Byla tma, ale řidiče a cestujícího na zadním sedadle osvětlovaly reflektory policejních aut a pouliční lampy. Podle toho, jak se světlo odráželo od jejích kudrn, jsem poznala, že vzadu je Cindy.

Taxík měl rozsvícená dálková světla.

Nebylo možné, aby řidič neviděl Conklina.

Conklin zařval: „Policie!“ a pak vystřelil na levé přední kolo, ale řidič dupl na plyn a taxík skočil kupředu. Conklina ozařovala světla vozu, ale taxík se přesto řítil přímo na něho.

Conklin křikl „Stůj!“ a hned nato vypálil dvě rány vysoko do čelního skla. Včas uskočil, aby se nenechal přejet, ale taxík ujížděl dál, už neřízený. Bokem se otřel o policejní auto, odrazil se od něho a narazil do požárního hydrantu.

Vozidlo se zhouplo, naklonilo a chvilku stálo na dvou kolech, než dopadlo zpátky na všechna čtyři. Vystříkla voda.

Lidé vykřikli.

Conklin vzal za dveře na straně spolujezdce, ale nepodařilo se mu je otevřít.

„Potřebuji tady pomoc!“ zavolal.

Hasiči k němu doběhli s hydraulickými kleštěmi a vypáčili zadní dveře. Cindy ležela zkroucená na nakloněné podlaze taxíku, zaklíněná mezi zadním sedadlem a přepážkou. Conklin se naklonil dovnitř a zavolal na ni.

„Richi, je v pořádku?“ křikla jsem na něho.

„Žije,“ odpověděl Conklin. „Díky bohu žije.“

Zahákl si Cindyiny paže kolem krku a vytáhl ji ven. Cindy byla kompletně oblečená a neviděla jsem žádnou krev. Conklinovi se zlomil hlas, když ji oslovil: „Cindy, to jsem já. Jsem u tebe.“

Pootevřela oči a vypravila ze sebe: „Ahooooj.“

Conklin ji sevřel tak pevně, že jsem myslela, že z ní vymáčkne všechen vzduch.

A pak zavřela oči a začala tiše pochrupovat s tváří na jeho rameni.

Kapitola 106

Marylin Burnsová křičela: „Bože, ach bože. Nemůžu tomu uvěřit. Co se stalo?“

Podívala se skrz prsty a identifikovala mrtvého s jednou úhlednou dírou v čele a druhou v krku jako Alberta Wysockiho.

Připojila jsem se ke Conklinovi, když pomáhal zdravotníkům upoutat Cindy na nosítka a naložit do sanitky. Lapal po dechu a byl bledý a já věděla, že chce jet do nemocnice s ní. Zastřelil však člověka. Musel se řídit protokolem pro použití služební zbraně, čehož bylo svědkem třicet policistů. Nezbylo mu, než počkat na příjezd policejního lékaře, techniků a Bradyho.

Dotkla jsem se jeho ramene a pohlédla mu do očí. Jeho výraz byl neutrální, prostý všech emocí.

Také jsem už udělala to, co on. Cítila jsem stejný nával pocitů zakrývajících vztek, strach a otupělost vyvolanou šokem.

„Je Wysocki mrtvý?“ zeptal se mě můj parťák. „Zabil jsem ho?“

„Bylo to kdo s koho, Richie. Máš štěstí, že jsi naživu.“

„Jsem rád, že jsem toho parchanta dostal.“

„Heeej… Lindsayyy,“ zavolala na mě Cindy ze záchranky.

„Jsem tady, kámoško,“ odpověděla jsem.

„Pojedeš se Cindy do nemocnice?“ zeptal se mě Conklin.

Přikývla jsem a nastoupila do sanitky. Vzala jsem Cindy za ruku a řekla jí, že ji mám ráda a že všechno bude v pořádku.

„Mám tu reportáž?“ zeptala se mě.

„Jasně že máš.“

Conklin přišel k zadním dveřím a řekl: „Lindsay?“

„Zůstanu s ní, dokud mě nepřijdeš v nemocnici vystřídat,“ slíbila jsem mu. „Bude v pořádku.“

Kapitola 107

Na okna dopadalo světlo zapadajícího slunce, když jsem se ve dveřích bytu přivítala s Martou. Sundala jsem si bundu, pouzdro s pistolí a boty a po špičkách došla chodbou do koupelny. Vlezla jsem si do „myčky aut“, vymáčela se do růžova a pak jsem si oblékla modré pyžamo s obláčky pověšené na věšáku na dveřích, kde jsem ho nechala sice nedávno, ale připadalo mi to jako před rokem.

Opět déjà vu jako z učebnice.

Když jsem vklouzla pod přikrývku, Joe se probudil a otevřel mi náruč, což bylo dobře, protože jsem mu chtěla povědět o všem, co se stalo od chvíle, kdy jsem mu zavolala z nemocnice.

„Ahoj,“ řekl a políbil mě. „Jak je Cindy?“

„Upřímně? Chová se, jako by se vůbec nic nestalo,“ odpověděla jsem. „Usnula minutu poté, co nasedla do taxíku, a probudila se pět hodin nato v nemocniční posteli.“

„Je v pořádku?“

„Nedostal se k tomu, aby ji znásilnil,“ řekla jsem. „Díky bohu.“

Udělala jsem si pohodlí pod Joeovou paží, přitiskla se k němu celým tělem, přehodila svou levou nohu přes jeho a levou paži přes jeho hrudník. „Doktor říká, že až ta droga přestane působit, bude v pořádku.“

„Dozvěděla ses něco o tom lumpovi?“

„Byl to nějaký úchylný cvok, Joe. Psychopat bez přátel, svobodný, pětapadesát let. Pracoval asi osmnáct hodin denně v garážích Super Expresu. Polovinu té doby podle všeho prospal v autě.“

Pověděla jsem Joeovi, že Wysocki tu firmu spravoval pro nějakého člověka z Michiganu. Měl ode všeho klíče, kontroloval deníky, rozepisoval směny.

„Nikdo se nepozastavoval nad tím, co dělá. A tak pověsil na nákladní výtah nápis ‚Mimo provoz‘ a ta krabice se stala jakýmsi jeho soukromým majetkem.“

„Velká ryba v bahnitém rybníčku,“ poznamenal Joe.

„Přesně tak,“ přitakala jsem. „U Wysockiho jsme v kapse saka našli diář. Vlastně si na desky obyčejného sešitku napsal propiskou ‚Přehled schůzek‘. Uvnitř měl seznam všech šesti obětí s časy, daty, místy a tím, co měly na sobě. Měl tam i Cindyino jméno. Udělalo se mi zle, když jsem ho tam uviděla mezi ostatními.“

„On to nazval ‚Přehled schůzek‘?“ řekl Joe. „Tak to se možná choval, jako kdyby měl rande.“

„To možná odpovídalo nějaké zvrácené logice. Vybral si nějakou ženu a uspal ji. Odvezl ji do svého hnízdečka lásky s nápisem ‚Mimo provoz‘. Odhaduji, že počkal, až bude jeho oběť napůl při smyslech, a pak ji znásilnil, než droga přestala působit. No jo. Pokaždé se zachoval jako gentleman a odvezl je domů – nebo do blízké uličky. Dokonalý večer pro Ala Wysockiho. Ani jim druhý den neposlal květiny.“

„Jak se vede Conklinovi?“

„Je bez sebe. Složil se. V nemocnici řekl Cindy: ‚Tohle už nikdy nedělej.‘ A ona na to: ‚A co? Nemám jezdit taxíkem?‘“

Oba jsme se zasmáli.

Moje nezdolná kamarádka Cindy.

Joe se překulil na bok a políbil mě. Celá jsem roztála.

„Tolik tě miluji,“ řekla jsem. „Myslím, že jsem tě milovala už předtím, než jsem tě poznala.“

Zasmál se, ale v jeho očích jsem zahlédla slzy.

Kapitola 108

Při pohledu do Joeových očí se mi vybavila chvíle, kdy jsem tu jejich modř spatřila poprvé. Pracovali jsme spolu na jednom případu. Byla jsem tam nejníže postavená osoba a on se díval z výšin federální agentury jako zástupce ředitele Úřadu národní bezpečnosti.

Na první pohled se mi líbil – měl husté hnědé vlasy a urostlou postavu. A nebyl jen chytrý, ale také pohodový a sebejistý.

Podal mi navštívenku, dotkl se mých prstů a oba jsme ucukli, jak mezi námi přeskočila elektřina. Netrvalo dlouho, a dali jsme se dohromady, ale náš žhnoucí vztah pravidelně a na celé měsíce přerušovaly zmeškané lety a narušené plány.

Joe bydlel ve Washingtonu, já v San Francisku a oba jsme nedávno utrpěli zásah do srdce.

On se vzpamatovával z divokého rozvodu a já dosud trpěla ztrátou někoho blízkého, kdo byl zastřelen ve službě.

Ani jeden z nás nebyl připravený na frustrující horskou dráhu vztahu na dálku, který se později ještě zkomplikoval hloupým a nenaplněným románkem mezi Conklinem a mnou.

Celou tu dobu byl Joe skálou, na které jsem visela za špičky prstů. Věděla jsem, co je pro mě dobré. A milovala jsem ho. Ale nemohla jsem si zvyknout na představu, že je to vztah na celý život.

Nakonec to Joea přestalo bavit. Nechal práce, odstěhoval se do San Franciska a během turbulencí našeho vztahu jsme se nakonec jeden ve druhém našli.

„Tak moc tě miluji,“ řekla jsem Joeovi. Políbila jsem ho na koutky očí. Položil mi ruku na tvář a já ho políbila na dlaň.

„Já tebe miluji skoro až moc, Linds. Nesnáším, když tady nejsi a já ležím sám ve tmě a představuji si kulky, které na tebe letí. Je to děs, myslet na něco takového.“

„Jsem hodně opatrná,“ řekla jsem. „Tak na kulky nemysli.“

Sklonila jsem se, abych ho políbila, a moje vlasy udělaly závěs okolo jeho obličeje. Byl to hluboký polibek a vzbudil ve mně chtíč. V Joeovi také.

Podívali jsme se jeden druhému do očí a usmáli se. Už mezi námi nebyly žádné zdi.

„Opravdu bych s tebou chtěla mít dítě, Joe,“ řekla jsem.

Už jsem se o tom zmínila dřív. Vlastně jsem to už nějakou dobu opakovala každý měsíc. Ale právě v tomhle okamžiku to bylo víc než dobrý nápad. Byla to nezkrotná touha vyjádřit lásku ke svému manželovi naprostým a trvalým způsobem.

„Myslíš, že umím udělat dítě na objednávku, blondýno?“ řekl Joe a začal mi rozepínat kabátek pyžama. „Myslíš, že chlap, kterému táhne na padesát, to zvládne jen tak? Hm?“

Rozvázal mi šňůrku na kalhotách a já udělala totéž s jeho.

„Protože si myslím, že bys mě mohla brát jako samozřejmost. A možná toho dokonce zneužívat.“

„No,“ řekla jsem, „myslím, že to už dělám.“

Na prsou mě pálily Joeovy dlaně a krev se mi vařila. Shodila jsem flanelové pyžamo a lehla si na něho.

„Jdi do toho,“ vzdychla jsem. „A nezkoušej mě zastavit.“

Kapitola 109

Byl to zatraceně chladný večer v Pacific Heights okolo desáté večer na začátku prosince. Seděli jsme s Conklinem ve služebním SUV, na sobě měli mikrofony a kevlarové vesty a byli připravení vyrazit.

Šest neoznačených aut parkovalo na různých místech protínajících se ulic Broadway a Buchanan. Civilní vozy poskytovaly krytí nám, co jsme byli v terénu.

Nad námi se na střechách kolem osmipatrové obytné budovy ve stylu art deco s bílou fasádou ukrývali ostřelovači.

Zírala jsem na ten dům tak dlouho, až jsem si vtiskla do paměti dveře pobité mědí zdobenou rytinami, ornamenty na omítce a umělecky zastřižené keře mezi boky budovy a ulicí. Pamatovala jsem si každou vrásku ve tváři portýra v livreji, který byl ve skutečnosti poručík z oddělení významných případů Michael Hampton.

Před domem byl zákaz zastavení a my mohli vidět každého chodce, který prošel kolem nebo vstoupil dovnitř.

Jestli důvěrný informátor oddělení významných případů mluvil pravdu, měly všechny naše přípravy vyvrcholit dopadením legendárního darebáka.

Pokud se informátor mýlil, nebo kdyby někdo mluvil a prozradil nás, těžko by se nám taková příležitost naskytla znovu.

Protáhla jsem si jednu nohu a pak druhou, abych z nich vyhnala ztuhlost. Conklin si prokřupal klouby prstů. Dech se mi před obličejem srážel v páru. Dala bych polovinu své penze za hrnek kávy a tu druhou za čokoládovou tyčinku.

V půl dvanácté, právě když jsem si myslela, že už nikdy nebudu moci chodit, zastavila před domem dlouhá limuzína Cadillac. Krevním řečištěm mi projel adrenalin a zahnal křeče i únavu.

„Portýr“ opustil své místo a otevřel cestujícím dveře. Přijeli z opery a byli podle toho oblečení.

Z limuzíny vystoupil Nunzio Rinaldi, třetí generace kápů z neblaze proslulé gangsterské rodiny, oblečený v elegantním černém obleku se stříbrnou vázankou. Podal ruku své manželce Ritě, jejíž platinově bílé vlasy by byly vidět i při výpadku proudu. Na limuzínu svítily pouliční lampy a šperky Rity Rinaldinové se zatřpytily do noci.

Když Rinaldi odstoupil od auta a zamířil k luxusní vstupní hale domu, vyšel zpoza rohu drobný muž v šedé bundě s kapuci, který nesl nákupní tašku a vedl malého Jack Russell teriéra.

Zahlédla jsem ho jen koutkem oka; byl to jeden chodec z mnoha – a mezi mnou a portýrem navíc projížděla auta.

Malý pes však náhle volně odběhl, muž upustil tašku a vytáhl zpod bundy pistoli.

Odehrálo se to tak rychle, že jsem nevěřila svým očím.

Pak jsem spatřila, jak se od hlavně pistole odrazilo světlo lamp.

Zbraň mířila na Rinaldiho.

Nadechla jsem se, zařvala do svého mikrofonu „ZBRAŇ!“ a protrhla tak ušní bubínky všem kolegům na Broadwayi.

Kapitola 110

Když jsem vykřikla, vrhl se poručík Hampton po ozbrojeném muži. Sklonil mu paži, zkroutil mu ji za záda a srazil ho na zem.

Byly vypáleny tři kulky. Chodci křičeli, ale všechno skončilo snad ještě předtím, než utichla ozvěna. Odzbrojený útočník ležel na dlažbě.

Conklin a já jsme se rozběhli přes ulici a byli na místě dřív, než se zacvakly náramky. Udýchaně jsem se postavila nad muže s kapuci, když se Hampton sklonil a řekl: „Mám tě, ty parchante. Díky, že jsi mi spravil náladu.“

O pár kroků dál si Rita Rinaldiová přitiskla ruce s diamantovými prsteny ke tvářím a začala ječet. Musela si myslet, že si ti muži v černém přišli pro jejího manžela.

Nunzio Rinaldi objal svou ženu a řekl Conklinovi: „Co se to sakra děje? Kdo je ten chlap?“

„Omlouvám se za ten zmatek, pane Rinaldi,“ odpověděl Conklin, „ale museli jsme vám zachránit život. Neměli jsme na vybranou.“

Já však měla spoustu otázek a doufala jsem, že na ně dostanu odpovědi.

Strhla jsem útočníkovi kapuci, popadla hustou kštici jeho hnědých vlasů prokvetlých stříbrem a zvedla mu hlavu z dlažby.

Podíval se na mě, v šedých očích se mu pobaveně zablesklo a usmál se.

„Jak se jmenujete?“ zeptala jsem se, přestože jsem si byla jistá, že jeho jméno znám. Ten obličej se shodoval s rozmazaným snímkem muže sedícího v SUV s dvojnicí Candace Martinové.

Musel to být Gregor Guzman. Prostě musel.

Prostudovala jsem si všechny dostupné informace o Guzmanovi a dozvěděla se, že se narodil v roce 1950 na Kubě ruskému otci a kubánské matce. Odjel z domova na konci šedesátých let v ukradeném rybářském člunu a po přistání v Miami začal pracovat pro obchodníky s drogami. Později si vybudoval kariéru nezávislého nájemného zabijáka pracujícího na třech kontinentech.

Ten zrnitý snímek Guzmana – nebo někoho, kdo se mu hodně podobal – byl podnětem pro nové pátrání po jeho osobě. Jeho fotografie se objevily na místech bezpečnostní kontroly na letištích, na zatykačích vyvěšených na veřejných místech, v oběžnících FBI a na monitoru mého počítače.

Že bychom ho konečně dostali?

Byl to ten muž, který se setkal s Ellen Laffertyovou několik týdnů před zavražděním Dennise Martina? Zabila Caitlin Martinová skutečně svého otce? Nebo měl ve smrti Dennise Martina prsty tenhle nájemný zabiják?

„Povězte mi vaše jméno a já vám pak řeknu své,“ utrousil Guzman.

„Seržantka Boxerová,“ řekla jsem. „Sanfranciská policie.“

„Rád vás poznávám, krásná dámo,“ zareagoval zabiják.

No jistě. Určitě mi všechno vysype hned tady na ulici. To sotva. Pustila jsem jeho vlasy a hlava mu upadla na chodník.

Stála jsem opodál, když poručík Hampton Guzmana zatýkal a četl mu jeho práva.

Kapitola 111

Gregor Guzman byl obviněn z pokusu o vraždu Nunzia Rinaldiho, ale i kdyby se ho podařilo usvědčit, nestačilo to na to, aby skončil na zbytek života za mřížemi. Proto policisté od Bryant Street po Rio de Janeiro pátrali po čemkoli, co by na něj mohli hodit, v naději, že se na něho některé z těch obvinění přilepí.

Těsně po druhé hodině ranní dostal Guzman právníka a vyslýchal ho poručík Hampton. Když promluvil, řekl jen: „Nic na mě nemáte,“ přestože jsme ho chytili s nabitou poloautomatickou pistolí namířenou na Nunzia Rinaldiho.

Poručík Hampton se Guzmanem nenechal vyvést z míry. Odvedl pořádný kus práce. Využil informace, nastražil past a osobně zabijáka dopadl. Vypadalo to na jasné obvinění. Měli jsme pachatele, jeho otisky prstů, DNA a možnost spojit ho s některými nevyřešenými zločiny za posledních třicet let.

Mne však víc zajímal zločin, který byl spáchán více než před rokem.

Zaklepala jsem na skleněné okno výslechové místnosti.

Hampton vyšel na chodbu, prohrábl si rukou strniště na hlavě a řekl: „Dobře, Lindsay, já jsem skončil. Zůstanu s tebou, jestli chceš, a podpořím tě.“

Byl to dlouhý měsíc a dlouhá noc a Hampton byl zralý odjet domů za manželkou, ale podržel mi dveře, vešel za mnou do výslechové místnosti a řekl: „Seržantko Boxerová, setkala jste se už s panem Guzmanem?“

„Jo, už jsem měla to potěšení,“ odpověděla jsem.

„Potěšení bylo na mé straně,“ pronesl Guzman svým kluzkým hlasem.

„Tohle je pan Ernesto Santana, právní zástupce,“ řekl Hampton.

Pozdravila jsem Guzmanova právníka, přitáhla si židli a položila na stůl spis. Otevřela jsem desky a vyndala tenký svazeček fotografií, které jsem přinesla z místnosti mužstva.

„Koho tu musím vykouřit, abych dostal kafe?“ zeptal se Guzman. Nikdo neodpověděl.

Řekla jsem: „Pane Guzmane, obviňuji vás z vraždy prvního stupně Dennise Martina.“

„Koho?“ zeptal se Guzman. „Kdo to sakra je?“

„Dennis Martin,“ zopakovala jsem a ukázala mu fotografii mrtvého muže ležícího v kaluži krve na podlaze v hale svého domu za několik milionů dolarů.

„Nikdy v životě jsem toho člověka neviděl,“ odsekl Guzman.

Vybrala jsem další snímek Dennise Martina. Na tomhle byl živý, stál na palubě jachty a pohledný obličej mu lemovala bohatá kštice vlasů. Kolem ramen objímal hezkou rusovlásku jménem Ellen Laffertyová.

„Třeba ho poznáte živého,“ řekla jsem.

Zdálo se mi, že jsem v Guzmanových očích zahlédla poznání. Duhovky se mu stáhly.

„Stejně ho neznám,“ odpověděl. „Poslechněte, Ernie, musím tady sedět, nebo můžu jít do své cely?“

Postřehla jsem slabý španělský přízvuk, pěstěné ruce a agresivitu, kterou se neobtěžoval skrýt.

Santana řekl: „Seržantko, tohle není důkaz. Není to nic. Tak o co tu jde? Nechápu to.“

„Tak schválně, jestli to pochopíte teď,“ řekla jsem a vytáhla jednu z fotografií, jež pořídil Joseph Podesta při sledování Ellen Laffertyové, když seděla v blonďaté paruce v SUV s Guzmanem.

Kubánec pohlédl na snímek a usmál se: „Nejdřív kafe.“

Hampton si povzdechl. „Jak ho chcete?“

„Con leche,“ odpověděl Guzman. „Bez cukru. Naservírované dívkou nahoře bez, nejlépe blondýnou.“

Kapitola 112

Uplynulo deset dlouhých minut. Seděla jsem a dívala se přes stůl na odporného nájemného vraha, který se na mě usmíval. Zrovna když už jsem se chystala donést mu to zatracené kafe sama, otevřely se dveře, vstoupil policista, postavil před Guzmana kelímek s kávou s mlékem, narovnal kameru nad rámem dveří a odešel.

Guzman si usrkl a obrátil k sobě fotografii, kterou jsem přinesla, aby si ji lépe prohlédl.

„Dost mizerná kvalita,“ řekl.

„Tak mizerná zas ne,“ oponovala jsem. „Náš program ji porovnal s vaší zbrusu novou policejní fotografií a našel shodu.“

„Dobře, seděl jsem s tou dámou v autě. Co to má sakra znamenat? Chcete mě obvinit, že jsem heterosexuál? Jo, přiznávám, že to rád dělám se ženami. Ernie, věřil byste tomu?“

„Poslechneme si je,“ řekl Santana.

„Ta žena na fotografii je doktorka Candace Martinová,“ řekla jsem. „A zaplatila vám, pane Guzmane, abyste zabil jejího manžela. Myslím, že vás ráda identifikuje, aby si zajistila lepší dohodu.“

Jistě, lhala jsem, ale bylo to přísně v rámci zákona. A Guzman mi na to skočil – přesně jak jsem doufala.

„To není Candace Martinová.“

„Je to doktorka Martinová, Guzmane. Vdova Martinová. Oba víme, kdo to je.“

Guzman dopil kávu, zmuchlal papírový kelímek a řekl svému právníkovi: „Já Dennise Martina nezabil. Hrají si se mnou. Řeknu jim, co o tom vím, když odvolají všechna ta nesmyslná obvinění.“

„Odvolat obvinění? Zbláznil jste se?“ řekla jsem. „Máme svědka té střelby. Máme fotografický důkaz, který vás spojuje se ženou, co si vás na tu práci najala. A máme mrtvolu. A protože jsme vás zatkli za pokus o vraždu pana Rinaldiho, máme taky dost času zaplnit všechny mezery.“

„Vy byste měla být herečka, madam. Nemáte nic.“

Vzala jsem si snímky zpátky, zavřela desky a řekla: „Gregore Guzmane, jste zatčen pro vraždu Dennise Martina. Máte právo nevypovídat, jak vám sdělí i váš právní zástupce.“

Guzmanova tvář se zkroutila vzteky. Vypadal, jako by se chystal přeskočit stůl a vrhnout se na mě. Představila jsem si, s jakou chutí bych ho praštila, kdyby to zkusil.

„Už nic neříkejte, Gregore,“ varoval ho právník a položil svému klientovi ruku na paži.

„Jen klid, Ernie. Jsou to jenom žvásty.“

„Tak to uveďte na pravou míru,“ řekla jsem a sepnula ruce na spisu.

„Můžu to udělat, seržantko Boxerová, ale ne proto, abych slyšel zvuk svého hlasu. Chci, abyste stáhla to idiotské obvinění z vraždy.“

„Budeme o tom uvažovat, když nám ukážete na vraha Dennise Martina,“ řekla jsem, „a pokud mu to budeme moci dokázat.“

„Poslechněte, já Dennise Martina nezabil. Tuhle vraždu mi nikdy nepřišijete. A nehodlám za vás dělat vaši práci, madam. Jsem ochotný poskytnout informace, aby mě neprávem neodsoudila porota, které bych nepadl do oka. To je vše.“

„Dobře, domluveno,“ řekla jsem Guzmanovi. „Povězte mi, co víte, a když se mi vaše historka bude líbit, neobviním vás.“

Vložil se do toho Santana: „Seržantko, nic ve zlém, ale pokud chcete, aby vám pan Guzman dal informace vedoucí k zatčení vraha toho muže, žádáme písemnou dohodu. Od prokurátora.“

„Je půl třetí ráno,“ namítla jsem.

„Dejte si na čas,“ řekl právník. „Můžeme počkat.“

Můj otec říkával, že je třeba kout železo, dokud je žhavé.

To moje bylo rozžhavené doruda.

„Tak dobře,“ svolila jsem. „Vzbudím někoho z kanceláře okresního prokurátora.“

Kapitola 113

Yuki zvedla telefon při prvním zazvonění.

„Máme ho na pekáči a trouba je rozpálená,“ řekla jsem jí.

„Tohle si budeš chtít poslechnout.“

„Jen ho ještě chvilku marinujte,“ opáčila. „Udělám si zatím chuť.“

Hodinu nato jsem do výslechové místnosti ve druhém patře Baráku přivedla zástupkyni okresního prokurátora Yuki Castellanovou.

Ernesto Santana vstal, aby jí potřásl rukou, a poručík Hampton udělal totéž. Guzman se na Yuki zamračil: „Vy opravdu děláte na prokuratuře? Kolik vám je? Dvanáct?“

„Jsem dost stará, abych poznala, když mi někdo lže,“ řekla. „Tak začneme, dobře?“

Znovu jsem vyndala fotografie z desek a Guzman spustil: „Tahle holka – nepamatuji si její jméno – je ta, která se mě snažila najmout. Mám kontakty na východě a spojila se se mnou obvyklými kanály. Souhlasil jsem, že se s ní sejdu.

Měla nasazenou blond paruku,“ pokračoval. „Vím to, protože jsem si všiml, jak jí zpod ní čouhaly dlouhé rezaté vlasy. Přinesla obálku s malými bankovkami – deseti– a dvacetidolarovkami. Dohromady asi tisíc babek. Chtěla po mně, abych oddělal tu doktorku. Candace Martinovou.“

„Tvrdíte, že si objednala vraždu?“

„Jo. Přinesla peníze a fotku.“

Zjistila jsem, že věřím Guzmanovi víc než Ellen Laffertyové, která trvala na tom, že dělala pochůzku pro Dennise Martina. Že nevěděla, kdo Guzman je. A že netušila, co je v té obálce.

„Mluvte dál,“ pobídla jsem ho.

„Řekl jsem té holce: ‚Díky, ale jste cvok. Nevím, odkud máte mé jméno, ale tohle já nedělám.‘“

„Dobře, pane Guzmane. Ověříme si vaši verzi.“

„Ověříte si ji?“ řekl. „A jak to chcete udělat? Myslíte, že ta mrcha přizná, že chtěla nechat zabít tu doktorku? Candace Martinová žije, ne? Jaký další důkaz potřebujete?“

„Slečno Castellanová,“ řekla jsem, „máte toho dost, abyste mohla obvinit Ellen Laffertyovou z plánování vraždy prvního stupně?“

„To rozhodně mám,“ odpověděla. „A hned ráno na tom začnu pracovat. Pane Santano, prozatím uložím obvinění vašeho klienta z vraždy do zásuvky. Spěte sladce, pane Guzmane.“

Kapitola 114

Yuki a já jsme odešly z Baráku mlčky. Sjely jsme výtahem do přízemí a došly k Yukině hondě Acura zaparkované před úřadem policejního lékaře. Usadily jsme se v jejím autě a zadívaly se na slabě osvětlené parkoviště.

Myslela jsem na to, že jsem zašla příliš daleko přes čáru. Že si Brady přitluče mou kůži na zeď v kanceláři, pokud můj plán nevyjde – a možná i když vyjde. Obešla jsem svého nadřízeného při vyšetřování Martinovy vraždy a tvrzení, že jsem pracovala ve svém volném čase, znělo uboze dokonce i mně.

Yuki byla zabraná do svých vlastních myšlenek.

Chystala jsem se prolomit mlčení a požádat ji, aby se mnou mluvila, když tu na druhé straně parkoviště bouchly dveře auta.

„Tak jo, je tady,“ řekla jsem.

Minutu nato se otevřely zadní dveře a na sedadlo vklouzla Cindy.

„Nemůžu uvěřit, že tě Rich pustil ven ve čtyři ráno,“ řekla Yuki.

„Že mě pustil? Moc vtipné. Tak co tu máme?“

Informovala jsem Cindy o chatrném obvinění Guzmana z vraždy Dennise Martina a o tom, co jsme se od něho dozvěděli – že se ho Ellen Laffertyová pokusila najmout, aby zabil Candace Martinovou, což odmítl.

„Dá se mu věřit?“

„Je v jeho zájmu mluvit pravdu.“

„Dobrá práce, Linds,“ pochválila mě Cindy. „Ale co z toho pro nás vyplývá?“

„Myslím, že můžeme vyloučit Guzmana jako podezřelého z vraždy Dennise Martina.“

„Souhlasím.“

Řekla jsem: „Ellen lže tak snadno, jako dýchá. Jestli věděla, že Caitlin zneužíval její otec, co udělala pro to, aby tomu zabránila?“

„Vážně si myslíš, že Dennise zabila Ellen?“ zeptala se Yuki.

„Měla prostředky, motiv i příležitost,“ odpověděla jsem. „A na to, jak je hloupá, je docela mazaná.“

Cindy řekla: „Neměla příležitost zabít Dennise. Na dobu vraždy má dobré alibi. Rich a já jsme s ní včera večer mluvili.

Ellen nám pověděla, že odjela od Martinových v šest večer – přesně jak tvrdila hned po vraždě. S kamarádkou Veronikou si posílala esemesky od šesti do čtvrt na sedm, kdy se s ní sešla. Ukázala nám uložené textové zprávy z doby, kdy by měla příležitost vraždu spáchat.“

Cindy pokračovala: „Ellenina kamarádka Veronica potvrdila, že se ve čtvrt na sedm sešly na večeři v restauraci Dow’s, a číšník si na ten čas vzpomněl, jelikož pro ně nebyl připravený stůl. A vzpomněl si i na ty dvě, protože byly sexy a flirtovaly se dvěma muži, kteří seděli vedle nich na baru.

Ellen si v šest třicet dva vzala taxík z baru,“ řekla Cindy, „a číšník měl její podpis na účtence po platbě kreditní kartou.“

„Dobře, takže Ellen Laffertyovou necháme stranou. A co Caitlin?“ zeptala jsem se Yuki. „Vzala otci pistoli a zastřelila ho?“

„Asi za pět hodin budu mluvit s jejím psychiatrem přiděleným soudem. Dám vám vědět, co jsem se dozvěděla.“

Obrátila jsem se na Cindy. „Asi ti nemusím říkat, abys na tom seděla, dokud ti nedám pokyn, že ne?“

„Tohle stejně ještě nevydá na reportáž.“

„To tedy ne.“ Usmála jsem se a plácla si s ní.

Yuki se naklonila dopředu a nastartovala auto. Cindy a já jsme sáhly po kličkách dveří.

Yuki řekla: „Linds. Byla jsem si tak jistá, že Dennise zabila Candace. Kdyby se Caitlin před soudem nepřiznala, že zastřelila svého otce, myslím, že bych tu doktorku dokázala usvědčit. Co když jsem se mýlila?“

Kapitola 115

I přes protesty ředitele ochranky Metropolitní nemocnice jsme s Conklinem obsadili dvě volná místa vzadu na galerii nad operačním sálem.

Místnost byla plná začínajících lékařů a specialistů. Dva monitory ukazovaly detailní záběry operačního stolu pět metrů pod námi a kamery posílaly po celé zemi přímý přenos lékařům, kteří chtěli vidět Candace Martinovou, jak operuje srdce Leona Antina, legendárního pětasedmdesátiletého violinisty ze Sanfranciského symfonického orchestru.

Pacient měl na sobě modré roucho, hrudník měl rozevřený a srdce vystavené jasným světlům. Candace Martinové asistovali další doktoři, sestry a anesteziolog obsluhující přístroj nahrazující funkci srdce.

Mladý lékař sedící po mé pravici – podle jmenovky na kapse pláště doktor Ryan Pitt – mi právě vysvětloval, na co se vlastně díváme.

Podle Pitta se jednalo o složitou operaci i za normálních okolností, ale tady ji ještě komplikoval pacientův věk.

Pitt řekl: „Tahle operace mu život nijak zvlášť neprodlouží, podle klasifikace ASA je ve třídě čtyři. Je to vysoce riskantní. Ale pacient chtěl využít toho, že je doktorka Martinové k dispozici. Přál si, aby ho operovala jeho přítelkyně, nikdo jiný.“

Pitt vysvětlil, že v předchozích třech hodinách byly Antinovi ze stehen vyoperovány dvě žíly a do jeho koronárních artérií už byly voperovány tři ze čtyř implantátů. Doktorka Martinová právě přišívala poslední.

Dívala jsem se na obrazovku nad svou hlavou, když jsem si všimla, že se zdravotnického personálu zmocnil neklid.

Na monitorech pod námi naskočily zelené linie a Candace Martinová začala křičet na anesteziologa, zatímco Antinovi ručně masírovala srdce.

Obrátila jsem se k lékaři. „Co je? Co se to děje?“

Pitt používal odbornou terminologii, ale to podstatné jsem pochopila. Pacientovo srdce bylo staré a unavené a odmítlo dál pracovat. Doktorka Martinová chrlila nadávky po celém operačním sále, ale nevzdávala se.

Do intravenózních vaků se zabodly jehly. Na Antinovo odhalené srdce byly přiloženy elektrody a pak ho Candace začala znovu masírovat rukama a přitom prosila svého přítele, aby ji neopouštěl. Poroučela mu.

Poté co bylo jasné dokonce i mně, že se pacient už neprobere, odtáhla sestra Candace od operačního stolu a jeden doktor zaznamenal čas úmrtí.

Candace si strhla roušku a rychle zamířila ke dveřím. Videokamery přestaly natáčet.

Uslyšela jsem své jméno, obrátila se k východu a uviděla, jak na mě a Conklina kyne ředitel ochranky.

Bezpečák řekl: „Mohu ještě jednou vidět ten zatykač?“

Conklin dokument vytáhl z vnitřní kapsy bundy. Šéf ochranky si ho přečetl a řekl: „Doktorka Martinová je v šatně. Pojďte se mnou, prosím.“

Candace Martinovou jsme našli ještě v zakrváceném operačním plášti, jak sedí na lavičce a zírá na řady skříněk. Požádala jsem ji, aby vstala, a ona na mě pohlédla, jako by mě nepoznávala. Conklin jí ukázal zatykač a informoval ji, že ji bereme do vazby pro vraždu jejího manžela.

Všechna bojovnost jako by z ní vyprchala.

Kapitola 116

Yuki a já jsme seděly u malého kovového stolku naproti Candace Martinové a Philu Hoffmanovi. Hoffman byl jako vždy klidný a oblečený tak, že by se mohl okamžitě zúčastnit tiskové konference. Candace Martinová vypadala, jako by ji někdo za vlasy protáhl peklem.

Měla jsem vztek, cítila klid před emocionální bouří, ale nejvíc jsem se zlobila sama na sebe, protože jsem se nechala Hoffmanem zatáhnout do toho případu. Ale udělala jsem to, uvěřila lžím Candace Martinové, a pokud jsem nechtěla až do důchodu křižovat Mission v hlídkovém autě, musela jsem ten zmatek nějak vyřešit.

Yuki řekla: „Doktorko Martinová, skončilo to. Mluvili jsme s Caitlininou psycholožkou. Řekla jí, že svého otce nezabila. Dennis ji obtěžoval, to ano. Ale vypověděla, že jste střílela vy. Obžaloba je připravená pokračovat ve vašem procesu. Nebo nám můžete popsat, co se skutečně stalo.“

„Musím se poradit se svou klientkou,“ ozval se Hoffman. „A bude potřebovat chvíli na to, aby se dala dohromady. Utrpěla velkou osobní ztrátu.“

Málem jsem vybuchla v záchvatu vzteku, takovém, který člověk dokáže ovládnout, ale nechce. Řekla jsem: „Phile, lhal jste mi vy i vaše klientka, která se snažila hodit vraždu na nevinného člověka. Zeptejte se mě, jak moc se starám o její osobní ztrátu. Ani za mák. Tahle žena zabila svého manžela. Je vyřízená a tohle je její jediná šance na dohodu.“

Candace zavrtěla hlavou, tvář zbrázděnou bolestí. „Vy to nechápete.“

Ani to se mnou nehnulo.

„Phile,“ řekla Yuki, „soudce nám dal šedesát dní na to, abychom rozhodli, jestli obžaloba chce, nebo nechce soudit vaši klientku. Tohle je padesátý sedmý den. V pondělí buď povíme soudci LaVanovi, že se obžalovaná doznala, nebo budeme pokračovat v procesu.

Děti v soudní síni nebudou, ale Caitlinina psycholožka bude po ruce, a pokud jenom naznačíte, že Caitlin zabila svého otce, přehraje doktorka Rosenblattová porotě záznam, na kterém Caitlin odvolává své doznání.

Takže, doktorko Martinová,“ shrnula to Yuki, „máte na vybranou mezi námi a porotou. Dobře si to rozmyslete.

Upřímně si myslím, že máte větší šanci s námi.“

„Candace,“ řekl Hoffman, „je to na vás.“

„Jsem unavená, Phile,“ vydechla. A rozplakala se.

Phil přikývl a podal jí papírový kapesník.

Candace si osušila oči, vysmrkala se a řekla: „Phile, omlouvám se, lhala jsem vám. Udělala jsem to, abych ochránila děti. Nemají nikoho jiného než mě.“

„Tak si to poslechneme,“ prohlásila Yuki.

Kapitola 117

Candace Martinová řekla: „Chcete, abych se přiznala, že jsem zastřelila Dennise? Ano, udělala jsem to. Po letech mučení mě k tomu ten parchant konečně dohnal.“

„Čím vás k tomu dohnal?“ zeptala jsem se.

Doktorka měla zarudlé oči, prsty se jí třásly a hlas kolísal. Vyrovnanou ženu, se kterou jsem se setkala v téhle místnosti v říjnu, vystřídala žena, která stále vypadala jako ona, ale byla zlomená a připravená říct pravdu.

„Toho osudného večera jsem byla doma ve své pracovně,“ řekla. „Vtom jsem uslyšela tlumený výkřik. Ellen už před nějakou dobou odešla, takže to mohla být jedině Caitlin. Vyskočila jsem od stolu a doběhla chodbou k jejímu pokoji právě včas, abych z něj viděla vyjít Dennise.

Od pohledu s ním nebylo něco v pořádku,“ pokračovala Candace. „Nadskočil, když mě uviděl. Pak na mě křikl: ‚přestaň za mnou takhle slídit!‘

Ani jsem nestihla odpovědět, když z pokoje vyběhla Caitlin a vrhla se mi do náruče. Byla nahá, celá rudá a plakala. A na vnitřní straně stehen byla mokrá! Volala: ‚Maminko, maminko, maminko!‘ A byly to ty nejzoufalejší výkřiky, jaké jsem kdy slyšela.

Byla znásilněna,“ řekla Candace a z jejího obličeje vyzařovala hrůza. „Manžel znásilnil mou malou holčičku.“

Yuki a já jsme se nepohnuly a neřekly ani slovo. Candace po chvilce pokračovala.

„Objímala jsem ji a opakovala jí, že ji miluji a vždycky budu. Pověděla jsem jí, aby se osprchovala a oblékla, že se hned vrátím. Pak jsem doběhla chodbou do ložnice, kterou jsem měla společnou s Dennisem – a tam jsem ho našla, jak strká peníze do peněženky. Řekl: ‚Nevěř jí ani slovo. Caitlin lže.‘

Dennis popadl klíčky od svého auta a odešel z ložnice,“ pokračovala Candace. „Podváděl mě celá léta, ale kdykoli jsem ho chtěla opustit, vyhrožoval, že mě připraví o děti a dokáže, že nejsem dobrá matka. Věděla jsem, že by se o to pokusil, přestože nebyl nikdy doma a byl hrozný otec. Bylo mi jasné, že by našel způsob, jak mi děti vzít, jen proto, abych je nedostala já.

Toho večera mě nejspíš neslyšel přijít domů. Znásilňoval ji dokonce i tehdy, když jsem byla doma. Jak to mohl udělat?

Nenáviděla jsem se za to, že jsem přehlédla varovné známky. Ale více jsem nenáviděla Dennise. Nemohla jsem dovolit, aby mu prošlo to, co udělal. Doběhla jsem do pracovny a popadla svou zbraň.“

Doktorčin hlas se vytratil a pak už jenom tak seděla, podpírala si rukama hlavu a mlčky zírala na desku stolu.

Phil šel ke dveřím výslechové místnosti a otevřel je. Slyšela jsem, jak někoho žádá o vodu.

Zatímco jsem čekala, promítala jsem si v hlavě obrázky, které mi tam nakreslila Candace. Viděla jsem všechno tak zřetelně, jako bych byla sama svědkem té hrůzy.

Celé to znělo pravdivě, ale měla jsem ještě několik otázek.

Kapitola 118

Paul přinesl do výslechové místnosti láhve s vodou a postavil je na stůl. Candace se neovladatelně třásly ruce, když do sebe nalila polovinu obsahu jedné z nich. Pak řekla Philovi, že je v pořádku a chce pokračovat. Dál vyprávěla svůj příběh odporné zrady.

„Dennis mířil k domovním dveřím a já běžela za ním, křičela na něho, aby se zastavil, a nadávala mu, ale on jen sklonil hlavu a šel dál.

Neměla jsem v plánu ho zabít. Musíte mi to věřit. Chtěla jsem ho jen zastavit. Dokázala jsem myslet pouze na to, že znásilnil mé dítě, svou vlastní dceru. A nechtěla jsem, aby to ještě někdy udělal.“

„Co se stalo pak, Candace?“ zeptala jsem se.

Candace se ponořila do tunelu vzpomínek. Zopakovala jsem otázku a ona pokračovala ve vyprávění.

„Utíkala jsem za Dennisem, ale když jsem míjela Caitlinin pokoj, vyběhla ven a znovu mě chytila kolem pasu.

Utěšovala jsem ji, ale Dennis mě provokoval dál. V hale se ke mně obrátil a řekl, že Caitlin lže, že hysterii jen předstírá. Věděla jsem, co udělal. Nepochybovala jsem o tom, že mojí malé holčičce hrozně ublížil.

Uviděl pistoli v mé ruce a já si vzpomněla, že ji držím.

Řekla jsem: ‚Zůstaň, kde jsi. Zavolám policii.‘

Vysmál se mi. Zvedla jsem hlaveň a namířila na něho – a poprvé za dobu, co jsem Dennise znala, jsem v jeho tváři spatřila strach… ale jen na vteřinu. Vystřelila jsem na něho dvakrát – jednou, když stál, a podruhé, když ležel na zemi.

Caitlin se mě držela, křičela a plakala. A pak přiběhl i Duncan. Uviděl svého otce ležet mrtvého na zemi. Odstrčila jsem Caitlin stranou, zvedla Duncana, odnesla ho ke schodům a nařídila mu, aby utíkal do Cyndina pokoje a zůstal tam.“

Candace se vrátila do přítomnosti a promluvila přímo na mě.

„Seržantko, celé mi to začalo být jasné – musela jsem ty děti ochránit. Když dorazila policie, řekla jsem, že do domu vnikl nějaký vetřelec a zavraždil mého manžela. Udělali mi test na střelný prach. Namluvila jsem jim, že jsem otevřela domovní dveře a vystřelila za ním. Přivezli mě sem. Zbytek znáte.

Mrzí mě, že se to odehrálo takhle, ale v tom okamžiku jsem se řídila pouhým instinktem. Nemohla jsem dovolit, aby Dennis žil ve stejném světě jako Caitlin.“

Kapitola 119

S Yuki jsme Candace doprovodili zpátky na začátek jejího příběhu a ona zaplnila prázdná místa. Pověděla nám, že Dennis Martin byl úchylný děvkař a tyran s talentem pro citové zneužívání, ale byl oblíbený ve společnosti a měl dobrou pověst. Candace byla přesvědčená, že by při soudu o opatrovnictví děti do péče nedostala.

Doktorka Martinová řekla: „Kdybych byla věděla už předtím, že Caitlin zneužívá, byla bych vzala ji a Duncana a zavolala policii. Nedovolila bych, aby ho děti viděly umírat.“

Když byla Candace zpátky v cele a Phil na cestě domů do Oaklandu, posbíraly jsme si s Yuki poznámky a vzaly si videokazety. A pak jsme byly samy.

„Nic horšího jsem nikdy neslyšela,“ poznamenala jsem.

„Příšerné. Až si to porota poslechne, možná ji osvobodí, aby mohla být se svými dětmi, i když bude přesvědčená o její vině.“

„Caitlin pověděla své psycholožce, že ji Dennis znásilňoval?“

„Ano. Nepřišlo mi důležité říkat Candace, že to trvalo nějakou dobu.“

„Co se chystáš doporučit?“

„Ať se propadnu, jestli to vím,“ odpověděla Yuki.

Odběhla nahoru poradit se s Červeným psem a já sešla o čtyři patra níž za Jacobim, mým bývalým parťákem a mnohaletým přítelem – a teď i policejním velitelem.

Jacobi otevřel dvě plechovky kokakoly, a když jsem ho informovala o tom, co jsme se dozvěděly od Candace Martinové, zeptal se: „Co si myslí Yuki?“

„Právě to s Parisim přežvýkávají. Brady mě přerazí,“ řekla jsem. „Nemohla jsem nechat ten případ být.“

„Chceš, abych s ním promluvil?“

„Jo. Udělal bys to pro mě?“

Jacobi přikývl a začal bubnovat prsty do stolu. Teprve po mém pobídnutí, aby vysypal, co má na srdci, řekl: „Lindsay, dnes ráno se ke mně dostal vzkaz, který se týkal tebe. Není to dobrá zpráva.“

„O co jde? Co se stalo?“ zeptala jsem se.

„Týká se to tvého otce.“

„Mého otce?“

„V srpnu zemřel. Právě se to dozvěděli lidé z odboru, který se stará o výplatu penzí. Je mi to líto, Linds.“

„Ne,“ řekla jsem a vstala, překvapená, že se mi točí hlava a nohy mě nechtějí nést. Chytila jsem se opěradla židle, abych neupadla. Myslela jsem na to, že jsem Martyho Boxera mohla sotva nazývat svým otcem. Vlastně jsem ani nevěděla, jestli mě miloval. A milovala jsem já jeho?

Pak už jsem jen věděla, že Jacobi obešel stůl, objal mě a já že mu máčím slzami sako.

„Chtěl jsem ti to povědět sám. On se na tvou svatbu nevykašlal, kámoško. Dostal infarkt. Už ani nebyl mezi námi.“

Kapitola 120

Claiřin dům v Mill Valley byl jako sen: uvnitř obložený dřevem, s trámy propletenými ve stropu jako z katedrály, rozlehlými kamennými podlahami a dvoupatrovým krbem. Ze všech ložnic bylo vidět hory a zahrada skýtala nádherný výhled na trávník a stromy.

Edmund Washburn, mohutný muž podobný plyšovému medvědovi, už zapálil gril a Joe, Brady a Conklin proháněli po trávě fotbalový míč.

Yuki, Cindy, Claire a já jsme se rozvalovaly pod vlněnými pokrývkami na zahradních lehátkách z týkového dřeva a malá Ruby spala v houpací sedačce vedle Claiřina lokte.

Z přehrávače se linula Mozartova symfonie a Yuki, která sledovala muže na trávníku – a hlavně Bradyho –, konečně řekla: „Asi jsem se zbláznila. Napadlo mě, že byste to rády věděly, dámy. Jsem po uši zamilovaná do Jacksona Bradyho.“

Rozesmály jsme se na celé kolo – nemohly jsme si pomoct. Yuki hledala vztah a vypadalo to, že ho právě našla s mým poručíkem.

Brady si všiml, že ho sleduje, odhodil míč stranou a doběhl k nám. Zvedl Yuki z lehátka, hodil si ji přes rameno a utíkal k prostoru mezi dvěma stromky označujícími branku.

Yuki pištěla a přehnaně kopala nohama, zatímco s ní Brady šťastně poskakoval kolem stromů, pak ji postavil na zem a políbil. Objali jeden druhého kolem ramen a se smíchem došli za námi na patio.

Páni. Byli až nechutně šťastní.

Ale ani trochu jsem to Yuki nezáviděla. Kvůli Yuki a Jacobimu nechal Brady mé pátrání na vlastní pěst být, aniž by mě třeba jen pleskl přes ruku.

Sakra. Je dobré mít přátele.

Joe na mě zavolal. Měl balon, tak jsem vstala, rozběhla se k němu a mávala rukama, dokud mi ho nehodil. Cindy shodila deku, šla si pro přihrávku a dělala při tom takové pohyby boky, jaké jsem nikdy ve fotbale neviděla.

Hodila jsem jí balon v překvapivě úzké spirále a ona zajásala, když ho chytila. Conklin přiběhl z postranní čáry, dohnal ji a skočil na ni – a potom se vrhl Joe na mě, přestože jsem balon neměla. Zakryl mě svým tělem a převalil se se mnou, až jsem skončila na něm a ani jsem se nedotkla země.

Vyváděli jsme jako malé děti. A víte co? Potřebovali jsme to. Bylo úžasné smát se, div jsme se nepotrhali. Přesně na to jsem myslela, když minutu nato přišel Brady za mnou ke grilu a odvedl si mě stranou. Naklonil se ke mně tak blízko, aby mi mohl pošeptat do ucha: „Pro porušení subordinace máte na následujících šest týdnů noční, Boxerová.“

Bylo to drsné, ale věděla jsem, že je v právu. Porušila jsem pravidla.

Co jsem mohla říct? „Dobře, poručíku, rozumím.“

Kapitola 121

Cpali jsme se, jako by to mělo být naposledy.

Když jsme dočista obrali žebírka s Joeovou omáčkou podle tajného receptu, ze salátu zbyl jen povlak olivového oleje v míse a z pečených brambor jen hromádka alobalu v odpadkovém koši, šli jsme do domu.

Claire dala na stůl dort, zatímco Edmund otevřel láhev krugu. Je to jedno z nejlepších šampaňských, minimálně sto dolarů za láhev.

„Představuji vám svůj původní sýrový dort s bílou čokoládou, smetanovým tvarohem a dílky pomeranče mezi jednotlivými vrstvami,“ řekla Claire, když pokládala zákusek na stůl. „Má pečenou polevu z kysané smetany a piškot nasáklý likérem Grand Marnier. Doufám, že vám bude chutnat.“

Potlesk byl spontánní a nadšený a ostatní mě postrčili dopředu k mé nejlepší kamarádce. Na dortu bylo deset svíček představujících desáté výročí dne, kdy jsme se s Claire poprvé setkaly.

Byla to pamětihodná událost: já byla první týden v oddělení vražd a Claire stála na spodní příčce žebříčku v úřadu soudního lékaře. Povolali nás do mužské věznice. Šlo o skinheada – celých sto padesát kilo svalů a tetování s hákovými kříži – zaklíněného pod jeho pryčnou s pouty na rukou. Nedýchal.

Dozorce venku byl strachy bez sebe. Nasadil trestanci pouta a strčil ho do cely, protože vězně nemohl zvládnout, a teď byl ten muž mrtvý.

„Nemohl najít klíčky od pout,“ řekla Claire. „A nepodařilo se nám tělo obrátit.“

Claire se smála, když jsem vyprávěla o tom, jak si zamkla vybavení před celou a pak upustila fotoaparát, až praskla čočka.

„A tak se Claire sklonila pro foťák a já couvla na záchod toho chlapa a upadla tam,“ řekla jsem. „Snažila jsem se něčeho chytit – čehokoli – a nahmatala jeho destilační zařízení schované pod umývadlem. A celou mě polila kořalka. Od hlavy k patě.“

Edmund měl opravdu silný smích: „Cha-cha-cha.“

Naléval šampaňské do slavnostních křišťálových sklenic. Začala jsem zvedat tu svou, ale zase jsem ji postavila na stůl.

Claire se teď hihňala a Yukin zvonivý smích dosahoval mimořádných výšek.

„Když jsme se vrátily na patologii,“ pokračovala Claire, „smrděly jsme obě kořalkou.“

„Nechutné,“ řekla jsem. „Ale nebyla žádná záhada, co ho zabilo.“

„Žádná záhada?“ opáčila Claire. „Možná tak pro tebe. To já zůstala trčet v práci, abych udělala pitvu, zatímco ty ses jela domů převléknout.“

„A příčina smrti?“ zeptal se Brady.

„Nebylo těžké ji zjistit,“ odpověděla Claire. „Když někdo destiluje kořalku v plechovkách, jako to dělal ten chlap, vyrobí leda tak metanol. Na smrtelnou otravu stačí necelá decka.“

„Téhle historky se nikdy nenabažím,“ řekla Cindy se smíchem.

Vytáhla jsem svíčky z dortu jednu po druhé a pečlivě každou dole olízala, až nad tím Conklin se smíchem kroutil hlavou.

Yuki přinesla talíře a vidličky a Edmund mi podal spící kmotřenku, roztomilou Ruby Rose Washburnovou.

Claire mě pevně objala s miminkem mezi námi.

„Šťastné výročí, Linds,“ řekla moje nejlepší kamarádka.

Hlavou se mi honila spousta barvitých vzpomínek na vraždy, které jsme s Claire řešily. Pokaždé to byla zkouška ohněm.

„A spoustu dalších společných let, kámoško,“ popřála jsem nám oběma.

Hodinu nato jsme se ještě smáli a pak už byl čas jít domů.

Poté co jsem objala a políbila všechny přátele na dobrou noc – ano, dokonce i svého milého poručíka –, jsme se rozjeli s Joem zpátky do města.

V autě byl nádherný klid.

Řekla jsem Joeovi: „Bylo těžké nikomu to nepovědět.“

„Já vím. Ale necháme si to zatím pro sebe, ano, blondýno?“

Můj pohledný manžel se na mě usmál. Pohladil mě po stehně.

„Šest týdnů noční, co?“ řekl.

„Obešla jsem poručíka. Zasloužím si to. Ale i tak jsem udělala správnou věc.“

„Dvaačtyřicet dní budu mít celou postel sám pro sebe.

No… tomu říkám manželství.“

„Budeme si moct pohrát, až přijdu v půl deváté ráno domů,“ uklidnila jsem ho.

Naklonila jsem se k Joeovi a políbila ho na tvář, právě když jsme odbočili do Lake Street. Odstředivá síla a celá spousta lásky nás slepily dohromady.

„Páááááni!“ vypískla jsem.

Sakra, byla jsem tak šťastná.

Epilog

DVOJNÁSOBNÁ VÝHRA

Kapitola 122

Yuki a Červený pes Parisi kráčeli po chodbě se zelenou mozaikovitou dlažbou k pracovně soudce LaVana. Yuki myslela na to, že pokazit se může cokoli, a jak už minulost ukázala, nejspíš se i pokazí. Červený pes náhle řekl: „Rozmyslel jsem si to.“

„Co jste povídal?“

„Nepotřebujete mě. Prostě dělejte svou práci, Yuki. Tohle je vaše oslava. Zavolejte mi, až skončíte.“

„Nemůžu uvěřit, že jste dostal strach.“

Parisi se zasmál. „Jo, to jsem já. Obyčejný srab. A teď je běžte roznést na kopytech. Po obědě budu ve své kanceláři.“

„Padavko,“ zavolala za ním.

Parisi se zasmál.

Yuki zaklepala na soudcovy dveře a slyšela ho zavolat: „Dále!“ Otevřela a vešla do pracovny soudce Byrona LaVana. Phil Hoffman a Candace Martinová už byli na místě a soudce seděl za svým stolem v taláru kvůli zachování formálnosti.

Soudní zapisovatelka Sharon Shineová seděla u svého malého stolku. Odložila telefon, pozdravila Yuki a zeptala se po zástupci okresního prokurátora.

„Len měl neodkladnou schůzku mimo budovu, později ho budu o všem informovat,“ řekla Yuki a nonšalantním vystupováním se pokusila vyjádřit, že Parisiho nepřítomnost není nic vážného.

„Vaše ctihodnosti, všichni jsou přítomni,“ ohlásila soudní zapisovatelka.

„Tak nastartujte tu vaši přepisovací mašinu, Sharon. Vážení, řízení právě začalo. Doktorko Martinová, víte, proč jste tady?“

„Ano, Vaše ctihodnosti.“

„Pověděla jste úředníkovi, že hodláte změnit své vyjádření o vině. Je to tak?“

„Ano, pane.“

„Pane Hoffmane, máte nějaké námitky, které byste chtěl uvést do záznamu?“

„Ne, Vaše ctihodnosti.“

„Slečno Castellanová?“

„Vaše ctihodnosti, jsme připraveni doporučit rozsudek na základě úplného doznání obžalované.“

„Dobře. Doktorko Martinová, máte slovo. Říkáte, že jste vinna ve smyslu obžaloby z vraždy druhého stupně svého manžela. Je to tak?“

„Ano, Vaše ctihodnosti,“ odpověděla Candace Martinová. „Zabila jsem ho, aniž bych to měla v plánu.“

„Popište mi, jak k tomu došlo,“ vyzval ji LaVan. „Nevynechejte ani slovo.“

Yuki si pomyslela, že Candace vypadá jako pod prášky na uklidnění. Když promluvila, byl její hlas tichý, ale pevný, dokonce i když popisovala strašnou scénu předcházející střelbě. Když skončila, opřela se na židli a hluboce si povzdechla.

„Pane Hoffmane, mluvil jste s úřadem státního zástupce? Dohodli jste se na něčem?“

„Ano, pane, dohodli.“

„Slečno Castellanová?“

Yuki nebyla připravená na vlnu emocí, která ji zalila. Candace Martinová byla součástí jejího života skoro půldruhého roku. I když pracovala na jiných případech, nepouštěla případ Martinové ze zřetele a do složky v jejím počítači stále přibývaly nové informace.

S tímhle případem lehala a vstávala, a když vybouchl u soudu a všichni ostatní by to vzdali, držela se ho zuby nehty. A teď byl konec na dosah ruky.

Yuki řekla soudci: „Vaše ctihodnosti, vzhledem k okolnostem, zvláště pak k tomu, že byla dcera doktorky Martinové opakovaně násilně zneužívána a obžalovaná byla při svém jednání motivována snahou uchránit dceru dalšího utrpení, doporučujeme trest odnětí svobody na deset let.

Protože se domníváme, že je pro dobro dětí nezbytné, aby neztratily kontakt s matkou, doporučujeme, aby obžalovaná strávila první polovinu trestu v ženské věznici v San Mateu. Je to věznice s minimální ostrahou vzdálená jen třicet kilometrů od domova dětí a doktorka Martinová tam bude pracovat v nemocnici.

Pokud se bude doktorka Martinová během této doby chovat vzorně, souhlasíme s tím, aby byla po pěti letech podmínečně propuštěna z vězení.“

LaVan se několikrát zatočil v židli a pak řekl Yuki. „To mi zní přijatelně. Ať se tak stane.“

Phil se předklonil k Yuki a podal jí ruku.

Opětovala jeho pevný stisk a ucítila jeho respekt a upřímnost, když řekl: „Díky, Yuki. Gratuluji.“

A pak jí to konečně došlo.

Vyhrála.

Kapitola 123

Polední zácpa byla naprosto příšerná. Řídila Claire, protože jely pozdě a ona trvala na tom, že nebude dělat spolujezdce té „holce od krav“ za volantem. Tou „holkou od krav“ myslela mě.

Nevadilo mi, že provozem pro jednou kličkuje Claire, takže jsem jen ladila stanice na rádiu, zatímco jsme mířily k Sansome Street.

„Kdybys mi odpověděla na textovku,“ remcala Claire, „mohly jsme odjet o deset minut dřív. Nesnáším, když se opozdím.“

„Budeme mít zpoždění jen pár minut.“

Předjel nás taxík a náhle zabrzdil, aby naložil zákazníka u chodníku. Claire zatroubila. Ostatní se přidali – a hned jsme byli jako uprostřed stáda na ranči. Zasmála jsem se na Claire.

„Nemrač se tak,“ řekla jsem.

„Co to vzít tady doprava?“

„Jdi do toho.“

Vyvázly jsme z nejhorší zácpy ve Folsom Street a našly volný pruh, který nás zavedl ze Třetí ulice do Kearny Street, vedoucí přímo k jedné kancelářské budově v srdci finanční čtvrti.

„To ujde,“ řekla jsem, když jsem se podívala na hodinky. „Řekla bych, že jsme tu přesně. A ani jsi nepotřebovala sirénu.“

Kaňonem administrativních budov foukal silný vítr a skoro nás odvál od vchodu do šestnáctipatrové žulové stavby vrhající dlouhý stín na roh ulic Sansome a Halleck.

Právníkova kancelář se nacházela v desátém poschodí, a zatímco výtah byl rychlý, nějakou dobu nám trvalo, než jsme našly správné dveře a mohly projít recepcí. Atraktivní sekretářka v těsné sukni a blůze s kanýrem nás dovedla ke konferenční místnosti a otevřela dveře, aby nás pustila dovnitř.

Avis Richardsonová seděla na židli nejblíž ke dveřím. Byla vymydlená a nastrojená, a přestože se tvářila vážně, připomínala patnáctiletou holku víc než kdykoli předtím.

Pozdravila jsem ji i Richardsonovi a představila Claire, která obešla stůl, aby objala Toni Burgessovou a Sandy Wilsonovou, ty Devil Girlz, se kterými jsme se seznámily v oregonském Taylor Creeku.

Přesněji řečeno bývalé Devil Girlz.

Po kůži nebylo ani památky. Toni měla šaty a úhledný účes a řekla, že se vrací na pedagogickou školu. Sandy vypadala prostě roztomile.

Byli představeni další lidé: právníci obou stran a Její ctihodnost Marlon Sykesová, soudkyně z Portlandu, která byla právě ve městě na konferenci právnické komory.

Na stole ze světlého dřeva stála cestovní sedačka chlapečka Tylera Richardsona. Na sobě měl modré dupačky s kachničkou vyšitou na prsou. Oči měl otevřené. Byl hodně malý, ale všechno vnímal.

Usmála jsem se na Tylera a pomyslela si, jak je pro něho tenhle den důležitý.

Kapitola 124

Posadili jsme se s Claire ke konferenčnímu stolu a jednání začalo.

Právníci podávali soudkyni Sykesové dokumenty: zprávu úřadu pro ochranu dětí, který dal ženám z Taylor Creeku zelenou, dokument o anulování Avisina sňatku s Jordanem Ritterem a zrušení Ritterových rodičovských práv výměnou za několik let z dvacetiletého trestu, který mu hrozil za pohlavní styk s nezletilou a únos.

Bylo tam také zrušení Avisiných rodičovských práv a adopční dokumenty jmenující novými rodiči Toni a Sandy, které přímo zářily přes stůl.

Avis podepsala adopční dokumenty bez váhání. Toni a Sandy připojily své podpisy se špatně skrývanou radostí a společně vstaly a objaly Avis. Nejprve byla strnulá, ale pak jí zrůžověl nos a rozplakala se.

Všichni zúčastnění se vyfotografovali a mě s Claire požádali, abychom byly na skupinovém snímku. Lidé k nám přicházeli a děkovali nám za náš podíl na tom šťastném konci.

Avis byla mezi nimi.

Řekla mi: „Je mi líto, že jsem vám lhala, seržantko Boxerová. Vím, že jste pro Tylera udělala dobrou věc. Teď je to legální.“

Miminko leželo Sandy Wilsonové v náručí a smálo se. Natáhla jsem k němu ruku. Sevřelo mi prst ve své malé pěsti a zpříma na mě pohlédlo svýma velkýma hnědýma očima.

Srdce mi vyskočilo až do krku.

Byla jsem nadšená, že ten malý chlapeček může začít nový život.

Zpátky v autě poslala Claire textovku se zprávou, že se Ženský vyšetřovací klub sejde na večeři U Susie. Dodala: „Přijďte včas!“

„Mimochodem, já nebudu pít,“ poznamenala jsem.

Claire položila telefon do klína, obrátila ke mně oči, našpulila rty a řekla: „Už bylo načase, aby ses mi svěřila, kámoško.“ Natáhla ruku a poplácala mě po paži. „Vyčetla jsem ti to z obličeje.“

Obě jsme se rozesmály.

Claire mě znala moc dobře. Ani jsem jí nemusela říkat tu novinu, která mi nevratně a fantasticky změnila život.

Joe a já jsme čekali miminko.

Poděkování

Naše díky a vděčnost patří newyorskému právníku Philipu R. Hofffmanovi, kapitánu Richardu J. Conklinovi z policejního oddělení ve Stamfordu v Connecticutu a doktoru Humphreymu Germaniukovi, soudnímu lékaři okresu Trumbull v Ohiu za to, že se s námi štědře podělili o svůj čas a zkušenosti.

Naše díky patří také skvělým rešeršérkám Ingrid Taylorové, Elle Shurtleffové, Melisse Pevyové a Lynn Colomellové. A Mary Jordanové, která jako vždycky velela řídící věži.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai