Líbánky

James Patterson

(2005)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Romány, Literatura světová

Velké peníze, láska, sex a politická hra nejvyšších míst, to jsou hlavní síly, jež uvádějí do pohybu události, které zásadně ovlivní životy všech zúčastněných. Napínavá zápletka přináší nová a nová překvapení až do samého rozuzlení spletitého děje.

OBSAH

Věci nejsou vždy takové, jaké se zdají být. Nebo si do poslední chvíle nejsme zcela jisti, co platí a co je klam. Je krásná a úspěšná bytová architektka Nora Sinclairová také oddaná partnerka a manželka? Nebo je to ve skutečnosti „černá vdova“, která chladnokrevně vraždí bohaté muže? Je záhadný Turista opravdu nájemný zabiják? Kdo ho platí a udílí mu rozkazy? A co Craig Reynolds, pojišťovací agent pověřovaný vyšetřováním nečekaného úmrtí finančníka Connora Browna, snoubence Nory Sinclairová? Není někým jiným, než za koho se vydává? A kdo je tajemný John O’Hara, jeho šéf? Velké peníze, láska, sex a politická hra nejvyšších míst, to jsou hlavní síly, jež uvádějí do pohybu události, které zásadně ovlivní životy všech zúčastněných. Napínavá zápletka přináší nová a nová překvapení až do samého rozuzlení spletitého děje.

Copyright © 2005 by James Patterson

Translation © Ondřej Duha

Copyright ©ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu Honeymoon

přeložil Ondřej Duha

Redakční úprava Vratislav Konečný

Grafická úprava obálky Zbyněk Janáček

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2005

shop@alpress.cz

Tisk a knihařské zpracování Centa, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

Vydání první

ISBN 80-7362-044-8

Prolog – CO A KDO

Věci nejsou vždy takové, jaké se zdají být.

V jedné minutě je mi naprosto skvěle.

V následující se choulím do klubíčka a držím se za žaludek v naprosté agónii. Co se to se mnou sakra děje?

Nemám nejmenší tušení. Vím jen, co cítím, a tomu ani nemohu uvěřit. Je to, jako by mi někdo opaloval plamenem žaludeční stěnu a ta se Odlupovala ve velkých šupinách. Sténám a úpím, ale hlavně se modlím – modlím se, aby to přestalo.

Ale nepřestává to.

Pálení pokračuje a v žaludku se mi otevírá díra, ze které mi se syčením kape žluč. Vzduch naplňuje pach mého škvířícího se masa.

Umírám, říkám si.

Ale ne, je to ještě horší. Mnohem horší. Jsem stahován zaživa – a zevnitř.

A to je teprve začátek.

Bolest mi vybuchuje až do hrdla jako ohňostroj. Bere mi vzduch a nemohu dýchat.

Pak se zhroutím. Mé ruce jsou k ničemu, nedokáží pádu zabránit. Udeřím hlavou do dřevěné podlahy a rozrazím si lebku. Z rány nad pravým obočím se mi valí hustá rudá krev. Několikrát zamrkám, ale to je vše. Vlastně to ani nestojí za řeč. Těch pár stehů, které bych potřeboval, jsou to nejmenší.

Bolest sílí a rozlévá se mi po těle.

Vplazí se mi do nosu. Usadí se v uších. Udeří mě mezi oči, jež jako by mi měly vypadnout z důlků.

Pokouším se vstát. Nejde to. Když se konečně postavím, chci se rozběhnout. Jen se potácím kupředu. Nohy mám plné olova. Do koupelny to jsou pouhé tři metry. Stejně tak by to mohly být tři kilometry.

Nějak se tam dostanu a zamknu za sebou dveře. Podlomí se mi kolena a opět se zhroutím na podlahu. Chladné dlaždice přivítají mou čelist se strašidelným křupnutím, jak se mi stolička rozlomí na dva kusy.

Vidím záchodovou mísu, ale stejně jako všechno ostatní v koupelně nepostojí na jednom místě. Vše víří kolem mě. S rozpaženýma rukama se vrhnu na umyvadlo a snažím se ho udržet. Bez šance. Tělo se mi začíná třást, jako by mi žilami procházelo tisíc voltů.

Pokouším se plazit.

Bolest už pronikla úplně všude včetně nehtů, jež se zarývají do spár mezi dlaždicemi a snaží se mě dostat kupředu. Zoufale se zachytím záchodové mísy a zvednu hlavu nad prkénko.

V té vteřině se mé hrdlo otevře a já zalapám po dechu. Začnu zvracet a mé žaludeční svaly se napínají a kroutí. Jeden po druhém se trhají, jako by po nich přejíždělo ostří břitvy.

Ozve se zaklepání na dveře. Rychle otočím hlavu. Klepání pokračuje, je stále hlasitější. Už je to spíš bušení.

Přichází zubatá s kosou, aby mě zbavila utrpení.

Ale není to ona – alespoň zatím – a v tom okamžiku si uvědomím, že sice možná nevím, co mě toho večera zabilo, ale vím naprosto jistě, kdo to udělal.

Část první

– DOKONALÉ PÁRY

Kapitola 1

Nora cítila, že ji Connor pozoruje.

Dělal to pokaždé, když se balila na jednu ze svých cest. Opřel své metr devadesát vysoké tělo ve dveřích její ložnice, zastrčil ruce do kapes džínů a tvář mu zahalil mrak. Nenáviděl, když odjížděla.

Obvykle však nic neřekl. Jen tam mlčky stál, díval se, jak plní kufr, a občas si usrkl její oblíbené minerální vody Evian. Toho odpoledne se však neudržel.

„Nejezdi,“ pronesl hlubokým hlasem.

Nora mu věnovala milující úsměv. „Vždyť víš, že musím. Mně se také nechce.“

„Ale mně už se teď stýská. Prostě řekni ne, Noro– nejezdi. K čertu s nimi.“

Od prvního dne Noru fascinovalo, jak bezbranně se Connor v její přítomnosti choval. Byl to ostrý kontrast k tomu, jak se choval na veřejnosti – bohatý a tvrdý investiční bankéř vlastnící úspěšnou společnost v Greenwichi a další kancelář v Londýně. Jeho štěněčí oči odporovaly skutečnosti, že byl stavěný jako lev. Mocný a hrdý.

Opravdu, v poměrně mladém věku čtyřiceti let byl Connor králem vlastní říše. A v třiatřicetileté Noře našel svou královnu, svou spřízněnou duši.

„Dobře víš, že bych tě mohl svázat a zabránit ti odjet,“ řekl žertovně.

„To nezní špatně,“ opáčila Nora ve stejném duchu. Zvedla víko kufru, který ležel na posteli. Něco hledala.

„Ale nemohl bys mi nejdřív pomoct najít ten zelený svetr?“

Connor se konečně usmál. Byl z ní úplně mimo. Dobré vtipy, špatné vtipy, všechno jedno. „Myslíš ten s perlovými knoflíky? Je v hlavní šatně.“

Nora se zasmála: „Tak ty sis zase oblékal moje šaty, vid?“

Zamířila k obrovské šatně. Než se vrátila, přesunul se Connor do nohou postele. Hleděl na ni s úsměvem a jiskrou v oku.

„Aha,“ řekla. „Tenhle pohled znám.“

, Jaký pohled?“ zeptal se.

„Ten, který říká, že by sis přál dárek na rozloučenou.“

Nora se na okamžik zamyslela a pak se také usmála. Upustila svetr do kufru, pomalu došla ke Connorovi a úmyslně se zastavila kousek před ním. Na sobě měla jen podprsenku a kalhotky.

„To máš ode mě,“ naklonila se k němu a pošeptala mu do ucha.

Tentokrát neměl Connor moc práce s rozbalováním. Jemně políbil Noru na krk, pak na ramena a jeho rty dál sledovaly pomyslnou trasu k obrysům jejích malých, svůdných ňader. Tam se zarazil. Jednou rukou ji pohladil po paži a druhou ji objal, aby jí rozepnul podprsenku.

Nora se zachvěla rozkoší. Milý, zábavný a moc dobrý v posteli. Co si žena ještě může přát?

Connor si klekl a políbil Noru na břicho. Jazykem jí zlehka kreslil kruhy kolem pupíku. Pak jí začal pomalu stahovat kalhotky. Polibky následovaly postup jeho rukou.

„To je… moc… fajn,“ zašeptala.

Teď byla řada na ní. Když se Connorovo vysoké, svalnaté tělo vztyčilo před ní, začala ho svlékat. Rychle, obratně a něžně.

Po několik vteřin stáli bez hnutí. Naprosto nazí. Hleděli na sebe a vychutnávali si každý detail. Bože, co by mohlo být lepší než tohle?

Náhle se Nora zasmála. Zlehka, hravě do Connora strčila a on padl po zádech na postel. Byl dokonale vzrušený. Na pokrývce ležely ohromné lidské sluneční hodiny.

Nora sáhla do otevřeného kufru, vyndala černý opasek značky Ferragamo a napjala ho v rukou.

Plesk!

„Co že jsi to říkal o svazování?“ zeptala se.

Kapitola 2

O třicet minut později už Nora, oblečená do přepychové růžové róby, scházela po širokém schodišti Connorova sídla v neokoloniálním stylu, rozkládajícím se na ploše tisíce čtverečných metrů. I podle měřítek Briarcliff Manor a ostatních okolních měst snobského Westchesteru působilo impozantním dojmem.

A bylo také skvěle zařízené – každý pokoj vynikal dokonalým sladěním stylu, funkčnosti a pohodlí. Nejlepší newyorská starožitnictví poskytla své nejskvělejší kusy – Eleish Van Breems, New Canaan Antiques, Silk Purse, Cellar. Knihovnu zdobily podepsané práce Moneta, Thomase Colea a Magritta, stejně jako sekretář ve stylu Jindřicha III., jenž dříve patřil J. P. Morganovi. Na něm ležel humidor, který Castro daroval Richardu Nixonovi. Vinný sklep, do něhož se vešlo čtyři tisíce lahví, byl skoro plný. Je pravda, že si Connor najal jednu z nejlepších dekoratérek v New Yorku. Udělala na něj takový dojem, že ji požádal o schůzku. O šest měsíců později už ho svazovala v posteli.

A on se nikdy necítil šťastnější, vzrušenější a nabitější energií.

Před pěti lety našel lásku svého života, ale jeho snoubenka Moira zemřela na rakovinu. Nikdy ho ani nenapadlo, že by se ještě dokázal zamilovat, nikdy, dokud nepotkal tuhle úžasnou Noru Sinclairovou.

Nora prošla mramorovou halou a minula jídelnu. Před odjezdem měla právě ještě čas ukojit hlad, který dostal nahoře jejím přičiněním Connor.

Vstoupila do kuchyně, její oblíbené místnosti v domě. Dříve než začala studovat na newyorské Škole bytové architektury, uvažovala o kariéře kuchaře. Zašla dokonce tak daleko, že absolvovala kurz v Le Cordon Bleu v Paříži.

I když se rozhodla vyměnit hrnce a talíře za navrhování interiérů, zůstalo vaření jednou z Nořiných vášní. Odpočinula si při něm. Pomáhalo jí vyčistit si hlavu. A mohlo jít i o něco tak jednoduchého jako o Connorův oblíbený velký, šťavnatý dvojitý cheesburger s cibulí – a kaviárem uvnitř.

Za čtvrt hodiny na něj zavolala. „Miláčku, už to skoro je. Jak jsi na tom?“

Sestoupil po schodišti oblečený v kraťasech a tričku s límečkem a zůstal stát za Norou skloněnou nad sporákem. „Nikde na světě…“

„bych nebyla raději,“ dokončila Nora. Byla to jejich společná mantra, kterou vyjadřovali své odhodlání co nejlépe si vychutnat společně strávený čas, což nebylo při jejich náročných povoláních vůbec snadné.

Díval se jí přes rameno, jak krájí velkou cibuli. „Tebe nikdy nic nerozpláče, viď?“

„To máš tedy pravdu.“

Connor usedl ke kuchyňskému stolu. „Kdy tě má vyzvednout taxík?“

„Ani ne za hodinu.“

Přikývl a bezmyšlenkovitě narovnal podložku pod talíř. „Kde vlastně bydlí ten tvůj klient, který tě nutí pracovat v neděli?“

„V Bostonu,“ odpověděla. „Je to jeden chlapík v důchodu, který právě koupil sídlo v Back Bay a teď ho renovuje.“

Nora rozřízla housku a naplnila žhavým dvojitým cheesburgerem a cibulí. Z ledničky vzala pivo Amstel pro Connora a vodu Evian pro sebe.

„Lepší než u Smitha a Wollenského,“ pochválil ji Connor po prvním soustu. „A mají tu mnohem hezčího šéfkuchaře.“

Nora se usmála. „A mám pro tebe také trochu zmrzliny Graeter’s. Malinové.“ Graeter’s byla nejlepší zmrzlina, kterou kdy jedla, dost dobrá na to, aby si ji nechala posílat až z Cincinnati.

Napila se vody a sledovala ho, jak hltavě jí, co uvařila. Takovou chuť k jídlu měl pokaždé. Jenom dobře. „Bože, já tě tak miluju,“ vypadlo z něj znenadání. „A já miluju tebe.“ Nora se zahleděla do jeho modrých očí. „Opravdu. Zbožňuju tě.“ Spráskl své velké dlaně. „Tak na co tedy čekáme?“

„Jak to myslíš?“

„Myslím, že už tady máš mnohem víc oblečení než já.“ Nora zamrkala. „Takhle podle tebe vypadá nabídka k sňatku?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Takhle.“

Sáhl do kapsy kraťasů a vytáhl malou krabičku modré barvy, charakteristické pro Tiffaniho. Poklekl na jedno koleno a vložil jí ji do dlaně. „Noro Sinclairová, jsem s tebou nepředstavitelně šťastný. Nemohu uvěřit, že jsem tě našel. Vezmeš si mě?“

Užaslá Nora otevřela krabičku. Uvnitř se zatřpytil ohromný diamant. Její zelené oči se zalily slzami.

„Ano, ano, ano!“ vykřikla. „Vezmu si tě, Connore Browne! Tolik tě miluju!“

Buch! udělala zátka šampaňského Dom Perignon ’85, které dal předvídavě vychladit. Pro sebe koupil také láhev Jacka Danielse, čistě pro případ, že by Nora řekla ne.

Connor naplnil dvě sklenice a pozvedl svou k přípitku. „Na naši šťastnou budoucnost,“ řekl.

„Na naše štěstí,“ zvolala Nora.

Přiťukli si, napili se, vzali se za ruce. Plni lásky a třesoucí se vzrušením se objali a políbili.

Jejich oslavu však brzy přerušil klakson na příjezdové cestě. Dorazil Nořin taxík.

O chvilku později, když už se limuzína rozjížděla, zavolala Nora na Connora z otevřeného zadního okénka. „Jsem ta nejšťastnější ženská na světě!“

Kapitola 3

Nora nemohla spustit z toho úžasného prstenu oči po většinu cesty na letiště ve Westchesteru. Connor se opravdu předvedl. Diamant měl nejméně čtyři karáty, byl to dokonale kulatý kámen barvy přinejmenším D nebo E, lemovaný malými brilianty. To vše bylo nádherně zasazeno do platiny. Pomyslela si, že jí moc sluší. Jako by ho měla odjakživa.

„Budete potřebovat vyzvednout, až se vrátíte, slečno Sinclairová?“ zeptal se řidič, když zastavil lincoln před letištním terminálem.

„Ne, to nebude třeba,“ odpověděla. „Děkuji.“ Dala muži štědré spropitné, popadla držadlo svého kufru na kolečkách a zamířila dovnitř. Prošla kolem dlouhé fronty čekajících u přepážky první třídy. Cestou jí v hlavě zněl Connorův hlas, odříkávající první část jejich další společné mantry.

„Méně nepříjemností…,“ říkával.

„…vždycky stojí za více peněz,“ doplňovala.

Když letadlo hladce odstartovalo a konečně dosáhlo letové hladiny, spustila Nora konečně zrak ze svého zásnubního prstenu. Otevřela poslední vydání časopisu Dám a zahrada. V jedné z hlavních obrazových reportáží byl dům, který zařizovala pro jednoho klienta v Connecticutu.

Snímky byly skvělé a doplňoval je obdivný komentář. Jediné, co tam chybělo, bylo její jméno.

Přesně jak si to přála.

Za hodinu a půl přistál stroj na letišti v Loganu. Nora si v půjčovně vyzvedla zamluvené auto, kabriolet Chrysler Sebring. Se staženou střechou a očima chráněnýma slunečními brýlemi zamířila do čtvrti Back Bay v Bostonu.

Navolené stanice v autorádiu jí prozradily dvě věci. Za prvé, že na většině bostonských stanic se až příliš mluví. Za druhé, že člověk, který měl auto před ní, si ho vůbec nezasloužil. Ke kabrioletu patří hudba.

Stiskla tlačítko VYHLEDÁVAT a našla stanici, která se jí líbila. S vlasy vlajícími ve větru a tváří nastavenou červnovému slunci si zazpívala se skupinou Flamingos jejich klasický hit Mám oči jen pro tebe.

Zanedlouho Nora zastavila před úchvatným starým sídlem v Commonwealth Avenue kousek od parku Public Garden. Vypnula zapalování a věnovala krátký okamžik svým vlasům. Baret? Nebo ne? Ale ano! Dříve než vykročila ke dveřím, pohlédla na hodinky. Přišel čas na její výstup.

Kapitola 4

Když kráčela k velikým dvoukřídlým dveřím starého sídla, sáhla Nora do peněženky pro klíč, jenž jí Jeffrey Walker dal, když si ji najal. Vzhledem k velikosti domu a nespolehlivému zvonku ji požádal, aby si otevírala sama. Milé, pošeptal hlas v její hlavě.

„Haló? Je tu někdo?“ zavolala Nora, když vstoupila dovnitř. „Haló? Pane Walkere?“

Zůstala stát uprostřed vstupní haly a naslouchala. Pak k ní z prvního patra dolehla hudba Milese Davise a jeho báječné trubky.

Zavolala znovu. Tentokrát uslyšela kroky.

„Noro, to jsi ty?“ ozval se hlas na vrcholu schodiště.

„Čekal jsi snad někoho jiného?“ odpověděla. „To bych ti ani neradila.“

Jeffrey Walker seběhl do haly. Pak sevřel Noru v náručí. Zvedl ji, zatočil se s ní a celou minutu ji líbal. Pak se políbili znovu.

„Bože, ty jsi tak krásná!“ řekl, když ji konečně postavil na podlahu.

Rozverně ho dloubla levou rukou do břicha. Čtyřkarátový diamant od Connora už nahradil Jeffreyho šestikarátový safír doplněný diamanty.

„Vsadím se, že tohle říkáš všem svým manželkám,“ popíchla ho.

„Ne, jenom tak úžasným, jako jsi ty. Bože, tolik jsi mi chyběla, Noro.“

Zasmáli se a znovu políbili, dlouze a vášnivě.

„Pověz mi, jaký jsi měla let?“ zeptal se.

„Na pravidelnou linku to docela ušlo. Jak jsi na tom se svou novou knihou?“

„Žádná Vojna a mír to není. Ani Sofiina volba.“

„Tohle říkáš pokaždé, Jeffrey.“

„A pokaždé je to pravda.“

V dvaačtyřiceti letech byl Jeffrey Walker světově proslulým spisovatelem historické prózy. Mezi miliony jeho obdivovatelů převládaly ženy. Měly rády jeho styl, silné ženské hrdinky, ale své dělaly i ostře řezané rysy jeho pohledné tváře na přebalech knih. Nikomu tolik neslušely rozcuchané blond vlasy a krátké strniště jako jemu.

Náhle Noru zdvihl a přehodil si ji přes rameno. Cestou po schodech pištěla a bušila ho pěstmi do zad v předstíraném odporu.

Jeffrey měl namířeno do ložnice, ale Nora se chytila zárubni a přiměla ho zabočit ho knihovny. Měla vyhlídnuté jeho oblíbené křeslo – to, ve kterém seděl, když psal. „Vždycky říkáš, že tady se ti daří nejlíp,“ řekla. „Chtěla bych vidět, co je na tom pravdy.“

Usadil ji na oblýskané hnědé čalounění a pustil nějakou hudbu. Noru Jonesovou, jejich oblíbenou.

Když zpěvaččin chraptivý hlas naplnil místnost, opřela se Nora dozadu a roztáhla nohy. Jeffrey ji zul, stáhl jí kalhoty a kalhotky. Pomohl jí z jejího oblíbeného zeleného svetru, zatímco ona natáhla ruku po zapínání jeho džínsů.

„Jsi můj krásný, skvělý manžel,“ šeptala, když mu stahovala kalhoty.

Kapitola 5

Toho večera Nora uvařila těstoviny penne s vodkovou omáčkou. K tomu salát se zálivkou a lahví vína Brunello z Jeffreyho soukromého sklepa. Všechno bylo naprosto dokonalé. Přesně jak to měl rád.

U jídla si povídali o jeho novém románu, jehož děj se odehrával během Francouzské revoluce. Jeffrey se před několika dny vrátil z Paříže. Velmi dbal na autenticitu a vážil jakoukoliv cestu, aby osobně provedl průzkum místa, které zvolil pro své dílo. Společně s Nořiným nabitým pracovním programem to znamenalo, že trávili víc času každý sám než společně. Vlastně se vzali v sobotu v mexické Cuernavace a v neděli letěli domů. Žádné komplikace a žádné záznamy ve Spojených státech. Byl to velice moderní sňatek.

„Víš, Noro, tak mě napadlo,“ řekl, když ponořil vidličku do zbytku svého penne, „že bychom se mohli vypravit na společnou cestu.“

„Možná bys mě mohl vzít na tu svatební cestu, kterou jsi mi sliboval.“

Položil si ruku na srdce a usmál se. „Miláčku, každý den strávený s tebou je svatební cesta.“

Nora jeho úsměv opětovala. „Hezký pokus, pane Slavný Spisovateli, ale jednou chytrou replikou se z toho nedostanete.“

„Dobře. Kam bys chtěla jet?“

„Co takhle do jižní Francie?“ navrhla. „Mohli bychom se ubytovat v Hotelu du Cap.“

„A co takhle Itálie?“ řekl a pozvedl sklenici s vínem. „Třeba Toskánsko?“

„A co takhle obojí?“

Jeffrey zaklonil hlavu a vybuchl smíchy. „A je to tu zas,“ řekl. „Pokaždé chceš všechno. A proč také ne?“

Než dojedli oběd, probrali další možné cíle líbánkové cesty. Madrid, Bali, Vídeň, Lanaii. Jediné, na čem se dohodli, bylo, že se svěří do rukou cestovní kanceláře.

Okolo jedenácté se už k sobě tulili v posteli. Manžel a manželka. Po uši zamilovaní.

Kapitola 6

Následující den několik minut po poledni zaječela na rohu Čtyřicáté sedmé ulice a Park Avenue před nádražím Grand Central nějaká žena. Druhá žena se po ní ohlédla a zaječela také. Muž vedle ní zamumlal do prdele. Pak se běželi ukrýt.

Dělo se něco moc ošklivého. A to přímo před jedním z nejslavnějších nádraží světa.

Řetězová reakce strachu a zmatku brzy vyčistila celý chodník. Až na tři lidi.

Jedním z nich byl tlouštík s hustými kotletami, prořídlými vlasy a tmavým knírkem. Na sobě měl špatně padnoucí hnědý oblek se širokými klopami a ještě širší, zářivě modrou kravatu. U nohou měl středně velký kufřík.

Vedle něj stála mladá atraktivní žena kolem pětadvaceti. Rusé vlasy jí splývaly na ramena a tvář jí pokrývaly pihy. Na sobě měla krátkou plédovou sukni a bílou vestičku. Na jednom rameni jí visel odřený ruksak.

Tlusťoch a mladá žena se od sebe nemohli více lišit. V tom okamžiku však byli velice zásadně propojení. Zbraní.

„Když přijdeš blíž, zabiju ji!“ vyštěkl tlouštík silným středovýchodním přízvukem. Tiskl ženě ke spánku chladnou ocel hlavně revolveru. „Přísahám, že ji zastřelím. Nebudu váhat ani vteřinu. Žádný problém.“

Výhrůžka patřila třetí a poslední zbývající osobě na chodníku – muži stojícímu asi tři metry od nich, oblečenému v khaki kalhotách a černém tričku. Možná odněkud z Dalekého západu. Z Oregonu? Ze státu Washington? Vypadal jako běžec. Každopádně se zdál být v dobré formě.

A pak i on vytáhl zbraň.

Turista udělal krok kupředu s pistolí namířenou na tlouštíkovo čelo. Přímo mezi oči. Zjevně mu nedělalo žádné starosti, že se mladá žena nachází v jeho palebné linii.

„Klidně, mně po ní nic není,“ odvětil.

„Říkám, stůj!“ křikl tlusťoch. „Už ani krok. Zůstaň, kde jsi.“

Turista ho ignoroval. Postoupil o další krok.

„PŘÍSAHÁM, ŽE JI ZABIJU!“

„Ale nezabiješ,“ utrousil Turista klidně. „Protože jestli to uděláš, zabiju já tebe.“ Udělal další krok, ale pak se zastavil. „Zamysli se nad tím, kámo. Vím, že si nemůžeš dovolit přijít o to, co máš v kufříku. Ale chceš za to položit život?“

Tlouštík přimhouřil oči a zdálo se, že přemýšlí o tom, co Turista řekl. Nebo možná také ne. Pak se mu po tváři rozlil šílený úsměv. Natáhl kohoutek revolveru.

„Prosíííííím,“ škemrala roztřesená mladá žena. „Prosíííííím.“ Po tvářích se jí valily slzy. Stěží se držela na nohou.

„DRŽ HUBU!“ zařval jí tlusťoch do ucha. „BUĎ ZTICHA! NESLYŠÍM VLASTNÍ MYŠLENKY!“

Turista zůstal stát s očima upřenýma na jedinou věc: mužův prst na spoušti.

To, co viděl, se mu vůbec nelíbilo.

Prst se třásl.

Ten tlustý parchant tu dívku zabije, že? A to bylo naprosto nepřijatelné.

Kapitola 7

„No tak,“ řekl Turista a zvedl ruku. „Klid, člověče.“ O krok ustoupil a mumlal si pro sebe. „Co to na něj vlastně zkouším? Nejsem tak dobrý střelec. V žádném případě bych nemohl dostat jeho a jí neublížit.“

„Tak se mi to líbí,“ řekl tlouštík a sádelnatou paží si přitiskl dívku ještě blíž k sobě. „A teď mi pověz, kdo tady vlastně velí.“

„Přece ty,“ pronesl Turista uctivě. „Jen mi řekni, co mám udělat, kámo. Hele, jestli chceš, tak položím pistoli na chodník, dobře?“

Muž si měřil Turistu tvrdým pohledem přimhouřených očí. „Dobře, ale udělej to pomalu.“

„Jasně. Hlavně klídek. Bude po tvém.“ Turista začal pokládat zbraň na chodník a zpoza blízkého novinového stánku se ozvalo zalapání po dechu. Další zaznělo za dodávkou zaparkovanou na Čtyřiadvacáté ulici. Čumilové, kteří se rychle běželi schovat, ale nedalo jim to, aby se nedívali, si všichni mysleli totéž. Nedělej to, člověče. Zabije tě. A ji také.

Turista si pomalu sedl na bobek a položil pistoli na chodník.

„Tak, už to je,“ řekl. „A co mám udělat teď?“

Tlusťoch se rozesmál, až mu rozježený knírek poskakoval pod nosem. „Co máš udělat?“ řekl. Nemohl ovládnout záchvat smíchu.

Najednou se přestal smát a zatvářil se smrtelně vážně. Pak vzdálil hlaveň revolveru od spánku mladé ženy a namířil ji přímo na něj. „Teď máš umřít.“

V ten okamžik se Turista pohnul.

Jediným rychlým, nacvičeným pohybem sáhl ke kotníku a vytrhl z pouzdra na holeni berettu ráže devět milimetrů. Máchl paží kupředu a vypálil. Jediné prásk zaznělo dřív, než všichni zjistili, co se stalo. Včetně tlusťocha.

Uprostřed čela se mu otevřela díra velikosti čtvrťáku a na okamžik ztuhl jako velká socha Buddhy. Čumilové vykřikli, mladá žena s ruksakem klesla na kolena a tlusťoch dopadl s tupým zaduněním na špinavý chodník pokrytý odpadky. Krev mu stříkala z rány jako vodotrysk.

Turista vrátil berettu do pouzdra u kotníku a druhou pistoli do pouzdra za pasem. Vstal a došel ke kufříku. Zvedl ho a odnesl do modrého fordu mustang, parkujícího dvěma koly na chodníku. Jeho motor po celou dobu běžel.

„Mějte se, dámy a pánové,“ oslovil svědky incidentu, kteří na něj Šokovaně zírali. „Měla jsi kliku,“ zasalutoval dívce, jež si tiskla batůžek k hrudi.

Pak se Turista posadil za volant mustangu a odjel.

I s kufříkem.

Kapitola 8

Na semaforu se rozsvítila zelená a newyorský taxikář dupl na plynový pedál, jako by chtěl zašlápnout brouka. Místo toho málem trefil kurýra na kole – jednoho z těch sebevrahů, pro které červená a stopka představují jen nezávazné doporučení, kterým není třeba se řídit.

Když taxikář dupl uprostřed křižovatky na brzdy, kurýr udělal kličku, při které jeho kolo minulo nárazník taxíku jen o pár centimetrů. Pak pokračoval v jízdě. „Kreténe!“ zavolal kurýr přes rameno. „Idiote!“ opáčil řidič a ukázal mu prostředník. Ohlédl se na Noru na zadním sedadle a znechuceně zavrtěl hlavou. Pak znovu dupl na plyn, jako by se nic nestalo. Nora potřásla hlavou a usmála se. Bylo příjemné být zase doma.

Taxikář řídil dál jako šílenec na jih po Druhé avenue směrem k dolnímu Manhattanu. Po několika blocích relativního ticha zapnul rádio. Byly to Zprávy v 10:10.

Muž s hlubokým, nasládlým hlasem právě dočítal zprávu o nejnovější rozpočtové krizi města, když oznámil, že má důležitou informaci ze středu města. Předal slovo reportérce na místě činu.

Asi před půl hodinou došlo tady, na rohu Čtyřiadvacáté ulice a Park Avenue před nádražím Grand Central k podivné události.

Reportérka popsala, jak si nějaký muž vzal mladou ženu jako rukojmí a byl zastřelen jiným mužem, jehož svědkové považovali za policistu v civilu.

Jenomže když policie konečně dorazila na místo, ukázalo se, že onen muž neměl s newyorskou policií nic společného. Zdá se, že dosud nikdo neví, o koho vlastně šlo. Po přestřelce zmizel z místa činu poté, co si přivlastnil kufřík patřící mrtvému.

Když reportérka slíbila, že se ozve, jakmile bude vědět víc, taxikář si povzdechl a pohlédl do zpětného zrcátka. „Ještě tohle nám tu chybělo, co?“ řekl. „Další tajemný mstitel.“

„Pochybuji, že by šlo o pomstu,“ namítla Nora.

„Proč myslíte?“

„Ten kufřík. To, co se stalo, zjevně souvisí s jeho obsahem.“

Řidič pokrčil rameny a přikývl. „Jo, máte asi pravdu. A co tam podle vás bylo?“

„To netuším,“ odpověděla Nora. „Ale špinavé prádlo asi ne.“

Kapitola 9

Nora si kdysi někde přečetla citát, jenž přesně vyjadřoval to, co si sama myslela: Skutečný život člověka je skoro vždycky život, který dotyčný nežije.

V jejím případě to platilo doslova.

A rohu ulic Mercer a Spring v SoHo zaplatila taxikáři a odtáhla svůj kufr do mramorem obložené haly luxusního bytového domu, jenž sloužil dříve jako skladiště. Jí patřil půdní byt, který zabíral polovinu celého patra. Jedním slovem obrovský, jiným slovem elegantní. Nábytek od Georga Smithe, naleštěné podlahy z brazilského dřeva, kuchyň od návrháře Poggenpohla. Její tichá svatyně. Zde opravdu platilo, že nikde na světě nebyla raději.

Nora ho hrozně ráda ukazovala těm několika lidem, kteří ji zajímali.

U vstupních dveří stál Nořin strážce – dvoumetrová hliněná socha nahého muže od Javiera Marina.

Byly zde dva kouty k nerušenému posezení –jeden s obrovskou sedací soupravou z bílé kůže, druhý zařízený stejně v černém – podle Nořina návrhu.

Všechno v tom bytě zbožňovala a prolezla všechny obchody se starožitnostmi, bleší trhy a umělecké galerie od

SoHo po pobřeží Tichého oceánu, od Londýna po Paříž, a malé vesničky v Itálii, Belgii a Švýcarsku.

Její sbírky byly všude.

Stříbro: několik sošek Herma; deset nebo víc stříbrných mís, které milovala.

Umělecké předměty ze skla: francouzské rámy na obrazy, opálové krabičky zelené, bílé a tyrkysově barvy.

Obrazy vybrané skupinky úspěšných a nadějných malířů z New Yorku, Londýna, Paříže a Berlína.

A samozřejmě její ložnice: tmavě vínové stěny, závěsné svícny a zrcadla, starožitná vyřezávaná postel.

No tak, zkus uhodnout, co jsem zač.

Nora si vzala z lednice láhev evianu a odbyla si několik telefonních hovorů, z nichž jeden patřil Connorovi, kterému říkala Můj údržbář. O chvilku později si podobně popovídala s Jeffreyem.

Něco po osmé večer vstoupila Nora do restaurace Babbo v srdci Greenwich Village. Ano, bylo skvělé být zase doma.

I přesto, že bylo pondělí, tam bylo narváno. Cinkání sklenic a stříbra a hovor hostů se slévaly do pulzujícího hukotu.

Nora zahlédla svou nejlepší přítelkyni Elaine, která už seděla s Allison, její druhou nejlepší kamarádkou. Obsadily stůl u zdi v mnohem méně formálním prvním patře. Zamířila přímo k nim a políbila je na tváře. Bože, jak ta děvčata milovala.

„Allison se zabouchla do našeho číšníka,“ oznámila Elaine, jakmile se Nora usadila.

Allison obrátila své hnědé oči v sloup. „Řekla jsem jenom, že se mi líbí. Jmenuje se Ryan. Ryan Pedi. Má dokonce i hezké jméno.“

„To vypadá na lásku,“ přisadila si Nora.

„Zase jste se proti mně spikly, vy dvě!“ pokárala je Elaine, společnice v právnické firmě Eggers, Beck & Schmiedel, jedné z nejvýznamnějších ve městě.

Jako na zavolanou se u stolu objevil mladý číšník, vysoký a snědý, a zeptal se Nory, co bude pít. „Jenom vodu, prosím,“ odpověděla. „Perlivou.“

„Ne, dneska budeš pít s námi, Noro. Dá si cosmopolitan.“

„Hned ho přinesu.“ Číšník přikývl, obrátil se a odešel.

Nora přiložila dlaň k ústům a zašeptala: „Je tak milej…“

„Však jsem to říkala,“ opáčila Allison. „Škoda, že možná ještě ani nemůže pít.“

„A možná ani řídit,“ řekla Elaine. „Nebo jsme tak zestárly, že nám přijde o tolik mladší?“ Svěsila hlavu. „Tak, a mám depku.“

„Okamžitě změnit téma!“ zavelela Nora. Obrátila se k Allison. „Tak co je nového v černém pro letošní podzim?“

„Věř tomu nebo ne, ale nejspíš to opravdu bude černá.“ Allison byla reportérka módní rubriky časopisu W, nebo, jak sama říkala, jediného časopisu, který vám může zlomit palec na noze, když ho upustíte. Jejich obchodní strategie byla jednoduchá: velké reklamy s vyhublými modelkami předvádějícími modely předních návrhářů nikdy nevyjdou z módy.

„A co nového máš ty, Noro?“ zeptala se Allison. „Zdá se, že ve městě nikdy dlouho nepobudeš. Jsi jako duch, holka.“

„Vím, je to šílené. Právě jsem se vrátila. Každý si teď zařizuje druhý dům na venkově.“

Allison si povzdechla. „Mně dá dost práce utáhnout ten můj první – jo, to mi připomíná – už jsem vám vyprávěla o tom chlapovi, co se nastěhoval ke mně do patra?“

„Myslíš toho sochaře, co si potrpěl na divnou muziku?“ zeptala se Elaine.

„Ne, toho ne. Ten už je dávno pryč,“ mávla rukou. „Tenhle si koupil ten rohový byt.“

„A jak zní verdikt?“ zeptala se Elaine, vždy věrná své profesi.

„Svobodný, roztomilý a onkolog,“ odpověděla. Pokrčila rameny. „Myslím, že jsou v životě horší věci než si vzít bohatého doktora.“

Jakmile Allison vypustila ta slova z úst, zoufale si je zakryla rukou.

U stolu zavládlo ticho.

„Ale no tak, to je v pořádku,“ uklidňovala je Nora.

„Je mi to tak líto, zlato,“ omlouvala se rozpačitě Allison. „Jsem hloupá slepice.“

„Opravdu se nemusíš omlouvat.“

„Okamžitě změnit téma!“ zavelela tentokrát Elaine.

„Nepřehánějte to, vy dvě. To, že Tom byl doktor, neznamená, že se nemůžeme bavit o doktorech.“ Nora vzala Allison za ruku. „Pověz nám víc o tom onkologovi.“

Allison se nenechala dlouho přemlouvat a konverzace pokračovala. Ty tři se znaly už dost dlouho a dobře na to, aby je vykolejil jeden trapný okamžik.

Číšník se vrátil s Nořiným cosmopolitanem a odříkal jim speciality na jídelním lístku. Tři přítelkyně popíjely, jedly, smály se a bezostyšně drbaly. Nora vypadala naprosto uvolněně. Natolik, že by ani Allison, ani Elaine nepoznaly, že po celý zbytek večera myslela na smrt svého prvního manžela, doktora Toma Hollise.

Nebo přesněji na jeho vraždu.

Kapitola 10

Vysoká sklenice vody a aspirin. To byla malá prevence následků těch několika drinků, které s Elaine a Allison po večeři vypila. Nora se nikdy neopíjela, nesnášela představu, že by nad sebou mohla ztratit kontrolu. Ale díky dobré náladě a ve společnosti kamarádek si přece jen přivodila malou špičku.

Dvě sklenice vody a dva aspiriny. Pak se převlékla do svého oblíbeného bavlněného pyžama a vytáhla spodní zásuvku velkého prádelníku. Pod několika kašmírovými svetry bylo pohřbeno album fotografií.

Nora zavřela prádelník a zhasla všechna světla kromě lampy na nočním stolku. Lehla si do postele a otevřela album na první straně.

„Takhle to všechno začalo,“ pošeptala si pro sebe.

Fotografie byly seřazeny chronologicky a dokumentovaly její vztah s první láskou jejího života, mužem, kterému říkala doktor Tom. Jejich první společný víkend v Berkshires; koncert v Tangelwoodu; fotografie z apartmá hotelu Gables Inn v Lenoxu.

Na další straně byla lékařská konference v Phoenixu, na kterou ji vzal s sebou. Bydleli v hotelu Biltmore, který patřil mezi její oblíbené, ale jen v případě, že měla pokoj v hlavní budově.

Pak tam bylo několik momentek ze svatby v Newyorské botanické zahradě.

Další strany byly věnovány jejich líbánkám v Nevisu. Jeden z nejlepších týdnů v jejím životě.

Tím vším se prolínaly záběry z večírků, večeří a legrační obličeje pro fotoaparát. Nora dotýkající se jazykem nosu. Tom obracející horní ret jako Elvis. Nebo to měl být Bill Clinton?

Pak fotografie nahradily výstřižky.

Poslední strany alba zaplnily novinové články a nekrology, za tu dobu už notně zažloutlé. Nora si je všechny schovala.

„PŘEDNÍ DOKTOR Z MANHATTANU OBĚTÍ VLASTNÍ MEDICÍNY,“ psal New York Post. „LÉKAŘSKÝ OMYL JAKO PŘÍČINA SMRTI DOKTORA,“ prohlašovaly Daily News. New York Times si nadsázku odpustily. Otiskly jen stručný nekrolog pod věcným titulkem: „DOKTOR TOM HOLLIS, ZNÁMÝ ONKOLOG, ZEMŘEL VE 42 LETECH.“

Nora zavřela album a zůstala nehybně ležet ponořena v myšlenkách na Toma a to, co se stalo. Opravdu to byl začátek; počátek jejího nového života. Nořiny myšlenky zabloudily ke Connorovi a Jeffreymu. Zvedla před oči levou ruku, kterou v té chvíli nezdobil ani jeden prsten. Věděla, že se musí rozhodnout.

Nora si instinktivně začala v duchu vytvářet seznam. Přehledný a stručný. Seznam všeho, v čem jeden z těch dvou předčil toho druhého.

Connor versus Jeffrey.

S oběma byla zábava. Dokázali ji rozesmát, cítila se s nimi skvěle. A nedalo se ani popřít, že byli oba skvělí v posteli – nebo kdekoliv jinde, kde se rozhodli pomilovat. Byli vysocí, ve výborné formě, pohlední jako filmové hvězdy. Ne, vlastně byli hezčí než herci, které znala.

Závěr zněl, že je Noře s Connorem stejně dobře jako s Jeffreyem. Což jí rozhodování nijak neulehčilo.

Kterého z nich má zabít?

Kapitola 11

No, začíná to být pěkně zamotané.

A také riskantní.

Turista seděl u rohového stolu v restauraci Starbucks na Západní Dvacáté třetí ulici v Chelsea, kde si každý hleděl jen své kávy a jídla.

Kufřík, který získal před nádražím Grand Central, měl postavený mezi nohama a už o něm pár věcí věděl.

Za prvé – nebyl zamčený.

Za druhé – byly v něm pomačkané mužské šaty a malá kožená kosmetická taška.

Za třetí – ta kosmetická taška obsahovala běžné holicí potřeby, ale také něco zajímavého – flash disk, přenosnou počítačovou paměť. O ten tam vlastně šlo, že? Ironií bylo, že nebyl o nic větší než jeho prst.

Ale ta hračička mohla obsahovat spoustu informací.

Turista už měl na stole před sebou svůj notebook. Teď nastal okamžik pravdy. Pokud na to bude mít nervy. A to podle všeho měl.

Jde se na věc!

Zapojil flash disk do svého počítače.

Proč ten tlustý zoufalec musel umřít na Čtyřiadvacáté ulici kvůli tomuhle?

Na monitoru se objevila ikona jednotky E.

Turista začal přetahovat data uložená na flash disku. Už to jede, už to frčí.

O pár minut později byl připraven si data prohlédnout.

Pak se zarazil.

Hezká dívka – až na vlasy ostříhané na ježka a obarvená na černo červeno – se mu od vedlejšího stolu snažila nenápadně dohlédnout na monitor.

Turista se po ní konečně ohlédl. „Znáte ten starý vtip –ukázal bych vám, co je v té složce, ale pak bych vás musel zabít.“

Dívka se usmála. „A co tenhle vtip – ukaž mi, co máš, já ti ukážu, co mám já?“

Turista se rozesmál. „Vy ale nemáte notebook.“

„Vaše škoda,“ pokrčila rameny, vstala od stolu a chystala se k odchodu. „Jste fešák, vy jeden troubo.“

„Nechte si udělat něco s vlasy,“ opáčil Turista stejným tónem a ušklíbl se.

Konečně se mohl soustředit na monitor počítače.

Tady to bylo!

To, co tam spatřil, dávalo smysl – do jisté míry. Pokud v tomhle bláznivém světě vůbec něco smysl dávalo.

Složka obsahovala jména, čísla účtů a názvy bank ve Švýcarsku a na Kajmanských ostrovech. Zámořské účty.

A částky.

Turista provedl z hlavy rychlý součet.

Byl to přibližný odhad, ale poměrně přesný.

Něco přes jedna celá čtyři desetiny.

Miliardy.

Kapitola 12

New York je možná město, které nikdy nespí, ale ve čtyři ráno jsou některé jeho části přinejmenším ospalé. Jedním takovým místem byly jedny garáže v dolním East Side. Ukryty pět pater pod zemí byly přímo ztělesněním klidu. Betonová krypta. Jediný zvuk tam vydávaly bzučící zářivky na stropě.

To a muž netrpělivě poklepávající prstem na volant modrého fordu mustang.

Uvnitř mustangu se Turista netrpělivě podíval na hodinky a zavrtěl hlavou. Poklepávání prstu, jeho prostředníku, pokračovalo. Jeho kontakt se opozdil.

O dva dny.

Nějaké problémy? O tom nebylo pochyb.

Za deset minut ozářily reflektory auta vzdálenou zeď u rampy na další úroveň. Objevila se bílá dodávka chevrolet s názvem květinářství na boku. Květiny od Lucilie, stálo tam.

Ale, no tak, pomyslel si Turista. Dodávka s květinami?

Dodávka dojela pomalu k fordu a zastavila asi deset metrů před ním. Motor ztichl a z auta vystoupil vysoký, hubený muž. Na sobě měl šedý oblek, bílou košili a kravatu.

Vydal se pomalu k mustangu. V dodávce seděl ještě někdo, ten však zůstal uvnitř.

Turista vystoupil a setkal se s hubeným mužem na půl cesty. „Máte zpoždění,“ řekl.

„A vy kliku, že jste naživu,“ opáčil kontakt.

„Víte, někteří lidé tohle považují za dovednost.“

„Ten výstřel stál zato. Prý jste se mu trefil přímo doprostřed čela.“

„No, ten chlap už vpředu neměl moc vlasů. Byl to větší terč. Je ta dívka v pořádku?“

„Otřáslo to s ní. Ale bude to dobré. Je profík, jako vy.“

Hubený muž sáhl do kapsy saka a vytáhl krabičku marlborek. Jednu nabídl Turistovi.

„Ne, díky. Nechal jsem toho. Asi před patnácti lety.“

Muž si zapálil a sfoukl sirku.

„Co na to říkala newyorská policie?“ zeptal se Turista.

„Celkem nic. Řekněme, že porovnávají protichůdné výpovědi svědků.“

„Přece jste tam někoho poslal, ne?“

„Dva očité svědky. Oba měli tvrdit, že jste měl bradku a jizvu na krku.“

Turista se usmál a promnul si oholenou bradu. „To zní dobře. A co tisk?“

„Ti se na to vrhli jako supi na mršinu. Ještě víc než kdo jste by je zajímalo, co bylo v tom kufříku. Když už o něm mluvíme…“

„Je v kufru.“

Společně obešli mustang a Turista zvedl víko. Vyndal kufřík a postavil ho na zem. Druhý muž si ho chvilku prohlížel.

„Měl jste cukání ho otevřít?“ zeptal se. „Jak víte, že jsem to neudělal?“

„Neudělal jste to.“

„Jo, ale jak to víte.“

Muž vyfoukl kroužek kouře. „Protože v tom případě bychom se teď bavili úplně jinak.“

„Měl bych vědět, o co tady jde?“

„Jistě že ne. Nepatříte mezi povolané.“ Turista to nechal být. „A co teď?“

„Teď se ztraťte. Čeká vás další výstup, ne?“

„Výstup?“ Jo, pracuji už na něčem zajímavém. Kdo je to v tom autě?

„Vedl jste si dobře. Mám vám to vyřídit. Nechte to tak.“

„Já jsem dobrý. Proto mě tímhle pověřili.“ Potřásli si rukama a Turista se díval, jak hubeňour odnáší kufřík do auta a odjíždí. Napadlo ho, jestli by dokázali zjistit, že se podíval na obsah flash disku. V každém případě patřil teď mezi povolané. I když by si přál, aby to tak nebylo.

Kapitola 13

Nora měla toho dopoledne napilno. Nejprve hodinu nakupovala v obchodu Sentiment na Východní Jednašedesáté ulici a teď pracovala pro klienta v Kobercích a nábytku ABC poblíž Union Square. Pak měla namířeno do předváděcí místnosti v D&D a nakonec do Devonshiru, anglických zahradních potřeb.

Nakupovala pro Constanci McGrathovou, jednu ze svých prvních klientek. Constance – která rozhodně nebyla pro nikoho „Connie“ – se právě přestěhovala z luxusního bytu se dvěma ložnicemi na East Side do ještě luxusnějšího bytu na Central Park West. Přesněji řečeno do Dakoty, kde se natáčel film Rosemary má děťátko a byl zabit John Lennon. Jako bývalá divadelní herečka měla Constance stále cit pro dramatičnost. Noře vysvětlila své přestěhování na druhou stranu Central Parku následovně: „Slunce zapadá na západě a já udělám ve svém posledním bytě totéž.“

Nora měla Constanci ráda. Nikdy si nebrala servítky a ráda pronášela oblíbenou větu každého architekta: Na penězích nezáleží. A také přežila dva manžele.

„No to jsou mi věci!“ zazněl mužský hlas.

Nora se otočila a spatřila Evana Frazera s rozevřenou náručí. Evan pracoval pro starožitnosti Ballister Grove, které zabíraly velkou část šestého poschodí.

„Evane!“ řekla Nora. „Moc ráda tě vidím.“

„Já tebe ještě radši,“ opáčil. Políbil Noru na obě tváře. „Pro jakého úžasně bohatého klienta nakupuješ dneska?“

Nora skoro viděla, jak se mu v očích lesknou dolary. „Jméno je samozřejmě tajné, ale naštěstí pro tebe mění své ozdobné francouzské zařízení za anglický styl.“

„Tak to jsi na správném místě,“ zazubil se na celé kolo. „Ale to ty jsi pokaždé.“

Následující hodinu procházel Evan s Norou celým sortimentem anglického nábytku. Věděl, jak na to: co říct a co ne. A zvlášt‘, co před Norou Sinclairovou neříct.

Nora nenáviděla, když před ní prodavač něco vychvaloval. Jako kdyby tím mohl ovlivnit její názor. Měla svůj vlastní vkus. Částečně vrozený a částečně získaný a zdokonalený zkušenostmi. Naprosto mu důvěřovala.

„Tohle chodí s jednou sklápěcí deskou nebo se dvěma?“ zeptala se Evana, když se skláněla nad plážovým stolkem se saténovou intarzií.

„Chodí s jednou,“ odpověděl. „Ale mohl by mít i dvě, tu druhou můžeme snadno nechat udělat.“

„Takhle to bude stačit.“ Podívala se na cenu, i když při nakupování pro Constanci McGrathovou to bylo spíš ze zvyku. Ustoupila, aby si stolek naposledy prohlédla, a pronesla vlastní variantu slov Tohle si vezmu. Proč říkat tři slova, když se dá totéž vyjádřit lépe jedním?

„Beru!“ prohlásila.

Evan okamžitě sloupl ze své psací podložky nálepku PRODÁNO a nalepil ji na stolek. Toho dne byla čtvrtá a poslední. Se skřínkou, prádelníkem a pohovkou tvořil stolek skupinu, s níž byla Nora nadmíru spokojena.

Sedli si spolu na velký divan a Evan napsal fakturu. Ani slovo nepadlo o Nořině desetiprocentní provizi. Ta se rozuměla sama sebou.

Když se rozloučila s Evanem, zastavila se Nora v restauraci La Mercado, aby něco malého zakousla. Uvědomila si, že už nemusí chodit do D&D ani Devonshiru. Sehnala vše, co potřebovala, v Sentimentu a Ballister Grove. Nad salátem a palačinkou představující dezert si odbyla nutné telefonáty.

Ze svého mobilu zavolala Constanci, aby jí poreferovala o svých úlovcích. Poté věnovala také několik minut Jeffreymu a Connorovi.

Kapitola 14

A teď měla něco důležitého na práci v jedné právnické kanceláři na Východní Devětačtyřicáté ulici poblíž East River.

„Takže paní Sinclairová, co pro vás mohu udělat?“ zeptal se doktor Steven Keppler.

Nora se mile usmála. „Říkejte mi Olivie, prosím.“

„Tak tedy Olivie.“ Keppler opětoval Nořin úsměv zpoza velkého pracovního stolu. „Víte, Olivia se jmenuje moje loď.“

„Nepovídejte!“ pronesla Nora s předstíraným údivem. „To vidím jako dobré znamení.“

Ještě lepší znamení pro bylo, jak Steven Keppler – právník ve středních letech se špatným příčeskem, specializující se na daňové záležitosti – házel očima po jejích ňadrech a nohách.

To jen zaručovalo klidnou plavbu.

Ostatní právníci (právničkám se vyhnula) v Nořině seznamu měli nabité programy na několik týdnů dopředu. To by platilo i pro Stevena Kepplera, nebýt náhlé mezery, která se mu otevřela v programu kvůli onemocnění klienta. Šťastná náhoda. Ani ne za čtyřiadvacet hodin se Noře podařilo dojednat si schůzku. Vlastně se to podařilo Olivii. Na to, k čemu se chystala, si Nora potřebovala vypůjčit jméno své matky.

Pokračovala: „Potřebovala bych, Stevene, abyste mi pomohl založit firmu.“ A mimochodem, ta firma nebude sídlit v mé podprsence.

„Čistě náhodou se právě na něco takového specializuji,“ opáčil právník.

Nora se musela hodně snažit, aby nenadskočila leknutím, když větu dokončil hlasitým dvojitým zamlaskáním z koutku úst.

„A kde bude mít ta firma sídlo?“ zeptal se.

„Na Kajmanských ostrovech.“

„Ach,“ řekl a odmlčel se. Z jeho výrazu bylo patrné, že ho to začíná zajímat. Jeho velmi atraktivní nová klientka v bavlněné blůze se podle všeho chystala obejít zákon, aby ušetřila na daních.

„Doufám, že to nepředstavuje nějaký problém,“ řekla Nora.

Keppler odtrhl oči od jejího hrudníku. „To ne, nevidím důvod, proč…, hm, by mělo,“ zakoktal se. „Jde o to, že založení firmy tam dole vyžaduje spolupráci osoby, které se říká registrovaný agent. Jednoduše řečeno je to obyvatel Kajmanských ostrovů, který formálně vystupuje jako představitel vaší společnosti. Vyjadřuji se dost jasně?“

Nora tohle všechno věděla, ale nechala ho mluvit. Poslouchala a přikyvovala jako pilný student.

„Jaké štěstí,“ dodal Keppler, „že právě jednoho takového agenta zaměstnávám.“

„To je skvělé,“ řekla Nora.

„A předpokládám, že si tam dole budete také potřebovat otevřít bankovní účet, je to tak?“

Bingo.

„Ano, myslím, že by to byl dobrý nápad. Mohl byste to pro mě udělat?“

„Vlastně byste to měla provést osobně,“ podotkl.

Nora si opět rozpačitě poposedla. „Víte, když mně se to moc nehodí,“ řekla.

„To naprosto chápu.“ Naklonil se k ní přes stůl. „Možná bych mohl zatahat za několik šňůrek a té cesty vás ušetřit.“

„To by bylo skvělé! Jste můj zachránce.“

Sáhl do zásuvky a vyndal z ní několik formulářů. „Potřebuji od vás jen nějaké informace, Olivie.“

Kapitola 15

Krátce před setměním odbočila limuzína Lincoln z rušné Route 9, projela malebnou Scarborough Road a stejně hezkou Central Avenue, aby konečně zajela na příjezdovou cestu ke Connorově sídlu. Řidič stačil sotva zastavit a dřív, než stihl Noře otevřít dveře, vytrhl mu je z ruky Connor, který přímo dychtil se s ní zase vidět.

„Pojď hned se mnou!“ kývl na ni. „Div jsem se nezbláznil, jak jsem na tebe musel pořád myslet.“

Nora se vysoukala z auta a okamžitě mu padla do náruče. Políbili se, zatímco řidič – postarší, robustní Ital – otevřel kufr a vyndal z něj Nořina zavazadla. Snažil se dívat stranou, ale nemohl se přemoci. Za jasného západu slunce, před tím nejúžasnějším domem, jaký kdy viděl, se líbal krásný, až po uši zamilovaný pár. Jestli tohle není největší štěstí, tak už nevím, pomyslel si.

„Tady máte,“ řekl Connor. Sáhl do zadní kapsy kalhot a vytáhl svazek bankovek. Odloupl z něj řidiči dvacetidolarové spropitné.

„Díky, pane,“ řekl muž se silným přízvukem. „Jste příliš laskavý.“

„A příliš hezký!“ zasmála se Nora a popadla Connora kolem pasu.

On je opravdu třída, co? neubránila se myšlence.

Řidič se od srdce zasmál a vrátil se do auta. „Přeji hezkou noc,“ zavolal přes rameno.

Nora a Connor se rozesmáli a pak se chvilku dívali, jak limuzína odbočuje z příjezdové cesty a mizí.

Nora se odlepila od Connora. „Tak jak bylo v práci?“ zeptala se. „Vlastně když o tom tak přemýšlím, vůbec se mi o práci mluvit nechce.“

„Ani mně ne,“ řekl. „Kromě toho, hodně práce a žádná zábava…“

„… je hrozná otrava!“

To byla jedna z jejich prvních manter – a stále jedna z nejoblíbenějších.

„Měli bychom se do toho pustit hned tady,“ řekla a mrkla na něj. „Rovnou tady na trávníku. K čertu se sousedy. Ať se klidně dívají. Třeba bychom je inspirovali.“

Connor ji vzal za ruku. „Měl bych lepší nápad.“

„Opravdu? Lepší než milování se mnou? Co by to mohlo být?“

„To je překvapení,“ řekl. „Pojď se mnou.“

Kapitola 16

„Ty to chceš dělat v garáži? „ uchichtla se Nora.

Connor se stěží ubránil smíchu. „Ne,“ řekl. „Tím jsem tě překvapit nechtěl. Ačkoliv to není tak špatný nápad.“

Odvedl Noru za dům, kde zůstali stát před garáží pro pět aut. Všechna vrata byla zavřená. Nora tam stála s ním a nevěděla, co může čekat.

„Jsi připravená?“ zeptal se.

Sáhl do druhé kapsy kalhot – té, kterou nezabíral svazek bankovek – a vytáhl dálkové ovládání dveří od garáže. Mělo pět tlačítek. Stiskl to prostřední.

Vrata se pomalu začínala zvedat.

„Můj ty bože!“ vyjekla Nora.

Za dveřmi předkem ven byl zaparkován zbrusu nový, jasně červený Mercedes SL500 kabriolet s obrovským věncem připevněným na kapotě.

„No?“ řekl Connor.

Nora nemohla vydat ani hlásku.

Byl z toho radostí bez sebe. „Takže jsi překvapená?“

Nora se mu vrhla kolem krku. Pak našla ta pravá slova, a pořádně hlasitá. „Jsi naprosto báječný! Děkuju, děkuju, děkuju!“ Zvedla levou ruku. „Nejdřív ten krásný prsten a teď –“

„Kočár pro princeznu,“ dokončil větu za ni. „Tak pojď, klíčky jsou v zapalování.“

Connor odnesl Noru do garáže a jemně ji usadil v sedadle pro řidiče. Pak oběhl předek auta a cestou z něj strhl věnec. „A jedem!“ zvolal jako školák, když přeskočil dvířka na sedadlo spolujezdce.

Nora obdivovala interiér vozu a přejížděla prsty po volantu potaženém kůží. „Co říkáš? Jdeme na to?“ zeptala se.

„Rozhodně.“

Pohlédla na něj a koutky úst se jí zlomyslně zacukaly. Její ruce zabloudily někam daleko od zapalování. Skončily Connorovi mezi nohama.

„Ach,“ vypravil ze sebe šťastně chraplavým hlasem.

Nora mrštně vyskočila ze svého sedadla, skrčila kolena a posadila se obkročmo na Connora. Prsty mu projížděla jeho husté černé vlasy, zatímco ho jemně líbala na čelo, obě tváře a nakonec na ústa. Rozepnula mu sportovní košili.

„Jak daleko se dá tohle sedadlo sklopit?“ zeptala se.

„Budeme to muset vyzkoušet.“

Sáhl někam dolů vedle sedadla a jeho opěradlo se začalo s tichým bzučením sklápět. Začali se navzájem svlékat, jako by jim hořely šaty. Jeho košili, Nořinu blůzu a podprsenku. Kalhoty a sukni, kalhotky a slipy.

„Miluju tě,“ řekl Connor s pohledem upřeným do jejích očí. Nebylo možné mu nevěřit a něco k němu necítit.

„Taky tě miluju,“ odpověděla.

A přímo tam v garáži Nora své nové auto zajela.

Kapitola 17

„Uvědomuješ si, že je v domě už jen jedna místnost, kde jsme se ještě nemilovali?“ zeptal se Connor. Vypadal, jako by to v duchu počítal.

„No, řekla bych, že noc je ještě mladá,“ řekla Nora.

Sevřel ji pevně v náručí. „Jsi tak nenasytná.“

„A ty máš velké štěstí.“

Vyšli konečně z garáže a teď stáli v kuchyni a objímali se, šaty hozené na jedné hromadě na zemi.

„Když už mluvíme o nenasycenosti…,“ řekl.

Přemohla smích. „Proč myslíš, že jsme tady? Tak dobře, naháči,“ řekla. „Co bys řekl omeletě?“

„To zní skvěle. Nebo že bychom šli ven? Mohli bychom zajet do Innu v Pund Ridge. Nebo k Železnému koni?“

Nora zavrtěla hlavou.

„Co chceš do té omelety? Ráda bych ti ji udělala.“

„Nechám se překvapit,“ řekl. „Vlastně z toho můžeme udělat téma večera – překvapení.“ A Noře se poprvé sevřel žaludek. To bylo ono. Šel se rychle osprchovat, ale předtím ještě přinesl dovnitř její kufr, který zůstal stát na příjezdové cestě. V kuchyni ho otevřela a vyndala z něj pečlivě složené džíny a bílé bavlněné tričko.

Pak, jako starý přítel, zazněl v její hlavě slabý hlas.

Tak, Noro, teď se drž.

Oblékla se a začala připravovat omeletu. V lednici našla půlku cibule, celou zelenou papriku a kus Virginské šunky. Tím to bylo dané. Usmaží západní omeletu.

Už ses rozhodla. To jsou jen nervy, nic víc. Víš, že to dokážeš překonat – nebude to poprvé.

Pod kuchyňskou linkou byl na zdi připevněn magnetický pás, na němž visely nože. Nora se na ně zadívala. Byly jako břitva a dokonale vyrovnané. Sáhla po největším z nich a pevně ho sevřela v ruce.

Zapomeň ta to auto. A na prsten. Hlavně na prsten.

Rozbila a rozmíchala vejce, nakrájela papriku na kostičky. Teď krájela šunku. Stála u krájecí podložky vedle dřezu, zády otočená ke dveřím do kuchyně. Zaslechla Connora.

„Mám takový hlad, že bych vyjedl celou hospodu,“ zazněl jeho hlas, slovo od slova hlasitější.

Udělej to, Noro!

Kráčel přímo k ní.

Udělej to, hned!

Ukrojila další kousek šunky a zírala upřeně na nůž, kotníky na ruce bílé, jak ho pevně svírala. Světlo žárovek na stropě tančilo na ostří.

Pořád byl čas si to rozmyslet.

Connorovy kroky zněly už přímo za ní, blíž a blíž. Na zátylku cítila jeho teplý dech. Byl kousek od ní, na dosah. Rychle se otočila a zvedla vysoko ruku.

Kapitola 18

„Chutná to, jak má?“ zeptala se.

Connor otevřel ústa na kousek šunky, který mu visel z prstů. Chvilku mlčky žvýkal. „Bašta,“ řekl pak.

„To jsem ráda, nevěděla jsem, jak dlouho jsi ji měl v lednici,“ řekla. „Co sprcha?“

„Báječná. I když kam se hrabe na tebe.“

Nora dokrájela šunku a pustila se do cibule. Pořád je čas změnit názor.

Connor, oblečený jen v teplákách a s mokrými vlasy sčesanými dozadu došel k lednici, z níž si vzal plechovku piva Amstel. „Dáš si taky?“ zeptal se.

„Ne, díky. Mám svoji vodu.“ Pozvedla láhev minerálky Evian. „Hlídám si linii – pro tebe.“

Otevřel pivo a napil se. Pohlédl znepokojeně na Noru. „Není ti něco, miláčku?“

Otočila se k němu a po tváři jí stékala slza.

„Ach,“ řekla, když si jí všimla. Setřela si ji a přinutila se k úsměvu, než odvrátila zrak. „To ta cibule. Zase mě rozplakala.“

Nora usmažila omeletu do měkka a dala si pozor, aby ji ani z jedné strany nespálila, přesně jak to měl rád. Položila ji před Connora na kuchyňský stůl. Osolil si ji a opepřil a zabodl do ní vidličku.

„Fantastická!“ prohlásil. „Nemohla by být lepší.“

„To jsem ráda, že ti chutná.“ Posadila se vedle něj a dívala se, jak jí.

„Co bys chtěla dělat zítra?“ zeptal se.

„Nevím. Možná bychom mohli jet vyzkoušet mé nové auto.“

„To myslíš, jako že bychom opravdu vyjeli z garáže?“

Zasmál se a pozvedl vidličku pro další sousto. Na půl cesty k ústům však Connor ztuhl.

Ve zlomku vteřiny se mu z tváře ztratila všechna barva. Zbledl jako mléko. Začala se mu točit hlava. Vidlička mu vypadla z ruky na talíř s hlasitým zazvoněním.

„Connore, co ti je?“

„Já ne…“ Skoro nemohl mluvit. „Já nevím,“ vypravil ze sebe. „Zničehonic se cítím jako…“

Náhle se popadl za žaludek, jako by ho do něj někdo praštil. Nebo bodl. Obrátil oči v sloup. Zhroutil se ze židle a dopadl na zem se strašidelným zaduněním.

„Connore!“ Nora vyskočila a snažila se ho zvednout z podlahy. „No tak,“ říkala. „Snaž se vstát.“

Vyhrabal se na nohy, které se mu podlamovaly, jako by byly z gumy. Odvedla ho do koupelny v hale. Tam Connor znovu upadl na podlahu a skoro omdlel. Nora zvedla záchodové prkénko a on se k němu pokusil doplazit.

„Budu… budu… zvracet,“ zamumlal a lapal po dechu.

„Něco ti na to přinesu,“ vyhrkla hlasem plným paniky. „Hned budu zpátky.“

Rozběhla se do kuchyně. Connorovi se zatím podařilo zvednout hlavu nad záchodovou mísu. V jeho těle řádil požár a už se neomezoval jen na žaludek. Ze všech pórů se mu valil pot.

Nora se vrátila se sklenicí v ruce. Byla v ní čirá tekutina s bublinkami. Vypadalo to jako alka-seltzer. „Na, vypij to,“ řekla.

Connor si roztřesenou rukou vzal sklenici. Musela mu pomoci zvednout ji ke rtům. Napil se, pak znovu. „Ještě,“ pobízela ho. „Vypij to.“ Po dalším doušku se znovu chytil za břicho. Connor zavřel oči a zaťal zuby. Jeho žvýkací svaly vypadaly, jako by se mu chystaly protrhnout kůži. „Pomoz mi!“ žadonil. „Noro!“

Za několik vteřin se zdálo, že jeho modlitby byly vyslyšeny. Strašný třas začal polevovat. Skončil tak rychle jako začal.

„Myslím, že ten lék zabral, miláčku,“ řekla Nora. Connor už zase dýchal normálně. Vrátilo se mu i trochu barvy. Otevřel oči, nejdřív pomalu, pak doširoka. S úlevou se zhluboka nadechl. „Co to bylo? zeptal se. Pak to všechno začalo znovu.

Ale tentokrát to bylo desetkrát horší. Třas se změnil v série krutých křečí. Lapání po dechu přešlo v hrozné dušení. Connor zmodral v obličeji, vypoulené oči podlité krví.

Sklenice mu vypadla z ruky a roztříštila se. Tělo se mu zkroutilo a zasténal bolestí. Chytil se rukama za krk.

Snažil se vykřiknout. Nemohl. Z úst mu nevyšlo ani hlásku.

Pokusil se dosáhnout na Noru. O krok ustoupila.

Nechtěla se dívat a při tom od něj nemohla odtrhnout oči. Mohla jen čekat, až třas a křeče ustanou, což se nakonec stalo.

Jednou provždy.

Connor ležel na podlaze jedné z koupelen svého sídla v koloniálním stylu o rozloze tisíce metrů čtverečných.

Mrtvý.

Kapitola 19

Nejdřív ze všeho Nora pečlivě uklidila rozbitou sklenici z podlahy koupelny.

Pak seškrábla zbytky omelety do drtičky odpadků, zapnula ji a pečlivě umyla talíř i vidličku.

A nalila si drink.

Půl sklenice čisté whisky Johny Walker Blue Label v ní zmizelo ani ne za vteřinu. Nalila si ještě a posadila se ke kuchyňskému stolu. Musela si srovnat myšlenky. Projít si repliky. Zhluboka se nadechnout a pomalu vydechovat.

Nadešel čas pro její výstup.

Nora došla klidně k telefonu a vytočila číslo. V duchu si opakovala: Ti nejchytřejší lháři se nezaplétají do podrobností.

Po dvou zazvoněních řekl ženský hlas: „911, pohotovost.“

„Ach, bože!“ vykřikla Nora do telefonu. „Pomozte mi, prosím, on nedýchá!“

„Kdo nedýchá, paní?“

„Nevím, co se to stalo. Zrovna jedl, když najednou –“

„Paní,“ přerušila ji operátorka. „Kdo nedýchá?“

Nora vzlykla. „Můj snoubenec!“ zasténala.

„Dusí se?“

„Ne,“ vypravila ze sebe. „Udělalo se mu špatně a… a… pak…“ Nora se zarazila. Říkala si, že nedokončené věty znějí na nahrávkách linky 911 přesvědčivěji.

„Kde jste, paní? Jaká je vaše adresa?“ ptala se operátorka. „Potřebuji adresu.“

Přerušována pláčem ze sebe Nora konečně vypravila Connorovu adresu v Briarcliff Manor.

„Dobře, paní, zůstaňte, kde jste. Snažte se uklidnit. Ambulance tam bude hned.“

„Ach, prosím, pospěšte si!“

Nora zavěsila. Spočítala si, že má asi šest nebo sedm minut pro sebe. Spousta času na malý závěrečný úklid.

Láhev whisky zůstane, jak je, rozhodla se, stejně jako sklenice. Kdo by jí také mohl mít za zlé, že se v takové chvíli napila? Lahvička s léky však rozhodně musí zmizet.

Vrátila ji do kufru, kde ji pohřbila hluboko do své toaletní taštičky s léky, která sama ležela až na dně pod oblečením. Kdyby ji náhodou přece někdo našel a přečetl si etiketu, zjistil by, že v ní jsou desetimiligramové tablety zyrteku na její sezónní alergie. I když vzít si jednu by rozhodně nebyl dobrý nápad.

Nora kufr zavřela a odnesla ho do hlavní ložnice. Pak udělala před zrcadlem několik posledních úprav. Bílé tričko si vytáhla z džínsů a několikrát zatahala za límec. Vší silou si promnula oči, aby zrudly. Vymáčkla z nich několik slz, aby jí porušila make-up.

To by mělo stačit.

Nora byla připravená na další jednání.

Kapitola 20

Bylo to vlastně vzrušujíci. Nejdůležitější třetí jednání dramatu.

Příjezdovou cestu zaplnily blikající majáky a sílící kvílení sirén. Nora vyběhla ze dveří a hystericky ječela: „Pospěšte si! Prosím, pospěšte si! Ach, prosím!“

Zdravotníci – dva na krátko ostříhaní mladíci – rychle popadli své vybavení a vběhli do velkého domu.

Nora je rychle odvedla do koupelny u haly, kde na podlaze leželo Connorovo tělo.

Náhle padla na kolena a s pláčem přitiskla tvář ke Connorově hrudi. Menší ze zdravotníků ji od něj musel odtrhnout a odtáhnout do haly, aby udělal místo sobě a svému kolegovi. „Prosím, paní. Nechte nás pracovat. Možná ještě žije.“

Následujících pět minut vyvíjeli všechno myslitelné úsilí, aby přivedli Connora Browna k životu, ale marně. Nakonec si zdravotníci vyměnili významné pohledy, kterými konstatovali, že se už nedá nic dělat.

Starší z nich pohlédl přes rameno na Noru, která stála mezi dveřmi strnulá jako socha. Jeho výraz byl dostatečně výmluvný, žádných slov nebylo třeba, on však přesto pronesl zbytečné „Je mi líto.“

Chytila svou narážku a propukla v pláč. „Ne!“ kvílela. „Ne, ne, ne! Ach Connore, ne!“

O několik minut později dorazila policie z Briarcliff Manor. Nora věděla, že jde o rutinní proceduru. Automaticky je zavolali, když byl Connor prohlášen za mrtvého. Na příjezdové cestě přibyla další siréna a majáky.

Venku se shromáždilo několik zvědavých sousedů. Ještě před hodinou Nora a Connor žertovali, že je nechají, aby se podívali, jak se milují.

Policejní důstojník, který toho namluvil nejvíc, se jmenoval Nate Pingry. Byl starší než jeho partner Joe Barreiro a zjevně zkušenější. Jejich úkol byl prostý: podrobně popsat okolnosti vedoucí ke smrti Connora Browna. Jinými slovy, nezbytné papírování.

„Vím, jak je to pro vás těžké, paní Brownová, takže se pokusíme zvládnout všechno co nejrychleji,“ řekl Pingry. Nora držela hlavu dlaních. Seděla na pohovce v obývacím pokoji, kam ji zdravotníci prakticky odnesli. Vzhlédla k policistům Pingrymu a Barreirovi.

„Nebyli jsme svoji,“ vypravila ze sebe mezi vzlyky. Všimla si, že se jí oba důstojníci dívají na levou ruku a prsten se čtyřkarátovým diamantem od Connora. „Nedávno jsme…“ Odmlčela se a znovu sklonila hlavu do dlaní. „Nedávno jsme se zasnoubili.“

Důstojník Pingry postupoval s citem. I když tuhle část své práce nenáviděl, věděl, že se musí udělat. Ze všeho nejvíc pro ni bylo třeba velké trpělivosti.

Nora pomalu seznámila jeho a jeho partnera se vším, co se přihodilo. Se svým příjezdem za soumraku, s omeletou, kterou Connorovi udělala, s okamžikem, kdy prohlásil, že mu je špatně. Popsala, jak mu pomohla do koupelny, a příznaky, kterými před smrtí trpěl.

Nora mluvila nesouvisle a několikrát se opravila. Pak náhle mluvila naprosto jasně a přesně. Přesně jak si přečetla v knihách o soudní psychologii, hlavním znakem lidí zasažených žalem je střídání kognitivních a emocionálních stavů.

Nora se dokonce svěřila policistům, že se s Connorem nedávno milovali. Vlastně si dala záležet, aby se o tom zmínila. Oblastnímu patologovi bude trvat den nebo dva, než napíše zprávu, ale ona už věděla, co pitva ukáže. Connor zemřel na zástavu srdce.

Možná to byl sex, i když ve čtyřiceti letech, co ji způsobilo. To bude jedna teorie. Stres v zaměstnání bude druhá. Možná měl v rodině jiné případy srdečních chorob. Závěr bude znít, že se nic z toho nedá tvrdit s naprostou jistotou.

Přesně jak si to přála.

Když jí policista Pingry položil poslední otázku, přečetl nahlas poznámky, které si udělal. Bylo to shrnutí toho, co mu Nora řekla – což bylo vše, co potřeboval vědět. Samozřejmě kromě té drobnosti, že Connora otrávila a dívala se, jak umírá na podlaze koupelny.

„Myslím, že máme všechno, co potřebujeme, paní Sinclairová,“ řekl důstojník Pingry. „Jestli vám to nevadí, rychle bychom se porozhlédli po domě.“

„Samozřejmě,“ řekla potichu. „Dělejte, co je třeba.“

Oba policisté vyšli z haly a Nora zůstala na pohovce, kterou koupila za skoro sedm tisíc dolarů v starožitnostech New Canaan. Asi za minutu vstala. Pingry a jeho partner sice vypadali sympaticky a zdálo že, že projevují upřímný zájem, ale okamžik pravdy měl teprve přijít.

Co si opravdu myslí?

Nora se opatrně plížila za policisty z jedné místnosti do druhé. Dost blízko, aby je slyšela, dost daleko, aby si jí nevšimli.

Na chodbě ve druhém patře se dozvěděla, co chtěla slyšet. Ti dva se zastavili na kus řeči v Connorově pokoji vyhrazeném médiím. Nejčerstvější kritiky na její herecký výkon byly právě zveřejněny.

„Kruci, vidíš všechnu tu elektroniku?“ řekl Pingry. „Myslím, že ta televize stála víc, než já vydělám za rok.“

„Ta holka se mohla bohatě provdat,“ poznamenal jeho partner Barreiro.

„To je fakt, Joe. Zatracená smůla.“

„To mi povídej. Snubák už měla skoro na prstě.“

Nora se na chodbě otočila a pomalu sešla ze schodů. Oči měla zarudlé a vypadala hrozně. Ale uvnitř ji naplňovala úleva. Bravo, Noro! Jsi skvělá.

Policie ji z ničeho nepodezírala.

Spáchala dokonalou vraždu.

Opět.

Kapitola 21

Přecházení vážně se tvářících cizích lidí, hluk a celkový zmatek trvaly skoro dvě hodiny. Nora měla dobrý smysl pro ironii: když někdo nečekaně zemře, všechno kolem ožije.

Nakonec to skončilo. Zdravotníci, místní policie, dodávka z márnice; všechno bylo pryč. Nora se konečně ocitla v domě sama.

Přišel čas pustit se do práce. Přesně tohle by policie opravdu potřebovala vědět, ale nikdy to nezjistí.

Connorova pracovna byla ve vzdáleném konci domu, prakticky v odděleném křídle. Nora ji podle jeho instrukcí zařídila jako soukromý pánský klub: střapci ozdobená kožená křesla, police z třešňového dřeva, olejomalby zobrazující lovecké scény, které byly právě mezi velkými hochy v módě. V rohu stálo kompletní středověké brnění. V druhém vitrína obsahující sbírku starožitných tabatěrek na šňupací tabák. Hromada přeceněného haraburdí a já bych to měla vědět.

Při dokončení pracovny Nora dokonce zažertovala: „Tenhle pokoj je tak chlapský, že už tady ani není potřeba kouřit doutníky.“

Ale ironicky byla v pracovně jen ona sama. A Connor jí docela chyběl.

Usadila se v křesle za Connorovým stolem a zapnula počítač. Rozsvítila se sada tří monitorů, které mu umožňovaly sledovat více finančních trhů najednou. Celá ta aparatura vypadala, jako by se s její pomocí dal spustit i raketový útok. Nebo alespoň navést na přistání několik jumbo jetu.

Nora nejprve zadala kód, kterým se připojila na Internet. Následovala sto dvaceti osmi bitová šifra VPN, tedy virtuální soukromé sítě. V laické terminologii šlo o naprosto bezpečnou cestu mezi dvěma body v kyberprostoru. Jedním bodem byl Connorův počítač. Druhým bodem Mezinárodní banka v Curychu. Noře trvalo čtyři měsíce, než jeho VPN kód zjistila. Při zpětném pohledu bylo jasné, že na to mohly stačit čtyři minuty. Ale nikdy ji nenapadlo, že bude tak na ráně, v jeho elektronickém diáři. Pod K jako konta, nic víc.

Samozřejmě nebylo tak snadné určit, které číslo patří kterému účtu. Stálo ji to několik probdělých nocí plných pokusů a omylů, zatímco on tvrdě spal.

Na to, jak obtížné se na Connorovo švýcarské konto dostat – a na to, jaký symbol bohatství takové konto představuje – byla stránka pro převody částek překvapivě jednoduchá. Žádné nazdobené písmo nebo doprovodná hudba od Honeggera.

Jen tři možnosti představované třemi osamělými nápisy na monitoru.

ULOŽIT

VYBRAT

PŘEVÉST

Nora klikla na PŘEVÉST a okamžitě se jí otevřela další stránka, která byla podobně jednoduchá. Zobrazovala stav

Connorova účtu a obsahovala kolonku pro uvedení převáděné částky.

Naklepala čísla.

Na účtu byly 4,3 milionu dolarů. Vezme si o něco méně. Přesně 4,2 milionu.

Zbývalo už jen dát penězům správný směr.

Nora naklepala kód svého soukromého účtu na Kajmanských ostrovech. Díky nadrženému právníkovi Stevenu Kepplerovi bude její účet brzy pokřtěn ve velkém stylu.

Odklepla transakci a opřela se v Connorově křesle. Na vodorovné lince pomalu přibývaly tmavé kostičky označující průběh převodu. Dala si nohy na stůl a zaujatě je pozorovala.

Za dvě minuty bylo hotovo. Nora Sinclairová byla o 4,2 milionu dolarů bohatší.

Její druhý zločin toho dne.

Kapitola 22

Druhý den ráno se probudila a došourala se rozespale dolů, aby si uvařila kávu. Necítila se vlastně nijak špatně. Nora toho moc cítit neuměla.

Když dopila první hrnek, probrala si v duchu důležité úkoly pro ten den. Bylo třeba odbýt několik telefonátů –lidem, jež se měli dozvědět o Connorově smrti. A musela se ozvat Jeffreymu.

Nejprve zavolala Marku Tillinghamovi. Byl to Connorův právník a vykonavatel závěti. Byl také jedním z nejlepších Connorových přátel. Nora ho zastihla, když se chystal na sobotní tenis. Dokázala si ho představit, celého v bílém, jak se Šokovaně snaží s tou zprávou vyrovnat. Svým způsobem mu Nora jeho emoce záviděla.

Následovali nejbližší příbuzní. Jejich seznam však ani nemohl být kratší. Connorovi rodiče už nežili; zbýval jen jediný sourozenec – mladší sestra Elizabeth, které říkal Lizzie.

Ti dva si byli blízcí duševně a vzdálení zeměpisně. Lizzie žila pět tisíc kilometrů daleko v Santa Barbaře a měla svou vlastní úspěšnou kariéru architektky. Zřídka se vypravila na východní pobřeží, naposledy ještě předtím, než se Nora a Connor seznámili.

Nora si nalila další hrnek kávy a přemýšlela, jak nejlépe sdělit ženě, se kterou se nikdy neviděla, že její bratr zemřel ve čtyřiceti letech.

Věděla, že by si tenhle telefonát mohla odpustit a nechat to na Marku Tillinghamovi. Ale Nora také věděla, že ten, kdo Connora opravdu miloval, by to udělal osobně. Našla si tedy její telefonní číslo v jeho diáři a vytočila ho.

„Haló?“ ozval se ženský hlas, ospalý a možná trochu podrážděný. V Kalifornii bylo teprve sedm ráno.

„To je Elizabeth?“

„Ano.“

„Já se jmenuji Nora Sinclairová…“

Sestra se kupodivu nerozplakala, alespoň ne do telefonu. Místo toho bylo chvilku šokované ticho, po kterém následovalo několik potichu pronesených otázek.

Nora jí pověděla to, co říkala policie. Slovo od slova. „I když myslím, že nebudeme nic vědět jistě, dokud nebude provedena pitva,“ dodala.

Na straně Lizzie jí bylo opět odpovědí šokované ticho. Možná, pomyslela si Nora, se cítí provinile, že se s bratrem tak dlouho neviděla. Nebo je to náhlá osamělost člověka, který zbude jako poslední z celé rodiny. Anebo stejný šok, jaký postihl Marka Tillinghama.

„Přiletím zítra dopoledne,“ řekla Elizabeth. „Už jste plánovala pohřeb?“

„Chtěla jsem si nejprve promluvit s vámi. Napadlo mě –“

Elizabeth se rozplakala. „Bude to asi znít strašně, ale to je to poslední… Myslím, že bych nemohla… Mohla byste se o to postarat sama?“

„Samozřejmě,“ ujistila ji Nora. Už se začala loučit, když si Elizabeth vzlykla a zeptala se: „Jak dlouho jste byla s Connorem zasnoubená?“

Nora se odmlčela. Chtěla také předvést pořádný pláč, ale rozmyslela si to. Místo toho pronesla vážně: „Jen týden.“

„To je mi líto. Ach, je mi to tak líto,“ řekla Elizabeth.

Nora pak strávila celé odpoledne zařizováním pohřbu. Od květin až po jídlo se toho hodně dalo zvládnout po telefonu. Avšak zbývají některé věci v životě – a zvláště ve smrti – které je lépe zařídit osobně. Například vybrat pohřební ústav.

Ale i tam dokázala Nora využít své zkušenosti bytové architektky. Vybírala rakev, jako by to byl kus nábytku pro klienta. Ke Connorovi se jí nejlépe hodila důstojná ořechová schrána s vyřezávanými držadly ze slonoviny. Jakmile jí ji majitel pohřebního ústavu ukázal, věděla, že je to ta pravá.

„Beru!“ oznámila.

Kapitola 23

„Noro, vím, že na to není právě vhodná doba,“ začal Mark Tillingham. „Ale musím s vámi něco probrat. Čím dříve, tím lépe.“

K jejich rozhovoru došlo v úterý ráno před pohřbem na přeplněném parkovišti kostela svaté Marie na Albany Post Road ve Scarborough. Nora se dívala na Connorova advokáta přes sluneční brýle Chanel. Hodily se k jejímu Černému kostýmu od Armaniho a jednoduchým černým lodičkám značky Manolo. Stáli spolu pod velkou cesmínou hned vedle štěrkové příjezdové cesty.

„Jde o Connorovu sestru. Pochopitelně je rozrušená. Ona a Connor si byli tak blízcí. Elizabeth dělají trochu starosti vaše úmysly.

„Mé úmysly?“

„Týkající se majetku.“

„Co vám Elizabeth řekla? Ne, nechte mě hádat, Marku. Elizabeth má strach, že bych mohla napadnout Connorovu závěť.“

„Říkejme tomu starost,“ řekl. „Zákon nedává snoubenkám právo dědit, ale to neodradilo některé lidi, aby –“

Nora zavrtěla hlavou. „Já závěť nenapadnu, Marku. Bože! O majetek mi nejde. Milovala jsem Connora, ne jeho peníze. Ujasníme si to jednou pro vždy: nejde mi o Connorův majetek. Můžete to Lizzii povědět.“

Markova tvář byla ztělesněním studu. „Samozřejmě,“ řekl. „Ještě jednou, je mi líto, že jsem se o tom musel zmínit.“

„Takže proto se mi vyhýbá?“

„Ne, myslím, že je prostě nešťastná. V mládí byli ona a Connor jako siamská dvojčata. Rodiče jim zemřeli, když byli oba velmi mladí.“

„Čistě ze zvědavosti, co jí Connor zanechal?“

Mark sklopil zrak ke špičkám svých černých mokasínů. „Tuhle informaci bych si měl nechat pro sebe, Noro.“

„A měl byste se také chovat s větším taktem k ženě, která Connora milovala.“

Provinilost zvítězila nad profesionalitou. „Elizabeth dostane dvě třetiny majetku, včetně domu,“ pronesl tichým hlasem. „Jak jsem říkal, byli si velmi blízcí.“

„A zbytek?“

„Slušné sumy připadnou dvěma bratrancům v San Diegu. Zbytek půjde na různé charitativní účely.“

„To je dobře,“ usmála se Nora.

„Ano, to je,“ opáčil Mark. „Connor byl dobrý člověk.“

Nora přikývla. „Connor byl skvělý, Marku. A teď už bychom měli jít dovnitř, ne?“

Kapitola 24

Byl to hezký obřad, smutný a velmi dojemný. Kostel svaté Marie a jeho dokonale upravený hřbitov mu poskytly ty pravé kulisy.

Tohle alespoň Noře říkali lidé, kteří jí přicházeli vyjádřit soustrast. S některými Connorovými přáteli a společníky se už setkala dříve; některé znala z doslechu. Zbytek se představil sám.

Celou dobu – v kostele i na hřbitově – se od ní Elizabeth Brownová držela dál. Ne že by se s ní Nora nějak zvlášť toužila seznámit. Vlastně jí tím Connorova sestra prokázala službu. Nevědomky posílila dojem, že posledním člověkem, který by si přál Connorovu smrt, je žena, jež by sňatkem s ním získala miliony.

Byli už zpět v domě ve Westchesteru, kam se smuteční hosté vrátili na občerstvení a další projevy účasti, když k ní Elizabeth konečně přistoupila.

„Všimla jsem si, že nepijete. Dokonce ani při takovéhle příležitosti,“ poznamenala.

Nora držela v ruce sklenici perlivé vody. „Ale já nejsem abstinent. Jen jsem dnes dala přednost vodě.“

„Neměly jsme zatím příležitost si promluvit, že?“ řekla Elizabeth. „Chtěla bych vám poděkovat, že jste všechno zařídila. Já bych to asi nezvládla.“ Oči se jí začaly plnit slzami.

„Není zač. Bylo to tak jednodušší, když žiji tady. Nemyslím tedy právě tady, ale –“

„Já vím, Noro. Vlastně právě o tom bych s vámi chtěla mluvit.“

Kolem prošel jeden z Connorových spolupracovníků z Greenwiche. Elizabeth se odmlčela, aby ji neslyšel. „Pojďte,“ vybídla ji Nora. „Půjdeme na chvilku ven.“ Odvedla Elizabeth na široké kamenné schodiště před hlavním vchodem. Byly tam jen samy dvě. Čas na upřímnost?

„Mimochodem,“ řekla Elizabeth, „mluvila jsem s Markem Tillinghamem. Zdá se, že mi Connor zanechal tenhle dům.“

Nořina reakce byla naprosto dokonalá. „Opravdu? No, to je dobře. Jsem ráda, že zůstane v rodině. A hlavně vám, Lizzie.“

„To je od vás hezké. Bohužel nepřipadá v úvahu, že bych se sem mohla nastěhovat,“ řekla Elizabeth. Odmlčela se a sklonila hlavu, neschopna dokončit větu. Po tvářích jí stékaly slzy. „Prostě to nejde.“

„To chápu,“ řekla Nora. „Měla byste ho dát do prodeje, Lizzie.“

„Nejspíš máte pravdu. Ale to nijak nespěchá. A právě o tom jsem s vámi chtěla mluvit,“ řekla. „Nejprve bych si přála, abyste se tady cítila jako doma, jak dlouho budete chtít. Vím, že Connor by si to tak přál.“

„To jste moc hodná,“ řekla Nora. „Ale není to nutné.“

„Požádala jsem Marka, aby platil všechny náklady na provoz a údržbu z pozůstalosti. To je to nejmenší, co můžeme udělat,“ oznámila jí Elizabeth. „A Noro, přála bych si, abyste si nechala všechno zařízení. To vás přece svedlo s Connorem dohromady.“

Nora se usmála. Každé Elizabethino slovo bylo prosáklé provinilosti. Hned po Connorově úmrtí byla přesvědčena, že jeho snoubenka půjde po penězích. Teď však uvěřila pravému opaku a svou štědrostí vlastně přiznávala, že se zmýlila. Což byla pravda, pomyslela si Nora. Alespoň technicky vzato.

Já už si na svoje peníze přišla.

Stály před velkým domem a povídaly si, dokud si Elizabeth neuvědomila, kolik je hodin. Letadlo do Kalifornie jí odlétalo ani ne za tři hodiny. „Už bych měla jet,“ řekla. „Tohle je nejsmutnější den v mém životě, Noro.“

Nora přikývla. „V mém také. Ozvěte se mi, prosím.“

Elizabeth se rozloučila objetím a odkráčela ke svému pronajatému autu na příjezdové cestě. Nora ji sledovala s rukama sepjatýma na břiše a vážným výrazem ve tváři. Pod jejím neproniknutelným zevnějškem jí však srdce bušilo vzrušením. Dokázala to! Peníze jsou její.

Nora se otočila na podpatcích svých luxusních bot zpátky k domu. Po dvou krocích se zastavila. Zdálo se jí, že něco zaslechla. Zvuk vycházející z živého plotu a podrostu. Cvakání.

Ohlédla se k okraji pozemku a poslouchala… nic.

Asi pták, pomyslela si.

Ale než vstoupila do domu, digitální fotoaparát Nikon Dl-X ještě několikrát cvakl v úkrytu za rododendronem.

Cvak, cvak, cvak.

Nora Sinclairová nebyla jediná s velkými plány.

Část druhá

– POJIŠŤOVÁK

Kapitola 25

Věci nejsou vždy takové, jaké se zdají být, chlapče.

Tohle mi můj otec s potěšením připomínal, když jsem vyrůstal. Samozřejmě mi také připomínal, abych vynesl smetí, shrabal listí, odházel sníh, nehrbil se a stál rovně. Ale tohle vše bylo až na druhém místě, ve stínu této hlavní moudrosti.

Tak prosté. A jak jsem se za ta léta naučil, tak pravdivé.

Seděl jsem ve své nové kanceláři, která vypadala spíš jako větší komora na smetáky. Byl to tak těsný kamrlík, že by si na něj stěžoval i Houdini. Na monitoru jsem měl fotografie, jež jsem pořídil svým digitálním fotoaparátem. Prohlížel jsem si je jednu po druhé. Nora oblečená od hlavy až k patě do slušivé černé. Nora před kostelem svaté Marie. Na hřbitově za kostelem. Zpět u rozlehlého sídla Connora Browna. Na posledních snímcích rozmlouvala na schodišti se sestrou toho chudáka, Elizabeth. Elizabeth byla vysoká, blond a vypadala jako typická Kaliforňanka. Nora byla bruneta, nijak zvlášť vysoká, ale ještě krásnější. Obě byly okouzlující dokonce i ve smutečním. Zdálo se, že pláčí, a pak se objaly.

Co přesně jsem hledal?

Neměl jsem tušení, ale čím déle jsem na ty fotografie hleděl, tím hlasitěji mi zněla v hlavě slova mého otce. Věci nejsou vždy takové, jaké se zdají být.

Popadl jsem telefon a zavolal své šéfové. Na přímou linku. Po dvou zazvoněních…

„Susan,“ oznámila okamžitě. Žádný pozdrav, žádné příjmení-jen Susan.

„To jsem já. Ahoj. Potřebuju, aby sis mě poslechla. Jak mluvím?“

„Jako by ses mi snažil prodat pojistku.“

„Nezní to moc na New York?“

„Myslíš moc ctižádostivě? Ne.“

„Dobře.“

„Ale mluv ještě chvilku, ať to víme jistě.“

Na okamžik jsem se zamyslel. „Dobře, takže jeden starší chlápek umře a přijde do nebe,“ spustil jsem stejným hlasem, z něhož pro mé uši přímo čišel newyorský akcent. „Zastav mě, jestli jsi tenhle slyšela.“

„Tenhle jsem slyšela.“

„Ne, neslyšela – budeš se smát, věř mi.“

„Řekla bych, že je to o poprvé.“

V tomto okamžiku bych měl poznamenat, jestli už to není jasné, že já a moje šéfová máme mezi sebou zvláštní vztah. Samozřejmě některým mužům dělá potíže být podřízení ženě. Když Susan převzala oddělení, bylo to asi pět chlapů, kteří jí od samého začátku pěkně zatápěli.

Takže je hned druhý den všechny vyrazila. Nedělám si legraci. A Susan také ne.

„Takže tenhle chlápek dorazí k nebeské bráně a okamžitě spatří dva nápisy,“ pokračoval jsem. „Na jednom stojí MUŽI, KTEŘÍ BYLI POD PANTOFLEM. Chlap se rozhlédne a vidí, že je před ním fronta asi deset kilometrů dlouhá.“

„Pochopitelně.“

„Bez komentáře. Chlapík se tedy podívá na druhý nápis. Stojí tam MUŽI, KTEŘÍ NEBYLI POD PANTOFLEM. A hle, čeká před ním jen jeden mužský. Starý muž k němu přistoupí a osloví ho. Hele, povídá, proč stojíš tady? Chlap se na něj podívá a opáčí: Já nevím, to mi poručila moje žena.“

Poslouchal jsem a opravdu, na druhém konci jsem zaslechl tichý smích.

„Co jsem ti říkal? Rozesmál jsem tě!“

„Nic moc,“ řekla Susan. „Ale pokud vím, pro dnešek ještě nemáš padla.“

„Otázka je, jestli to, co teď dělám, vůbec patří do mé pracovní náplně.“

„Že bych v tvém hlase rozpoznávala nádech nervozity?“

„Jsou to spíš obavy.“

„Proč? Jsi v tom naprosto přirozený. Máš na to…“ Susan se zarazila uprostřed věty. „Jo, už to mám. To proto, že je to ženská, viď?“

„Říkám jenom, že je to něco trochu jiného, to je všechno.“

„Neboj, to bude dobré. Bez ohledu na to, co je Nora Sinclairová zač, jsi pro tenhle úkol ten pravý,“ řekla. „Takže kdy dojde k velkému setkání?“

„Zítra.“

„Výborně. Informuj mě.“

„Budu,“ slíbil jsem. „Jo, a Susan?“

„Ano?“

„Chválím tě, že jsi správně rozpoznala moje kvality.“

„Páni.“

„Co?“

„Pořád si nemůžu zvyknout na tvoji úžasnou skromnost.“

„Už jsem prostě takový.“

„To je mi jasné,“ řekla. „Hodně štěstí.“

Kapitola 26

Psychiatrická léčebna Borový háj, instituce spravovaná státem New York, se nacházela v Lafayetteville, asi hodinu a půl jízdy severně od Westchesteru. Pokud jste samozřejmě nebyli Nora v jejím novém kabrioletu. Když to na úzké, lesy lemované Taconic Parkway vytáhla na sto třicet, dorazila k léčebně o rovných patnáct minut dříve.

Nora zaparkovala a jediným stisknutím spínače natáhla střechu. Paráda. Rychle se zkontrolovala ve zpětném zrcátku a urovnala si vlasy. Žádný make-up nebyl potřeba. Stejně skoro žádný nepoužívala. Pak si z nějakého zvláštního důvodu vzpomněla na Connorovu sestru – Ledovou blondýnu. Něco se jí na ní nezdálo.

Nora nad tím pokrčila rameny. Zamkla kabriolet –i v tom zapadákově. Na sobě měla džínsy a jednoduchou bílou košili. Pod paží svírala sáček z knihkupectví. Když kráčela ke vchodu do hlavní budovy z červených cihel, nespatřila ani živou duši.

Znala celý postup nazpaměť. Jak by také ne, při jedné návštěvě měsíčně za posledních čtrnáct let.

Nejprve přišlo povinné ohlášení na recepci. Poté, co prokázala svou totožnost, se Nora podepsala a mohla jít dál.

Pak došla k výtahům vlevo od recepce. Jeden byl otevřený a čekal.

Během prvního roku, co to zařízení navštěvovala, tiskla tlačítko do třetího patra. Po dvanácti měsících byla však její matka přestěhována nahoru. I když to před ní nikdo nepřiznal, věděla, že čím výše je pacientův pokoj, tím menší jsou šance na jeho propuštění.

Nora nastoupila do výtahu a stiskla 9.

Nejvyšší patro.

Kapitola 27

Vrchní sestra Emily Barrowsová měla jeden ze svých dnů. Žádné velké překvapení. Počítačový systém se položil, k smrti ji bolela záda, v kopírce došel toner, hlava jí třeštila a někdo z noční směny polil kávou rozpis léků. A to ještě nebylo ani poledne.

Navíc, a to už nejméně po sté, zaučovala novou sestru. Tahle byla ten typ, co se v jednom kuse culí. Jmenovala se Patsy, což samo o sobě znělo trochu moc šťastně.

Obě ženy seděly v sesterně v devátém patře. Jeden z výtahů, které byly přesně proti ní, se otevřel. Emily vzhlédla od flekatých stránek rozpisu léků. Blížil se k ní povědomý obličej. „Dobrý den, Emily.“

„Dobrý den, Noro. Jak se máte?“

„Ujde to, a ona?“

„Dobře.“

Podobný rozhovor mezi nimi proběhl každý měsíc s naprosto stejným závěrem. Nořina matka se měla stále stejně. Emily pohlédla na Patsy. Nová sestra na ně zírala s mdlým úsměvem a naslouchala jejich rozhovoru.

„Patsy, tohle je Nora Sinclairová,“ představila je Emily. „Její matka je Olivia na osmdesát devítce.“

„Ach,“ pronesla Patsy s lehkým zaváháním. Chyba zelenáče.

Nora přikývla. „Těší mě, Patsy.“ Popřála nové sestře hodně štěstí a zamířila dlouhou chodbou k matčině pokoji.

Patsy ztišila hlas do úzkostlivého šepotu. „Olivia Sinclairová… to je ta, co zastřelila svého manžela, že?“

Emilyin šepot byl mnohem věcnější. „Tak to řekla porota. Před mnoha lety.“

„Ty si nemyslíš, že to udělala?“

„Ale myslím.“

„To nechápu. Jak se dostala sem?“

Emily nahlédla do chodby. Chtěla se ujistit, že je Nora mimo doslech.

„Podle toho, co jsem slyšela – a nezapomeň, jak už je to dávno – byla Olivia prvních pár let svého celoživotního trestu v pořádku. Dokonalá vězeňkyně. Pak se ale náhle zcvokla.“

„Jak se to projevilo?“

„Naprosto ztratila kontakt s realitou. Začala mluvit vymyšleným jazykem. Jedla jen jídlo, které začínalo na K.“

„Na K?“

„Mohlo to být horší. Co kdyby si vybrala třeba X? Takhle jí pořád zbývaly klobásy, koblihy, kapusta…“

Patsy jí skočila do řeči jak v televizní soutěži: „Kaviár?“

Emily jen zamrkala. „Hm… asi. A pak se Olivia pokusila o sebevraždu, takže ji přeložili sem.“ Na okamžik se zamyslela. „Nebo tam byl nejdřív ten pokus o sebevraždu a pak to bláznivé chování. Tak či tak, vím jenom, že po dvaceti letech neví Olivia Sinclairová, ani jak se jmenuje.“

„Ach, to je tak smutné,“ řekla Patsy, která, k Emilyinu překvapení, dokázala vyjádřit účast, aniž by na okamžik ztratila svůj úsměv. „Co myslíš, že se s ní stalo?“

„Netuším. Je to jako autismus a Alzheimer dohromady. Pořád umí trochu mluvit a pár věcí dokáže udělat sama. Jenomže nic z toho nedává moc smysl. Například, viděla jsi ten sáček, co měla Nora pod paží?“

Patsy zavrtěla hlavou.

„Každý měsíc jí Nora přinese jeden román. Ale když jsem ji viděla číst, držela knihu pokaždé vzhůru nohama.

„Nora to ví?“

„Bohužel ano.“

Patsy si povzdechla. „No, je od ní hezké, že se o svou matku tak stará.“

„Souhlasím, až na jednu drobnost,“ řekla vrchní sestra. „Její matka Noru ani nepozná.“

Kapitola 28

„Ahoj, mami. To jsem já.“

Nora přešla malý pokoj a vzala matku za ruku. Stiskla ji, ale opětovaného stisku se nedočkala. Ne že by ji to překvapilo. Nora byla zvyklá, si od těchto návštěv nic neslibovat.

Olivia Sinclairová ležela na posteli podepřená dvěma tenkými polštáři. Křehké tělo a skelný pohled. Té ženě bylo padesát sedm, ale vypadala na osmdesát.

„Jak se ti v poslední době daří?“ Nora sledovala, jak se k ní její matka pomalu obrací. „To jsem já, Nora.“

„Jsi moc hezká.“

„Díky. Byla jsem u holiče. Kvůli pohřbu a tak.“

„Ráda čtu, víš,“ řekla Olivia.

„Ano, já vím.“ Nora sáhla do papírového sáčku a vytáhla z něj nejnovější román od Johna Grishama. „Podívej, přinesla jsem ti knížku.“

Podala ji matce, ale ta si ji nevzala. Nora ji položila na noční stolek a sedla si na blízkou židli.

„Jíš dost?“

„Ano.“

„Co jsi měla k snídani?“

„Vejce a topinku.“

Nora se donutila k úsměvu. Tyhle okamžiky, kdy se zdálo, že s matkou opravdu rozmlouvá, ji bolely nejvíc. Věděla však, jak je to doopravdy. Nemohla si odpustit, aby matku nevyzkoušela.

„Víš, kdo je teď prezidentem?“

„Ano, jistě že vím. Jimmy Carter.“

Nora věděla, že nemá cenu ji opravovat. Místo toho jí vyprávěla o své práce a některých domech, které zařizovala. Pak došlo na novinky o jejích přítelkyních z Manhattanu. Elaine pilně pracovala ve své právnické firmě. Alison byla stále módním barometrem ve W.

„Opravdu jim na mně záleží, mami.“

Ozvalo se zaklepání, dveře se otevřely a vstoupila Emily s podnosem. „Přišel čas na vaše léky, Olivie.“ Sestra se pohybovala trochu jako robot. Nalila do skleničky vodu ze džbánu na nočním stolku.

„Tady máte, Olivie.“

Nořina matka si poslušně vzala tabletu a zapila ji.

„Ach, to je jeho nejnovější?“ zeptala se Emily s pohledem upřeným na knihu na nočním stolku.

„Právě vyšla,“ řekla Nora.

Její matka se usmála. „Ráda čtu, víš.“

„Samozřejmě,“ řekla Emily.

Nořina matka vzala román do ruky. Otevřela ho a začala číst. Vzhůru nohama.

Emily se obrátila k Noře, která se vždy zdála být tak statečná a krásná.

„Ach, mimochodem,“ ozvala se Emily, když už byla na odchodu. „V jídelně vystupuje pěvecký sbor z místní střední školy. Bereme všechny z tohoto křídla dolů. Můžete se k nám připojit, Noro.“

„Ne, děkuji. Musím se už vydat na cestu. V poslední době mám napilno.“

Emily vyšla z pokoje a Nora vstala. Přistoupila k matce a políbila ji na čelo. „Mám tě ráda,“ pošeptala jí. „Kéž bys to věděla.“

Olivia Sinclairová neřekla nic. Jen se dívala, jak její dcera vychází ze dveří.

Za okamžik, když už tam nikdo nebyl, sundala Olivia obálku ze své nové knihy a otočila ji. S knihou obrácenou správně a obálkou vzhůru nohama se pustila do čtení.

Kapitola 29

Právě jsem už po třetí za posledních dvacet minut čistil čočku svého fotoaparátu.

Mezitím jsem spočítal stehy na koženém potahu svého volantu (tři sta dvacet), přeprogramoval nastavení sedačky (o chloupek výš a malinko víc dopředu) a ještě jednou se seznámil s optimálním tlakem pneumatik svého BMW 330i (dvě atmosféry vpředu a dvě a půl vzadu, stálo v manuálu v přihrádce na rukavice). Pak už mě naprosto ovládla nuda. Možná jsem jí měl nejdříve zavolat. Ne, rozhodl jsem se. Musel jsem se jít představit osobně. Tváří v tvář. I za cenu rizika, že tady v autě usnu.

Kdybych věděl, že se to tak protáhne, vzal bych si s sebou koblihy. S džemem, s nugátem, s čímkoliv. Kde může být?

Za deset minut jsem zpozoroval přes Central Avenue červený mercedes kabriolet, jak zahýbá na příjezdovou cestu k domu Connora Browna. Zastavil před domem a vystoupila z něj ona.

Nora Sinclairová. A měl bych asi dodat – páni.

Ohnula se, sáhla za přední sedadla a vyndala tašku s nákupem. Když hledala klíče od domu, byl jsem už na půl cesty přes trávník.

„Promiňte… Hmm, promiňte!“

Otočila se. Černé šaty z pohřbu nahradily džínsy a bílá košile. Sluneční brýle měla stejné. Její vlasy vypadaly skvěle – husté, zářivé, kaštanově hnědé. Opakuji se, ale –páni.

Konečně jsem stanul přímo před ní. Dal jsem si pozor, abych to nepřehnal s přízvukem. „Nejste náhodou Nora Sinclairová?“

I přes sluneční brýle jsem poznal, jak si mě měří pohledem. „To záleží na tom, kdo jste vy.“

„Ach bože, promiňte. Měl jsem se nejdřív představit.“ Podal jsem jí ruku. „Jsem Craig Reynolds.“

Nora si přehodila nákup do levičky a potřásli jsme si rukama. „Dobrý den,“ pronesla opatrně. „Takže jste Craig Reynolds – a?“

Sáhl jsem do kapsy saka a neohrabaně vytáhl navštívenku. „Jsem z Životní pojišťovny pro druhé tisíciletí,“ řekl jsem a podal jí vizitku. Prohlédla si ji. „Upřímnou soustrast.“

Trochu se uvolnila. „Děkuji.“

„Takže jste Nora Sinclairová, viďte?“

„Ano, jsem Nora.“

„Řekl bych, že jste si s panem Brownem museli být blízcí.“

Opět ztuhla. Její tón byl znovu ostražitý. „Ano, byli jsme zasnoubeni. A teď – o co jde, prosím?“

Teď přišla moje chvíle zatvářit se překvapeně. „Chcete říct, že o tom nevíte?“

„Nevím o čem?“

Na okamžik jsem se odmlčel. „O životní pojistce pana Browna. Milion devět set tisíc dolarů přesně.“

Hleděla na mě bez mrknutí oka. Nic jiného jsem ani nečekal.

„Pak také předpokládám, že nevíte ani tohle, paní Sinclairová,“ řekl jsem. „V pojistné smlouvě jste uvedena jako jediný příjemce.“

Kapitola 30

Nora zachovala naprostý klid.

„Jak že jste říkal, že se jmenujete?“ zeptala se.

„Craig Reynolds… je to na té vizitce. Vedu oblastní kancelář Životní pojišťovny pro druhé tisíciletí tady ve městě.“

Nora přenesla váhu na druhou nohu (a musím uznat, že s velkým půvabem) a znovu se začetla do mé navštívenky. Nákup jí začal klouzat z rukou. Přiskočil jsem k ní a chytil ho, než stačil dopadnout na zem.

„Děkuji,“ řekla a natáhla ruku, aby si ode mě pytel vzala. „To by byl malér.“

„Víte co, já vám ho odnesu. Potřebuji s vámi mluvit.“

Poznal jsem, že přemýšlí. Chlap, kterého nikdy předtím neviděla, se jí chce vnutit do domu. Naprosto cizí člověk. Jako jeden z těch, co nabízejí dětem sladkosti. Až na to, že tenhle přináší přece jen víc než pytlík bonbonů.

Ještě jednou si prohlédla mou vizitku.

„Nebojte se, nejsem žádný násilník,“ zažertoval jsem.

Pousmála se. „Promiňte, obvykle nebývám tak podezíravá. To jen, že –“

„Neměla jste to v poslední době lehké, to si dokážu představit. Nemusíte se omlouvat. Jestli chcete, můžeme si o těch formalitách promluvit později. Mohla byste za mnou přijít do kanceláře?“

„Ne, to je v pořádku. Pojďte dál, prosím.“

Nora se otočila a zamířila k domu. Následoval jsem ji. Napadlo mě, jak asi tančí. Chodit uměla naprosto dokonale.

„Vanilka a ořechy?“ zeptal jsem se.

Ohlédla se přes rameno. „Promiňte?“

Ukázal jsem na balení instantního kapučína, jež leželo nahoře v pytli s nákupem. „Nedávno jsem narazil na novou kávovou směs, která voněla hrozně podobně.“

„Opravdu je to vanilka s ořechy,“ řekla. „To jste mě překvapil.“

„Raději bych uměl dobře nadhazovat v baseballu. Místo toho mám čich jako ohař.“

„Lepší než nic.“

„Aha, vy jste optimistka,“ poznamenal jsem.

„V poslední době ani ne.“

Pleskl jsem se do čela. „Sakra. To jsem plácl pěknou pitomost. Omlouvám se.“

„To nic,“ řekla a skoro se usmála.

Vystoupali jsme po vnějším schodišti a vešli do domu. Vstupní hala byla větší než celý můj byt. Lustr nad našimi hlavami musel přijít na celý můj plat. Orientální koberce, čínské vázy, páni, takový luxus.

„Do kuchyně se jde tudy,“ řekla a vedla mě za roh. Když jsme tam přišli, zjistil jsem, že i kuchyň je větší než celý můj byt. Ukázala na mramorovou desku kuchyňské linky vedle lednice. „Můžete to dát sem. Děkuji.“

Položil jsem pytel a začal ho vyprazdňovat.

„Tohle nemusíte dělat.“

„To je to nejmenší, čím mohu odčinit tu svoji hloupou poznámku.“

„To je v pořádku, opravdu.“ Došla ke mně a zvedla sáček kapučína. „Mohu vám nabídnout šálek?“

„Rozhodně.“

Dbal jsem na to, aby se během vaření kávy náš rozhovor omezil jen na nezávazné fráze. Nechtěl jsem nic uspěchat a riskovat, že bude klást příliš otázek. Dřív, než jsem to stačil domyslet, už jich několik mířilo mým směrem.

„Víte, co nechápu?“ řekla o několik minut později. Seděli jsme u kuchyňského stolu, před sebou hrnky s kávou. „Connor měl spoustu peněz a žádnou bývalou manželku ani děti. Proč by se obtěžoval s životní pojistkou?“

„To je dobrá otázka. Myslím, že odpověď leží v naší pojišťovací strategii. Víte, pan Brown nepřišel za námi. My přišli za ním. Nebo spíš za jeho společností.“

„Obávám se, že nerozumím.“

„Abychom přesvědčili společnosti, že je výhodné pojistit se u nás, nabízíme zdarma životní pojistky pro jejich vrcholný management.“

„To je příjemná zaměstnanecká výhoda.“

„Ano, pomohlo nám to uzavřít pěkných pár smluv.“

„Na kolik že to byl Connor pojištěný?“

„Na milion devět set tisíc,“ řekl jsem. „To je strop pro společnost téhle velikosti.“

Zamyšleně se zamračila. „A on tu pojistku opravdu napsal na mě?“

„Ano, právě to udělal.“

„Kdy to bylo?“

„Myslíte, kdy byla ta smlouva uzavřena?“

Přikývla.

„Ukázalo se, že docela nedávno. Před pěti měsíci.“

„Řekla bych, že tím se to vysvětluje. I když tehdy jsme spolu byli teprve krátce.“

Usmál jsem se. „Zřejmě k vám od začátku hodně cítil.“

Pokusila se můj úsměv opětovat, ale po tvářích jí začaly stékat slzy. Začala si je utírat a omlouvat se. Ujistil jsem ji, že je to v pořádku, že ji chápu. Celá ta scéna byla velmi dojemná. Nebo byla Nora tak dobrá?

„Connor mi toho už dal tolik a teď tohle.“ Utřela si další slzu. „A já mu to nikdy nebudu moci oplatit.“

Nora se napila kávy. Já udělal totéž.

„A co se bude dít teď? Předpokládám, že budu muset podepsat nějaké papíry, než se ty peníze budou moci vyplatit, je to tak?“

Naklonil jsem se trochu nad stůl a sevřel hrnek oběma rukama. „No, víte, proto jsem tady, paní Sinclairová. Je zde malý problém.“

Kapitola 31

Nora se nemohla zbavit pocitu, že ten muž sice mluví jako pojišťovák, ale nevypadá tak.

Zaprvé nebyl nijak špatně oblečený. Kravata ladila s oblekem, jehož střih byl v módě ještě v tomhle desetiletí.

Další věc byla, že byl celkem milý. Těch několik pojišťováků, s nimiž se již setkala, mělo asi tolik osobního kouzla jako papírová krabice. Když o tom tak uvažovala, byl Craig Reynolds celkem přitažlivý muž. Jezdil také docela slušným autem. I když tohle je Briarcliff Manor, ne Východní Bronx, pomyslela si Nora. Abyste mohli vést oblastní kancelář velké pojišťovací společnosti v téhle luxusní oblasti, musíte na to trochu vypadat.

Přesto byla rozhodnutá dát si na něj pozor.

Bedlivě Craiga Reynoldse pozorovala a v duchu si dělala poznámky – od okamžiku, kdy se jí představil až po moment, kdy sevřel v dlaních hrnek s kávou a oznámil, že „je zde malý problém“ s Connorovou pojistkou.

„O jaký problém se jedná?“ zeptala se.

„Myslím, že to nakonec nebude tak horké. Jde o to, že vzhledem k relativně nízkému věku pana Browna, se rozhodli pojišťovací událost prověřit.“

„Kdo se rozhodl?“

„Ústředí v Chicagu. To oni rozhodují o vyplácení náhrad.“

„Vy nemáte v té věci žádné slovo?“

„V tomto případě prakticky žádné. Jak už jsem řekl, smlouva pana Browna byla uzavřena divizí pojišťující velké společnosti, která podléhá přímo ústředí. Avšak spravuje ji ta oblastní kancelář, která je klientovi nejblíže. To znamená, že nebýt nařízeného vyšetřování, bych měl vše na starosti já.“

„Když to tedy nezávisí na vás, tak na kom?“

„To mi ještě neřekli, ale odhaduji, že bude John O’Hara.“

„Znáte ho?“

„Jen z doslechu.“

„Aha.“

„Co?“

„Když jste to říkal, trochu jste se zamračil.“

„Ne, vlastně o nic nejde. Říká se, že O’Hara je drsňák – promiňte mi ten výraz – ale to už patří k profesi vyšetřovatele pojišťovny. Podle toho, co o tom vím, půjde o rutinní vyšetřování.“

Když se Craig Reynolds znovu natáhl po hrnku s kávou, udělala si Nora v duchu další poznámku: nemá snubní prsten.

„Co říkáte na to kapučíno?“

„Chutná ještě lépe než voní.“

Opřela se na židli. Vzhledem k tomu, že už „vypnula“ slzy, mohla Craigu Reynoldsovi věnovat milý úsměv. Jeho starostlivost na ni udělala dojem. A navíc, když její úsměv opětoval, udělaly se mu ve tvářích roztomilé důlky. Škoda, že nemá žádné peníze.

Ne že by si Nora stěžovala. Pro ni měl pojišťovák Craig Reynolds cenu milion devět set tisíc dolarů. To byl dárek, který nehodlala odmítnout. Jedinou vadu na kráse představovalo to vyšetřování. I když jen rutinní, stejně ji znervózňovalo.

Ale nijak přehnaně. Měla velmi dobrý plán, vypracovaný tak, aby odolal jakémukoliv přezkoumávání. Byla připravená na policii, kancelář koronera, kohokoliv, kdo jí mohl přijít do cesty. A to byl i případ pojišťovny.

Když však Craig Reynolds toho odpoledne odjel, rozhodla se, že se pro všechny případy na pár dní ztratí. Na víkend se stejně chystala za Jeffreyem. Možná by mohla vyrazit o den dříve a překvapit ho.

Byl to přece její manžel.

Kapitola 32

Následujícího rána, v pátek, vyšla Nora ze dveří domu ve Westchesteru a otevřela kufr kabrioletu zaparkovaného před ním. Naložila do něj své zavazadlo. Televizní předpověď počasí slibovala jasnou oblohu a teploty dosahující třicítky.

Nora stiskla tlačítko dálkového ovládání a dívala se, jak se střecha vozu pomalu sklápí. Pak jí do oka padlo jiné auto. Co má tohle být?

Pod vysokým dubem na Central Avenue parkovalo stejné BMW jako včera. A v něm seděl se slunečními brýlemi na obličeji ten pojišťovák. Craig Reynolds.

Co tady má co pohledávat?

Byl jediný zaručený způsob, jak to zjistit. Nora zamířila přímo k autu. Říkala si, že byl při jejich prvním setkání tak přátelský. A teď tohle… sleduje ji ze svého auta. Bylo to trochu strašidelné. Nebo spíš podezíravé. Připomněla si, že nesmí přehrávat.

Craig ji viděl přicházet, okamžitě vyskočil z auta a šel jí naproti. Přátelsky jí zamával.

Setkali se v půli cesty.

Nora sklonila hlavu ke straně a usmála se. „Skoro bych řekla, že mě špehujete.“

„Kdyby tomu tak bylo, našel bych si nejspíš lepší úkryt, ne?“ Také se usmál. „Omlouvám se, ale není to tak, jako to vypadá. Vlastně za to všechno můžou Mets.“

„Celý baseballový tým?“

„Ano, včetně jejich manažera. Právě jsem se chystal odbočit na vaši příjezdovou cestu, když Fanda přešel na zpravodajský blok, v němž se říkalo, že se ten klub chystá koupit někdo z Houstonu. Tak jsem zastavil a poslouchal.“

Překvapeně se na něj podívala. „Fanda?“

„To je sportovní rozhlasová stanice.“

„Chápu. Takže jste mě nešpehoval?“

„Ne. Nejsem žádný James Bond. Jenom trpící držitel předplatného na všechny zápasy Mets téhle sezóny.“

Nora přikývla. Došlo jí, že Craig Reynolds buď mluví pravdu, nebo je rozený lhář. „Proč jste se za mnou vypravil?“ zeptala se.

„Vlastně vám nesu dobrou zprávu. John O’Hara, ten chlap, o kterém jsem mluvil posledně, byl opravdu pověřen vedením vyšetřování úmrtí pana Browna.“

„Podle toho, co jste říkal, bych myslela, že to není až tak dobrá zpráva.“

„Ne, ale tahle část ano. Mluvil jsem s ním dnes brzy ráno a říkal, že se domnívá, že by neměly být žádné problémy.“

„To je dobře.“

„A co je ještě lepší, přesvědčil jsem ho, aby celou záležitost urychlil. Udělal mi kázání, že se nikomu nemá poskytovat zvláštní zacházení, ale poprosil jsem ho, aby to pro mě udělal. Myslel jsem, že by vám to udělalo radost.“

„Vážím si toho, pane Reynoldsi. To je milé překvapení.“

„Prosím, říkejte mi Craigu.“

„V tom případě jsem pro vás Nora.“

„Dobře.“ Pokývl jsem hlavou směrem k červenému kabrioletu s otevřeným kufrem na příjezdové cestě. „Vyrážíte na cestu?“

„Vlastně ano.“

„Na nějaké zajímavé místo?“

„To záleží na tom, co si myslíte o jižní Floridě.“

„Říká se, že je to hezké místo, ale volit bych tam nechtěl.“

Usmála se. „To musím použít, až budu mluvit se svým klientem v Palm Beach. I když možná raději ne.“

„V jakém oboru pracujete, smím-li se zeptat?“

„Jsem bytová architektka.“

„Opravdu? To musí být zábava. Chci říct, že není mnoho profesí, kde můžete utrácet peníze cizích lidí, že?“

„No, to asi není.“ Podívala se na hodinky. „No, někdo asi přijede pozdě na letiště.“

„Moje vina. Už vás nebudu zdržovat.“

„Takže, pane Reyn –“ Zarazila se. „Craigu. Díky, že jste se zastavil. Bylo to do vás milé.“

„Potěšení na mé straně, Noro. Dám vám vědět, jakmile se ve vyšetřování objeví něco nového.“

„To budu ráda.“

Potřásli si rukama a Craig se obrátil k odchodu. „Ach, víte co?“ řekl. „Když se chystáte na cesty, bylo by nejlepší, kdybyste mi dala číslo svého mobilu.“

Nora na zlomek vteřiny zaváhala. Přestože dát mu číslo svého mobilního telefonu byla ta poslední věc, kterou chtěla udělat, nepřála si ani vypadat před tím pojišťovákem podezíravě.

„Dobrý nápad,“ řekla. „Máte tužku?“

Kapitola 33

Jakmile jsem se vrátil do auta, zavolal jsem Susan. Má dvě setkání s Norou stála za to, abych ji o nich informoval.

„Je opravdu tak hezká, jako na fotografiích?“

„Tak tohle tě zajímá nejvíc?“

„Jasně,“ řekla Susan. „Ta holka by nemohla dělat to, co možná dělá, bez atraktivního zevnějšku. Takže jak je to?“

„Je zde nějaký způsob, jak odpovědět, aby to stále znělo profesionálně?“

„Ano. Stačí být upřímný.“

„Tak jo,“ řekl jsem. „Nora Sinclairová je velmi atraktivní žena. Ještě přesnější by možná bylo říct okouzlující.“

„Ty pacholku.“

Zasmál jsem se.

„Jaký dojem na tebe udělala?“ zeptala se.

„Na to je ještě brzy. Buďto nemá co tajit, nebo je rozená lhářka.“

„Vsadím deset babek na tu druhou možnost.“

„Uvidíme, jestli to bude dobrá sázka,“ řekl jsem.

„Když na tom děláš ty, tak rozhodně bude.“

„Poslechni, jestli mě budeš ještě chvíli chválit, nafouknu se a budu tady poletovat jako balonek.“

„Každému podle zásluh.“

„Chápu. V manuálu se píše, že to máš hrát na moje sebevědomí.“

„Věř mi, že na to, jak s tebou zacházet, žádný manuál není,“ opáčila. „Kde jsi teď?“

„Před domem zesnulého Connora Browna.“

„Už ses dal do sledování?“

„Jo.“

„Jak dlouho jí trvalo, než si tě všimla?“

„Pár minut.“

„Mets nebo Yankees?“

„Mets,“ řekl jsem. „Steinbrenner chystá obchod roku. Aspoň se to říká.“

„Mohla by něco takového vědět?“

„Ne. Ale člověk nemůže být nikdy dost opatrný.“

„Amen,“ řekla Susan. „Skočila ti na to?“

„Myslím, že jo.“

„Prima. Poslechni, věděla jsem, že jsi ten pravý pro tenhle úkol.“

„Prásk.“

„Co?“

„Balonek prasknul.“

„Informuj mě, co se bude dít dál.“

„Spolehni se, šéfko.“

„Nechovej se ke mně tak familiérně.“

„Už se to nestane, šéfko.“

Susan mi zavěsila.

Kapitola 34

Nora neujela ani pět kilometrů, když ji přemohlo nepříjemné nutkání. Přímo uprostřed silnice, vedle Trumpova národního golfového hřiště, strhla volant mercedesu, až zakvílely pneumatiky, a otočila ho do protisměru. Když si pospíším, říkala si, mohla bych ho ještě dohonit.

Na Craigu Reynoldsovi je něco zvláštního.

Nora šlápla na plyn a rychle projela celou trasu zpět ke Connorovu domu. Prolétla úzkou, stromy lemovanou uličkou a cestou proklouzla kolem pomalého volva. O kus dál se na ni nesouhlasně zamračila stará dáma venčící kokršpaněla.

Na krátký okamžik o sobě Nora zapochybovala. Nezačíná být paranoidní? Je tohle opravdu nutné? Ale ono nutkání bylo silnější než přetrvávající pochybnosti. Přidala ještě plyn. Byla už skoro na místě.

Co sakra…?

Nora dupla na brzdu.

Dojela na roh Connorovy ulice a okamžitě zastavila. Černé BMW tam ještě stálo. Craig Reynolds neodjel.

Proč ne? Co tam pohledává?

Zařadila zpátečku a Zacouvala podél chodníku k přerostlému živému plotu a vysokým borovicím. Ty skryly skoro celé auto, a přesto jí poskytly docela slušný výhled. Z té vzdálenosti rozeznávala z Craiga Reynoldse jen obrys. Nora přimhouřila oči. Nebyla si jistá, ale zdálo se jí, že mluví do mobilního telefonu.

To však netrvalo dlouho. Ani ne za minutu ozářila koncová světla BMW kouř vycházející z výfuku. Pojišťovák konečně odjížděl.

Nora neměla tušení, kam má zamířeno, ale byla pevně rozhodnutá to zjistit. Původní plán překvapit Jeffreyho v Bostonu byl nahrazen jiným plánem.

Ten se jmenoval Poznat pravého Craiga Reynoldse.

Kapitola 35

Rozjeli se.

Noře bylo jasné, že ho nemůže sledovat v příliš těsném závěsu. Znal její auto a skutečnost, že bylo jasně červené, to jen zhoršovala. Jaká škoda, že Mercedes nevyrábí maskované kabriolety.

Vesnice Briarcliff Manor Založena 1902

Ještě než spatřila ten nápis, došlo Noře, že Craig má namířeno do centra města. Měla štěstí. Poté, co si musela poradit s několik stopkami a houstnoucí dopravou na Route 9A, se jí skoro ztratil z dohledu. Kdyby mířil někam jinam než do tohohle poklidného zapadákova, nejspíš by ho ztratila.

Znala to městečko dobře, protože tam byla několikrát s Connorem. Byla to směsice pracující třídy a elegance, nových peněz a žádných peněz. Hlavní třídu plnou bank a malých obchodů lemovaly staře vypadající sloupy veřejného osvětlení. Důchodkyně se dělily o chodníky s mladými matkami, tlačícími poslední modely kočárků. Amalfi’s, italská restaurace, kterou Connor zbožňoval, přetékala obědvajícími lidmi.

Nora se znovu lekla, že Craiga ztratila.

Vydechla úlevou, když zahlédla jeho černého bavoráka, jak daleko před ní odbočuje doleva. Než ho dojela, už zaparkoval a vystoupil na chodník.

Okamžitě zastavila a sledovala ho, jak mizí v cihlové budově. Jeho kancelář, pomyslela si.

Pomalu projela kolem. Ano, pod oknem v prvním patře visela cedule s nápisem ŽIVOTNÍ POJIŠŤOVNA PRO DRUHÉ TISÍCILETÍ.

No, to vypadá dobře.

Nora se otočila do protisměru a zaparkovala asi čtyřicet metrů od vchodu. Zatím se zdálo, že Craig Reynolds je opravdu tím, za koho se vydává. Ale ještě nebyla spokojena. Něco jí říkalo, že je na něm něco, co není na první pohled patrné.

Pohodlně se usadila s pohledem upřeným na patrovou budovu. Nebylo na ní rozhodně nic okázalého. Nebyla si ani jistá, zda jsou ty cihly skutečné. Vypadalo to trochu jako kulisy v televizi.

Nečekala dlouho. Ani ne za dvacet minut vyšel Craig z domu a zamířil k autu. Nora se napřímila v sedadle a počkala, až se rozjede.

Kam teď, pojišťováku? Rozhodně budeš mít společnost.

Kapitola 36

Místem, kam měl namířeno, byla restaurace Modrá stuha. Nacházela se několik kilometrů východně za městem. Na první pohled bylo patrné, že se její podoba už léta nezměnila. Čtvercové boxy zdobené chrómem, stuha oken kolem dokola.

Nora si našla místo na bočním parkovišti, odkud viděla na vchod. Podívala se na hodinky – hodně po poledni.

Vynechala snídani a teď ji přímo mučil hlad. Nijak jí nepomohlo to, co vycházelo z větráku kuchyně. Vůně hamburgerů a jiných smažených pochoutek ji přinutily vyhrabat v kabelce půlku balíčku mentolových bonbonů.

Asi za čtyřicet minut vyšel Craig z restaurace. Byl to rozhodně pohledný muž, z jehož držení těla vyzařoval klid a sebedůvěra.

Sledování pokračovalo.

Craig si vyřídil pár věcí a nakonec se vrátil do kanceláře. Už po několikáté toho Nora chtěla nechat; a už po několikáté se přemluvila, aby zůstala sedět v autě zaparkovaném asi blok daleko od jeho budovy. Byla zvědavá, co přinese večer. Vede Craig nějaký společenský život? Schází se s někým? A jak vypadá jeho domov?

Kolem šesté se začaly rýsovat odpovědi na její otázky.

Světla v kanceláři pojišťovny zhasla a Craig vyšel z budovy. Nezamířil však ani do baru, na velkou večeři nebo za přítelkyní. Alespoň pro ten večer. Místo toho se zastavil pro pizzu a odjel domů.

A pak zjistila, že Craig Reynolds přece jen něco skrývá: nebyl na tom zdaleka tak dobře, jak předstíral.

Podle toho, jak vypadal dům, kde bydlel, vrazil nejspíš všechny peníze do auta a šatníku. Byt v Pleasantville se nacházel v sešlém paneláku mezi dalšími sešlými paneláky, které vytvářely malé sídliště. Bílé budovy s malými balkony u každého bytu. Nic zvláštního. Musí snad Craig platit alimenty?

Nora zvažovala, jestli tam má chvíli počkat. Možná má Craig přece jen nějaké plány, jen na pozdější dobu.

Anebo, pomyslela si, už mi ten hlad leze na mozek. Když se dívala na krabici s pizzou, kterou si Craig odnášel domů, hlasitě jí škrundalo v žaludku. Mentolky už byly jen vzdálenou vzpomínkou. Přišel čas dát si něco k večeři. Co takhle U železného koně Pleasantville? Povečeřet sama – jak příjemné.

Odjela spokojená se svým rozhodnutím Craiga sledovat. Věděla, že lidé nejsou vždy takoví, jací se zdají být. Stačilo jí, aby se podívala do zrcadla. Což Noře připomnělo jednu z jejích manter: lepší být paranoidní než důvěřivá.

Kapitola 37

Inzerát ve Westchester Journalu tvrdil, že je z tohoto bytu úžasný výhled. Na co, to netuším. Přední okna hleděla do vedlejší uličky v Pleasantville, zatímco ze zadních jsem mohl obdivovat parkoviště, jemuž vévodil ohromný kontejner na odpadky.

A vevnitř to bylo ještě horší.

Všude podlahy pokryté linoleem. Křeslo potažené černou koženkou a pohovka, na níž bylo možné spočinout jen se sebezapřením. Pokud tekoucí voda a elektřina vytvářely „moderní kuchyň“, pak hurá, přesně takovou jsem měl. Na druhou stranu jsem pochyboval, že kuchyňské linky ze žlutého umakartu jsou právě teď v módě.

Alespoň že pivo bylo studené.

Vzal jsem si jedno z lednice, položil pizzu na stolek a usadil se na boulovitém gauči uprostřed mého „prostorného“ obývacího pokoje. Ještě že netrpím klaustrofobií.

Zvedl jsem telefon a vytočil číslo. Nepochyboval jsem, že je Susan stále ve své kanceláři.

„Sledovala tě?“ zeptala se bez zbytečných průtahů.

„Celý den.“

„Viděla tě jít do bytu?“

„Jo.“

„Je pořád venku?“

Unaveně jsem zívl. „Chceš říct, že se mám zvednout z gauče a jít se podívat?“

„Jistě že ne,“ opáčila. „Vem si gauč s sebou.“

Usmál jsem se sám pro sebe. Vždycky jsem měl rád ženy se smyslem pro humor.

Okno vedle gauče zakrývala stará roleta, která byla stažená až dolů. Opatrně jsem odsunul jeden kraj a vyhlédl ven.

„Hmmm,“ zamumlal jsem.

„Tak jak?“

Nora předtím parkovala v ulici asi blok daleko. Teď bylo její auto pryč.

„Řekl bych, že toho viděla dost,“ poznamenal jsem.

„To je dobře. Věří ti.“

„Víš, myslím, že by mi věřila, i kdybych měl slušný byt. Třeba něco v Chappaqua?“

„Někdo si snad stěžuje?“

„To je spíš takový postřeh.“

„Ty to nechápeš. Takhle má pocit, že na tebe něco ví,“ řekla Susan. „To, že se oblékáš a vozíš nad své možnosti, ti dodává na lidskosti.“

„Nestačilo by prostě se chovat mile?“

„Nora také působí docela milým dojmem, ne?“

„Jo, to máš pravdu.“

„Tak vidíš.“

„Zmínil jsem se o té žluté umakartové kuchyňské lince?“

„Ale prosím tě, tak zlé to tam být nemůže,“ opáčila Susan.

„To se ti lehko řekne. Ty tady bydlet nemusíš.“

„Je to jenom dočasné.“

„Zaplať pánbůh,“ ulevil jsem si. „Už vím, co je jediná výhoda tohohle bytu. Donutí mě pracovat rychleji.“

„Přesně tak jsem to myslela.“

„Ty si nenecháš ujít žádnou fintu, viď?“

„Dělám, co umím,“ odpověděla. „Ale vážně, dneska jsi odvedl dobrou práci.“

„Díky.“

Susan si povzdechla, aby dala najevo, že je rozhovor u konce. „Dobře, je to oficiální. Nora Sinclairová má prsty v úmrtí Connora Browna. A co teď?“

„To je jasné,“ řekl jsem. „Teď je řada na mně.“

Kapitola 38

V kabině první třídy bylo jen jedno volné sedadlo. Za normálních okolností by Nora litovala, že se nenachází vedle ní. Ale normálně by s ní také nesdílel podničku mezi sedadly tak pohledný muž. Z profilu vypadal jako Brad Pitt, jenom neměl na prstě snubní prsten a žádnou Jenifer po boku.

Během startu si Nora – také bez snubního prstenu – prohlížela kradmým pohledem svého souseda. Byla si dost jistá, že on dělá totéž. Aby také ne. Který muž by odolal? Když kapitán zhasl výzvu k zapnutí bezpečnostních pásů, věděla, že je ten muž připraven učinit první krok.

„Já sám je rovnám na sebe,“ řekl.

Otočila se k němu a zatvářila se, jako by si ho všimla až teď. „Promiňte?“

„Tam na tom stolku.“ Usmál se a kývl směrem k časopisu Architektonický výběr, který měla otevřený na klíně. Na pravé straně byla fotografie prostorného obývacího pokoje.

„Vidíte, jak jsou na něm ty časopisy rozložené?“ řekl. „Faktem je, že na světě jsou jen dva druhy lidí – jedni je rovnají na sebe, druzí rozkládají. Ke kterým patříte vy?“

Nora mu bez mrknutí hleděla do očí. Za tenhle úvodní gambit si zasloužil body za originalitu. „No, to záleží na tom, kdo to chce vědět.“

„Máte naprostou pravdu,“ zasmál se. „Tak osobní informaci byste neměla svěřovat naprosto cizímu člověku. Jmenuji se Brian Stewart.“

„Nora Sinclairová.“

Podal jí silnou ruku s udržovanými prsty.

„Když už se tedy známe, Noro, myslím, že mi dlužíte odpověď.“

„V tom případě vás jistě potěší, že je rovnám na sebe.“

„To jsem věděl.“

„Opravdu?“

„Jo.“ Trochu se k ní naklonil, ale ne příliš blízko. „Působíte velice uspořádaným dojmem.“

„To má být kompliment?“

„Ode mě ano.“

Usmála se. Pravý Brad Pitt možná vypadal lépe, ale Brian Stewart byl rozhodně okouzlující. Dobrý důvod udržet rozhovor ještě nějakou dobu při životě. „Povězte mi, Briane, co vás dneska v Bostonu čeká?“

„Asi deset investorů. A pero.“

„To zní slibně. To pero má být asi na váš podpis.“

„Tak nějak.“

Nora čekala, že to trochu rozvede, ale neudělal to. Usmála se. „Když si pomyslím, že jste se mi zdál nesmělý.“

Poposedl ve svém sedadle u okna. Neskrýval, že se dobře baví. „Máte naprostou pravdu. Tak jo, vloni jsem prodal svou softwarovou společnost. Dneska odpoledne se chystám rozjet další. Nuda.“

„To bych neřekla. A gratuluju. Takže ti investoři budou investovat do vás?‘

„Já to vidím tak, je škoda vrážet své peníze do něčeho, do čeho je chtějí vrazit jiní.“

„S tím mohu jen souhlasit.“

„A teď vy, Noro. Co čeká dneska v Bostonu vás?‘

„Klient,“ odpověděla. „Jsem bytová architektka.“

Pokýval hlavou. „Váš klient má dům přímo ve městě?“

„To má. Ale to není ten, který mu zařizuji. Nedávno si koupil vilu na Kajmanských ostrovech.“

„Krásné místo.“

„Budu se tam muset vypravit. Ale ne na dlouho.“ Nora otevřela ústa, jako by chtěla ještě něco dodat. Pak se zarazila.

„Co jste chtěla říct?“ zeptal se.

Sklopila zrak. „Jenom takovou hloupost.“

„No tak, jen do toho.“

„Jenom to, že když jsem se o tomhle klientovi zmínila před jednou svou přítelkyní, prohlásil, že se určitě usadil na Kajmanských ostrovech jenom proto, aby tam dohlédl na svoje peníze, které si tam ulil před berňákem.“ Potřásla hlavou v předstírané naivitě. „Chci říct, že bych se nechtěla do ničeho zaplést.“

Brian se chápavě usmál. „To ještě neznamená, že je to nějaký mafián. Divila byste se, kolik lidí má konta v cizině.“

„Opravdu?“

Naklonil se blíž. „Patřím mezi ně,“ zašeptal. Pozvedl sklenici se šampaňským. „Zůstane to jen mezi námi, ano?“

Nora zvedla svou sklenici a přiťukli si. Začínala mít pocit, že by stálo za to blíže se s Brianem Stewartem seznámit.

„Na tajemství,“ řekla.

„Na úhledně srovnané časopisy,“ odvětil.

Kapitola 39

„Co si dáte?“ zeptala se.

Vzhlédl jsem k letušce – unavené, znuděné, a přesto se snažící být milá. Konečně se dostala se svým vozíkem s nápoji až ke mně. „Dietní kolu,“ odpověděl jsem.

„Je mi líto, ta mi došla několik řad před vámi.“

„Co takhle zázvorovou limonádu?“

Přelétla očima po plechovkách na horní desce vozíku. „Hmmm,“ zamumlala. Sklonila se a začala vytahovat jednu zásuvku za druhou. „Je mi líto, ta taky došla.“

„A co zkusit to opačně,“ řekl jsem a přinutil se k úsměvu. „Co vám zbylo?“

„Máte rád rajčatovou šťávu?“

Jen s vodkou a celerovou natí. „Ještě něco?“

„Byl by tady jeden sprite.“

„Už ne.“

Trvalo jí asi vteřinu, než pochopila, že jsem to myslel jako Vezmu si ho.

Nalila asi půlku spritu do kelímku a podala mi ho se sáčkem preclíků. Když odtlačila svůj vozík, pozvedl jsem nápoj k ústům a zamračil jsem se na bublinky, jež mi připomněly šampaňské, které nejspíš popíjela Nora v první třídě.

Strčil jsem si do úst jeden minipreclík a pokusil se pohnout nohama. Bez úspěchu. Byly dokonale zaklíněné pod sklopeným stolkem. Naprosté zastavení krevního oběhu bylo jen otázkou času.

V tom okamžiku jsem si uvědomil, co je pro tenhle úkol typické. Jedním slovem, stísněnost.

Stísněná kancelář, stísněný byt, stísněné sedadlo v poslední řadě turistické třídy, kde jsem musel dýchat zápach stísněného záchodku přímo za sebou.

Ne že by všechno bylo špatné.

Jediná dobrá věc na sledování v letadle je ta, že nehrozí, že byste sledovanou osobu během letu ztratili. V deseti tisících metrů nemůže nikdo jen tak vyklouznout vedlejším východem.

Vzhlédl jsem k modrému závěsu v uličce daleko, daleko přede mnou. I když existovala jen naprosto mizivá pravděpodobnost, že by Nora zabloudila dozadu mezi chudinu, musel jsem zůstat ve střehu.

Dříve na letišti ve Westchesteru jsem si byl jist, že mě Nora před letem nezahlédla. No, spatřit mě sice mohla, ale rozhodně mě nepoznala. Kromě červené basebalové čapky Red Sox, tmavých brýlí, teplákové soupravy a zlatého řetězu jsem se ozdobil ještě falešným knírem. Vybaven novinami, které jsem ani na okamžik nevzdálil od obličeje, jsem si mohl být jist, že zůstanu nepoznán.

Ne, Nora netušila, že má v letadle společnost. To jsem věděl jistě. Co jsem však nevěděl vůbec, byla odpověď na otázku dne.

Proč letí do Bostonu?

Kapitola 40

Sledoval jsem Noru a její šikovný kufřík na kolečkách dolů po eskalátoru a kolem výdeje zavazadel. Jako vždycky jí to slušelo, jak zpředu, tak zezadu. Měla krásnou chůzi – a milý úsměv, když ho potřebovala. Ani jednou se nerozhlédla po ukazatelích směru. Dalo se s jistotou tvrdit, že tohle není její první přistání na Loganově letišti.

Vyšla ven a náhle se zastavila. Rozhlížela se. Za pár minut bylo jasné, na co vyhlíží.

Nebyl to taxík, ani auto přítele. Byla to autobusová linka k půjčovně aut Avis.

Jakmile nastoupila do autobusu, rozběhl jsem se k řadě čekajících taxíků. Taxi!

„Odvezte mě na parkoviště Avisu!“ vyštěkl jsem řidiči do týla.

Otočil ke mně vráskami rozrytý obličej a vyvalil oči. „Cože?“

„Odvezte mě –“

„Ne, slyšel jsem vás dobře, kámo. Já jenom, že tam jezdí autobus.“

„Nerad čekám.“

„To já taky ne.“ Palcem ukázal za sebe. „Vidíte tu řadu taxíků? Nečekal jsem tady na třídolarový rito.“

Vepředu jsem viděl, jak Nořin autobus mizí z dohledu. „Dobře, řekněte kolik,“ navrhl jsem.

„Třicet babek. To je moje konečná nabídka.“

„Dvacet.“

„Dvacet pět.“

„Beru. Jedem.“

Kapitola 41

Taxikář šlápl na plyn a já okamžitě popadl svůj mobil. Měl jsem v něm uložená čísla na všechny letecké společnosti, hotelové řetězce a půjčovny automobilů. Při mé práci naprostá nutnost.

Vytočil jsem Avis. Po nekonečném souboji s automatem jsem se konečně spojil s živou operátorkou.

„A kdy to auto budete potřebovat, pane?“ zeptala se.

„Za pět minut. Možná dřív.“

„Ach.“

Slíbila mi, že udělá, co bude v jejích silách. V případě, že by to nezvládla, jsem upozornil řidiče, že ho možná připravím ještě o chvíli jeho drahocenného času.

Naštěstí k tomu nedošlo.

Řidič Nořina autobusu řídil jako šnek. Díky tomu se nám podařilo autobus předjet, ještě než dorazil k půjčovně. Když Nora usedala do stříbrného kabrioletu Sebring, já už seděl za volantem minivanu. A dobře že toho. Chci říct, kdo by čekal, že ho někdo bude sledovat v něčem takovém?

I přesto jsem mezi námi udržoval bezpečnou vzdálenost. Tedy až do chvíle, kdy dala Nora jasně najevo, že není jako ten řidič autobusu, ale spíš jako pilot formule 1.

Zdálo se, že čím víc jsem šlapal na plyn, tím jela rychleji. Místo abych se zamíchal mezi ostatní auta jsem byl nucen předjíždět jedno za druhým.

Kruci.

Červená. Už jsem jednou musel projet, ale tahle byla na křižovatce. Nora projela a já ne.

Mohl jsem se jen dívat, jak mizí v dálce, klít a čekat. Z představy, že jsem letěl takovou dálku, abych ji ztratil, se mi zvedal žaludek.

Zelená!

Dupl jsem na plyn a zároveň zatroubil. Pneumatiky zapískaly. Sledování se změnilo v honičku a já byl ve vážném nebezpečí, že mi ujede. Mrkl jsem na tachometr. Sto deset, sto dvacet, sto třicet.

Konečně jsem před sebou zahlédl její auto. Zhluboka jsem si oddechl a pokusil se dostat blíž. Měl jsem na to dva pruhy a dopravní situace byla příznivá. Mohl jsem se k ní přibližovat a vzdalovat se, aniž bych na sebe upozornil. Začínalo to vypadat dobře.

A le chválil jsem den před večerem.

Kapitola 42

Měl jsem si té značky, ohlašující rozdělení dálnice, všimnout už na nadjezdu, ale místo toho jsem zíral na velký kamion před sebou a připravoval se ho předjet. Špatné rozhodnutí.

Stlačil jsem plynový pedál až na podlahu a přejel do pruhu vedle kamionu. Zablokoval mi výhled na Noru. Hnal jsem se kupředu a natahoval krk, abych zahlédl, kde je.

Spatřil jsem však něco jiného. Velké, jasně žluté barely. Takové, které se plní vodou a stavějí před betonové zátarasy, aby zmírnily případný náraz.

Ohlédl jsem se po kamionu. Jeli jsme vedle sebe a jeho řidič na mě shlížel z kabiny.

Podíval jsem se na žluté barely. Nebezpečně rychle se přibližovaly.

Dálniční pruhy se měly brzy rozdělit. Já jel v levém, Nora v pravém. Potřeboval jsem se dostat před ten zatracený náklaďák.

Jakmile jsem se začal dostávat před něj, jeho řidič zrychlil. Zatroubil jsem a pokusil se ještě přidat plyn.

Nora přede mnou ladně minula žluté barely a zamířila doprava.

Já byl stále zablokován v levém pruhu a docházel mi čas. Rychle.

Kruci.

Dupl jsem na brzdy. Když jsem nedokázal kamion předjet, musel jsem se zařadit za něj. Celé dvě tuny minivanu se roztřásly a já sledoval, jak desetitunový kolos po mé pravé ruce začíná měnit směr. Pak jsem si uvědomil, že chce přejet do mého pruhu.

Neslyšel jsem klaksony za sebou. Ani kvílení pneumatik. Vnímal jsem jen tlukot srdce, když se předek mého vozu střetl se zadní částí nákladního auta, kov na kov.

Vyletěly jiskry. Ztratil jsem kontrolu nad řízením. Dostal jsem smyk a skoro se převrátil. Určitě by se to stalo, nebýt jedné drobnosti.

Plesk!

Udeřil jsem obličejem do airbagu a žlutý barel udělal zbytek. Pekelně to bolelo, ale jedno mi bylo hned jasné. Měl jsem velké štěstí.

Doprava se začala zase hýbat a já vystoupil z auta. Ostatní vyvázli bez škrábnutí. Všude byly kaluže vody, ale to bylo všechno.

Já idiot. Měl jsem na sebe hrozný vztek. Konečně jsem se trochu uklidnil a sáhl po mobilu.

„Ztratil jsem ji.“

„Cože?“ vyštěkla Susan.

„Povídám –“

„Já tě slyšela. Jak jsi ji mohl ztratit?“

„Měl jsem nehodu.“

V jejím hlase se okamžitě objevil starostlivý tón. „Jsi v pořádku?“

„Jo, nic mi není.“

„V tom případě, jak jsi ji sakra mohl ztratit?“

„Ta ženská jezdí jako šílenec!“

„Copak ty ne?“

„Myslím to vážně, měla bys ji vidět.“

„Já to taky myslím vážně,“ odsekla. „Měl ses jí držet jako klíště.“

Ze všech sil jsem se snažil zachovat klid, ale Susan mi to nijak zvlášť neusnadňovala. I když jsem bojoval s pokušením oplatit jí stejnou mincí, došlo mi, že bude lepší nasypat si popel na hlavu.

„Máš pravdu,“ řekl jsem. „Zvoral jsem to.“

Trochu se uklidnila. „Je možné, aby si tě všimla?“

„Nevypadalo to, jako by se mě snažila setřást. Jezdí prostě rychle.“

„Kolik měla zavazadel?“

„Malý kufr na kolečkách.“

„Tak dobře. Už se tam nezdržuj a vrať se do New Yorku. Ať už jela kamkoliv, dá se předpokládat, že se brzy vrátí do domu Connora Browna.“

Usoudil jsem, že by bylo záhodno změnit téma. „Dostali jsme souhlas pro podrobné vyšetřování?“

„Ano, schválili nám to. Brzy by to mělo přijít písemně,“ odpověděla. „Dám ti vědět.“

Rozloučil jsem se a chtěl zavěsit. Ale mluvil jsem se Susan. Pro případ, že bych si plně neuvědomoval, jak jsem ji zklamal, mi to musela ještě připomenout.

„Přeju ti bezpečný let,“ řekla. „A snaž se dneska už nic nezkazit.“

Počkal jsem, až zavěsí, a pak pomalu zavrtěl hlavou. Začal jsem přecházet sem a tam a snažil se setřást vztek. Nešlo to. Cítil jsem se čím dál hůř. Dřív, než jsem si uvědomil, co dělám, jsem sevřel ruku v pěst.

Prásk!

A můj pronajatý minivan přišel o jedno okénko.

Kapitola 43

Nora se znovu podívala do zpětného zrcátka. Něco se tam vzadu stalo, možná nehoda. Ať už to bylo cokoliv, ujistila sama sebe, že to nemá nic společného s jejím divným pocitem okolo žaludku. Tím, který ji neopouštěl po celou cestu z parkoviště Avisu a říkal jí, že není sama.

Teď, když dorazila skoro do centra Back Bay, se zdálo, že ten pocit zmizel.

Provoz na Commonwealth Avenue se změnil na něco mezi šnečími závody a parkovištěm. Na Newbury Street probíhal nějaký protestní pochod a všechny ostatní ulice na to doplatily. Musela třikrát objet kruhový objezd, než se jí podařilo odbočit. Konečně zastavila na příjezdové cestě Jeffreyho domu.

Snubní prsten si nasadila už cestou autobusem z letiště. Naposledy se zkontrolovala v zrcátku a byla připravena. Vyndala z kabrioletu kufr a nasadila střechu. Čas pro její výstup.

Jeffrey jako obvykle pracoval, když vstoupila do domu. Už dříve přišla na to, že jsou jen tři věci, které ho mohou odtrhnout od psaní. Jídlo, spánek a sex, nikoliv nezbytně v tomto pořadí.

Místo aby na něj zavolala, došla Nora potichu do zadní části domu. Ve své hlubokém soustředění a přes hudbu, která mu tvořila zvukovou kulisu, ji nemohl zaslechnout.

Otevřela dveře a vstoupila na vnitřní nádvoří. Se zdmi porostlými psím vínem poskytovalo dokonalé soukromí.

Přípravy jí trvaly sotva minutu. Natáhla se na čalouněné proutěné lehátko, sáhla po mobilu a vytočila číslo.

Za pár vteřin slyšela, jak uvnitř zvoní telefon.

Konečně ho Jeffrey zvedl.

„To jsem já, miláčku,“ řekla.

„Ach, jenom mi neříkej, že nepřijedeš.“

Zasmála se. „To se neboj.“

„Počkej, kde vlastně jsi?“

„Podívej se ven.“

Vzhlédla, právě když se Jeffrey objevil v okně knihovny. Překvapeně otevřel ústa a pak se rozesmál, což zřetelně slyšela v mobilu.

„Ach… ty…,“ vypravil ze sebe.

Nora spočívala na lehátku nahá až na tanga. Zapředla do telefonu. „Že by tě tady venku něco zaujalo?“

„Musím přiznat, že mě něco zaujalo hodně.“

„To je dobře. Nepřeraz se, až poběžíš ze schodů.“

„Kdo říkal něco o schodech?“

Jefrey otevřel okno, vylezl ven a sjel dolů po měděném okapu. Skutečně atletický výkon. Udělal na Noru dojem.

Pokud byl nějaký rekord ve svlékaní mužů, byl v té chvíli překonán. Pak si Jeffrey lehl na ni a pevně ji objal svými svalnatými pažemi. Byl velmi sexy, když už se podařilo odtrhnout ho od jeho počítače.

Nora zavřela oči a nechala je tak během celého milování. Chtěla k Jeffreymu něco cítit. Cokoliv. Ale necítila nic.

No tak, Noro. Víš přece, co musíš udělat. Nebude to poprvé.

Hlas v její hlavě teď nezněl jako starý přítel. Byl to spíš nevítaný host, někdo, koho skoro neznala. Pokoušela se ho ignorovat. Nešlo to. Byl čím dál hlasitější, neodbytnější, rozkazovačnější.

Jeffrey ejakuloval a udýchaně se odvalil. „To bylo báječné překvapení. Jsi skvělá.“

Zeptej se ho, jestli nemá hlad, Noro.

Chtěla ten vnitřní hlas okřiknout. To by však bylo marné. Existoval jen jeden způsob, jak ho utišit.

A ona věděla, jaký.

„Kam jdeš?“ zeptal se Jeffrey.

Nora beze slova vstala z lehátka a zamířila do domu. „Jdu do kuchyně,“ oznámila přes rameno. „Podívám se, co bych mohla udělat k večeři. Ráda bych ti uvařila.“

Kapitola 44

Co teď, člověče? Co teď? Tohle je pěkný malér.

Turista seděl sám v malém, zašlém pokoji a v ruce držel další pivo. Už páté. Nebo šesté? V té chvíli mu to nepřipadalo příliš důležité. Stejně jako hra baseballového týmu Yankees v televizi před ním či pizza se salámem a cibulí, která stydla na stole.

Na svém notebooku měl položené výstřižky o incidentu v New Yorku. Bylo tam asi deset článků o tom, co novináři nazvali „Přestřelka na chodníku“.

Obsah článků Turistu nijak zvlášť nepřekvapil. Nechal tam po sobě mnoho nezodpovězených otázek. Spousta inkoustu byla vyplýtvána na domněnky a spekulace; některé pravděpodobné, jiné potrhlé. Spolu s výstřižky přišel i malý lístek, který je shrnoval. Do města přijel cirkus. Nevystrkuj hlavu, Turisto. Ozveme se.

Usmál se a znovu si pročetl protichůdné výpovědi svědků. Jak je možné, napsal sloupkař z News, že tu samou událost popisují lidé, kteří ji sledovali ani ne z deseti metrů, tak různě?

„No jo, jak?“ pronesl Turista nahlas. Opřel se v křesle a dal si nohy na stolek. Byl si naprosto jistý, že jeho totožnost nevyjde najevo. Udělal všechna nezbytná opatření, zničil stopy. Stejně tak by mohl být duch.

Jen jedna věc mu dělala starosti, a to hodně.

Co měl znamenat ten seznam, který si zkopíroval z flash disku? Všechna ta zahraniční konta.

Jedna celá čtyři desetiny.

Miliardy.

Co tohle?

Stálo to za život toho ubohého trouby před nádražím Grand Central?

Zřejmě ano.

Stojí to i za život někoho jiného?

Rozhodně ne.

Bylo to všechno součástí většího obrazu, který začne nakonec dávat smysl?

To se nedalo poznat – ale on doufal, že ano.

Kapitola 45

Jeffy pohlédl na Noru přes stůl ozářený svíčkami. „Opravdu ti to takhle vyhovuje?“

„Samozřejmě,“ ujistila ho.

„Já nevím, zdála ses mi trochu rozzlobená, když jsem navrhl, že se najíme venku.“

„Neblázni. Tohle je úžasné.“ Nora se snažila, aby její výraz odpovídal tomu, co říká. Stálo ji to hodně hereckého úsilí. Touhle dobou měla být doma a připravovat jeho poslední jídlo. Už se přece rozhodla.

Místo toho seděli v Jeffreyho oblíbené restauraci. Nora nikdy nebyla takhle nervózní. Připadala si jako závodní kůň ve startovacím boxu, který se ne a ne otevřít.

„Já to tady miluju,“ prohlásil Jeffrey a rozhlédl se kolem. Seděli v restauraci La Primavera v bostonské čtvrti North End. Výzdoba byla prostá a elegantní, ubrusy bílé, nádobí nablýskané, světlo měkké. Když jste se tam posadili, rozumělo se samo sebou, že si dáte obyčejnou vodu a ne v lahvi. Upřímně řečeno, Noře to bylo úplně jedno.

Jeffrey si dal dušené telecí nožičky, Nora rizoto s houbami. Její chuť k jídlu se však rovnala nule. Soustředila se spíš na víno, Poggiarello Chianti Classico ’94. Když byly odneseny talíře, zavedla Nora řeč na nadcházející víkend. Stále jí nešla z hlavy ona nedokončená práce.

„Ty jsi zapomněla, že musím odjet, miláčku?“ podivil se Jeffrey. „Na ten knižní veletrh do Virgínie.“

„Opravdu, zapomněla jsem.“ Noře se chtělo ječet. „Nedokážu si představit, že tě pustím samotného za těmi davy fanynek.“

Jeffrey se opřel lokty o stůl a spojil ruce. „Víš, trochu jsem přemýšlel,“ řekl. „Jde o to, jak se stavíme k našemu manželství. Chci říct – to, jak ho držíme v tajnosti. Myslím, že to vůči tobě není fér.“

„Máš snad dojem, že mi to vadí? Protože –“

„Ne, projevuješ ohromné pochopení a já se proto cítím ještě hůř. Mám tu nejbáječnější ženu na světě. Je na čase, aby se s ní svět seznámil.“

Nora se usmála, jak se od ní očekávalo, ale v jejím nitru blikala varovná světla. „Co tvoje fanynky?“ zeptala se. „Všechny ty ženy, které přijedou o víkendu do Virgínie, aby tam spatřily muže, kterého časopis People považuje za starého mládence s největším sexappealem?“

„Kašlu na ně.“

„To je moc nepotěší, miláčku,“ řekla Nora.

Jeffrey ji vzal za obě ruce a lehce je stiskl. „Jsi velmi chápavá a já hrozně sobecký. Ale s tím je konec.“

Nora vycítila, že mu to nerozmluví. Alespoň ne hned. Byl to prostě typický chlap. Myslel si, že ví nejlépe, co je pro ni nejlepší, a neexistoval způsob, jak mu to vyhnat z hlavy.

„Tak dobře,“ řekla. „Vyprav se na veletrh, okouzli ty dámy svým šarmem a sečtělostí, a promluvíme si o tom, až se vrátíš.“

„Jasně,“ opáčil tónem, který naznačoval pravý opak. „Je tady jenom jeden problém.“

„Jaký?“ zeptala se Nora. Chceš mě znovu požádat o ruku, tady, uprostřed téhle přeplněné restaurace?

„Včera jsem dával rozhovor pro New York Magazine. Pověděl jsem jim o tobě. O naší svatbě v Cuernavace. Měla jsi vidět tu reportérku, nemohla se dočkat, až dá toho sólokapra do svého článku. Ptala se, jestli by časopis mohl otisknout naši společnou fotografii. Řekl jsem, že zajisté.“

Nora se konečně přestala ovládat. „To jsi udělal?“ vyhrkla.

„Ano,“ přitakal a stiskl jí ruce pevněji. „Není v tom problém, že ne?“

„Ne, to tedy není.“

Naopak, pomyslela si. Je to velký problém.

Kapitola 46

Nora se vrátila na Manhattan následujícího dne večer. Stýskalo se jí po jejím podkrovním bytu, jeho klidu a pohodlí, a věcech, které si v průběhu let nakoupila. Stýskalo se jí po tom, co považovala za svůj skutečný život.

Zatímco si napouštěla vodu do vany, poslechla si vzkazy. Kontrolovala je pravidelně, když byla pryč. Našla tam čtyři. První tři byly pracovní, od vlezlých klientů. Poslední byl od Briana Stewarta, jejího společníka v první třídě na cestě do Bostonu, toho, co vypadal jako Brad Pitt.

Jeho vzkaz byl krátký a milý, přesně jak to měla ráda. Brian se jí svěřil, jak mu s ní bylo dobře, a že se těší na další setkání. „Měl bych se vrátit do města koncem týdne a rád bych vás vzal někam ven. Slibuji, že se nebudete nudit.“

Když jinak nedáš, Briane.

Nora si vychutnala horkou lázeň. Po ní si objednala čínu a prošla si poštu. Ještě dřív, než skončily zprávy v jedenáct hodin, spala už jako miminko stočená na gauči. A spala dlouho.

Druhý den před polednem se vypravila do obchodu Hargrove & Sons na Upeer East Side. Osobně ho považovala za nudnou díru, kde byla většina prodavačů ještě starší než starožitnosti, které prodávali. Ale v tomhle obchodu našel zalíbení jeden její klient, filmový producent Dale Minton, který trval na tom, že se tam s ní setká.

Nora se tam několik minut procházela sama. Když míjela další fádní gauč, poklepal jí někdo na rameno. „To jste vy, Olivie!“

Vedle ní stál Steven Keppler, daňový právník se špatným příčeskem, a fascinovaně na ni valil oči.

„Ach… dobrý den,“ pozdravila Nora. Rychle zapátrala v paměti a podařilo se jí najít jeho jméno. „Jak se máte, Stevene?“

„Skvěle, Olivie. Volal jsem na vás. Vy jste mě neslyšela?“ Omluvně se usmála. „To víte, to jsem celá já. Když jsem zabraná do nakupování, nevnímám, co se kolem mě děje.“

Steven se zasmál a nechal to být. Když začal plácat něco jako „to je ale náhoda, že se setkáváme zrovna tady“, vybavily se Noře jeho sklony k zírání. Jak na ně mohla zapomenout? A opravdu, už valil oči, div mu nevypadly z důlků. Ona mezitím kontrolovala jedním okem vchod, jestli se neobjeví Dale. Snadno by mohlo dojít ke katastrofě.

„Nakupujete pro sebe nebo pro klienta, Olivie?“ zeptal se Steven.

„Pro klienta,“ odpověděla a podívala se na hodinky.

V tu chvíli ho spatřila. Právě v té vteřině vpochodoval Dale Minton dovnitř a tvářil se, jako by mu to tam patřilo. Což by rozhodně mohlo, kdyby se mu zachtělo.

„Ach, už je tady,“ řekla. Snažila se nepanikařit, ale představa, jak jí Dale říká před Stevenem Noro a naopak, jí naháněla hrůzu.

„Nechám vás pracovat,“ řekl. „Jenom mi slibte, že mi někdy dovolíte, abych vás vzal na oběd.“ Ten chlap byl opravdu mazaný. Věděl stejně dobře jako ona, že „ano“ je nejrychlejší odpověď. Po „ne“ by musela následovat nějaká výmluva.

„Ano,“ pronesla Nora. „To bude prima. Zavolejte mi.“

„To udělám. Od příštího týdne mám dovolenou, ale až se vrátím, vezmu vás za slovo.“

Steven Keppler se obrátil k odchodu a Dale byl stále několik metrů od ní. Vyvázla jen o vlásek. Když náhle…

„Rád jsem vás viděl, Olivie,“ zavolal Steven nahlas.

Nora se na něj slabě usmála a pohlédla na Dala, který se tvářil naprosto zmateně. „Opravdu vám ten chlap říká Olivie?“ zeptal se.

Nora se modlila za nějaký nápad. Konečně se dostavil. Naklonila se k Dalovi a pošeptala mu: „Setkala jsem se s ním před pár měsíci na nějaké party. Představila jsem se mu jako Olivia – však víte proč.“

Dale spokojeně přikývl a Nora se usmála. Její dva životy zůstaly bezpečně odděleny.

Alespoň prozatím.

Kapitola 47

Blondýna přecházela od jednoho kusu nábytku ke druhému, oči zakryté tmavými slunečními brýlemi. Hrála si na detektiva a po pravdě řečeno se cítila trochu trapně. Ale nemohla od Nory Sinclairové odtrhnout zrak.

Být to někde jinde než v New Yorku, určitě by vzbudila pozornost. Ale tady byla na manhattnaské Upper East Side. Tady dokonale zapadla. Nic než další váhavý zákazník v Hargorve & Sons.

Blondýna se zastavila u dubového věšáku s lesklými mosaznými háky a předstírala, že se dívá na cenu. Oči a uši měla upřené na Noru. Nebo to byla Olivia Sinclairová? Nevěděla, co si má o jejím krátkém rozhovoru s tím plešounem myslet. Každý, kdo se představuje ráznými jmény, má nejspíš něco na svědomí.

Dál sledovala Noru, která se teď připojila k nějakému staršímu muži. Čistě z opatrnosti se od toho páru několikrát vzdálila. Přesto se jí podařilo vyslechnout velkou část jejich rozhovoru.

Ten starší muž byl klient. Zdálo se, že Nora je opravdu bytová architektka. Její komentáře a návrhy, její žargon –rozhodně věděla, o čem mluví.

O Nořině profesi však nikdy nepochybovala. Otázkou byl zbytek jejího života. Její dva životy, její tajemství. Zatím však neměla žádný důkaz. A proto se blondýna rozhodla zahájit vlastní pátrání.

„Promiňte, mohu vám nějak pomoci? Třeba radou?“

Žena se otočila a spatřila za sebou postaršího prodavače. Měl na sobě tvídové sako, motýlek a brýle s drátěnými obroučkami, které vypadaly stejně staré jako on sám.

„Ne, děkuji,“ zašeptala. „Jen se dívám. Ale to, co vidím, se mi nijak nelíbí.“

Kapitola 48

Poté, co jsem v sobotu ztratil v Bostonu Noru, by se celý víkend dal shrnout jedním slovem. Mizérie.

Na mém osobním seznamu pitomostí stálo rozbití bočního okénka minivanu pěstí poměrně vysoko. Naštěstí jsem si nezlomil ruku, alespoň podle mého vlastního rychlého vyšetření, které sestávalo z jediné otázky: Můžeš hýbat prsty, ty pitomče?

Když se nedělní ráno konečně převalilo k poledni, vypravil jsem se do domu Connora Browna, abych zjistil, jestli se Nora už vrátila. Nevrátila. Poté, co jsem si tu cestu zopakoval odpoledne se stejným výsledkem, dospěl jsem k názoru, že přišel čas vyzkoušet její mobilní telefon.

Našel jsem si v diáři číslo, které mi Nora dala, a vyťukal ho ve svém autě.

Zvedl to nějaký muž.

„Promiňte, možná mám špatné číslo,“ řekl jsem. „Sháním Noru Sinclairovou.“

Neznal nikoho toho jména.

Zavěsil jsem a porovnal číslo v diáři s číslem odchozího hovoru v mobilu. Souhlasilo. Rozhodně jsem zvolil správné číslo. Jen nebylo Nořino.

Hmm.

Chvilku jsem zamyšleně zíral na volant a pak znovu popadl telefon a namačkal číslo. Tentokrát se v něm ozval mladý, příjemný ženský hlas.

„Dobrý den, tady Životní pojišťovna pro druhé tisíciletí.“

„Velmi přesvědčivé, Molly,“ pochválil jsem ji.

„Opravdu?“

„Rozhodně. Kdybych vás neznal, myslel bych si, že držíte v ruce pilníček na nehty.“

Molly byla má nová sekretářka. Poté, co mě Nora sledovala do práce, bylo rozhodnuto, že v „oblastní kanceláři“ už nebude sídlit jen jeden člověk.

„Mohla byste pro mě něco udělat?“ zeptal jsem se. „Prověřte mi číslo Nořina mobilního telefonu.“

„Copak to číslo ještě není v její složce?“

„To možná je, ale byl bych rád, kdybyste zjistila, jestli se v poslední době nezměnilo.“

„Dobře. Dejte mi deset minut.“

„Dávám vám pět.“

„Takhle se zachází s novou sekretářkou?“

„Přesně takhle,“ řekl jsem. „Takže čtyři minuty.“

„To není fér.“

„Tik, tak, tik, tak…“

Molly měla dva roky po škole. Přestože byla podle Susan ještě zelenáč a na její úsudek se nedalo naprosto spolehnout, učila se rychle. Nepřekvapilo mě, když mi zavolala za tři minuty.

„Číslo je pořád stejné jako to, které na ni máme,“ oznámila Molly. Přečetla mi ho a já ho zkontroloval s tím, které mi dala Nora.

Neubránil jsem se úsměvu. Čísla se lišila jen posledními dvěma číslicemi. Byly přehozené.

Zajímavé.

Možná jsem to byl já, kdo je přehodil. Nebo možná Nora chtěla, abych si to myslel. Ať už schválně nebo ne, podařilo se jí mi znovu uniknout. Co teď?

Už dříve ve své kariéře jsem se poučil, že je rozdíl mezi informací, kterou máte, a informací, kterou můžete použít. Tohle byl ten případ. Měl jsem správné Nořino číslo, ale nemohl jsem ho použít.

Pochroumanou rukou jsem napsal vzkaz a nechal ho na dveřích Connorova domu. Byl jsem si dost jistý, že si ho přečte. Otázka byla, kdy.

Kapitola 49

Byla to potřeba uzavřít se před světem a to přivedlo Noru koncem týdne zpátky do Briarcliff Manor. Přestože jí ho Connorova sestra poskytla na jak dlouho bude chtít, chtěla se Nora odstěhovat. Vlastně doufala, že tu blonďatou mrchu už nikdy nespatří.

Rozhodně se však nechystala odmítnout nabídku Elizabeth Brownově, aby si odtamtud vzala všechen nábytek. Jako bytová architektka dobře věděla, jakou to má všechno cenu. Ráda ten balík shrábne, aby utišila Lizziin pocit viny nebo co to vlastně bylo.

Potřebovala jen malou pomoc.

„Domácí klenoty, co pro vás mohu udělat?“

„Tady Nora Sinclairová. Je tam Harriet?“

„Jistě, Noro, počkejte chvilku.“

Nora si přiložila mobil k druhému uchu. Seděla na zadním sedadle taxíku, který ji odvážel ke Connorovu domu.

V telefonu se ozval Harrietin hlas. „Zdravím svou nejlepší bytovou architektku.“

„Vsadím se, že tohle říkáš každému architektovi.“

„To máš pravdu, ale každý mi to baští. Tak jak jdou obchody, Noro?“

„Celkem dobře. Proto ti volám.“

„Kdy tě tedy mohu čekat ve svém obchodu?“

„Vlastně bych potřebovala pravý opak, Harriet. Aby ses ty zastavila u mě.“

„Ale. A kam se mám vypravit? Doufám, že je to v New Yorku. Tak mluv, Noro.“

„Je to v Briarcliff Manor. Jeden můj klient náhle zemřel.“

„To je mi líto.“

„To mně taky,“ opáčila Nora chladně. „Jde o to, že mě požádali, abych v rámci dědického řízení rozprodala zařízení jeho domu.“

„Chceš ho dát ke mně do komisního prodeje?“

„Tak jsem si to představovala.“

„Takže bych se na to měla zajet podívat? O kolika pokojích mluvíme?“

„O dvaceti šesti.“

„No teda.“

„Já vím. Proto taky volám tobě. Nikdo jiný by to nezvládl lépe.“

„Vsadím se, že tohle říkáš všem svým dodavatelům.“

„A všichni mi to baští,“ odvětila Nora.

Ještě několik minut se bavily o určitých kusech nábytku a datu, kdy se má Harriet přijet podívat. Když se loučily, Nořin taxík už vjížděl na příjezdovou cestu Connorova domu.

Řidič se chopil jejího kufru a ona vystoupila a zamířila k domovním dveřím. V tom okamžiku zahlédla vzkaz od Craiga Reynoldse.

„Prosím, zavolejte mi co nejdříve.“

Kapitola 50

Po zabzučení telefonu v mé kanceláři se ozval Mollyin hlas. „To je ona,“ oznámila.

Usmál jsem se. Byla jen jediná ona, o které mohla mluvit. Nora se vrátila do města. Už bylo na čase.

„Chci, abyste udělala tohle, Molly,“ řekl jsem. „Požádejte paní Sinclairovou, ať chvilku počká. Pak stopněte na hodinkách tři čtvrtě minuty a spojte ji.“

„Máte to mít.“

Opřel jsem se v křesle a upřel oči na strop. Byl obložený těmi polystyrénovými deskami, které přímo prosí, aby do nich člověk házel ostré tužky. Měl jsem dost času urovnat si myšlenky, kdybych přesně tohle nedělal celý předchozí týden. V širokém okolí by se nenašla jediná moje zbloudilá myšlenka.

Crrr.

Díky, Molly.

Zvedl jsem telefon a snažil se, aby můj hlas zněl velmi zaneprázdněné. „Noro, jste tam ještě?“

„To jsem,“ odpověděla. Okamžitě jsem poznal, že není nijak nadšená z toho, že musela čekat.

„Vydržte ještě moment, ano?“

Stiskl jsem tlačítko na telefonu a nechal ji čekat ještě dříve, než stačila něco namítnout. Pak jsem se znovu zadíval do stropu. Jednadvacet, dvaadvacet… Po patnácti vteřinách jsem ji znovu spojil a zhluboka vydechl.

„Hrozně se omlouvám, že jsem vás nechal čekat, Noro,“ řekl jsem svým nejpřesvědčivějším omluvným tónem. „Musel jsem něco dokončit s klientem na druhé lince. Takže jste našla můj vzkaz?“

„Před pěti minutami. Právě jsem přijela.“

Přišel čas vyzkoušet, jak umí lhát. „Jakou jste měla cestu? Byla jste v Marylandu, viďte?“

„Ba ne, na Floridě,“ opravila mě.

Ba ne, v Bostonu. Chtěl jsem to vyslovit nahlas, ale věděl jsem, že nemohu. Místo toho jsem řekl: „Ano, máte pravdu. Volit bych tam nechtěl. Byla to úspěšná cesta?“

„Velice.“

„Víte, snažil jsem se vás sehnat na tom čísle mobilu, které jste mi dala, ale ukázalo se, že patří někomu jinému.“

„To je divné. Jaké číslo jste vytočil?“

„Počkejte, někde ho tady mám.“

Přečetl jsem ho Noře.

„Tak to je jasné,“ řekla. „Poslední dvě číslice jsou osm-čtyři, ne čtyři-osm. Bože, doufám, že jsem to nepopletla já. Jestli ano, tak se omlouvám.“

Ach, byla tak přirozená.

„To je v pořádku. Byla to nejspíš moje chyba,“ opáčil jsem. „Nebylo by to poprvé, co mě dostala moje dyskalkulie.“

„V každém případě jste mě nakonec sehnal.“

„Je dobře, že jste se mi ozvala. Potřebuji s vámi mluvit o vašem pojišťovacím případu.“

„Je něco nového?“

„Dalo by se to tak říct.“ Zaváhal jsem a pak pokračoval. „Nebojte se, nejde o nic vážného, ale měli bychom si promluvit osobně.“

„Je to špatné, že?“

„To bych rozhodně netvrdil.“

„Ale kdyby to byla dobrá zpráva, řekl byste mi ji po telefonu. To musíte přiznat.“

„Ano, dobře, možná že to není zrovna dobrá zpráva,“ připustil jsem. „Ale jak jsem říkal, neděste se. Mohli bychom se dnes setkat?“

„Myslím, že bych mohla přijít za vámi do kanceláře kolem čtvrté.“

A já myslím, Noro, že bych ti nemusel popisovat, kudy se sem dostaneš.

„Čtvrtá hodina mi naprosto vyhovuje. Jenom bychom se mohli setkat někde jinde. U nás se zrovna maluje a hrozně to tady smrdí,“ zalhal jsem. „Poslechněte, víte, kde je restaurace Modrá stuha?“

„Jistě, kousek za městem. Už jsem tam byla.“

Já vím.

„Dobře,“ řekl jsem. „Sejdeme se tam ve čtyři na kafe. Nebo, vzhledem k té hodině, co takhle na čaj?“

„To radši ne, pokud oba mluvíme o stejném podniku.“

Zasmál jsem se a souhlasil, že zůstaneme u kávy.

„Takže ve čtyři,“ řekla.

Můžeš se spolehnout, Noro.

Kapitola 51

Modrá stuha nevynikala jídlem, obsluhou ani výzdobou, ale v konkurenci ostatních předměstských podniků tohoto druhu to bylo docela slušné místo. Vejce se nikdy neroztékala, láhve s kečupem byly vždycky plné a číšnice – třebaže by nikdy nevyhrály soutěž v příjemnosti – se chovaly rozhodně profesionálně. Skoro každou objednávku vyřídily správně a pohotově dolévaly kávu.

Když jsem tam vstoupil několik minut před čtvrtou, vrchní pokývl na znamení, že mě poznává. Přesto, že jsem v té oblasti působil poměrně krátce, velmi rychle jsem se v Modré stuze stal štamgastem. I když jsem si byl jistý, že by se v okolí našly lepší podniky, neobtěžoval jsem se s tím, abych je hledal.

„Dneska budu mít společnost,“ oznámil jsem vrchnímu, který přede mě automaticky položil jen jeden jídelní lístek. Byl to Řek a na sobě měl flekatou černou vestu oblečenou přes pomačkanou bílou košili

Nora dorazila za pár minut. Zamával jsem na ni ze svého místa v červeně vypolstrovaném boxu v zadní části restaurace. Na sobě měla černou sukni, smetanovou blůzu, která vypadala na hedvábí, a lodičky na podpatku. Kvůli mně, Noro? To nemuselo být. Protože bylo pozdě na oběd a brzy na večeři, restaurace byla zaplněná jen zpola. Hned si mě všimla.

Nora došla ke mně a potřásli jsme si rukama na pozdrav. Poděkoval jsem jí, že přišla. Všiml jsem si také, že příjemně voní. Dej si pozor, Craigu.

Když jsme se usadili, u stolu se okamžitě objevila číšnice. Aby trochu odlehčila svůj profesionální přístup k zákazníkům, měla na jmenovce napsáno „Hej, slečno!“

Objednali jsme si kávu a já to zkusil s kouskem jablečného koláče. Můj pas to rozhodně nepotřeboval, ale považoval jsem to za dobrý strategický tah. Chci říct, kdo by nedůvěřoval chlapíkovi, který si objedná jablečný koláč?

Když číšnice odešla, stačil mi jediný pohled na Noru, abych poznal, že bych měl omezit společenské fráze na naprosté minimum. Její držení těla mluvilo naprosto jasně. Ovládala se, ale byla napjatá. Přišla, aby si vyslechla špatné zprávy, a neměla zájem si to napětí prodlužovat.

Šel jsem proto přímo k věci.

„Cítím se hrozně,“ řekl jsem. „Celou dobu mluvím o tom vyšetřovaní, jako by to byla naprosto rutinní záležitost. A pak najednou…“ Můj hlas se vytratil a já zoufale potřásl hlavou.

„Co? Co se najednou stalo?“

„Ten zatracený O’Hara!“ vyhrkl jsem. Nekřičel jsem, ale promluvil jsem dost hlasitě, aby se k nám otočilo několik hlav od ostatních stolů. Trochu jsem se ztišil. „Nevím, jak mohou přenechat někomu takovému dohled nad vyšetřováním. Jenom všechno komplikuje.“

Nora na mě vyčkávavě hleděla a bylo vidět, že trpělivost nepatří právě k jejím přednostem.

„Ukázalo se, že je ve spojení s FBI,“ řekl jsem.

Zamračila se. „To nechápu.“

„Ani já ne, Noro. O’Hara je ten nejpodezřívavější chlap, jakého jsem kdy viděl. Ve všem hledá nějaké spiknutí.“

„Skvělé.“ Nora se opřela v boxu a svěsila ramena. Zmateně zamrkala svýma zelenýma očima. Skoro mi jí přišlo líto. „Takže FBI? Co to má znamenat?“

„Něco, čemu by nikdy neměl být vystaven člověk, který utrpěl ztrátu milované osoby,“ řekl jsem. Pak následovala krátká dramatická pauza. „Myslím, že tělo vašeho snoubence bude exhumováno.“

„Cože?“

„Vím, je to hrozné, a kdybych tomu mohl nějak zabránit, udělal bych to. Ale nemohu. O’Hara odmítá z nějakého důvodu připustit, že čtyřicetiletý muž mohl zemřít přirozenou smrtí na infarkt. Chce nechat udělat další testy.“

„Ale pitva už proběhla.“

„Já vím… já vím.“

„Takže tenhle O’Hara nevěří jejím výsledkům?“

„V tom to snad není, Noro. Chce prostě podrobnější testy. Celková pitva je… příliš obecná; určité věci při ní nemusí vyjít najevo.

„Jak to myslíte? Jaké věci?“

V té chvíli se vrátila číšnice a Nořina otázka zůstala viset ve vzduchu. Když před nás pokládala kávu a koláč, sledoval jsem, jak je Nora čím dál ustaranější. Její emoce mi připadaly skutečné. Čím jsem si nebyl jistý, byl jejich původ. Seděla přede mnou truchlící snoubenka – anebo vražedkyně postavená před riziko prozrazení?

Číšnice odešla.

„Jaké věci?“ zopakoval jsem její otázku. „No, jakékoliv. Například, a to mluvím jen hypoteticky, kdyby Connor užíval drogy nebo měl nějaké zdravotní obtíže, které neuvedl ve své pojišťovací smlouvě, nedošlo by zřejmě k plnění.“

„Nic takového tu nebylo.“

„To víte vy, a upřímně řečeno a zcela mimo záznam, to vím i já. Ale O’Hara to bohužel neví.“

Nora otevřela kalíšek se smetanou a nalila ji do kávy. Přidala dva cukry.

„Víte co?“ řekla. „Vyřiďte 0’Harovi, ať si ty peníze nechá. Já je nechci.“

„Kéž by to bylo tak prosté, Noro. Ale naše pojišťovna má ze zákona povinnost peníze vyplatit, pokud v tom nebrání nějaké nesrovnalosti. I když to může znít divně, nemáte v téhle věci na výběr.“

Opřela si lokty o stůl. Pak sklonila hlavu do dlaní. Když ji opět zvedla, spatřil jsem, že jí po tvářích stékají slzy. Zašeptala: „Takže vy se opravdu chystáte vykopat Connorovu rakev? To chcete udělat?“

„Je mi to líto,“ řekl jsem a opravdu jsem se cítil mizerně. Co když byla nevinná? „Teď víte, proč jsem tenhle rozhovor nechtěl vést po telefonu. Jediné, co vám mohu říct, je, že nebýt O’Hary, nikdy bych se do něčeho takového nepustil.“

Když jsem ta slova vypouštěl z úst a díval se, jak si otírá oči kapesníkem, nemohl jsem se ubránit myšlence na otce a jeho poučení.

Věci nejsou vidy takové, jaké se zdají být.

Pořád jsem nedokázal rozeznat, jestli jsou Nořiny slzy pravé nebo falešné, ale jedno jsem věděl jistě. Začala O’Haru nenávidět. A čím větší bude jeho nenávist k němu, tím silnější by mohla být její důvěra ke mně.

Pořádná ironie.

Protože John O’Hara nebyl v ústředí Životní pojišťovny pro druhé tisíciletí.

John O’Hara seděl v boxu v restauraci Modrá stuha a pojídal jablečný koláč pod jménem Craig Reynolds.

A jeho oborem rozhodně nebylo pojišťovnictví.

Třetí část

– VELMI NEBEZPEČNÉ HRY

Kapitola 52

Susan mi štěkala do ucha. Byla pořádně naštvaná. „To myslíš vážně, že jsi jí řekl, že vykopeme Connorovo tělo?“

„Věř mi, je to pro naše dobro,“ řekl jsem. „Ještě víc než předtím si Nora myslí, že jsem na její straně. Kromě toho jsi sama povídala, že exhumace s sebou nese riziko, že se o ní dozví.“

„Říkala jsem, že je to malé riziko.“

„A jí právě říkám, že jsme to využili v náš prospěch.“

‚My jsme nic neudělali, O’Haro. Udělal jsi to ty, aniž by ses o tom se mnou poradil.“

„No jo, tak jsem tě trochu obešel.“

„Obešel jsi mě hodně. Ale to je pro tebe typické, viď? Takhle se pokaždé dostaneš do maléru,“ reptala. „Je třeba, abychom se drželi plánu. Pak budeme vědět, co každý z nás právě dělá.“

„No tak, Susan, aspoň přiznej, že nám to hraje do ruky.“

„O to nejde. Potřebuju tě jako týmového hráče, rozumíš? Už nejsi tajný policista.“

Zaváhal jsem, ale pak řekl: „Máš pravdu. Jsem tajný agent FBI.“

„Ale dlouho nebudeš, jestli budeš provádět podobné pitomosti. Nemám ráda kovboje.“

Po několik vteřin nepronesl nikdo z nás ani slovo. Ticho jsem porušil já. „Abys věděla, víc se mi líbilo, když jsi mě chválila.“

Susan ze sebe vypravila krátký, nešťastný smích.

„Pověz mi, génie,“ řekla, „jaký bude tvůj další postup, když teď Nora ví, že máme v úmyslu jejího snoubence exhumovat?“

„To je jasné,“ odpověděl jsem. „Počkáme si na výsledky. Když naše laboratoř najde stopy nějaké lumpárny, máme našeho vraha.“

„Stále potřebujeme důkaz, že to udělala.“

„A ten se nám bude hledat mnohem snáze, když budeme vědět, co hledáme.“

„Co když laboratoř nic nenajde?“

„Pak oznámím Noře tu dobrou zprávu a budu pracovat o to usilovněji, abych ji na něčem nachytal.“

„Zapomínáš na jednu věc.“

„Na jakou?“

„Mohla by být nevinná.“

„A tohle vypustí z úst člověk, který si myslí, že je vinen každý.“

„Já jenom říkám…“

„Ne, já ti rozumím. Možné je všechno. Ale ta ženská měla něco společného minimálně se dvěma mrtvými muži ve dvou státech. Jestli je to jenom náhoda, má Nora Sinclairová zatracenou smůlu na chlapy.“

„Já bláhová,“ řekla. „Posadíme ji na elektrické křeslo.“

„Takhle se mi líbíš. Na okamžik jsem si myslel, že jsi někdo jiný.“

„Když už o tom mluvíme, jaké jsou šance, že by se Nora mohla zakoukat do tvého druhé já?“

„Nulové. Craig Reynolds není její třída,“ řekl jsem. „Nevydělává dost peněz.“

„Člověk nikdy neví. Pořád mi vypravuješ, že si myslí, jak moc jsi na její straně. To by ti mohlo dát určitou šanci.“

„A co ten můj byt?“

„Už s tím zase začínáš?“

„Ne, ale jestli budu muset strávit ještě nějaký čas v té díře, požádám o rizikový příplatek.“

,,0’Haro, jestli tohle bude nejtěžší část tvého úkolu, jsi šťastný člověk.“

Kapitola 53

Nora tiše otevřela dveře matčina pokoje v psychiatrické léčebně Borový háj a ze všech sil se pokusila o úsměv. Měla hroznou popudlivou náladu. Stejně na tom byl každý, kdo s ní přišel do styku – Emily Barrowsová a ta nová sestra Patsy.

Na chvíli předstírala, že se předchozího dne vůbec nesetkala s Craigem Reynoldsem. Chovala se, jako by jí nikdy neřekl, že Connorovo tělo bude exhumováno.

„Ahoj, mami.“

Olivia Sinclairová seděla na posteli ve svém žlutém županu. Věnovala Noře prázdný úsměv. „Ahoj.“

Mraky, které po většinu dne zakrývaly oblohu, se začaly protrhávat. Sluneční světlo si našlo cestu do pokoje skrz svislé žaluzie. Nora si vzala v rohu židli a přitáhla si ji k posteli.

„Vypadáš dobře, mami.“

Tohle by řekla každá dcera. Rozdíl byl v tom, že Nora tomu skutečně věřila. Už dávno se nedívala na svou matku očima, jen vzpomínkami. Když nic jiného, byla to síla zvyku. Poté, co Olivii poslali do vězení, ji Nora nikdy nesměla navštívit. Jak vyrůstala, zůstala její matka zmrazená v čase. Nora vystřídala několik opatrovnických rodin a všude si s sebou brala svou představu o Olivii.

„Ráda si čtu, víš.“

Sakra. „Já vím, mami. Je mi líto, ale dneska jsem ti zapomněla koupit knížku. V poslední době… stalo se –“

Venku někdo nastartoval sekačku. Řev motoru pronikl do pokoje a Nora s sebou trhla. Náhle si připadala jako ochrnutá a bez dechu. Po tvářích se jí řinuly slzy. Její fasáda se rozpadla a vnější svět vtrhl dovnitř. Otřela si oči.

„Promiň, mami.“

Poprvé vyprávěla Nora o vracejícím se snu, v němž sledovala Olivii, jak zabíjí jejího otce. Jak živý zůstal ten večer v její mysli. Co kdo řekl, co měl kdo na sobě, dokonce i pach síry.

Co na tom záleží? Vždyť ani neví, kdo jsem.

Nora si vzala z nočního stolku papírový kapesník. Bylo to jako by se protrhla hráz. Její slzy. Její emoce. Všechno se vyvalilo ven. Ztrácela nad sebou kontrolu. Pociťovala nepřekonatelnou touhu se někomu svěřit.

Zhluboka nadechla, div jí nepraskly plíce. Konečně vydechla, zavřela oči a spustila. „Mám na svědomí hrozné věci, mami.“

Nora otevřela oči, pravdu na špičce jazyka. Ale tam také zůstala. Její matce se přihodilo něco strašného.

Nora vyskočila ze židle a rozběhla se ke dveřím. Vyběhla na chodbu a křičela: „Pomoc! Rychle, potřebuji pomoc! Má matka umírá!“

Kapitola 54

Sestra Barrowsová odtrhla oči od rozpisu léků a otočila hlavu ve směru křiku. Okamžitě poznala Nořin hlas.

Vyběhla ze dveří sesterny a zavolala na Patsy, která byla ve skladě.

Na chodbě se Emily rozhlédla a spatřila Noru, jak zoufale mává rukama. Od pokoje Olivie Sinclairové ji dělilo asi třicet metrů a Emily začala vzdálenost překonávat rychleji, než by se vzhledem k její podsadité postavě dalo čekat.

„Co je?“ vykřikla Emily. „Co se děje?“

„Nevím,“ volala Nora. „Ona –“

Emily doběhla k ní a společně vtrhly do pokoje. Scéna, kterou tam spatřily, byla jako z filmu Vymítač ďábla. Olivia Sinclairová se zmítala na posteli, tělo měla napjaté a ruce a nohy sebou trhaly v křeči. Kovový rám postele vydával ohlušující rachot.

Ale přesto všechno – včetně Nořiny paniky – zůstala Emily Barrowsová naprosto klidná. Ohlédla se přes rameno na Patsy, která se právě objevila ve dveřích.

„Pomoz mi,“ zavolala na mladší sestru.

Patsy k ní nervózně přistoupila.

„Tohle je tvůj první záchvat?“ zeptala se Emily.

Patsy přikývla.

„Dobře, musíš udělat tohle. Nejdřív ji obrátíš na bok, aby se neudusila zvratky, kdyby zvracela,“ řekla Emily. Založila si paže na hrudi a kývla na Patsy, která jako by zamrzla. „Nestůj tam jako solný sloup.“

Patsy sebou trhla, přiskočila k posteli a obrátila Olivii na bok. „Dobře, co teď?“

„Teď počkáme.“

„Na co?“

„Až záchvat ustane.“

„A to je všechno?“

„Přesně tak. Nesnaž se ji nijak udržet. Jen sleduj hodinky. V devíti případech z deseti to skončí do pěti minut. Pokud ne, zavoláš doktora.“

Nora tam stála, šokována tím, jak Emily proměnila matčin záchvat v lekci pro Patsy. „ Určitě by se toho dalo udělat víc!“

„Opravdu ne, Noro. Věřte mi, vypadá to hůř, než jaké to je.“

„A co její jazyk? Nemůže si ho spolknout?“

Emily zavrtěla hlavou a snažila se neztratit trpělivost. „To je pověra,“ řekla. „Vůbec to není možné.“

Nora stále nebyla spokojená. Chystala se trvat na tom, aby zavolaly doktora, když náhle všechno přestalo. Vrzání postele, matčiny křeče.

V pokoji zavládlo ticho. Emily obrátila Olivii zpátky na záda a podložila jí hlavu polštářem. Nora přiskočila k posteli, popadla matku za ruku a stiskla ji.

A matka její stisk poprvé opětovala.

„Všechno je v pořádku, mami,“ řekla Nora potichu. „Všechno je dobré.“

„No tak, no tak,“ zašeptala sestra Barrowsová a položila Noře ruku na rameno. „Vím, myslela jste si, že umírá, ale věřte mi, když někdo umírá, pozná se to. Věděla byste to jistě.“

Kapitola 55

Šest stop hluboko?

Opravdu nevím, odkud tenhle výraz pochází. Rozhodně ne ze hřbitova kostela svaté Marie. Šest stop zeminy z hrobu Connora Browna už bylo vykopáno a po rakvi stále ani vidu. Teprve když byla hromada hlíny dvakrát tak vysoká, uslyšel duté zadunění, jak lopata narazila na dřevo.

Ještě že jsem to nebyl já, kdo se musel ujmout kopání na hřbitově, kde byli pohřbeni velikáni jako Washington Irving a několik Rockefellerů.

„Měli ten seriál nazvat Dvanáct stop hluboko,“ prohodil jsem k policistovi, který stál vedle mě. Zřejmě neměl HBO, protože můj vtip nepochopil. Možná ho však o smysl pro humor připravila kombinace únavy a zlosti.

Mým cílem bylo odbýt celou věc tak rychle a diskrétně, jak jen to bude možné. To znamenalo co nejmenší počet zúčastněných, žádné hlučné stroje a začátek ve dvě hodiny v noci. Denní světlo a srocení davů bylo to poslední, co jsem si přál.

Kromě policisty s kamenným obličejem jsem tam měl ještě tři hrobníky. Poté, co rozmístili několik světel, kopali asi hodinu. Pak už tam s námi byl jen řidič dodávky z patologie FBI. Nevypadal ani dost starý, aby měl řidičský průkaz.

Znovu jsem pohlédl na policistu vedle sebe. „To je ale noční směna, co?“

Ani se na mě nepodíval. Jak chceš, pomyslel jsem si.

Obrátil jsem tedy pozornost k díře v zemi. Tři chlapi ze hřbitova stáli na zpola odkryté rakvi Connora Browna. Právě se chystali upevnit lana k držadlům, která se mi nezdála nijak zvlášť pevná.

„Jste si jistí, že tohle udrží celou tu váhu?“ zeptal jsem se.

Všichni tři vzhlédli. „Mělo by,“ odpověděl ten nejvyšší z nich, který měřil sotva sto sedmdesát centimetrů. Ti ostatní uměli leda plynule přikyvovat.

Lana byla upevněna a všichni tři vylezli ven z jámy. Vztyčili hliníkovou konstrukci s kladkou a navijákem, postavili ji nad jámu a začali rakev zvedat.

Pak se ozvaly jakési zvuky.

Co to sakra bylo?

Nikdo tato slova ve skutečnosti nepronesl, ale z pohledů, které jsme si vyměnili, bylo jasné, že všichni myslíme na totéž. Znělo to, jako když se zlomí větev, nebo možná kroky. Že by bezhlaví jezdci na noční projížďce?

Ztuhli jsme a poslouchali, jestli se to ozve znovu. Nad námi se ve větru kývaly a povrzávaly silné větve starého dubu. U nohou nám šustilo několik listů. Jinak však bylo ticho.

Tři hrobníci – zdaleka ne tak vystrašení, jako my ostatní – se vrátili k práci.

Rakev Connora Browna začala pomalu stoupat.

Jako na povel začal vítr foukat silněji. Ochladilo se a po zádech mi přeběhl mráz. Nejsem nijak pověrčivý, ale nešla mi z hlavy myšlenka, jestli děláme dobře, když rušíme klid mrtvého.

Křup!

Ten zvuk prořízl noc jako prásknutí bičem. Žádná zlomená větev, tohle bylo desetkrát hlasitější. Držadla na jedné straně se ulomila, rakev se naklonila a její víko se se strašidelným zaskřípěním utrhlo. Tělo Connora Browna pomalu vypadlo ven.

„Ježíšmarjá!“ vyhrkl policista vedle mě.

Doběhli jsme k okraji jámy a do nosu nás udeřil pach hniloby. Sevřelo se mi hrdlo a musel jsem ustoupit, ale ještě předtím jsem se stačil podívat dolů. Rozkládající se tvář; bílé maso; vyvalené bulvy zírající tupě přímo na mě.

Hrobníci kleli ve směsi španělštiny a angličtiny a chlapec z patologie jen vrtěl hlavou. Policista zvracel.

„Co budeme sakra dělat teď?“ zeptal jsem se.

Odpověď se objevila v podobě žebříku. Bylo nutné sestoupit dolů, vyzvednout tělo a vynést ho na povrch.

„Potřebujeme pomoc,“ oznámil šéf kopáčů.

Bylo to to nejsnadnější rozhodnutí, které jsem kdy udělal.

Obrátil jsem se k policistovi, který ještě v předklonu dávil zbytek večeře. Nevěřícně na mě vytřeštil oči. V obličeji byl bledý jako stěna. „Já?“ vyhrkl. „To mám jít tam dolů?“

Můj úsměv mluvil za vše.

Promiň, kámo, ale měl ses smát mým vtipům.

Kapitola 56

Nora si nebyla jistá, jestli si jí všimli, ale určitě něco zaslechli. Dvojí zapraskání pod jejíma nohama, když se snažila dostat blíž, znělo jako výbuch petardy.

Když se všichni ohlédli jejím směrem, padla k zemi za nejbližší náhrobní kámen. Kolena přitiskla k hrudi a zadržela dech. Bylo na čase začít přemýšlet, jestli zbytečně nepodstoupila příliš velké riziko.

Ale Nora nemohla odolat pokušení.

Musela to vidět, i kdyby to bylo sebestrašidelnější. Connorovo tělo vytažené z hrobu – opravdu tohle podstoupí?

Podstoupili.

Nora se otřásla. Podle legendy byla na tomhle hřbitově pohřbena v neoznačeném hrobě čarodějnice. I přes svetr ucítila na zádech chlad náhrobního kamene, o nějž se opírala. Pomalu vyhlédla. Prima! Už se vrátili k práci. Lana byla připevněna k nějaké konstrukci nad Connorovým hrobem. Začali vyzvedávat rakev.

Šokovaně je pozorovala. S každým otočením kladky její rozčilení vzrostlo. Všechno přece šlo tak hladce. Nebyl důvod k obavám. A teď tohle.

Co si o sobě ten chlap O’Hara myslí? Parchant! Hajzl!

To vyvolalo další otázku. Kde kruci je?

Nora byla přesvědčená, že bude-li Craiga Reynoldse té noci sledovat, konečně O’Hara spatří. To byl hlavní důvod její přítomnosti na hřbitově.

Nebyl ale jedním z těch mužů s lopatami. Rozhodně to nebyl ten policista. Kromě Craiga tam zbýval už jen jeden člověk, a to nebyl skoro ani muž. Nebylo možné, aby ten nervózní kuřák byl O’Hara.

V tom okamžiku se v jámě objevilo víko rakve. Při pohledu na něj musela odvrátit zrak. Znovu se přitiskla zády k náhrobnímu kameni a zavřela oči. Srdce jí divoce bušilo v hrudi.

A to nebylo nic ve srovnání s tím, co přišlo pak.

Strašidelné zapraskání – a to přímo z Connorova hrobu. Každý sval v Nořině těle se napjal. Nevěděla, co se stalo, a podvědomě si přála, aby to tak zůstalo.

Ale musela se podívat.

Takže vyhlédla nad okrajem náhrobního kamene.

Vytřeštila oči a otevřela ústa. Skoro vykřikla. Connorova rakev byla nakloněná na bok, víko otevřené. Zbytek si domyslela, a když uviděla toho policistu zvracet, málem musela udělat totéž.

Vlastně by k tomu určitě došlo, kdyby ji nepřemohl jiný instinkt.

Utíkej!

Kapitola 57

Následujícího dne se Nora vrátila do New Yorku, kde zamířila přímo do lázní Blaho ve čtvrti SoHo. Tam si dopřála masáž horkým olejem, manikúru a pedikúru. Obvykle Noru nic nepotěšilo víc než trocha blaženého rozmazlování.

Ale o tři hodiny a čtyři sta dolarů později se necítila o nic lépe. Předchozí noc jí stále ležela v hlavě. Bylo pozdní odpoledne a z představy, že by měla strávit večer o samotě, jí běhal mráz po zádech.

Napadlo ji, že by zavolala Elaine a Allison. Snad by ji neodmítly, i když by to bylo hodně na poslední chvíli. Když však sahala po mobilním telefonu, dostala jiný nápad. Místo toho, aby se zaobírala tím, co se stalo, soustředí se na to, co by mohlo být. Měj se na pozoru, Briane Stewarte.

Nora vytočila číslo toho bohatého softwarového magnáta, se kterým se seznámila v letadle, a zeptala se ho, jestli už má nějaké plány na večer.

„Nic, co bych nemohl zrušit,“ odpověděl bez váhání. „Dejte mi pár vteřin.“ Když zavolal zpátky, měl už večer volný a byl připraven věnovat všechen svůj čas jí.

„Doufám, že nemusíte zítra ráno brzy vstávat,“ varoval ji se smíchem. Nadšeně jí nastínil, co má v plánu.

Pár koktailů v baru King Cole.

Večeři u Vonga.

A na závěr tanec v Lotusu ve West Village.

Nora nemohla mít větší radost. Po noci strávené na hřbitově byl flám ve velkoměstě přesně to, co potřebovala.

Kapitola 58

U láhve Perrier Jouetu v baru King Cole ji Brian Stewart bavil zábavnými historkami ze svého dětství. Nora poslouchala a smála se. Zároveň si nemohla nevšimnout toho, že Brian podle všeho vyrůstal v kompletní, milující rodině. Neubránila se závisti. Ona strávila ta léta stěhováním z jedné opatrovnické rodiny do druhé a měla velké štěstí, když si vůbec někdo vzpomněl na její narozeniny.

Ne že by se Brianovi o něčem takovém jediným slovem zmínila.

Nora si během let vytvořila dokonalé „náhradní“ dětství. Otec architekt. Matka učitelka. Společný štastný život v hornatém Litchfieldu v Connecticutu. Čím častěji ten příběh vyprávěla, tím lépe dokázala zapomenout na pravdu. Doufala, že jednoho dne si už ani nevzpomene na to, že její matka zastřelila otce před jejíma očima.

Při večeři u Vonga přešli na víno. Jak jedli a pili, bylo jim spolu čím dál lépe. Už se na něj dokonce dokázala podívat, aniž by si vzpomněla na Brada Pitta. Brian byl dost hezký svým vlastním způsobem.

Nehledě na to, jaká s ním byla zábava, což rozhodně neplatilo pro všechny boháče. Velice často se ukázalo, že bohatí muži, se kterými se seznámila, byli velice nudní patroni schopní mluvit jen o sobě. Bohatí a zábavní byli nedostatkovým zbožím. O to šťastnější byla Nora, že se s Brianem setkala.

A zdálo, že on cítí to samé.

Podle toho, jak se večer vyvíjel, to vypadalo, že se do Lotusu ani nedostanou. Snažila se představit si jeho byt. Určitě bude obrovský, nejspíš v nejvyšším patře s terasou. Třeba v nějakých zajímavých podkrovních prostorách. Rozhodně to brzy zjistí.

„Bavíš se dobře?“ zeptal se.

„Líp už by to nešlo.“

Usmál se. Ale nebyl to štastný úsměv. Něco ho trápilo a zdál se být nervózní.

Nora se k němu naklonila a opřela se o stůl. „Děje se něco?“

Pohrával si s dezertní lžičkou, jako by ji chtěl napínat. A dařilo se mu to. „Musím ti něco povědět,“ řekl. „K něčemu se přiznat.“

„Kruci, ty jsi ženatý.“

„Ne, nejsem ženatý, Noro.“

„Tak co tedy?“ zeptala se.

Jeho dezertní lžička teď předváděla vyloženě akrobatické kousky. „Ale nejsem také něco jiného,“ pokračoval. Konečně lžičku odložil a zhluboka se nadechl. „To, co se ti tady snažím říct, je, že nejsem bohatý majitel softwarové firmy.“

Ta slova zůstala viset ve vzduchu stejně jako ticho, které po nich následovalo. Nora ze sebe nedokázala vypravit ani hlásku. Brian byl rudý ve tváři a nebylo to alkoholem. Z jeho přiznání oba vystřízlivěli.

„Říkám ti to proto, že už ti nedokážu dál lhát,“ vypravil ze sebe.

„A proč jsi mi vůbec lhát začal?“

„Měl jsem strach, že by ses o mě nezajímala.“

Nora zamrkala. „Co ve skutečnosti děláš?“

„Jsem reklamní textař.“

„Aha, takže ty lžeš za peníze. Takže v Bostonu na tebe nečekali žádní investoři?“

„Ne, jen klient. Gillette.“

Potřásla hlavou. „Takže abych si to ujasnila, ty sis myslel, že bych tě mohla mít ráda, jen kdybys byl bohatý?“

„Asi ano.“

„Nebo sis myslel, že je to jediný způsob, jak mě dostat do postele?“

„To tedy ne.“

Pochybovačně si ho změřila pohledem. „Opravdu?“

„No, něco pravdy na tom je,“ přiznal. „Nebo spíš bylo, na začátku. Ale jak už jsem říkal, už jsem ti nedokázal dál lhát.“

„Byla na tom, co jsi mi vyprávěl, alespoň špetka pravdy?“

„Ano. Vlastně všechno. Všechno kromě toho mého úžasného bohatství. Mrzí mě, že jsem ti lhal,“ řekl. „Můžeš mi to odpustit?“

Nora se odmlčela, jako by o tom uvažovala, a pak ho vzala za ruku. „Ano,“ řekla. „Myslím, že můžu. Odpouštím ti, Briane.“

Za pár minut, když už se vše zdálo být v nejlepším pořádku, se omluvila, že si musí odskočit. Toalety byly v přední části restaurace. Když kolem nich procházela cestou k východu, aby si na ulici zastavila taxi na cestu domů, napadlo Noru, jak dlouho bude asi Brianovi trvat, než mu dojde, že už se nevrátí.

Kapitola 59

Vysoká blondýna rychle odvrátila tvář, když kolem ní Nora procházela. Byla jí tak blízko, že mohla cítit teplo jejího těla. To byl nebezpečný okamžik. Ne, byla to její chyba.

Blondýna seděla u baru restaurace Vong, popíjela martini a celou domu Noru pozorovala. Byla si jistá, že je svědkem schůzky, a to podle jejího chování nejspíš první. Neslyšela nic z jejich rozhovoru, ale bylo jasné, že si dobře rozumějí.

O to větší překvapení pro ni znamenal Nořin náhlý odchod.

Minuty ubíhaly. Blondýna honila párátkem olivu ve sklenici a zvažovala všechny možnosti. Nora mohla například odejít jen na chvíli, aby si zavolala. Ještě věrohodnější bylo, že se vyběhla ven, aby si rychle zakouřila. I když je pravda, že nikdy neviděla Noru s cigaretou v ruce.

Žena se podívala ke stolu, kde seděl a čekal Nořin společník. Pomyslela si, že je to rozhodně pohledný muž. Vypadal trochu jako –

„Promiňte,“ ozvalo se za ní.

Ohlédla se a spatřila prošedivělého muže ve středních letech. Na sobě měl rolák, sportovní sako a příliš mnoho vody po holení.

Změřila si ho pohledem a vyčkávavě mlčela.

Položil ruku na volnou stoličku vedle ní. „Je tady volno?“

„Ani bych neřekla.“

Vycenil zuby v úsměvu a posadil se. „Je těžké uvěřit, že by mohlo být volno vedle tak krásné ženy,“ řekl a opřel se předloktím o barový pult. Naklonil se k ní. „Mohu vám koupit další drink?“

„Ještě jsem nedopila tenhle.“

„Nevadí, počkám,“ řekl a sebejistě pokýval hlavou. „Klidně celou noc, když budu muset.“

Blondýna mu věnovala koketní úsměv a pozvedla martini. Pak mu ho vylila na hlavu.

„Tak, a je to,“ řekla.

Vstala a odkráčela. Ale ne směrem ke dveřím. Přesvědčená, že se Nora nevrátí, zamířila ke stolu, kde dosud seděl její opuštěný společník.

„Promiňte, čekáte na Noru Sinclairovou?“

Zmateně na ni pohlédl. „No… ano, vlastně čekám.“

„Obávám se, že už nepřijde.“

„Jak to myslíte?“

„Viděla jsem ji odejít z restaurace.“

Šokovaně se ohlédl k východu a těkal očima sem a tam. Začal vstávat.

„Neobtěžujte se,“ řekla. „Už je to dobrých pět minut.“

Znovu se posadil. „To nechápu. Jste její přítelkyně nebo něco takového?“

„Ne, to bych neřekla.“ Usedla na židli, kde předtím seděla Nora. „Nevadilo by vám, kdybych vám položila několik otázek?“

Kapitola 60

Nora nutně potřebovala na pár dní vypadnout z New Yorku. Naštěstí se měla kam uchýlit.

Provoz na dálnici I-95 ve směru na sever celkem nestál za řeč a ještě zřídl, když odbočila na silnici 395. Asi půl hodiny jižně od Bostonu se však všechno změnilo. Tahač plazící se šnečím tempem za sebou vytvořil asi dva kilometry dlouhou kolonu a Nora se rozvzpomněla, proč obvykle raději létá.

Přesto jí to nijak zvlášť nevadilo.

Po noci na hřbitově a večeři s Brianem Stewartem – rádoby donchuánem s prázdnou peněženkou – potřebovala vrátit do svého života trochu rovnováhy. Postavit se oběma nohama na zem. Celodenní jízda do Bostonu jí mohla jen prospět, stejně jako noc strávená s jejím manžílkem.

„Páni, tys mi tak chyběla!“ zvolal Jeffrey, když se s ní vítal v hale svého sídla v Back Bay. Objal ji, políbil na rty, pak na tváře, na krk a znovu to celé od začátku.

„Skoro bych ti uvěřila,“ škádlila ho Nora. „Myslela jsem, žes na mě na tom veletrhu pro všechny ty ctitelky úplně zapomněl.“

„Jak bych mohl zapomenout na tohle, tohle a tohle?“ zeptal se Jeffrey.

„S tím nemohu než souhlasit,“ řekla Nora.

Líbali se a škádlili celou cestu po schodech do hlavní ložnice. Pak strávili odpoledne a večer milováním. Ani na okamžik se jeden od druhého nevzdálili kromě chvíle, kdy musel Jeffrey seběhnout dolů, aby si převzal objednané vietnamské jídlo.

Jedli salát wakami, kuře cuu long, popíjeli pivo, a při tom se v objetí dívali na film pro pamětníky Na sever severozápadní linkou. Nora toho úchylného pacholka Hitchcocka prostě zbožňovala. Ve chvíli, kdy Cary Grant slézal z Mount Rushmoru, už Jeffrey tvrdě spal.

Nora trpělivě čekala. Když uslyšela tiché pískání, které mu pokaždé ve spánku vycházelo z nosu, vyklouzla z postele a proběhla chodbou do knihovny, kde se posadila k počítači.

Všechno šlo hladce. Nora vyťukala přístupový kód, dostala se na Connorův účet a zjistila, kolik si nastřádal na horší časy. Skoro šest milionů.

Okamžik pravdy se rychle blížil, rozhodně rychleji než příchod fotografa z New York Magazínu.

Ale jedno po druhém. V Briarcliff Manor jí zbývalo pár nevyřešených záležitostí. Mělo to co do činění s jistým pojišťovákem a výsledky jistých testů. Co by si s tímhle počal starý Alfie Hitchcock? Určitě by pořádně využil té scény na hřbitově, pomyslela si Nora a neubránila se úsměvu.

Kapitola 61

Turista, ten chudák Turista, byl celý neklidný a nešťastný. Napadalo ho nejméně sto míst, kde by byl raději, ale tohle místo – jeho dočasný domov – bylo to, kde musel být.

Pořád ještě nepřišel na kloub tomu seznamu zámořských účtů. Ti lidé na seznamu se zjevně vyhýbali placení daní. Ale co byli zač? Jak se zasloužili o to, že se dostali na tenhle seznam? A proč musel stát někoho život?

Už si prolistoval noviny a dočetl tlustý román o Vietnamu od Nelsona DeMilla. Teď seděl na gauči a pročítal nejnovější výtisk časopisu Sports Illustrated. Uprostřed článku o blednoucích nadějích týmu Boston Red Sox na zisk poháru bylo ticho v místnosti narušeno.

Někdo stál za dveřmi.

Potichu popadl berettu, kterou měl položenou vedle sebe, a vstal. Došel k oknu, odtáhl roletu a vyhlédl ven na zápraží.

Postával tam nějaký kluk s plochou čtvercovou krabicí v ruce. Na příjezdové cestě za ním stála Toyota Camry s nastartovaným motorem.

Turista se usmál. Servíruje se večeře.

Zastrčil si pistoli za kalhoty na zádech pod košili, otevřel dveře a přivítal se s doručovatelem pizzy Od Pepeho. Od té doby, co tam přijel, už to byla asi osmá.

„Salám a cibule?“ zeptal se chlapec. Vypadal na střední školu, možná o něco starší. Pod širokým štítkem čepice Red Sox se to nedalo přesně poznat.

„Jo. Kolik to dělá?“

„Šestnáct pade.“

„Už bych si to asi měl pamatovat,“ zamumlal si Turista pro sebe. Sáhl do kapsy u kalhot, ale vytáhl ruku prázdnou. „Počkejte moment, dojdu si pro peněženku.“ Už se obracel zády, když si všiml, že na chlapce prší. „Klidně pojďte dál,“ vybídl ho.

„Díky, to mi bodne.“

Hoch vstoupil dovnitř a Turista zamířil do kuchyně pro peněženku. „Venku je docela hnusně,“ prohodil přes rameno.

„To jo. Takže máme mnohem větší forf než normálně.“

„To věřím. Proč zmoknout cestou na večeři, když si člověk může nechat něco přivézt až domů?“

Turista se vrátil s dvacetidolarovou bankovkou v ruce. „Tady to je,“ řekl. „Nechte to tak.“

Chlapec mu podal pizzu a vzal si peníze. „Díky.“ Sáhl pod větrovku a usmál se. „Ale já to tak nenechám.“

Turista rychle sáhl za záda, ale bylo už pozdě. Jeho pistole měla asi vteřinové zpoždění za tou, která mu teď mířila na hruď.

„Ani se nehni!“ poručil mu mladík. Obešel Turistu a odlehčil mu od beretty zastrčené za kalhotami. „A teď se opři oběma rukama o zeď.“

„Kdo jsi?“

„Člověk, který ti přišel říct, že sis měl radši objednat čínu, O’Haro.“

Kapitola 62

S pocitem, že je naprostý pitomec, se John O’Hara, Turista, nechal prohledat. Nemohl uvěřit, že se nechal zaskočit tímhle klukem, tímhle štěnětem, tímhle pulcem.

„Dobře, teď se pomalu otoč.“

O’Hara to udělal. Velice pomalu.

„A teď, kde to je?“ zeptal se chlapec. „Ten kufr. Co v něm bylo? Máš to?“

„Nevím, co tam bylo. Opravdu ne.“

„Kecáš.“

„Ale no tak, mluvím pravdu. Odevzdal jsem ten kufřík hned po tom, co jsem ho získal. V jedněch podzemních garážích v New Yorku.“

Útočník přitiskl ústí hlavně O’Harovi k čelu. Tak silně, až to bolelo. „V tom případě tady už není o čem mluvit.“

„Zabiješ mě a do čtyřiadvaceti hodin umřeš taky. Ty. Osobně. Takhle to chodí.“

„To bych neřekl,“ opáčil poslíček a natáhl pistoli.

O’Hara se snažil číst v chlapcových očích. To, co tam spatřil, se mu vůbec nelíbilo. Tenhle muž zřejmě pracoval pro toho člověka, který soubor původně prodával. Možná že to byl on sám. „Dobře, dobře, počkej. Vím, kde to je.“

„Kde?“

„Mám to tady. Celou dobu to mám u sebe.“

„Ukaž to.“

O’Hara ho odvedl chodbou do ložnice. Přes zeď k němu slabě doléhala hudba od sousedů. Uvažoval, jestli by neměl volat o pomoc. „Je to v tašce pod postelí,“ řekl. „Vytáhnu to.“

„Zůstaň, kde jsi. Podívám se pod tu postel sám.“

Hoch si klekl a nahlédl pod lůžko. Opravdu tam ležela černá taška. Ušklíbl se. „Ty nevíš, co to je, viď?“

„Proč myslíš?“

„Protože kdybys to věděl, asi bys nad tím nemohl spát.“

„Tak to bych měl být asi rád, že to dostaneš ty.“

„Přesně tak. Tak jo, vytáhni to. Pěkně pomalu.“

„Jakou roli v tom hraješ? Prodáváš to? Nebo jsi další posel?“

„Jenom vytáhni tu tašku. A mimochodem, jsem posel. Jako můj kamarád. Ten chlap, kterého jsi zastřelil před nádražím Grand Central. Byl jako můj brácha.“

Turista si klekl a pomalu začal sahat pod postel.

„Nech jednu ruku na posteli,“ přikázal mu chlapec.

„Jak si přeješ.“ Levou ruku položil na prostěradlo a pravou hledal pod postelí tašku.

A pistoli, která k ní byla z boku přilepená lepící páskou.

„Máš ji?“ zeptal se mladík. „Nic na mě nezkoušej.“

„Jo, mám ji. Trochu se uvolni. Jsme přece oba profíci, ne?“

„Jeden z nás určitě.“

O’Hara mávl paží a vypálil dva výstřely. Kulky provrtaly neznámému muži hruď a ten padl mrtev k zemi. Ve dvojitém zrcadle to byly vlastně dvě mrtvoly, což bylo dvojnásob strašidelné.

O’Hara ho prohledal, jestli nenajde nějaký průkaz totožnosti. Nijak ho nepřekvapilo, když žádný nenašel. Ani peněženku.

Odešel do kuchyně a odbyl si nezbytný telefonát. Přijeli specialisté a odklidili tělo, dokonce vyčistili i skvrny od krve na koberci. Byli velmi zruční. Pak už zbývala jen jedna věc.

Otevřel krabici s pizzou a jeden kousek si vzal. První sousto je vždycky nejlepší. A s plnými ústy se konečně mohl v klidu zamyslet nad jedinými otázkami, na kterých opravdu záleželo. Kdo na něj toho kluka s pizzou poslal? Kdo věděl, kde je? Kdo si přál jeho smrt?

Jak využít toho, co se stalo, ve svůj prospěch v budoucnu?

A také – čeká ho ještě nějaká budoucnost?

Kapitola 63

„Kde ses potloukal, O’Haro?“

„Tak různě. Vždyť mě znáš, nevydržím chvilku v klidu. Co ty testy na zesnulém Connoru Brownovi?“

„Velké… nic,“ odpověděla zklamaně Susan.

Po třech dnech čekání v mém dočasném bydlišti mi dopoledne konečně zavolala. Zpráva z druhé pitvy Connora Browna jí právě přistála na stole. Susan mi řekla, že mnohem podrobnější testy měly prakticky stejný výsledek. Ten chlap zemřel na zástavu srdce. Žádná známka, že by mu někdo pomohl. Velké… nic.

„Našlo se vůbec něco, co ta první pitva neodhalila?“ zeptal jsem se.

„Jenom pěkně ošklivý žaludeční vřed,“ odpověděla. „Což samozřejmě není žádné velké překvapení u finančníka, který ve čtyřiceti umře na infarkt.“

„Hm, to asi ne. Takže nic jiného?“

„Aha, ty myslíš kromě těch poškození způsobených tím, že to tělo vypadlo z rakve?“

„Kruci, ten kluk z patologie mluvil, co?“

„Ne, vlastně to byl ten polda, který díky tobě ještě teď zvrací.“

Musel jsem se při té představě usmát. „Byla to špinavá práce a někdo ji musel udělat.“

„Pochopitelně někdo jiný než ty.“

„Ale no tak, ten chlap se nesmál mému vtipu.“

„Víc už říkat nemusíš.“

„Takže mi asi nezbude než zavolat Noře.“

„Tady bych měla jeden nápad,“ řekla. „Možná bys ty výsledky mohl ještě chvíli pozdržet a počkat, jestli jí nepovolí nervy.“

„U kohokoliv jiného bych souhlasil. Ale s Norou je to jiné. Mohla by začít něco tušit. Bojím se, že by se stáhla.“

„Jsi si tím jistý?“

„Naprosto. Pokud u ní dojde k nějakému průlomu, bude to v okamžiku, kdy bude přesvědčena, že je všechno v pohodě.“

„Jako že peníze jsou na cestě?“

„Přesně. Ať si myslí, že bude brzy bohatší skoro o dva miliony dolarů.“

„To by mi taky nevadilo.“

„Nejseš sama.“

„To ale znamená, že budeš muset začít pracovat rychleji,“ poznamenala Susan. „Stará známá výmluva ‚šek už je v poště‘ ti moc času neposkytne.“

„To by neměl být problém. Craig Reynolds si u ní už udělal docela oko. A bude ho mít ještě radši, když jí přinese dobrou zprávu.“

„Nezapomeň jen na jednu věc,“ upozornila mě Susan. Ona si vždycky vzpomene „ještě na jednu věc“. „O co jde?“

„Když tolik usiluješ o to, aby s tebou Nora zapomněla na ostražitost, dávej si pozor, aby se to samé nestalo tobě.“

Kapitola 64

Během přestávky na oběd zašla Susan do restaurace Angelo’s, jednoho z nejstarších a nejlepších podniků v Little Italy, nedaleko od ústředí FBI. V odlehlém boxu tam na ni čekal doktor Donald Marcuse.

„Susan. Taková pocta. Ty jsi kvůli mně opustila kancelář.“

Susan se přistihla, že se usmívá. Donald Marcuse vždy věděl, co na ni platí: sarkasmus. Byl to hlavně forenzní psychiatr a často spolupracoval s FBI, ale ona se s ním také asi půl roku scházela poté, co se jí rozpadlo manželství.

„Mimochodem, tvoje vlasy vypadají skvěle,“ řekl. V těch dnech je měla zastřižené na krátké mikádo a v poslední době je musela začít dobarvovat na hnědo, což jí přímo mučilo.

„Jenom pro tvou informaci,“ řekla Susan, „sice na něco takového kašlu, ale není tohle teď považováno za sexistickou poznámku?“

Doktor pokrčil rameny. „Mám takovou teorii: když může něco takového říct muž, tak proč ne žena. I když nevím, jestli by tahle teorie odolala podrobnému zkoumání.“

„Nejspíš ne. Na to zní příliš logicky.“

Objednali si oběd a pak si povídali o nejnovějších událostech a špatných způsobech v New Yorku, dokud se Susan nepodívala na hodinky.

„Pro dnešek konec zábavy?“ poznamenal Marcuse a mile se usmál. „Tohle máš na mysli?“

V následujících několika minutách seznámila Susan psychiatra se vším, co věděla o Noře Sinclairové. Pak ho požádala, aby jí pomohl vyplnit co nejvíc prázdných míst. Chtěla vědět, co udělalo z Nory vražedkyni a jaký druh zločince vlastně je.

Pak mluvil Marcuse a Susan si dělala poznámky, jak bylo jejím zvykem. V kanceláři si je znovu projde a nejspíš se o ně podělí s O’Harou.

Podle Marcuse byla „černá vdova“ žena, která systematicky vraždila své manžele, sexuální partnery a příležitostně další členy rodiny. Jednou variantou této „vdovy“ byla žena vraždící pro peníze, jejímž hlavním motivem byl zisk.

„Skoro všechny sériové vražedkyně zabíjejí pro peníze,“ řekl Marcuse a on to musel vědět.

Doktor pokračoval, přehledně a věcně. Nora měla nejspíš hluboce zakořeněný pocit, ze se mužům nedá důvěřovat. Je možné, že jí nějaký muž ublížil.

A ještě pravděpodobnější je, že nějaký muž ublížil její matce, když byla Nora malá.

„Možná byla Nora zneužívané dítě. Na tom by se shodla většina mých kolegů. Já osobně si s tímhle jednoduchým řešením nevystačím.“

Donald Marcuse přestal konečně mluvit o Noře a pohlédl na Susan. „Dostala se ti pod kůži, viď? Tohle se ti vůbec nepodobá.“

Susan vzhlédla od svých poznámek., Je tak nebezpečná, Donalde. Kašlu na to, jestli ji někdo zneužíval. Je hezká a okouzlující a je vražedkyně. A sama od sebe s tím nepřestane.“

Kapitola 65

Nemarnil jsem čas. Když jsem ukončil telefonní rozhovor se Susan, zavolal jsem Noře na její mobil. Nebrala to. Nechal jsem jí vzkaz, ve němž jsem zdůraznil, že pro ni mám dobré zprávy.

Nora také nemarnila čas. Skoro okamžitě mi zavolala zpět. „Dobrých zpráv není nikdy nazbyt,“ řekla.

„To máte pravdu. Proto jsem vám také hned zavolal.“

„Týká se to…“ Její hlas se pomalu vytratil.

„Ano, závěrů z druhé pitvy,“ řekl jsem. „Sice nevím, jestli se u něčeho tak tragického dá mluvit o dobré zprávě, možná vás potěší, že všechny testy potvrdily výsledky předchozí pitvy.“

Nic na to neřekla.

„Jste tam, Noro?“

, Jsem,“ ozvala se po další krátké pauze. „Máte pravdu. Tohle je jen stěží možné označit za dobré zprávy.“

„A co uklidňující?“

„Možná tak,“ odpověděla a hlas se jí roztřásl. „Teď může Connor konečně odpočívat v pokoji.“ Nora se tiše rozplakala a musím přiznat, že to znělo přesvědčivě. S posledním vzlykem se omluvila.

„Nemusíte se omlouvat. Vím, jak těžké to pro vás musí být. I když možná nevím.“

„To jen že stále nemohu vyhnat tu představu z hlavy. Že museli vykopat jeho rakev.“

„Byl to rozhodně jeden z nejnepříjemnějších úkolů, které jsem v tomhle zaměstnání musel splnit,“ řekl jsem.

„To znamená, že jste byl při tom?“

Pravda osvobozuje. „Bohužel ano.“

„A co ten chlap, co za to všechno může?“

„Myslíte toho psychopata O’Haru?“

„Ano, něco mi říká, že by si podobný zážitek nenechal ujít.“

„Možná,“ připustil jsem. „Ale zůstal v Chicagu. Mezi námi, není to ten typ, který si rád špiní ruce. Ale dobrá zpráva je – a myslím, že tomuhle můžeme opravdu říkat dobrá zpráva, je, že O’Hara má v úmyslu tohle malé vyšetřování ukončit.“

„Takže se už zbavil podezření?“

„Podezření se on nezbaví nikdy,“ řekl jsem. „Podezírá každého kolem sebe. Ale řekl bych, že si v tomhle případě uvědomuje, že fakta mluví naprosto jasně. Což znamená, že pojišťovna plnění vyplatí. Milion devět set tisíc, do posledního centu.“

„Kdy k tomu dojde?“

„Je zde určitý postup – však víte, obvyklé papírování. Myslím, že bych pro vás mohl mít do týdne šek. Vyhovuje vám to?“

„Naprosto. Je něco, co bych mohla mezitím udělat? Něco vyplnit, podepsat?“

„Budete muset jen podepsat stvrzenku, ale to uděláte, až budete mít peníze v ruce. A kromě toho je tady už jen jedna věc.“

„O co jde?“ zeptala se.

„Dovolit mi, abych vás pozval na oběd. To je to nejmenší, co pro vás mohu udělat za to, čím jste kvůli mně musela projít.“

„To opravdu není nutné. Kromě toho, nebyl jste to vy, kdo to všechno způsobil. Vy jste byl velmi milý. Myslím to vážně, Craigu.“

„Víte, máte vlastně pravdu,“ zasmál jsem se. „Jestli někdy měla nějaká společnost zaplatit někomu oběd, jste to vy.“

„Amen,“ řekla a rozesmála se. Byl to veselý, uvolněný, nepředstíraný smích.

Hudba pro mé uši.

Smích člověka, který právě zapomněl na ostražitost.

Kapitola 66

V domě ve Westchesteru zazvonil kolem jedenácté dopoledne telefon. Nora ho zvedla v přesvědčení, že je to Craig, který chce potvrdit jejich společný oběd toho dne odpoledne.

Mýlila se.

„Noro, jste to vy?“

„Ano. Kdo je tam?“

„Elizabeth,“ ozvalo se ve sluchátku. „Elizabeth Brownová.“

Kruci. Connorova sestra volala ze Santa Moniky a Nora si okamžitě připadala jako hlupák, že nepoznala její hlas. Přece jen, technicky vzato, byla hostem v jejím domě.

Tyto výčitky však neměly dlouhého chování. Stejně jako posledně velel Elizabeth její pocit viny, aby se chovala tak mile, jak to jen dokázala.

„Dělala jsem si o vás starosti,“ řekla. „Daří se vám dobře?“

Nora se usmála sama pro sebe. „Díky, Elizabeth, držím se. Jsem moc ráda, že vás slyším. Víte, nejdřív jsem se trochu bála tady sama zůstat. Samozřejmě tu nehodlám zůstat věčně.“

„Ach, prosím, doufám, že si nemyslíte, že volám kvůli tomu,“ řekla. „Něco takového by mě ani ve snu nenapadlo.“

„Opravdu?“

„Samozřejmě. Kromě toho bych neměla čas zabývat se prodejem domu, ani kdybych to měla v úmyslu.“

„Vaše práce vám asi zabírá spoustu času.“

„Ano. Dva domy, které jsem navrhovala, se právě staví, a pro třetí brzy začnou kopat základy.“

„Úžasný život architekta, že?“

„Kéž by,“ povzdechla si. „Ne, obávám se, že mi stejně nikdy nevěří, když si stěžuji, kolik hodin denně strávím v práci. Ale možná je to nejlepší způsob, jak myslet na něco jiného než na Connora.“

„Já vím,“ řekla Nora. „Za minulý měsíc jsem přibrala další tři klienty – o tři víc, než se vejde do mého diáře.“

Ještě několik minut si povídaly. V jejich rozhovoru nebylo nic nuceného. Žádné váhání. Každá věta plynula naprosto přirozeně.

„Víte, je to velká škoda,“ povzdechla si Elizabeth.

„A co?“

„Okolnosti, za kterých jsme se my dvě seznámily. Mohly bychom si rozumět, máme hodně společného.“

„To máte pravdu.“

„Možná kdyby vás vítr někdy zavál sem k nám, mohly bychom se sejít na oběd. Nebo kdybych já zavítala do New Yorku?“

„To bych ráda,“ řekla Nora. „Opravdu ráda. Takže domluveno.“

Ani ve snu, Lizzie.

■

Kapitola 67

Něco před půl jednou jsem zajel na příjezdovou cestu domu Connora Browna, jak jsem tomu sídlu nikdy nepřestal říkat. Dřív, než jsem vůbec stihl zastavit, vyšla Nora ze dveří.

Na sobě měla lehké letní šaty bez rukávů, zdobené červenozelenými květinovými vzory. Zdůrazňovaly její opálení, o nohou nemluvě. Nastoupila ke mně do auta a oznámila, že umírá hlady.

„Tak to jsme dva,“ opáčil jsem.

Zajeli jsme do městečka Chappaqua a restaurace zvané Le Jardin du Roi. Byl to prvotřídní podnik, který si nepotrpěl na přehnanou výzdobu. Kombinace bílých ubrusů a dřevěných trámů se dokonale hodila k okolnímu maloměstskému prostředí. Vybrali jsme si stůl pro dva ve vzdáleném rohu.

Osazenstvo tvořili z poloviny obchodní partneři, z poloviny dámy, které si zašly na oběd. Já v obleku a Nora v letních šatech jsme zastupovali obě skupiny. I když Nora byla nepochybně nejkrásnější ženou v restauraci – a otáčející se hlavy mužů v oblecích to potvrzovaly.

Objevil se číšník. „Mohu vám přinést něco k pití?“

Nora se naklonila přes stůl. „Budete mít problémy, když si dáme víno?“ zeptala se.

„Záleží na tom,“ usmál jsem se. Když můj úsměv opětovala, ujistil jsem ji: „Ne, tím neporuším žádné firemní pravidlo.“

„Dobře.“ Zvedla vinný lístek a podala mi ho.

„Nechám to na vás,“ řekl jsem. „Vybírejte vy.“

„Když jinak nedáte.“

„Mohu se vrátit za okamžik,“ nabídl číšník.

„To nebude nutné,“ řekla Nora. Přitáhla si vinný lístek k sobě, přejela prstem stránku a zastavila se uprostřed.

„Dáme si Chateauneuf du Pape,“ oznámila. Došla k tomu rozhodnutí ani ne za šest vteřin.

„Žena, která ví, co chce,“ poznamenal jsem, když číšník pokývl hlavou a odkráčel.

Nora pokrčila rameny. „Alespoň co se týče vína.“

„Myslel jsem to obecněji.“

Změřila si mě zvědavým pohledem. „Jak to myslíte?“

„Vezměme vaši kariéru, například. Působíte dojmem, že jste už odmalička věděla, že chcete být bytovou architektkou.“

„To není pravda.“

„Chcete říct, že jste v jednom kuse nepřestavovala nábytek v domečku vaší panenky Barbie?“

Zasmála se a zdálo se, že se dobře baví. „Bylo to tak, přiznávám,“ řekla. „A co vy? Věděl jste vždycky, co chcete dělat?“

„Ne, jen jsem roznášel po okolí noviny. Žádné pojistky jsem neuzavíral.“

„To jen potvrzuje moji domněnku,“ řekla. „Neberte to ve zlém, ale působíte dojmem, že jste byl stvořen pro něco jiného.“

„A co například? Jak mě vidíte, Noro? Co bych podle vás měl dělat?“

„Nevím. Něco…“

„Víc vzrušujícího?“

„Tohle jsem říct nechtěla.“

„Ale ano a je to v pořádku. Neurazil jsem se.“

„To byste ani neměl. Vlastně byste to měl chápat jako kompliment.“

Usmál jsem se. „Teď si děláte legraci.“

„Ne, myslím to vážně. Máte v sobě určitou vnitřní sílu. A je s vámi zábava.“

Nutnosti odpovědět mě zbavil číšník, který se vrátil s vínem. Když otevíral láhev, vyměnili jsme si s Norou několik pohledů nad jídelními lístky. Že by se mnou flirtovala?

Ne, Einsteine, flirtujeme navzájem.

Nora zkušeně pozvedla sklenku proti světlu, usrkla a spokojeně přikývla. Číšník nám rozlil víno. Když odešel, navrhla přípitek. „Na Craiga Reynoldse. Na to, že byl na mě během té nepříjemné záležitosti tak milý.“

Poděkoval jsem jí a přiťukli jsem si, dívaje se jeden druhému do očí.

A já neměl ani tušení, že ta opravdová nepříjemnost teprve začíná.

Kapitola 68

Obchodníci v oblecích odešli. Stejně tak obědvající dámy. Z odpoledních hostů Le Jardinu zbyli jen dva. Nora a já. Jednotlivé chody přicházely a zůstávaly po nich jen prázdné talíře. Jediné, co nakonec zbylo na našem stolu v rohu, byly poslední loky vína ve sklenicích.

Z naší třetí láhve Chateauneuf du Pape.

Samozřejmě jsem neměl původně v plánu vypít u oběda polovinu vinného sklepa. V průběhu času jsem však plán znovu a znovu upravoval. Koneckonců, alkohol působí jako skvělé sérum pravdy. Nebyl to snad ten nejlepší způsob vytáhnout z Nory něco, co jsem se neměl dozvědět? Dokonce jsme si začali tykat. Čím víc jsme si povídali, tím větší byly mé šance. Nebo jsem si to aspoň namlouval.

Nakonec jsem se ohlédl přes rameno na personál restaurace, který prostíral stoly na večeři. Chlapec z kuchyně líně zametal podlahu u baru. Obrátil jsem se zpět k Noře. „Víš, myslím, že mezi prodléváním a zacláněním je jen tenká hranice a my jsme ji už překročili.“

Rozhlédla se kolem, o čem to mluvím. „Máš pravdu,“ připustila s rozpačitým úsměvem. „Měli bychom odtud vypadnout, než nás vymetou ven s drobky chleba.“

Požádal jsem o šek našeho vrchního, kterému se viditelně ulevilo. Třicetiprocentní spropitné, které jsem mu nechal, nás zbavilo výčitek svědomí. Jakmile jsme se zvedli, pocítili jsme oba, že na nás alkohol zanechal jisté následky. U Nory mě to nepřekvapilo vzhledem k její štíhlé postavě. Ale ani já, i přes těch třicet kilo, které jsem měl navíc, jsem rozhodně nebyl střízlivý.

„Co takhle se trochu projít,“ navrhl jsem, když jsme vyšli ven.

Ulevilo se mi, když souhlasila. Pít při práci byla jedna věc. Pít a pak řídit byla věc druhá. Věděl jsem, že mi stačí trochu čerstvého vzduchu a budu v pořádku.

„Možná potkáme Clintonovi,“ prohodila Nora. „Bydlí o kus dál v téhle ulici.“

Kráčeli jsme po chodníku kolem různých obchodů. Zastavil jsem se u výkladu galanterie zvané U stříbrné jehly. „Tohle mi připomíná mou matku,“ prohodil jsem. „Hrozně ráda plete.“

„A jaké věci dělá?“ zeptala se Nora, která uměla překvapivě dobře naslouchat a nejen sobě, jak jsem původně předpokládal.

„Všechno možné. Šály, čepice, svetry. Vlastně si vzpomínám, že když jsem byl ještě na střední, upletla mi k Vánocům hned dva svetry, jeden modrý a jeden červený.“

„To je milé.“

„Jo, ale to neznáš moji mámu,“ řekl jsem a zvedl ukazováček. „Při vánočním obědě jsem se objevil u stolu v tom červeném – a víš, co mi řekla? Copak, ten modrý se ti nelíbí?“

Nora do mě strčila loktem. „Tohle sis vymyslel!“ Měla pravdu.

„Ne, je to pravda,“ řekl jsem. Pokračovali jsme v chůzi. „A co tvoje matka? Taky plete?“

Nora najednou posmutněla. „Moje matka… před několika lety zemřela.“

„To je mi líto.“

„Nic se neděje. Byla to skvělá máma.“

Chvíli jsme kráčeli mlčky.

Potřásl jsem hlavou. „Tak vidíš, co jsem provedl.“

„Co?“

„Bylo nám tak dobře a já to zkazil.“

„Nehloupni,“ řekla Nora a mávla rukou. „Pořád je nám dobře. Mně dokonce už dlouho takhle nebylo. Něco takového jsem potřebovala.“

„Ale, to jenom říkáš, abych se cítil lépe.“

„Ne, to ty ses zasloužil o to, abych se já cítila lépe. Dokážeš si určitě představit, jak hrozné to pro mě v poslední době bylo. A pak ses zničehonic objevil ty.“

„Jo, a všechno jsem ti ještě zhoršil.“

„Na začátku ano,“ připustila. „Nakonec se ale všechno v dobré obrátilo.“

Stěží jsem se ubránil úsměvu nad ironií skrytou v těch slovech. Zastavili jsme před přechodem a čekali na zelenou. Nora zkřížila paže na hrudi a trochu se otřásla. Vypadala náhle docela zranitelně.

„Na,“ řekl jsem. Svlékl jsem si sako a přehodil jí ho přes ramena. Když si přitahovala klopy k sobě, naše ruce se na okamžik dotkly. Na semaforu naskočila zelená, ale my se ani nepohnuli. Stáli jsme tam a hleděli jeden na druhého.

„Chci, aby tohle nikdy neskončilo,“ pronesla Nora. Pak se naklonila blíž a ztišila hlas až na šepot. „Zajdeme ještě někam, ano?“

.

Kapitola 69

Nemusel jsem být Johnny Kasanova, abych pochopil, jak to myslí. Ani Johnnymu Mamlasovi by pravý význam té poznámky neunikl. Nora nemluvila o tom, že bychom si někde sedli na kávu, abychom si pročistili hlavy.

Jediné, co mi v tom okamžiku nebylo jasné, bylo toto: Jak bude na tohle reagovat Johnny O’Hara?

Celou dobu v restauraci mi nijak nevadilo, že spolu Nora a já flirtujeme a cítíme se spolu čím dál lépe. Vlastně jsem to takhle plánoval. Ale teď nám spolu náhle začalo být až příliš dobře.

Mohla by se o mě zajímat. Samozřejmě, nebyl jsem to vlastně já. Byl jsem pro ni pojišťovák Craig Reynolds.

Možná za to mohlo to víno. Nebo v tom bylo něco jiného, něco, co mi uniklo. Rozhodně jí však nešlo o peníze.

Sjednáváním životních pojistek ještě nikdo nezbohatl. Ani ti nejlepší pojišťováci nesahali takovým jako Connor Brown ani po kotníky. Kromě toho Nora viděla, kde Craig Reynodls bydlí. Věděla už, že to BMW a luxusní obleky jsou jen fasáda. A přesto řekla to, co řekla.

Zajdeme ještě někam, ano?

Stál jsem tam na křižovatce v městečku Chappqua a hleděl do jejích hlubokých zelených očí. Mohl jsem se dát jakýmkoliv směrem.

„Pojď se mnou,“ řekl jsem.

Kráčeli jsme zpátky k mému autu zaparkovanému před restaurací. Otevřel jsem jí dveře pro spolujezdce.

„Kam pojedeme?“ zeptala se.

„Uvidíš.“

Obešel jsem vůz a posadil se za volant. Připoutali jsme se, já nastartoval a několikrát prošlápl plyn. Pak jsem zařadil rychlost a rozjel se.

Kapitola 70

Noře to došlo asi dva kilometry před cílem.

„Ty mě vezeš domů, viď?“

Obrátil jsem se k ní a pomalu přikývl. „Je mi to líto,“ řekl jsem.

„Tak to jsme dva. Ale máš pravdu. Asi je to tím vínem. Je mi trapně.“

Podle mých gest a tónu hlasu se mohlo zdát, že to pro mě bylo snadné rozhodnutí; že mě vlastně nikdy ani nenapadlo, že bych mohl zůstat ten večer s ní. Kéž by to byla pravda.

Nora byla krásná žena, která me poctila naprosto úžasnou nabídkou. Musel jsem zmobilizovat všechny své síly, abych si připomněl, proč jsem vlastně s ní.

Přesto jsem nemohl popřít určité pouto, které mezi námi vzniklo. Něco, co podle mě nemohla předstírat. A i kdyby mohla, co na tom?

Poslední úsek cesty ke „Connorovu domu“ jsme ujeli mlčky. Když jsem na ni jednou po očku pohlédl, nemohl jsem si nevšimnout, že se jí trochu vyhrnula sukně. Její štíhlé, opálené nohy mi připomněly, čeho se vzdávám.

Zajel jsem na okružní příjezdovou cestu a zastavil. V tom okamžiku mě pustila z háčku.

„Chápu,“ řekla. „Nejspíš by to nebyl dobrý nápad. Aspoň za těchto okolností.“

„Nejspíš ne.“

„Díky za oběd. Bylo mi s tebou dobře.“ Naklonila se ke mně a zlehka mě políbila na tvář. Ucítil jsem, jak mě polechtala vlasy. Ve vzduchu visela citrónová vůně jejího parfému.

„Já… hm,“ odkašlal jsem si. „Dám ti vědět, až budu mít pohromadě všechny ty papíry, ano?“

„Jasně, Craigu. Jsi na mě moc hodný.“

Nora vystoupila z auta a pomalu kráčela k domu. A pryč z mého života? Počkal jsem, až najde v kabelce klíče. Na pár vteřin jsem odvrátil zrak, abych naladil nějakou rozumnou stanici v rádiu. Když jsem na ni znovu pohlédl, stála pořád ještě před zavřenými dveřmi.

Stáhl jsem okénko. „Je všechno v pořádku?“

Otočila se ke mně, zavrtěla hlavou a nešťastně si povzdechla. „Ten zatracený klíč se zasekl. Celé je to čím dál trapnější.“

„Počkej chvilku.“

Vystoupil jsem z auta a šel se podívat. Opravdu, klíč byl zastrčený v zámku jen do poloviny.

Ale zaseknutý nebyl.

Jakmile jsem ho uchopil, vklouzl hladce celý do zámku. Otočil jsem jím a zjistil, že Nora stojí těsně vedle mě.

„Můj hrdino,“ řekla a přitiskla se ke mně. Její paže byly velmi pevné. Její ňadra měkká. Objala mě a začala zlehka líbat na spodní ret. „Lhala jsem. Vůbec si nemyslím, že by to byl špatný nápad.“

Pak mě zcela ovládly emoce a zatlačily vůli a rozum někam do kouta.

Opětoval jsem její polibky.

Kapitola 71

Jako přílivová vlna jsme se vřítili do haly domu. Nohou jsem za námi zavřel domovní dveře. Co to děláš, O’Haro?

Pořád ještě byl čas všeho nechat. Šance se stáhnout. Stačilo jen přestat Noru líbat.

Ale nemohl jsem přestat. Bylo to tak nádherné svírat její poddajné tělo v náručí. Krásně voněla: její tělo, její vlasy. Zblízka jsem hleděl do jejích třpytivých zelených očí.

Nora mě vzala za ruku a vedla mi ji vzhůru po opálené kůži svých stehen. Zadržela dech. Když jsem se dotkl hladkého sametu jejích kalhotek, přitiskla se ke mně ještě těsněji a začala pohupovat boky do rytmu mých doteků. Začala sténat a její steny byly opravdové, musely být. Proč by to na mě hrála?

Mé sako a košile skončily na zemi. Kalhoty je následovaly. Na okamžik jsme se přestali líbat – jen na tak dlouho, aby si Nora stihla přetáhnout šaty přes hlavu. „Ošukej mě,“ vypravila ze sebe zadýchaně. Jen tak. Jenomže z jejích úst to znělo hrozně sexy a neodolatelně.

Nora nás oba strhla na zem a sedla si na mě. Odtáhla na stranu kalhotky, vzala do ruky můj penis a zasunula ho do sebe. I přes vzrušení, které jsem cítil, se mi v hlavě vynořila podivná myšlenka: Ona šuká tebe, O’Haro.

Točila se mi hlava. Celá místnost jako by kroužila kolem nás. Místnost? Leželi jsme na mramorové podlaze haly domu Connora Browna, muže, s nímž byla zasnoubena. Muže, jehož možná zabila. Napadlo mě, že větší chybu už jsem udělat nemohl.

Pak se všechny mé myšlenky rozplynuly a já se plně oddal milování. Z tranzu mě vytrhlo až zvonění ozývající se někde poblíž mých nohou. Chvilku mi trvalo, než mi došlo, co to je.

Můj mobil.

Proboha. Hned jsem uhodl, kdo to je. Susan! Chtěla se informovat o mé schůzce s Norou. Načasovala si to úplně přesně.

„Ať tě ani nenapadne to vzít,“ varovala mě Nora.

Neboj se, nevezmu.

Pokračovali jsme dál, ani na okamžik jsme nevypadli z rytmu. Zvonění za chvilku ustalo. Její hnědé vlasy mě šimraly na obličeji. Nejdřív byla na mně, pak pode mnou; klekla si na všechny čtyři a nabídla mi jemné křivky svého zadku. Nakonec celou halu naplnily steny našeho společného vyvrcholení.

Několik minut jsme jen hleděli do stropu a mlčky se snažili popadnout dech.

Nakonec jsem zamrkal. „Takže ten klíč se zasekl?“

„Taková hloupost a ty jsi mi na to skočil.“

„To je fakt,“ připustil jsem. Pak jsme se rozesmáli, jako by to byla ta nejzábavnější věc, která se nám kdy přihodila. Nořin smích mi zněl jako hudba.

„Nemáš hlad?“ zeptala se. „Mohla bych ti udělat stejk. Nebo co bys řekl na omeletu?“

„Podívejme, ona umí taky vařit.“

„Beru to jako ano. Jestli chceš, v pokoji pro hosty je sprcha. Je to nahoře, první dveře vpravo.“

„To by bylo báječné.“

Usmála se a políbila mě. „Zdaleka ne tak skvělé jako ty, Craigu Reynoldsi.“

Kapitola 72

Vystoupil jsem ze sprchy a otíral hřbetem ruky zamlžené zrcadlo, dokud jsem v něm nespatřil svou tvář. Smutně jsem pokýval hlavou.

Teď jsi tomu dal, O ‚Haro.

Tajná policejní práce vyžaduje jistý prostor pro manévrování – ale tohle bylo jasné překročení mezí. Za takovéhle plnění služebních povinností by mi v Hooverově budově ve Washingtonu rozhodně medaili nedali.

Teď mě čeká chůze po velmi tenkém ledě.

„Není ti nic, Craigu?“ zavolala na mě Nora z přízemí. Otevřel jsem dveře koupelny. „Ta sprcha byla skvělá. Už jdu.“

„Fajn,“ řekla. „Protože omeleta už je skoro hotová.“

Sčesal jsem si vlasy dozadu, oblékl se a seběhl dolů, abych se připojil k Noře v kuchyni. Byl na ni úžasný pohled, jak tam stála jen ve spodním prádle a držela v ruce vařečku. Měla nádherné tělo a okouzlující úsměv.

Všiml jsem si, že na stole je prostřeno jen pro jednoho. „Ty nebudeš jíst?“ zeptal jsem se.

„Ne, ďobla jsem si při vaření kousek šunky.“ Zvedla láhev vody. „A mám tady své obvyklé pití. Musím si hlídat linii.“

„Jak tak na tebe koukám, nemusíš si dělat starosti.“

Posadil jsem se a díval se, jak obratně manipuluje s pánví na sporáku. Zezadu byla stejně nádherná jako zpředu.

Uklidni se, O ‚Haro.

Ale to jsem právě nedokázal. Byl to divný pocit, který mě náhle přiměl vzpomenout si na někoho, koho jsem znal. Policistu z protidrogového, přítele. Byl to opravdu dobrý chlap, dobrý polda. Nebo alespoň byl, dokud se nedopustil osudné chyby. Vyzkoušel zabavené zboží a stal se z něj narkoman.

Musel zřejmě cítit něco podobného jako teď já. I po sprše jsem ze sebe stále cítil Nořinu vůni na kůži. Cítil jsem její chuť. A jediné, na co jsem mohl myslet, bylo, že ji chci stále víc. Nevěděl jsem, jak se té touhy zbavit.

„Dobrou chuť,“ řekla.

Díval jsem se na velkou, nadýchanou omeletu, kterou přede mě položila. „Vypadá skvěle.“ Měl jsem hlad, možná proto, že jsem se v obědě jenom nimral.

Zvedl jsem vidličku a kousek si vzal. „Znamenitá.“

Naklonila hlavu ke straně. „Neříkáš to jen tak, viď?“

„Kdo, já?“

„Ano, ty, Craigu Reynoldsi.“ Nora se ke mně naklonila a prohrábla mi rukou vlasy. „Chceš pivo nebo něco?“

„Jenom trochu vody.“ Další alkohol jsem opravdu nemohl potřebovat.

Došla ke kuchyňské lince pro sklenici a já se dál zabýval omeletou. Byla opravdu vynikající.

„Můžeš zůstat přes noc?“ zeptala se, když se vrátila s vodou. „Prosím, zůstaň.“

Její otázka mě překvapila, i když nejspíš neměla. Začal jsem se rozhlížet po kuchyni a čím dál víc si uvědomoval dům, ve kterém jsem byl. Všechno tam bylo absolutně naprosto prvotřídní, i ty nejmenší detaily. Viking, Traulsen, Wolf, Miele, Gaggia – ty nejlepší značky na světě.

Nora pohlédla směrem k hale. Její šaty tam stále ležely na mramorové podlaze.

„Řekla bych, že je trochu pozdě váhat,“ poznamenala.

Měla pravdu a já se to právě chystal uznat – když mě náhle překvapil zvláštní pocit v žaludku.

Kapitola 73

„Co je ti?“ zeptala se Nora.

„Já nevím,“ řekl jsem. „Najednou mám pocit, jako bych…“

Jako bych měl pozvracet celou kuchyň.

Vyskočil jsem ze židle a rozběhl se do koupelny. K záchodové míse jsem se dostal na poslední chvíli. Padl jsem na kolena a dávil. Celá omeleta šla ven. A s ní i nějaké zbytky oběda.

„Craigu, jsi v pořádku?“ ptala se přes dveře do koupelny –

Ne, to jsem nebyl. Žaludek jsem měl naruby a celý svět se se mnou točil. Viděl jsem zamlženě. Mohl jsem se jen držet záchodového prkénka a doufat, že to přejde.

Kdyby mě tak teď viděl ten polda ze hřbitova.

„Craigu? Ty mě děsíš.“

Měl jsem příliš práce se zvracením, abych jí mohl odpovídat. Byl jsem příliš roztřesený a zesláblý.

„Nemám ti něco přinést?“ ptala se.

S pažemi obtočenýma kolem porcelánové mísy mě zasáhla hrůzná myšlenka: co když to nepřejde? Byl jsem naprosto bezmocný a vyděšený.

„Craigu, prosím, řekni něco.“

A náhle to bylo pryč. Jako zázrakem to zmizelo stejně rychle, jako to přišlo. Jen tak, z ničeho nic.

„Už mi nic není,“ řekl jsem překvapeně a s úlevou. „Už je to dobré. Za chvilku budu u tebe.“

Sklonil jsem se nad umyvadlem, vykloktal si ústa a opláchl tvář studenou vodou. Znovu jsem se na sebe podíval do zrcadla. Musela to být otrava jídlem, ne?

Ale nemohl jsem pominout další možnost – trpěl jsem obavou, že jsem udělal největší botu svého života. Jednoduše řečeno, ta omeleta možná nešla dohromady s tím, jak jsem měl strachy stažený žaludek.

Proboha, O ‚Haro! Seber se!

Vrátil jsem se do kuchyně k vystrašené Noře. „Vyděsil jsi mě k smrti,“ řekla.

„Promiň. Bylo to zvláštní.“ Pokoušel jsem se najít přijatelné vysvětlení. „Možná to bylo zkažené vejce.“

„Možná. Ach, je mi to tak líto, Craigu. Už je ti lépe?“

Přikývl jsem.

„Opravdu? Nehraj si na hrdinu.“

„Ano.“

„Teď se cítím hrozně já“ řekla. „Už nikdy nevezmeš do úst nic, co ti uvařím.“

„Nehloupni, nebyla to tvoje vina.“

Ohrnula dolní ret. Vypadala teď velmi nešťastně a polekaně. Přistoupil jsem k ní a objal ji. Nebránila se. „Políbil bych tě, ale –“

Usmála se. „Myslím, že by se tady pro tebe našel kartáček,“ řekla. „Pod jednou podmínkou.“

„A ta zní?“

„Že mi slíbíš, že tady se mnou zůstaneš přes noc. A ještě jednou – pěkně prosím.“

Možná kdyby na sobě neměla jen podprsenku a kalhotky. Možná kdybych ji v tom okamžiku nedržel v náručí. Pak bych možná řekl ne. Možná, ale pochyboval jsem o tom.

„Mám také jednu podmínku,“ řekl jsem.

„Vím, co máš na mysli, a ani by mě to nenapadlo.“

Což znamenalo, že jsme té noci spali daleko od hlavní ložnice. Ne že bychom toho tolik naspali. Slíbil jsem sám sobě, že zůstane jen u téhle jedné noci. Druhý den to ukončím. Vymyslím nějaký jiný způsob, jak jí být nablízku a vyhnout se intimnostem.

Přesto jsem ve svém nitru cítil, co se děje. Cítil jsem to všude.

Dočista jsem se do Nory zbláznil.

Kapitola 74

Druhý den ráno mě vytrhl ze spánku neodbytný hlas zvonku.

Nora se posadila na posteli. „Kdo to může být, takhle brzy ráno?“

Podíval jsem se na hodinky. „Kruci.“

„Co?“

„Ono není tak brzo. Je skoro půl desáté.“

Reagovala na to svěžím úsměvem, který byl zároveň uklidňující a sexy. „Myslím, že jsme jeden druhého pořádně utahali.“

„Jen se směj, já měl být už před hodinou v kanceláři.“

„Neboj se, napíšu ti omluvenku.“

Zvonek zazněl znovu. Tentokrát velmi naléhavě. Znělo to jako požární poplachové zařízení.

„Ať je to kdokoliv, zbavím se ho,“ řekla Nora. Krásně nahá vstala z postele a šla k oknu. Poodhrnula záclonu a vyhlédla ven. „Sakra, zapomněla jsem.“

„Na co?“

„To je Harriet.“

Nevěděl jsem, kdo je Harriet, ale na tom nezáleželo. Věděl jsem jen, že nechci, aby se někdo objevil ve dveřích do ložnice, když já jsem uvnitř. „Dokážeš se jí zbavit, viď?“

„To dost dobře nejde. Prokazuje mi velkou službu.“

„Co když mě tady s tebou uvidí?“

„To se nestane. Požádala jsem ji, aby si vybrala nábytek do svého obchodu. Zůstaň tady, postarám se, aby se od tohohle pokoje držela dál. Nebude to trvat dlouho.“

John O’Hara v tom neviděl žádný problém, Craig Reynolds však musel do práce. „Noro, už teď přijdu do kanceláře pozdě,“ řekl jsem. „Určitě odtud jde nějak vyklouznout zadním vchodem.“

„Už viděla tvoje auto. Pokud zmizí dřív, než ona odejde, bude se mě vyptávat. To nechce ani jeden z nás.“

Nešťastně jsem si povzdechl. „Jak dlouho to bude trvat?“

„Už jsem ti říkala, že dlouho ne.“ Odhrnula záclonu a otevřela okno. „Promiň, Harriet, hned jsem dole,“ zavolala. „Parádní klobouk, zlato.“

Nora se otočila a s rozběhem skočila zpátky ke mně do postele. „A teď, co se týká té tvojí dnešní práce,“ řekla a sáhla pod deku. „Neřekla bych, že je to dobrý nápad.“

„Opravdu?“

„Rozhodně ne. Myslím, že bys měl jít za školu, abychom si užili trochu zábavy. Co ty na to?“

Nezáleželo na tom, co odpovím. Nořina ruka pod dekou už poznala přesně, co si myslím.

„Možná bych si mohl vzít den volna.“

„Tak se mi líbíš.“

„A co podnikneme?“

Nora pohlédla na deku, kterou jsem byl přikrytý. „No, tady to vypadá, jako by někdo chtěl jet tábořit.“

Znovu vyskočila z postele. Velmi pružně. Musela hodně posilovat.

„Počkej, nemůžeš mě tady nechat takhle,“ namítl jsem.

„Musím. Harriet čeká a já na sebe musím hodit nějaké šaty.“ Pohlédla znovu na peřinu a na rtech se jí objevil potměšilý úsměv. „Zůstaň, jak jsi.“

Kapitola 75

Ležel jsem v posteli a zíral na strop. Ten pokoj byl nejspíš určen pro služebnou nebo chůvu, a přesto byl mnohem hezčí než můj. Nakonec jsem začal plánovat zbytek dne, jako kam bychom se s Norou mohli vypravit. A hlavně jak řídit náš klíčící vztah nebo co to mezi námi vznikalo.

Rozhodně věděla, jak dostat, co chce. Zbývalo několik otázek: Chce opravdu mě? A co chci já? Dokázat Nořinu nevinu?

Zakázal jsem si na to myslet. Jediná otázka, na které opravdu záleželo, zněla, zda má opravdu prsty ve smrti Connora Browna – a zmizení jeho peněz. Najít odpověď byla moje práce.

Zavřel jsem oči. Za pár vteřin jsem je vytřeštil dokořán. Vyzváněl mi mobil.

Vyskočil jsem z postele a doběhl ke svým šatům přehozeným přes křeslo. Vytáhl jsem telefon z kapsy kalhot a zkontroloval číslo, abych se ujistil o tom, co už jsem věděl. Byla to Susan!

Nemohl jsem ji přece ignorovat podruhé. Věděla, že nosím mobil všude s sebou a nikdy nejsem mimo dosah.

Buď sám sebou, O’Haro. „Haló?“

„Proč šeptáš?“ zeptala se. „Jsem na golfovém turnaji.“

„Ha, ha. Kde jsi doopravdy?“

„Ve veřejné knihovně v Briarcliff Manor.“

„Tomu věřím ještě méně.“

„Ale je to pravdu. Piluji svůj pojišťovácký žargon.“

„Proč?“

„Nora mi klade spoustu otázek. Je velice chytrá. Nevím, jestli mě zkouší nebo je jenom zvědavá. Tak čí tak potřebuji vědět, o čem mluvím.“

„Kdy jsi s ní byl naposledy ve styku?“ Byl jsem v pokušení odpovědět celou noc, ale to by asi nebyl nejlepší nápad

„Včera,“ řekl jsem. „Craig Reynolds ji vzal na oběd, aby se omluvil za všechny nepříjemnosti, které jí způsobil John O’Hara.“

„Dobrý krok, ty mizero. A taky jsi jí řekl, že peníze jsou na cestě, je to tak?“

„Ano, a zdálo se, že se jí ulevilo. Pak se mě ale začala vyptávat.“

„Myslíš, že tě podezírá?“

„U ní je to těžko říct.“

„Musíš ji přimět, aby se ti otevřela.“ Na to jsem jen ztěžka polkl. „Mám takový nápad: co kdyby ji Craig Reynolds po tom obědě pozval na večeři?“

„Myslíš jako na rande!“

„Přesně takhle bych to neviděl. Její snoubenec právě zemřel. I když vlastně ano, na rande. Říkala jsi, že chceš, aby se víc otevřela.“

„Já ti nevím.“

„To já taky ne. Ale už mi docházejí nápady, o čase ani nemluvě.“

„Co když odmítne?“

Zasmál jsem se. „Podceňuješ O’Harův šarm.“

„To těžko. Proto taky pracuješ na tomhle případu, kámo. Ale jak jsi sám řekl, Nora nevypadá na ženu, která by se zakoukala do pojišťováka.“

Kousl jsem se do jazyka. „Osobně si myslím, že by ses měla víc bát toho, že bude souhlasit.“

„Toho se bojím, můžeš mi věřit. Ale myslím, že na tom něco je. Je to nejspíš naše největší šance.“

Právě jsem s ní chtěl souhlasit, když se na chodbě ozvaly hlasy. Nora a Harriet stoupaly nahoru po schodech zabrané do hovoru.

„Kruci.“

„Co je?“

„Musím zavěsit,“ řekl jsem. „Knihovník po mně nějak Zahlíží.“

„Tak jo, jdi do toho. Ale poslechni – buď zatraceně opatrný, O’Haro.“

„To budu. Ten knihovník vypadá na pěkného drsňáka.“

„Moc legrační.“

Zavěsil jsem a vrátil se k zírání na strop. Hrozně nerad jsem Susan lhal, ale neměl jsem na vybranou. Chtěla vědět, jestli mě Nora z něčeho podezírá. Já teď zvažoval to samé v jejím případě. Mohla poznat, že jsem jí lhal?

Susan patřila k těm nejméně důvěřivým lidem, které jsem znal. Proto mi také šéfovala.

Kapitola 76

Nora se vrátila celá rozesmátá a plná elánu. Těžké jí odolat. Skočila do postele a líbala mě na hruď, tváře, rty. Obracela oči v sloup a dělala legrační obličeje, jimiž by si získala mé srdce i za normálních okolností, což tohle rozhodně nebyly.

„Stýskalo se ti po mně?“

„Hrozně,“ přiznal jsem. „Jak to šlo s Harriet?“

„Skvěle. Říkala jsem, že to nebude trvat dlouho. Jsem dobrá. Nevěřil bys, jak moc jsem dobrá.“

„Jo, ale ty jsi nebyla zavřená tady v tom pokoji.“

„Ach, ty můj chudáčku,“ řekla škádlivě. „Potřebuješ trochu provětrat. Další důvod, proč nemůžeš jít dneska do práce.“

„Ty nebereš ne jako odpověď, viď?“

„No, vlastně… ne.“

Pokývl jsem směrem ke svému saku a kalhotám přehozeným nedbale přes křeslo. „Tak dobře, ale myslíš, že bys se mnou dokázala strávit dva dny za sebou, aniž bych se převlékl?“

Pokrčila rameny. „Jednou už jsem si tě svlékla. Klidně to udělám znova.“

Osprchovali jsme se, oblékli a vzali její mercedes na projížďku.

„Kam tedy pojedeme?“ zeptal jsem se.

Nora si nasadila sluneční brýle. „Nech to na mně.“

Zamířila nejdřív do obchodu s lahůdkami v městečku zvaném Villarina’s. Chovala se, jako by tam byla pravidelným zákazníkem. Když jsme vstoupili dovnitř, zeptala se mě, jestli je něco, co nejím. „Tedy kromě mých omelet.“

„Nejsem velký fanda přes sardinky,“ řekl jsem. „Jinak se nevyhýbám ničemu.“

Objednala malou hostinu. Různé sýry, opékané papriky, těstovinový salát, olivy, sušená masa, několik baget. Nabídl jsem, že to zaplatím. Sáhla pro peněženku a prohlásila, že o tom nechce ani slyšet.

Další zastávka byl obchod s alkoholem.

„Co kdybychom pro dnešek zkusili bílé?“ navrhla. „Osobně mám ráda Pinot Grigio,“

Podívala se, jaké víno nabízejí už chlazené, a vybrala láhev značky Tieffenbrunner. Byli jsme vybavení na piknik.

Pak mi Nora ukázala deku v kufru. Kašmírovou, se značkou Polo. Zabalila ji, když jsem se sprchoval.

Dojeli jsme k blízkému jezeru Pocantico a našli si travnaté místo, které skýtalo alespoň částečné soukromí, když nepočítám úžasný výhled na Rockefellerovo sídlo se všemi těmi drahými kopci, údolí a tak podobně.

„Tak co, není to tady lepší než v práci?“ řekla, když jsme se natáhli na dece.

Ale já v práci byl. Když jsme si povídali u jídla a vína, dělal jsem, co jsem uměl, abych opatrně zjistil, jaký je Nořin podíl na smrti Connora Browna – a převodu jeho peněz, který spustil celé tohle vyšetřování.

Abych prověřil její znalosti o počítačích, zmínil jsem se mezi řečí o nových programech chránících počítače na internetu proti nevítaným návštěvám. Věděl jsem, že se takovému programu v počítačovém žargonu říká požární zeď. Když přikývla, zkusil jsem to jinak. „Když si pomyslím, že ještě před rokem jsem byl přesvědčený, že požární zeď má něco společného s azbestem.“

„Tak to jsme dva. Vím jenom to, co jsem pochytila od jednoho ze svých klientů. Bylo to nějaké velké zvíře od internetu.“

, Jeden z těch dot-com milionářů, co? Co proboha dělají se všemi těmi penězi?“

Nora se legračně ušklíbla. „Naštěstí pro mě pořád doma něco předělávají. To si ani neumíš představit.“

„To si piš. I když si dokážu představit daně, které tihle chlápci musejí platit.“

„Já vím. Ale řekla bych, že znají dobré způsoby, jak se tomu vyhnout,“ řekla.

„Myslíš mezery v zákoně?“

Na okamžik na mě upřela pátravý pohled. „Ano, něco takového.“ Přimhouřila oči, v nichž se zablesklo podezření. To stačilo, abych se stáhl.

Po zbytek odpoledne už jsem na práci zapomněl –jako muž, který stráví nečekaný den volna se ženou, jíž se nemůže nabažit.

Kapitola 77

Běž domů, O’Haro. Vezmi nohy na ramena, ty idiote. Utíkej.

Ale já neutekl.

Po pikniku jsme navštívili kino pro náročné diváky v Pleasantville. I to byl Nořin nápad. Hráli Okno do dvora, film, který patřil mezi její nejoblíbenější. „Miluji Hitchcocka. A víš proč, Craigu? Je zábavný a zároveň dokáže vystihnout temné stránky života. Je to jako jít na dva filmy za cenu jednoho.“

Když kino skočilo, byli jsme už tak přecpaní popcornem, že jsme se rozhodli vynechat večeři, kterou Nora naplánovala v blízkém grilu U Železného koně. Stál jsem s ní na parkovišti a připadal jsem si jako středoškolák, který neví, jak by se to rande mělo vyvinout.

Nora ne. „Co takhle jet k tobě?“ navrhla.

Na okamžik jsem se zamyslel a pozoroval její výraz. Už viděla, jak to u mě vypadá, tu okopanou krabici od bot. Zkoušela jenom, jak budu reagovat? Nebo jí opravdu bylo jedno, jak bydlím?

„Tak ke mně?“

„Nevadí ti to?“

„Vůbec ne,“ řekl jsem. „Ale musím tě varovat, možná to bude horší, než si představuješ.“

„Proč myslíš? Co si podle tebe představuju?“

„Řekněme, že se to vůbec nepodobá tomu, na co jsi zvyklá.“

Nora mi pohlédla do očí. „Craigu, já tě mám ráda. Na ničem jiném nezáleží. Jenom na nás dvou. Dobře?“

Přikývl jsem. „Dobře.“

„Mohu ti věřit? Potřebuju to.“

„Ano, to víš, že mi můžeš věřit. Jsem přece tvůj pojišťovák.“

S tím jsme zamířili ke mně domů. Když jsme zastavili před domem, nehnula Nora ani brvou. Všude dobře, doma nejlíp.

Ruku v ruce jsme vešli dovnitř.

„Musím tě upozornit, že moje služka právě stávkuje,“ ušklíbl jsem se. „Vymlouvá se na nesnesitelné pracovní podmínky.“

Nora se rozhlédla po mém kotci v králíkárně. „To je v pohodě,“ řekla. „Aspoň je vidět, že se s nikým jiným nescházíš. Vlastně se mi tady docela líbí.“

Nabídl jsem jí pivo a ona souhlasila. Když jsem jí ho v kuchyni podával, zažertoval jsem na téma žluté kuchyňské desky, abych dal najevo, že opravdu není podle mého vkusu.

Napila se a odložila svou červenou kabelku. „Tak co, neprovedeš mě tady?“

„Už jsi viděla skoro všechno,“ řekl jsem.

„Ale máš přece ložnici, ne?“

Poručil jsem si, že to musí končit právě tady a právě teď. Ale samozřejmě, pokud bych to myslel vážně, nikdy by nestála u mě v kuchyni. Už bych jí něco řekl v kině, něco jako že trochu „zpomalíme“.

Místo toho jsme se cestou do ložnice začali líbat. Znovu jsem měl namířeno s Norou do postele.

Ale měl jsem v plánu obrátit to ve svůj prospěch. Myslel jsem si, že vím přesně, kde začít.

Kapitola 78

„Jak se ti podařilo dostat se jí tajně do kabelky?“ zeptala se Susan.

No, víš, šéfová, když jsme se s Norou bláznivě pomilovali v mém holobytě, počkal jsem, až usne. Pak jsem tiše vyklouzl do kuchyně a prohrabal jí kabelku.

I když raději…

„Ovládám různé triky,“ řekl jsem jen. „Proto sis mě na tohle vybrala, ne?“

„Řekněme, že máš za sebou dobré výsledky, O’Haro. A byl jsi k mání.“

Druhý den jsem seděl za svým stolem v kalendáři a informoval Susan po telefonu o tom, co jsme probírali posledně: mé večeři s Norou. Susan si dělala starosti, že moc tlačím na pilu a mohl bych Noru zastrašit.

Cha.

Jakmile jsem Susan ujistil, že se toho nemusí bát, zaměřila svou pozornost na obsah Nořiny kabelky.

„Jak že se ten právník z New Yorku jmenuje?“ zeptala se.

„Steven A. Keppler.“

„A specializuje se na daně?“

„Tak to stálo na té navštívence.“

„Jak brzy si s ním můžeš promluvit?“

„To je právě ono. Volal jsem tam a dozvěděl se, že je Keppler do příštího týdne na dovolené.“

„Samozřejmě je možné, že nic neví.“

„Anebo ví všechno. Jsem optimista, nepamatuješ?“

„Bude se ohánět právy klienta, kterým Nora určitě je.“

„To nejspíš bude.“

„Co uděláš pak?“

„Jak říkám, ovládám triky.“

„A to mě právě děsí,“ poznamenala. „Nezapomínej, že na právníky musíš v rukavičkách. Někteří z nich, věř tomu nebo ne, opravdu znají zákon.“

„To je opravdu těžko uvěřit.“

„Budeš mě informovat, viď? Budeš mě informovat.“

„To dělám vždycky.“

Zavěsil jsem, opřel se v židli a zhluboka se nadechl. Byl jsem jako na jehlách. Na počítači jsem měl spořič a podpatkem boty jsem klepl do klávesnice. Monitor se rozzářil. Narovnal jsem se v židli a otevřel složku s informacemi o Noře. Začal jsem procházet fotografie, které jsem pořídil digitálním fotoaparátem na pohřbu Connora Browna.

U poslední jsem se zarazil a pozorně si ji prohlédl.

Na tom záběru mluvila Nora s Connorovou sestrou Elizabeth na schodišti před domem. Nora byla oblečená v černém, se stejnými slunečními brýlemi, které měla na pikniku se mnou. Elizabeth Brownová byla skoro stejně hezká, blondýna a podle mých poznámek architektka.

Naklonil jsem se k monitoru a studoval snímek. Na první pohled na něm nebylo nic zvláštního. Ale jedna věc mě zarazila. Dojem versus realita. Buďto neměla Nora co skrývat… nebo všechny oklamala. Policii. Přátele. Elizabeth Brownovou. Proboha. Mohla tam opravdu takhle klidně stát a povídat si se sestrou muže, kterého zabila?

Byla Nora tak přesvědčivá? To jsem stále nedokázal rozpoznat. Dokonce ani teď.

Věděl jsem jen jedno: Nemohl jsem se dočkat, až ji znovu uvidím.

Zavřel jsem složku s myšlenkou, že nad sebou ztrácím kontrolu. Musel jsem něco udělat. Stál jsem příliš blízko plamenů a jejich žár mě začínal spalovat. Bylo nutné ustoupit. Dej si pauzu, O’Haro. Aspoň na pár dní.

Pak jsem dostal nápad. Možná jsem nalezl způsob, jak si opět urovnat své priority.

Vytočil jsem znovu Susanino číslo a řekl jí, co mám v plánu.

„Potřebuji si vzít pár dní volna.“

Kapitola 79

Ve středu odpoledne vystoupila Nora z výtahu v osmém patře psychiatrické léčebny Borový háj. Vytáhla z kabelky láhev s vodou, dopila ji a láhev odhodila do odpadkového koše. Jako obvykle zamířila nejprve do sesterny. Toho odpoledne tam však nikdo nebyl. Ani Emily, ani Patsy. Vůbec nikdo.

„Haló?“ zavolala.

Žádná odpověď, jen ozvěna jejího vlastního hlasu.

Nora na chvilku zaváhala a pak se vydala chodbou k matčině pokoji. Vypadalo to, že poprvé za ta léta nenahlásí svůj příchod.

„Ahoj, mami.“

Olivia Sinclairová se obrátila k dceři stojící ve dveřích.

„Ahoj,“ odpověděla se svým obvyklým prázdným úsměvem.

Nora ji políbila na tvář a přitáhla si k ní židli. „Máš se dobře?“

„Ráda čtu, víš.“

„To ano,“ řekla Nora. Položila kabelku na podlahu a sáhla do igelitové tašky, kterou přinesla s sebou. Vytáhla z ní výtisk nejnovějšího románu Patricie Cornwallové. „Tady máš. Posledně jsem zapomněla.“

Olivia Sinclairová si knihu vzala a pomalu přejela dlaní po obálce. Ukazováčkem objela reliéfním písmem vytištěný název knihy.

„Vypadáš mnohem lépe, mami. Uvědomuješ si, jak jsi mě posledně vyděsila?“

Nora sledovala matku, která nepřestala upírat zrak na obálku knihy. Samozřejmě že si nic neuvědomuje. Zdi, které kolem sebe vystavěla, byly příliš silné.

Ale tato skutečnost, která obvykle Noru při každé návštěvě rozlítostnila, jí teď přinesla úlevu. Od okamžiku, kdy její matka dostala záchvat, se obávala, že za to může ona. Že její slzy, její emoce, její náhlá touha přiznat se ke svým hříchům – všechno, co nikdy neměla v úmyslu nosit s sebou do tohoto pokoje – zapříčinilo matčinu reakci. Čím víc o tom Nora přemýšlela, tím víc byla přesvědčena, že právě tohle se stalo.

Ale ne teď.

Pohled na její matku – tak vzdálenou, tak netečnou –ji ujistil, že ona neměla s tím incidentem nic společného. I když to bylo zvláštní, myšlenka, že není zodpovědná za její záchvat ji naplnila nadějí.

„Myslím, že se ti tahle kniha bude líbit, mami. Příště mi to povíš, ano?“

„Ráda čtu, víš.“

Nora se usmála. Po zbytek návštěvy mluvila jen o pozitivních, zábavných věcech. Její matka na ni občas pohlédla, ale po většinu času jen zírala na vypnutou televizi.

„No, myslím, že už půjdu,“ řekla Nora asi za hodinu.

Dívala se, jak její matka zvedla plastový kelímek postavený na nočním stolku. Byl prázdný.

„Chceš nalít vodu?“ zeptala se Nora.

Olivia přikývla, Nora vstala a natáhla se po džbánu.

„Aha, ten je také prázdný.“ Nora vzala džbán a zamířila do koupelny. „Hned jsem tu.“

Její matka znovu přikývla.

Pak čekala. Jakmile zaslechla zvuk tekoucí vody, sáhla pod prostěradlo pro dopis, který napsala. Vysvětlovala v něm mnoho věcí, které chtěla své dceři celá ta léta povědět, ale nemohla.

Teď cítila, že musí říct Noře pravdu.

Olivia se posadila na posteli a sklonila se dolů k Nořině otevřené kabelce. Upustila do ní dopis. Celá ta léta na to čekala, a bylo to tak prosté.

Kapitola 80

„Tady jste!“

Polekaná Emily Barrowsová vzhlédla ze své židle v sesterně a spatřila Noru stát před sebou, stejně úchvatnou jako obvykle. Neslyšela ji přicházet. Byla příliš zabraná do své knihy.

„Ach, dobrý den, Noro.“

„Nenašla jsem vás tady, když jsem přišla.“

„To mě mrzí. Musela jsem být na záchodě,“ řekla Emily. „Dnes odpoledne jsem tady jenom já.“

„Co se stalo s tou druhou sestrou – tou, kterou jste zaškolovala?“

„Myslíte Patsy? Volala, že je nemocná.“ Emily pokývla k rozevřené knize před sebou. „Naštěstí je docela tichá.“

„Co to čtete?“

Zavřela knihu a ukázala jí obálku. Čas milosrdenství od Jeffreyho Walkera. Nora se usmála. „Ten je dobrý.“

„Nejlepší.“

Nora se rozesmála a Emily ji pozorovala. Tohle rozhodně nebyla ta upjatá, nepříjemná žena, která se tady objevila posledně. Rozhodně se zdálo, že má tentokrát mnohem lepší náladu.

„Potěšila vás návštěva u vaší matky, Noro? Vypadá to tak.“

„Ano, potěšila. Byla na tom rozhodně lépe, než když jsem ji viděla naposledy.“ Nora si zastrčila prameny vlasů za uši. „To mi připomíná, že jsem se chtěla omluvit za to, jak jsem se posledně chovala,“ řekla. „Jednala jsem velice emocionálně. Vy jste zachovala chladnou hlavu a dělala svoji práci. Byla jste skvělá. Děkuji vám, Emily.“

„Není zač, od toho tady jsem.“

„No, jsem ráda, že jste tady byla tenkrát.“ Nora pohlédla na Emilinu knihu. „Víte co, příště vám přinesu podepsaný výtisk.“

„Opravdu?“

„Jistě. Náhodou se s panem Walkerem znám. Pracovala jsem pro něj.“

Emily se celá rozzářila. „Panečku, to byste mi udělala hroznou radost.“

„To je to nejmenší,“ opáčila Nora a vřele se usmála. „Od čeho by jinak byli přátelé?“

Ať už to byla jen fráze nebo ne, Emily si pomyslela, že to od ní bylo milé. Nora konečně zamávala na rozloučenou a zamířila k výtahu.

Emily se podívala, jak stiskla tlačítko dolů, a pak se vrátila ke knize od Jeffreyho Walkera. Jen ještě jednou vzhlédla, když uslyšela, jak se dveře výtahu zavírají. Pak ji uviděla.

Na pultě zůstala ležet Nořina kabelka.

Emily bylo jasné, že si Nora musela všimnout, že ji tam zapomněla, ještě než vyšla z budovy. Přesto zavolala na vrátnici. Zavěsila a začala si znovu číst. Ale dřív, než mohla dokončit první větu, přitáhla její pohled ta krásná a drahá kabelka.

Všimla si, že je otevřená.

Kapitola 81

Elaine a Alison nemohly uvěřit vlastním uším. Nebyly zvyklé na to, aby Nora mluvila o jiných mužích – ne od té doby, kdy její manžel Tom náhle zemřel.

Ale přesně to jejich dobrá kamarádka dělala při jejich společné večeři mezi cihlovými zdmi restaurace Mercerovy kuchyně v SoHo toho večera. I když mluvení pro to asi není to nejlepší slovo. Přímo to ze sebe chrlila. Vůbec se to Noře nepodobalo.

„Hned pod povrchem v něm kypí neuvěřitelná energie. Tu jeho tichou sebedůvěru přímo zbožňuju. Stojí oběma nohama na zemi, ale je výjimečný.“

„Páni. Kdo by řekl, že pojišťováci mohou být tak sexy?“ zažertovala Elaine.

„Já rozhodně ne,“ řekla Nora. „Ale Craig jako pojišťovák rozhodně nevypadá.“

„Hlavně mi řekni, jak se obléká,“ zeptala se Alison, módní novinářka tělem i duší.

„Pěkné obleky, ale nic nudného. Potrpí si na rozhalenky. Myslím, že s kravatou jsem ho nikdy neviděla.“

„Tak jo, jdeme na to nejdůležitější,“ řekla Elaine a poťouchle zamrkala. „Jaký je ten tvůj fešák v posteli?“

Alison obrátila oči v sloup. „Elaine!“

„Co má být? Říkáme si přece všechno.“

„Jo, ale oni se sotva seznámili. Jak vůbec víš, že už spolu spali?“ Alison se obrátila k Noře a usmála se.

„Spali jsme spolu.“

Elaine a Alison se opřely lokty o stůl. „A?“ zeptaly se jednohlasně.

Nora, která měla situaci dokonale pod kontrolou, si usrkla svého cosmopolitanu. „Milování bylo fajn… Ne, dělám si legraci. Bylo báječné.“

Všechny tři se rozesmály jako puberťačky.

„Já ti tak závidím,“ řekla Elaine.

Nora trochu zvážněla a překvapila tím i sebe. „Nepřipadám si sama, když jsem s ním. Takový pocit jsem už hrozně dlouho neměla. Myslím… myslím, že jsme si hodně podobní.“

Elaine se obrátila k Alison. „Možná hledáme na špatném místě. Tohle město je plné svobodných mužů a ona se seznámí s panem Úžasným na předměstí.“

„Vůbec jsi nám neřekla, co jsi tam vlastně dělala,“ poznamenala Alison.

„Mám klienta v Briarcliff Manor,“ řekla Nora. „Potkala jsem ho v jednom malém starožitnictví, kde sháněl staré rybářské pruty. Sbírá je.“

„Chytila jsi ho na háček,“ vyhrkla Elaine. „Tolik ti závidím, opravdu!“

Nebylo to tak a Nora to věděla. Elaine byla jen šťastná –šťastná za svou kamarádku, která se tak dlouho nedokázala s nikým seznámit. A Alison cítila totéž.

„A kdy nás s Craigem seznámíš?“ zeptala se.

„Jo,“ řekla Elaine. „Kdy nás seznámíš s panem Úžasným?“

Kapitola 82

Nora se po večeři vrátila do svého podkrovního bytu s hlavou plnou Craiga. Po všech těch řečech o jejich milování na něj měla hroznou chuť. Potřebovala tu touhu alespoň trochu ukojit. Když se převlékla do pyžama, vlezla si do postele a vytočila jeho číslo.

Telefon pětkrát zazvonil, než ho zvedl.

„Vzbudila jsem tě?“

„Vůbec ne,“ řekl. „Byl jsem jen ve vedlejší místnosti a četl si.“

„Něco dobrého?“

„Bohužel ne. Nějaké papíry z práce.“

„To zní nudně.“

„Taky je. O to jsem radši, že jsi mi zavolala.“

„Stýskalo se ti?“

„Víc, než si dokážeš představit.“

„Tak to jsme na tom stejně,“ řekla. „Kéž bych mohla být s tebou. Mám takový pocit, že by na čtení nedošlo.“

„Opravdu? A co bychom dělali?“

„Objímal bys mě.“

„Ještě něco?“

Nora vzdychla do telefonu. „Líbal bys mě.“

„Kde bych tě líbal?“

„Na rty.“

„Jemně nebo tvrdě?“

„Nejdřív jemně, pak tvrdě.“

„A kde bych měl ruce?“ zeptal se.

„Na mnoha zajímavých místech.“

„Kde přesně?“

„Na mých prsou. Pro začátek.“

„Hmmm. Co si tak vybavuji, není to špatný začátek. Kde ještě?“

„Na vnitřní straně mých stehen.“

„Jo, to se mi líbí.“

„…Počkej, teď se posunují nahoru. Pomalu. Dráždíš mě.“

„To se mi líbí ještě víc.“

Nora se kousla do spodního rtu. „Mně taky.“

„Cítíš mě?“ zašeptal.

„Ano.“

„Jsem v tobě?“

Píp.

„Co to bylo?“ zeptal se.

„Kruci, to byla druhá linka.“

„Kašli na ni.“

Nora zkontrolovala na displeji jméno volajícího. „Nemůžu, je to jedna z mých kamarádek.“

„Tak si popovídáme ve třech,“ zasmál se.

„Moc legrační. Vydrž chvilku, ano? Dneska jsem s ní večeřela, a když jí to nezvednu, bude si dělat starosti.“

Přepnula na druhou linku. „Elaine?“

„Ještě jsi nespala, viď?“ zeptala se.

„Nejsem úplně probuzená.“

„Počkej, ty mluvíš nějak udýchaně.“

„Právě jsem mluvila na druhé lince.“

„Neříkej mi, že… Craig?“

„Ano.“

„Cinkla jsem ti zrovna, když jste byli v nejlepším, viď?“

„To je v pořádku.“

„Telefonus interuptus. To je mi líto.“

„Nemusí.“

„Jenom jsem ti chtěla říct, že jsem z tebe celá pryč, zlato. A teď se vrať k tomu, co jsi dělala.“

„To asi udělám.“

„Tak ti záááávidím!“

Cvak.

„Jsi tam ještě?“ zeptala se Nora.

„Jsem.“

„Tak kde jsme skončili?“

„V místě, po kterém rozhodně dneska neusnu.“

„Ani já ne. Zítra se za tebou rozjedu a zopakujeme si to na ostro.“

Nora čekala, až něco řekne. Místo toho bylo ticho. Na co může myslet?

„Já zítra nemůžu,“ pronesl konečně.

„Proč ne?“

„Zítra musím zajet na ústředí do Chicaga. Proto si tady taky pročítám ty papíry.“

„O co jde? Nemůžeš se na to vykašlat?“

„To bych klidně udělal, je to seminář. Jenomže jsem tam jako jeden z přednášejících.“

„Ach,“ povzdechla si zklamaně. „Smůla.“

„Za pár dní budu zpátky.“

„Zavoláš mi z Chicaga?“.

„To víš, že ano. Možná budeme moci pokračovat, kde jsme skončili.“

„Možná, když budeš hodný kluk.“

„Budu hodný, spolehni se,“ řekl. „Nemusíš si o mě dělat starosti.“

Kapitola 83

Ale Nora si starosti dělala. Dokonce celou noc. Řekla, že nebude moci spát, a mluvila pravdu. To, co chtěla – po čem toužila – bylo zjistit, zda jí Craig nelže. Podobný pocit měla už při jejich první návštěvě. Pocit, že něco nehraje.

Druhý den ráno vstala Nora za rozbřesku. Nesprchovala se. Nelíčila. Nemarnila čas. Ve staré mikině a baseballové čapce stažené do očí zamířila na sever do Westchesteru. Nejdřív se zastavila v Connorově domě v Briarcliff Manor. Tam vyměnila svůj červený mercedes za ze jedno ze dvou aut, na které se prášilo v garáži. Zelený jaguár XJR.

Takhle ji Craig nepozná. Kromě toho měla ten jaguár skoro stejně ráda jako mercedes.

Za dvacet minut už parkovala v ulici před Craigovým bytem a čekala s velikým kalíškem kávy v klíně. Upíjela a pozorovala dům.

Když ho sledovala poprvé, nevěděla, co může čekat. Tentokrát to bylo jiné. Řekl jí, že v poledne odlétá z města.

Kolem desáté se otevřely oprýskané dveře domu a Craig vyšel ven. Jasně žluté tričko, béžová sportovní bundaslušelo mu to. Čas odchodu naznačoval, že má namířeno na letiště. A k tomu nesl kufr.

Pocítila úlevu.

Pak se Nora dívala, jak Craig nastupuje do svého černého BMW. Vlasy sčesané dozadu měl ještě mokré ze sprchy. Je nenuceně elegantní, pomyslela si. Už teď se jí po něm stýskalo, a to ještě ani neodjel z města.

Vycouval z malého parkoviště a rozjel se směrem k Noře. Rychle se skrčila na předním sedadle a počkala, až projede kolem. Zelený jaguár byl jen jedním z aut zaparkovaných u chodníku, i když tím nejhezčím.

Sledovala ho několik kilometrů, dokud nebylo naprosto jasné, že míří na letiště. Všechno bude v pořádku. Více než v pořádku. Večer jí zavolá z Chicaga a ona mu poví, jak ho postrádá, což bude velmi snadné. Budou spolu žertovat o telefonním orgasmu.

Nora se při té myšlence usmála. Co se to se mnou děje? říkala si. Sledovala Craiga ze vzdálenosti asi sta metrů cestou na letiště jižně od Westchesteru. Znala tu trasu dobře. Cestou se peskovala. Vždycky se řídila heslem Důvěřuj, ale prověřuj, ale tentokrát cítila, že zašla až příliš daleko.

Měla o Craigovi stejné pochybnosti jako na začátku, ale ani tentokrát je sledování nepotvrdilo.

Ani tentokrát, do chvíle, kdy zapnul blinkr.

Kapitola 84

Na westchesterské letiště vedlo několik cest, ale tahle mezi ně bohužel nepatřila. Ta silnice by se nedala dokonce označit ani za vyhlídkovou trasu. Když Craig odbočil, bylo to Noře hned jasné: má namířeno někam jinam.

Nechtěla se pouštět do nějakých spekulací. Ne každá lež musela být nutně špatná a ona neztrácela naději. Možná se ji chystá něčím překvapit.

Když před sebou o několik kilometrů dál spatřila ukazatel Greenwich, Connecticut, vybavilo se jí její oblíbené klenotnictví Betteridge. Snažila se představit si Craiga, jak jí podává malou krabičku s mašlí a říká jí, že si cestu do Chicaga vymyslel, aby ji mohl překvapit dárkem.

Ale Greenwich se objevila a zase zmizela za nimi.

A s ní i většina Nořiných nadějí. Stále se snažila nemyslet na nejhorší, ale v jejím nitru se probouzel vztek.

Pak Craig vjel do městečka Riverside v Connecticutu. Podle toho, jak řídil, bylo jasné, že to tam dobře zná. Nakonec zahnul do slepé ulice.

Nora zastavila na rohu a rozhlédla se kolem. Okolní domy nebyly nijak velké ani luxusní, ale byly dobře udržované. O hodně lepší než jeho byt ve Westchesteru.

Co tedy Craig pohledává tady v Connecticutu? K čemu ten kufr? Proč jí lhal?

Asi v polovině ulice zabočilo jeho BMW na příjezdovou cestu, u níž stála červená schránka na dopisy. Nora sledovala, jak vystupuje z auta.

Protáhl se a vystoupal po schodech ke dveřím bílého domu v koloniálním stylu se zelenými okenicemi.

Než mohl zaklepat, dveře se rozlétly a vyběhli z nich dva chlapci.

Skočili mu do náručí a začali se s ním líbat a mazlit tak, že mohla okamžitě vyloučit možnost, že by byl jejich strýc nebo bratranec. Craig Reynolds byl rozhodně jejich otec.

Znamená to, že je… ženatý?

Nořiny oči zachytily v domovních dveřích ještě postavu někoho jiného. Srdce se jí rozbušilo a zvedl se jí žaludek. Ale jakmile si tu ženu ve dveřích prohlédla lépe, uvědomila si, že se určitě nedívá na paní Reynoldsovou, pokud jí tedy Craig nezatajil, že si potrpí na mnohem starší ženy. Tahle jako by měla na sobě velkými písmeny napsáno chůva.

Pak padl Noře do oka ještě někdo. Z okna v prvním patře se vykláněla jiná žena – pohledná takovým tím předměstským způsobem. Mávala dolů Craigovi. A bylo na ní napsáno něco jiného.

Manželka.

Nora udeřila temenem hlavy o opěradlo jaguáru a klela jako šílená. Vystřídala všechny vulgarismy, které v životě slyšela. „Ty zasranej lháři, podvodníku, parchante!“

Dívala se, jak doprovází chlapce dovnitř – nemohla z té scény spustit oči. Snažila se všechno pochopit. Jedna věc jí stále nebyla jasná: k čemu ten byt ve Westchesteru, když bydlel tady?

Sotva si tu otázku stačila zformulovat, dveře domu se znovu otevřely. Ven vyšel Craig s oběma chlapci, kteří se smáli a drželi se ho za ruce. Na zádech měli ruksaky a Craig nesl velkou tašku. Uložili zavazadlo do kufru a naskládali se do BMW. Kam mají namířeno?

Nora vzhlédla ke značce Slepá ulice, u které parkovala. Rychle nastartovala a rozjela se. Nemohla dopustit, aby Craig podruhé během jednoho dne projel kolem zaparkovaného zeleného jaguáru.

Odbočila do další vedlejší ulice, zastavila a několik minut přemítala, co dál. Vůbec ji nezajímalo, kam Craig své děti veze. Rozhodně to nebyl seminář v Chicagu, kde by vystoupil jako řečník. Co jiného to mohlo znamenat, než že podvádí svou ženu?

Nic.

Rozhodla se, že se vrátí do Westchesteru pro své auto. Craig jí později nejspíš zavolá. To bude zajímavé, ne?

Ale dřív, než se rozjela nazpět, neodolala Nora pokušení. Musela se ještě jednou podívat na ten rozkošný domek na předměstí. Zblízka. Bylo to skoro, jako by nemohla uvěřit tomu, co viděla před několika minutami, Craig byl rozhodně někdo jiný. Vlastně měli mnohem víc společného, než si myslela. Že by z toho pramenila jejich vzájemná přitažlivost?

Odbočila do Craigovy ulice a pomalu dojela k příjezdové cestě. Náhle dupla na brzdy a vytřeštila oči. Na boku červené schránky bylo napsané jméno, vybledlé, ale stále čitelné.

Nora opravdu nemohla uvěřit vlastním očím.

Na schránce bylo napsané O’Hara.

Kapitola 85

Poháněna vztekem a možná i trochu žalem se Nora řítila do Westchesteru jako démon. Byla naprosto vyvedená z míry.

Ale hlavou jí také vířily nezodpovězené a velmi nebezpečné otázky. Proč se tenhle O’Hara vydává za někoho jiného? Jde tam opravdu o pojištění? A co sex –jak ten do toho zapadá? Byla si jistá jedině tím, že byla obelhána, a to odborníkem.

Co ty na to, holka? Nechala ses vodit za nos profíkem.

Vrátila se do domu ve Westchesteru a popustila uzdu zuřivosti. Začala rozbíjet cennosti kolem sebe. Převrhla stůl a roztrhla obraz. Roztříštila křišťálovou vázu o zeď. Všude se válely střepy.

Pak se pustila sama do sebe. Vypila celou láhev vodky a přitom si neustále něco mumlala, dokud se její slova neslila do nesrozumitelného blábolení. Toužila po odplatě, ale plánování muselo počkat. Navečer usnula na pohovce v obývacím pokoji.

Vzbudila se až druhý den ráno. Krutá kocovina jí byla skoro požehnáním. Okamžitě odvedla její myšlenky od toho, co ji přimělo se opít.

Ale ne na dlouho. Jen co vypila kávu, vztek se jí vrátil. Způsobila to vůně vanilkového kapučína. Toho, které pila s Craigem, když se s ním setkala poprvé.

Jenomže to nebyl Craig. Nikdy to nebyl Craig.

Konečně kocovina polevila. S jasnější hlavou se vrátila k nezodpovězeným otázkám. A hlavně, proč se O’Hara vydával za někoho jiného?

Co ta Životní pojišťovna pro druhé tisíciletí, existuje vůbec?

Poté, co viděla její kancelář ve městě, o tom vůbec nepochybovala. Teď bylo však všechno jinak. Nora zvedla telefon a vytočila informace v Chicagu, kde požádala o číslo do domnělého ústředí Životní pojišťovny pro druhé tisíciletí.

„Počkejte si na číslo,“ řekla operátorka.

Ale Noru to nepřesvědčilo. Zapsala si číslo a vytočila ho.

„Dobrý den, Životní pojišťovna pro druhé tisíciletí,“ ohlásila se žena s příjemným hlasem.

„Mohu prosím mluvit s panem 0’Harou?“

„Je mi líto, ale pan O’Hara je na cestách.“

„Můžete mě přepojit do jeho hlasové schránky?“

„Bohužel, systém právě nefunguje,“ odpověděla žena.

„Jako naschvál.“

„Promiňte?“

„To nic.“

„Jestli chcete, můžete mu nechat vzkaz.“

„Ne, díky.“ Nora už se chystala zavěsit. „Promiňte, jak se jmenujete?“

„Susan.“

„Vlastně mám ještě jednu otázku, Susan. Mohla byste mi povědět, jestli je Craig Reynolds stále zaměstnán u vaší společnosti?“

„Moment, podívám se do databáze. Říkala jste Reynolds?“

„Ano.“

„Tady ho mám. Pan Reynolds pracuje v jedné z našich kanceláří v New Yorku. Přesněji řečeno v Briarcliff Manor. Chcete na něj číslo?“

Jistě.“

Nora si ho poznamenala. „Děkuji, Susan.“

„Není opravdu zač, paní –“ Odmlčela se. „Promiňte, jak jste říkala, že se jmenujete?“

„Neřekla jsem vám to.“

Nora zavěsila. Okamžitě doběhla pro kabelku a našla v ní navštívenku, kterou jí dal Craig. Ano, čísla souhlasila.

„Jsi dobrý, O’Haro,“ mumlala si cestou k autu.

Ale líbánky skončily.

Čtvrtá část

– DOKUD NÁS SMRT NEROZDĚLÍ

Kapitola 86

Nora nepřestávala klepat prstem na tlačítko VYHLEDÁVAT na rádiu a celou cestu z Briarcliff Manor přeskakovala z jedné stanice na druhou. Ani jedna píseň jí nebyla dost dobrá, většinou to byl rap, ze kterého se jí chtělo ječet. K tomu také nakonec došlo. Byla nervózní a roztřesená, a to nejen po kávě, kterou vypila. Při pomyšlení na O’Haru se jí třásly ruce.

Když jí zazvonil mobil, skoro sjela ze silnice.

To je on.

Nejprve na něj chtěla vychrlit několik dobře volených výrazů, které by ho přesně vystihly. Když však sáhla po telefonu, rozhodla se, že to neudělá. Tak lacino z toho O’Hara nevyvázne.

Nora pohlédla na displej, ale v záři slunce nemohla rozeznat číslo. Přesto si byla jistá, že je to on.

„Haló?“

„Kde jsi?“

Ten rozčilený hlas v telefonu patřil Jeffreymu. Poslední dva dny mu nebrala hovory.

„Omlouvám se, miláčku, právě jsem ti chtěla zavolat,“ řekla. „Předběhl jsi mě.“

Okamžitě změkl. „Bože, dělal jsem si o tebe starosti, miláčku. Neměl jsem tušení, co s tebou je.“

Na místě byla výmluva, a to dobrá. „Může za to pořád ta samá klientka. Však víš, ta, která vyhrožovala, že mi dá padáka, když s ní osobně nevyberu potahy.“

„Jak bych mohl zapomenout – připravila mě o víkend s tebou.“

Nora se zlověstně odmlčela.

„Ach, ne,“ řekl. „To mi ani neříkej.“

„Pokusím se z toho nějak vykroutit.“

„Co po tobě chce tentokrát?“

„Přeje si, abych se přijela do jejího domu v East Hamptonu podívat na novou zimní zahradu. Je to dobrá klientka, jedna z mých prvních.“

„Zítra je už pátek, Noro. Kdy to budeš vědět jistě?“

Zlobí se. Říká mi Noro, jen když je naštvaný.

„Dneska odpoledne ti zavolám. Věř mi, jen z pomyšlení, že s tou ženskou strávím další víkend, se mi dělá špatně. Stýská se mi po tobě.“

„Mluvíš, jako bys byla ve stresu. Je všechno v pořádku, miláčku?“

„Ano, nic se neděje.“ Hlavu měla plnou myšlenek na O’Haru. „Ale někdy stačí jeden protiva, aby zkazil člověku náladu.“

„O důvod víc být s člověkem, se kterým ti je lépe,“ řekl Jeffrey. „Zavoláš mi pak? Miluji tě.“

Nora přitakala a ukončila rozhovor slovy „Taky tě miluji.“

Byla se svým Jeffreyem spokojená, i když ne nijak zvlášť. Dalo jí čím dál víc práce nezaplést se do svých lží, což představovalo riziko. Nemohla se však domluvit s Jeffreyem na víkend, dokud nepřijde na to, co je O’Hara zač a co má za lubem.

O pár minut později dorazila do centra vesnice Briarcliff Manor. Jako zázrakem našla místo k zaparkování, pak vystoupila z auta a vzhlédla k nápisu nad okny v prvním patře.

„Životní pojišťovna pro druhé tisíciletí.“

Pomalu si ten název přečetla, jako by jí napoprvé něco uniklo. Už nebude brát nic jako hotovou věc.

Už nikdy, O’Haro.

Kapitola 87

„Dobrý den, co pro vás mohu udělat?“

Nora hleděla přes skla slunečních brýlí na mladou ženu sedící za stolem: asi pětadvacet, inteligentní pohled, až příliš schopná na tuhle práci.

„Ano, přišla jsem za Craigem Reynoldsem. Je tu?“

Dívala se, jak mladá ženě jen nepatrně zaváhala. Musí být do všeho zasvěcená. A je docela dobrá herečka.

, Je mi líto, pan Reynolds tady právě teď není.“

Nora se podívala na hodinky. „Odešel na oběd? Třeba do Amalfi’s?“

„Bohužel odjel na služební cestu.“

„Víte, kdy se má vrátit?“

„Myslím, že v pondělí,“ odpověděla recepční. „Máte s ním smluvenou schůzku? Nebo byste si ji chtěla domluvit?“

„Ne. Craig říkal, že bych se tu měla zastavit. Ale možná byste mi mohla pomoci. Slíbil mi kopii jedné pojistné smlouvy.“

Opět nepatrné zaváhání. Jinak však byla ta dívka ve své roli dokonalá. „Je to vaše smlouva?“ zeptala se.

„Ne, ale jsem příjemce.“

„Chápu.“ Mladá žena potřásla hlavou. „Bohužel kopii mohu dát jen osobě, která smlouvu uzavřela.“

Nora pohlédla na jmenovku na stole. „Vy jste Molly?“

„Ano.“

„Víte, Molly, je tady jeden drobný problém. Člověk, který se u vás pojistil, totiž zemřel.“

„Proboha, to je mi líto.“

„To mně také. Byl to můj snoubenec.“

Z Mollyina výrazu bylo jasné, že pochopila, o koho se jedná. „Vy jste paní Sinclairová, že ano?“

„Jak to víte?“

Molly se ohlédla přes rameno, jako by chtěla upozornit na stísněné prostory kanceláře. „Pracujeme tady jenom dva, takže jsem s vaším případem obeznámena.“

Nora si sundala brýle a pohlédla Molly do očí. „Takže předpokládám, že by nebyl problém obstarat mi kopii té smlouvy, že?“

Molly několikrát zamrkala a pak se usmála. „Jistě že ne. Podívám se, jestli ji najdu v kanceláři pana Reynoldse.“

Když vstala a zašla do zadní místnosti, rozhlédla se Nora kolem. Opravdu to byla malá kancelář a všechno v ní vypadalo velmi přesvědčivě. Všude ležely šanony a tištěné formuláře. Přesto tam něco nesedělo. Konkrétně Molly. Na to, že měla mít přehled o všem, co se tam dělo, trochu moc improvizovala.

Za chvilku se vrátila ze zadní kanceláře s prázdnýma rukama a vrtěla hlavou.

„Omlouvám se, paní Sinclairová, ale nemohu tu smlouvu nalézt,“ řekla.

Nora si poklepala na čelo. „Víte co? Na něco jsem si vzpomněla. Craig se zmínil, že ty papíry jsou ve vaší centrále v Hartfordu.“

„Opravdu? V tom případě to tak bude.“

Upřeně na Molly pohlédla. Ta dívka zašla ve své improvizaci příliš daleko. Zjevně jí její šéf zapomněl říct, že se ústředí pojišťovny nachází v Chicagu.

Nora si znovu nasadila sluneční brýle. „V tom případě počkám do pondělka, až se Craig vrátí.“

„Povím mu, že jste se tady zastavila, ano?“

To předpokládám, Molly.

Nora se vrátila do auta a okamžitě sáhla po mobilu. Stiskla dvojku na rychlém vytáčení. To bylo pro ni teď nejdůležitější. Rychlost. Musela neprodleně dokončit rozdělanou práci.

„Haló?“

„Skvělá zpráva, miláčku,“ řekla.

„Vykroutila ses z toho?“

„Ano. Tenhle víkend jsem jenom tvoje.“

„Paráda!“ vykřikl Jeffrey. „Umírám touhou po tobě.“

Kapitola 88

Když spolu ti tři kráčeli směrem k jejich velice mimořádnému tábořišti, bylo kolem strašidelné ticho. Tohle bude skvělé. Bude to dokonalé.

„Nebudeme z toho mít malér, tati?“

Ohlédl jsem na Maxe, mladšího z mých chlapců. V šesti letech teprve začínal mít ponětí o zodpovědnosti, zatímco jeho otec by nejspíš potřeboval opakovací kurz.

„Ne, máme zvláštní povolení tady dneska v noci být,“ vysvětlil jsem.

„Jo, ty troubo,“ vyhrkl John junior. „Táta by nás sem nevzal, kdyby se nejdřív nedovolil. Že jo, tati?“

V devíti letech John už dávno objevil mimořádné potěšení být starší bratr.

„Klídek, Johny,“ napomenul jsem ho. „Max se ptal moc rozumně. Fakt, Maxi.“

„Jo!“ vykřikl Max. „Rozumně!“

Usmál jsem se sám pro sebe a přidal do kroku. „Pojďte, kluci, už jsme skoro tam.“

Během našich předchozích výletů jsem je vzal například na Medvědí horu nebo Mohavskou stezku. Jednou jsem se s nimi dokonce vypravil na týden do Yellowstonu. Teď se mi zdálo, že bychom měli podniknout něco úplně jiného.

Nebo v tom možná byl pocit viny kvůli Noře, který jsem se snažil zahnat. Tak či tak, měl jsem na chlapce jen jednu noc a byl jsem rozhodnutý, že si ji užijeme.

Zastavil jsem na místě a otočil se k nim. „Tak co si o tom myslíte, kluci?“

Max a John junior zírali s vyvalenýma očima a otevřenými pusami. Výjimečně nenacházeli slov… a já byl štěstím bez sebe. V Bronxu není mnoho tábořišť, ale já si byl jistý, že jsem našel to nejlepší.

„Vítejte na stadionu Yankees, pánové.“

Oba okamžitě odhodili ruksaky a rozběhli se na hrací plochu. Byl už večer a kolem nebylo živé duše. Nikdo než my. Derek Jeter a spol. byli na turné na západním pobřeží a my měli celý stadion sami pro sebe. Jenom za sebou zamkněte, připomínal mi můj kamarád správce. Není špatné, když je vám zavázaný člověk od FBI.

Otevřel jsem svou tašku a vytáhl z ní všechno nezbytné vybavení. Pálky, rukavice, dresy a několik míčků.

„Tak fajn, kdo chce odpalovat jako první?“

„Já,já,já!“

„Ne, já, já, já!“

Dokud poslední paprsky slunce nezmizely za obrovskou světelnou tabulí a ochozy užíval jsem si se svými syny nejlepší chvíle svého života na stadionu Yankees.

„Budeme tady opravdu spát?“ zeptal se John junior nevěřícně.

„Jasně že jo, ty troubo!“ utrousil Max, aby to bratrovi oplatil. „Táta to přece povídal.“

„Přesně tak.“ Došel jsem k tašce a vytáhl složený stan. „Teď jenom, jak ho postavíme.“

Jednou rukou jsem ukázal ke středovému poli a druhou k domácí metě.

„Víte co, postavíme ho vchodem ke třetí metě. Tam hrál můj oblíbený Yankee, když jsem byl kluk.“

„Kdo to byl?“ zeptal se John.

„Craig Nettles,“ odpověděl jsem. Jméno Craig se mi vždycky líbilo.

Společně jsme vztyčili náš malý stan. Vlastně jsem to udělal já, zatímco Max a John se bláznivě proháněli po vnitřním hřišti. Byli nadšením bez sebe a byl na ně krásný pohled. Možná už jsem si konečně začínal dělat pořádek ve svých prioritách.

Kapitola 89

V hale domu v Back Bay se objali a políbili jako párek natěšených puberťáků. Nora právě dorazila.

„Jaká pocta,“ řekl Jeffrey, když ji sevřel v náručí a pohladil po vlasech. „Mám tě na celý víkend jenom pro sebe. Nemohu uvěřit.“

„Nebuď sarkastický. Popravdě řečeno mám výčitky svědomí, že tě zdržuji od tvého románu,“ řekla. „Vím, že už ti do konce zbývá jenom kousek.“

„Vlastně mi žádný kousek nezbývá.“

Překvapeně na něj pohlédla a pak se usmála.

„Ty už jsi ho dopsal?“

„Včera, po celonočním maratonu. Nemohl jsem usnout, protože ses mi tak dlouho neozvala.“

„Vidíš?“ řekla a rozverně ho dloubla do hrudníku. „Měla bych tě nechat viset na telefonu častěji.“

„To je legrační, že to říkáš.“

„Jak to myslíš?“

„Změnil jsem konec. Hlavní hrdina se oběsil na šňůře od telefonu.“

„Opravdu? Dej mi to přečíst!“

„Dám, ale nejdřív ti chci něco ukázat. Pojď.“

„Ano, pane. Kamkoliv.“

Vzal ji za ruku a vedl nahoru. Minuli jeho knihovnu a mířili k hlavní ložnici.

„Jestli mi chceš ukázat to, co myslím, tak to jsem už viděla,“ zažertovala.

Rozesmál se. „Na co ty hned nemyslíš!“

Pár kroků přede dveřmi do ložnice se zastavil a otočil se. „Teď zavři oči,“ zašeptal.

Nora poslechla a on ji zavedl do pokoje.

„Fajn, a teď už je můžeš otevřít,“ řekl.

Nora to udělala. Její reakce byla okamžitá. „Ach můj bože!“

Pohlédla na Jeffreyho a pak zpátky na římsu nad krbem. Pomalu k ní došla. Stála na ní olejomalba –její portrét.

„Tak co?“

„To je nádhera,“ vyhrkla dřív, než si uvědomila, jak to může znít, když je to její portrét. „Chci říct –“

„Ne, opravdu je to nádhera.“ Objal ji zezadu pažemi a položil si hlavu na její. „Jak taky jinak?“

Dívala se a nakonec se jí oči zalily slzami. Opravdu ji miloval. Ten obraz vyjadřoval to, co k ní cítil, jak ji viděl.

Jeffrey ji znovu stiskl. „Samozřejmě, když už jsme tady nahoře…“

Nora se k němu obrátila. „Že ale umíš dostat ženskou do postele!“

S úsměvem na ni zamrkal. „To si piš!“

„Miluju tě.“

„A já miluju tebe.“

Pak se líbali a svlékali cestou k posteli. Zvedl ji ve svých silných pažích jako peříčko. Položil ji na peřinu a na okamžik počkal, než se k ní připojil. Upřeně na ni hleděl a vychutnával si ten pohled. A Nora ho nechala. Zasloužil si prohlédnout si ji nahou; byl na ni tak hodný.

Nejprve se milovali pomalu. Pak divoce a bez zábran. Jejich ruce a nohy se proplétaly ve vášnivém objetí. Nakonec vyvrcholili. Tedy alespoň Jeffrey – Nora zahrála svou roli dokonale, skoro tak dobře jako Meg Ryanová ve filmu Když Harry potkal Sally, i když ne s tím komickým účinkem.

Minuty ubíhaly a oni se objímali, aniž by některý z nich pronesl jediné slovo. Nakonec Jeffrey zhluboka vydechl a odvalil se ke straně. „Mám hlad,“ řekl. „Co ty?“

Nora pozvedla hlavu na polštáři. Nemohla přehlédnout svůj portrét na krbu a na okamžik hleděla sama sobě do očí. Napadlo ji, jestli je na světě žena, která by se jí alespoň trochu podobala.

„Ano,“ odpověděla nakonec Nora potichu. „Mám taky hlad.“

Kapitola 90

Nora stála nad naleštěným nerezovým sporákem, když za ní Jeffrey přišel do kuchyně. „Měla jsi pravdu,“ řekl. „Sprcha mi udělala dobře.“

„Vidíš, povídala jsem ti to. Dej na Noru.“

Pohlédl jí přes rameno na pánev. „Opravdu ti nemůžu s ničím pomoct?“

„Opravdu, miláčku. Zvládnu to sama.“

Sáhla pro vařečku. Opravdu nemohl nic udělat, že? Už se rozhodla. Když se posadil, naposledy omeletu obrátila.

Není cesta zpátky. Musím to udělat. Dneska večer.

„Jo, zapomněl jsem,“ řekl. „Fotograf z toho časopisu přijde příští víkend. Bude tady v sobotu odpoledne, aby nás dva vyfotil.“

„Má to znamenat, že sis všechno promyslel a rozhodl se?“

„Že povím celému světu, jak jsem štastný? Ano. Jeffrey Walker a Nora Sinclairová jsou báječný manželský pár. Jsem pevně rozhodnutý vyjít s tím na veřejnost.“

Potlačila smích.

„Co je?“

„Říkáš to, jako by šlo o emisi akcií,“ řekla. „Jako o obchod.“ Nora se obrátila zpátky k plotně a položila Jeffreyho omeletu na talíř. Bylo na čase, aby se najedl.

Chvilku seděla u stolu s ním a dívala se, jak polyká kousek po kousku. Vypadal šťastně a spokojeně. A proč také ne?

„Tak mi pověz o tom svém románu,“ řekla nakonec. „Opravdu končí oběšením?“

Přikývl. „Už jsem psal o gilotinách, šermířských soubojích a popravčích četách, ale ještě nikdy o starém dobrém oběšení.“ Náhle se chytil oběma rukama za krk a zachroptěl. Pak se zasmál.

Nora se také pokusila o úsměv.

„Víš, Noro, měli bychom si promluvit o –“

„Co se děje?“

Jeffrey zmateně zamrkal. „Nic,“ vypravil ze sebe sevřeným hrdlem. Odkašlal si. „Co jsem to říkal? Už vím – měli bychom si promluvit o tom –“

Znovu se zarazil. Nora pozorně sledovala jeho tvář. Substance začínala působit, ale ona se obávala, že odměřila příliš malou dávku. Touhle dobou už by měl být dál. Něco tady nehraje.

„Cože jsem to povídal?“ zachroptěl.

Sotva tu otázku vyslovil, začal se kymácet na židli. Pak začal mluvit jako rozbitá gramodeska. „Měli bychom si promluvit… promluvit o… našich líbánkách.“ Popadl se za žaludek a zasténal bolestí. Bezmocně pohlédl Noře do očí.

Vstala, došla ke dřezu a nalila do sklenice vodu. Zády k němu tam rychle nasypala velkou dávku prostigminu, jak říkal její první manžel kardiolog Tom, urychlovače. Ve spojení s chloriquinin fosfátem, který Nora přimíchala do omelety, urychlí kolaps dýchacího systému a nakonec způsobí selhání srdce. A pak se beze stopy ztratí v těle.

„Na, vypij tohle,“ vybídla Jeffreyho a podala mu sklenici.

Rozkašlal se a zakoktal. „Co – co to je?“ zeptal se, stěží schopný se soustředit na její pěnící obsah.

„Prostě to vypij,“ řekla Nora, „a budeš to mít všechno za sebou. Šup tam s tím.“

Kapitola 91

Chtěl znát odpovědi; potřeboval najít souvislosti. Musel dodat dílkům té skládanky smyslu.

Náhle se z toho pro O’Hara – Turistu stala velmi osobní záležitost.

Ta záhadná složka, kterou získal před nádražím Grand Central.

Ten seznam jmen, adres, bankovních účtů, částek.

Chlapec s pizzou, který se ho pokusil zabít.

Kdo za tím vším stojí? Původní prodejce, vyděrač?

Jeho vlastní lidé?

Co chtějí? Vědí, že si složku zkopíroval? Podezírají ho z toho? Nebo se jen chtějí pojistit pro případ, že by to udělal?

Oni nevěří mně, já nevěřím jim.

No není to roztomilé?

Tak to teď na světě chodí.

A proto v každé volné chvíli – jako po tom velkém dni s chlapci na stadionu Yankees – pracoval s tím seznamem jmen a snažil se mu přijít na kloub. Po pravdě řečeno však nebyl v těchhle věcech žádný génius.

Ale někam se přece jen dostal.

Všechny osoby ve složce ilegálně přechovávaly peníze na zámořských bankovních účtech.

Více než miliardu dolarů.

Spojil se s několika bankami na seznamu, ale to zřejmě nebyla ta správná cesta.

Zavolal několika lidem ze seznamu domů. Tudy však také cesta nevedla. Co čekal, že mu na sebe prozradí?

Pak si v neděli pozdě večer četl New York Times, společenskou rubriku. Měl proto vlastně jiný důvod a tím důvodem byla Nora Sinclairová. Chtěl tam najít něco, o čem by si s ní mohl povídat.

A tam to bylo!

Páni!

Zásah!

Tři, čtyři, pět, devět, jedenáct jmen ze seznamu, všechna uvedená v souvislosti s večírkem v hotelu Waldorf Astoria.

A jemu to konečně došlo – to vydírání, ten podfuk, ta panika kolem toho, dokonce i proč tím byl pověřen on. A pak také proč se ho někdo pokusil zabít, čistě proto, že by mohl něco vědět.

Což, jak se nakonec ukázalo, byla naprosto oprávněná obava.

O’Hara toho věděl mnohem víc, než chtěl.

O obou případech, na kterých pracoval.

Kapitola 92

No tak, O’Haro. Pohni kostrou. Susan chtěla zatčení a to znamenalo, že jsem pracoval ve zrychleném režimu a nemusel jsem si dávat takový pozor, abych neporušil nějaká pravidla. Alespoň tak zněl můj výklad. Samozřejmě někdy slyším to, co slyšet chci.

Když jsem se posadil na židli naproti Stevenu Kepplerovi, nemohl jsem přehlédnout několik věcí. Za prvé, ten právník měl velice špatný příčesek. Za druhé, Nořin odborník na daně byl nervózní.

Mnoho lidí samozřejmě znervózní tváří v tvář agentovi FBI – a většina z nich bezdůvodně.

Vynechal jsem všechny zbytečné fráze a rovnou vytáhl z kapsy saka fotografii. Byla to jedna z těch, které jsem pořídil onoho prvního dne ve Westchesteru.

„Poznáváte tuhle ženu?“ zeptal jsem se a ukázal mu ji.

Naklonil se ke mně přes stůl a okamžitě odpověděl. „Ne, neřekl bych.“

Natáhl jsem k němu ruku, aby lépe viděl. „Podívejte se pořádně. Prosím.“

Vzal si ode mě snímek a předstíral, že si ho prohlíží, jako špatný herec z béčkových filmů: naježené obočí, přimhouřené oči, pak přehnané pokrčení rameny a zavrtění hlavou. „Ne, nikoho mi nepřipomíná. Ale je hezká.“

Steven Keppler mi fotografii vrátil a já se podrbal na bradě. „To je opravdu zvláštní,“ řekl jsem. „Proč myslíte?“

„Jak může mít tahle pohledná žena v kabelce vaši navštívenku a přitom vás neznat.“

Zavrtěl se nervózně na židli. „Třeba jí ji někdo dal,“ nadhodil.

„Jistě, tak by to mohlo být. Jenomže ta žena mi řekla, že vás zná.“

Keppler se jednou rukou zatahal za kravatu a druhou si zároveň narovnal příčesek. Vrtěl se při tom, jako by měl blechy.

„Mohu se na tu fotografii podívat ještě jednou?“

Znovu jsem mu ji podal a pozorně ho sledoval v očekávání dalšího špatného hereckého výkonu. Ten také přišel.

„Ach, počkejte chvilku! Myslím, že vím, kdo to je.“ Několikrát na fotografii poklepal ukazováčkem. „Simpsonová… Singletonová?“

„Sinclairová,“ opravil jsem ho.

„Samozřejmě, Olivia Sinclairová.“

„Vlastně je to Nora.“

Zavrtěl hlavou. „Ne, jsem si docela jistý, že se jmenuje Olivia.“

A tohle vám řekne člověk, který ještě před minutou tvrdil, že ji vůbec nezná.

„Takže předpokládám, že je to vaše klientka,“ konstatoval jsem. „Hezká, jak říkáte. Divím se, že jste si ji nepamatoval.“

„Něco jsem pro ni dělal, ano.“

„O co šlo?“

„Agente O’Haro, dobře víte, že to nemohu prozradit.“

„Jistě že můžete.“

„Víte přece, jak to myslím.“

„Opravdu? Jediné, co vím, je, že jste tvrdil, že nepoznáváte svou vlastní klientku, která je shodou okolností předmětem mého vyšetřování. Jinými slovy, lhal jste federálnímu agentovi.“

„Musím vám připomínat, že mluvíte s právníkem?“

„Musím ja připomínat vám, že se mohu do hodiny vrátit s povolením k prohlídce a obrátit vám to tady vzhůru nohama?“

Díval jsem se na Kepplera a očekával, že si spočítá, co by mohl ztratit, a vzdá to. Místo toho prokázal nečekanou kuráž. Přešel dokonce do protiútoku.

„Vaše absurdní výhrůžky možná někde zabírají,“ prohlásil s vystrčenou bradou, „ale já chráním soukromí své klientky. Teď odejděte.“

Vstal jsem ze židle.

„Máte pravdu,“ řekl jsem a povzdechl si. „Jste vázán mlčenlivostí a s tím nic nenadělám. Omlouvám se.“ Sáhl jsem do kapsy. „Poslechněte, tady je má navštívenka. Kdybyste si to rozmyslel, nebo kdybyste si přál policejní ochranu, zavolejte mi do kanceláře.“

Překvapením mu spadla čelist. „Policejní ochranu? Chcete říct, že ta žena je nebezpečná? Olivia Sinclairová? Kvůli čemu ji vlastně vyšetřujete?“

„Obávám se, že vám to nemohu prozradit, pane Kepplere. Ale nebojte se, jsem si jistý, že když vás poctila svou důvěrou, musí být přesvědčena, že byste nikdy neprozradil nic o jejích záležitostech.“

Hlas se mu zvedl o oktávu. „Moment – kde je Olivia Sinclairová teď? Chci říct – sledujete ji přece, ne?“

„O to právě jde,“ povzdechl jsem si. „Sledovali jsme ji, ale nevím, kde je právě teď. Pane Kepplere, nemohu vám povědět o tom případu všechno, ale jde tady o vraždu. A možná dokonce několik.“

Právníkova kuráž a odhodlání chránit zájmy klienta se rázem rozplynuly. Když byl konečně schopen vypravit ze sebe pár slov, požádal mě, abych se znovu posadil.

„S radostí,“ řekl jsem.

Kapitola 93

Kniha Jeffreyho života byla dopsána. Jeho účet byl vyčištěn a úřady nepojaly sebemenší podezření. Fotograf z New York Magazínu nezískal své fotografie a rozhovor jako takový byl k ničemu. Nora cítila, že může být spokojena s tím, jak to v Bostonu proběhlo. Avšak když se vrátila do svého podkrovního bytu v SoHo, věděla, že je všechno špatně.

Myslela na O’Haru.

Chvilku váhala a pak sáhla po mobilu. Pokárala sama sebe: nemůže přece hodit za hlavu to, co ví.

Nakonec vyhledala v mobilu číslo a vytočila ho.

„Haló?“ Hleďme, hleďme, ošklivý chlapec osobně.

„To je můj partner v sexu po telefonu?“ zeptala se Nora.

Ozval se tichý smích. „To jsi ty, mami?“

Navzdory všemu se zasmála.

„No, to bylo ošklivé.“

„Mně to přišlo legrační.“

„Takže pane Craigu, proč jste mi nezavolal z Chicaga? Moc práce?“

„Já vím. Je mi to líto,“ řekl. „Měl jsem plné ruce práce s tím seminářem.“

„To tedy musela být dřina. Byl jsi dobrý? Ukázal jsi, co v tobě je?“

„Líp, než tušíš.“

Nora potlačila škodolibý smích. Tuším toho mnohem víc, než si dokážeš představit, Johne O’Haro.

„Poslechni,“ pokračoval, „musím ti to vynahradit.“

„Ano, to musíš. Co děláš dneska večer?“

„To samé, co dělám už celé odpoledne. Pracuji.“

„Myslela jsem, že sis to už odbyl.“

„Věř tomu nebo ne, musím napsat zprávu o tom semináři. Jsem v tom až po uši a –“

„Kecy!“ přerušila ho Nora. „Právě se na tebe dívám. Koukáš se na televizi. Jestli se nepletu, dávají baseball.“

Hlasitě zalapal po dechu. „Jak…“

„Podívej se z okna, Craigu. Vidíš ten červený mercedes? A vidíš tu krásku na předním sedadle? Mává na tebe. Ahoj, Craigu.“

Nora sledovala, jak se O’Hara objevil v okně a Šokovaně na ni zíral. „Jak dlouho už tady jseš?“ zeptal se.

„Dost dlouho na to, abych tě nachytala při lži. Takže baseball? Dáváš baseballu přednost přede mnou?“

„Jenom jsem si dal pauzu při psaní té zprávy. To je všechno.“

„No jasně. Tak co, může si Craig jít ven hrát?“

„Proč nejdeš dovnitř?“

„Raději bych se jela projet,“ řekla.

„Kam?“

„To je překvapení. A teď vypni tu svoji práci.“

„Když mluvíme o práci…,“ zarazil ji.

„Co je s ní?“

„Obávám se, že mi začínají dělat starosti okolnosti našeho vztahu,“ řekl. „Technicky vzato jsi klientka, Noro.“

„Na tohle už je trochu pozdě, nemyslíš?“

Nic na to neřekl, takže Nora pokračovala v naléhání. „No tak, Craigu. Ty víš, že chceš být se mnou – a já chci být s tebou. Je to prosté.“

„Hodně jsem o tobě přemýšlel.“

„A já o tobě. Nevím, čím to je, ale nepodobáš se žádnému muži, se kterým jsem se až dosud setkala,“ řekla. „Mám pocit, že ti mohu říct všechno.“

V telefonu bylo chvilku ticho.

Povzdechl si. „Takže projížďka říkáš?“

Kapitola 94

Neměl jsem zrovna náladu na projížďku za svitu měsíce, ale nakonec jsem se nějak ocitl vedle ní v autě. Jen já a Nora Sinclairová.

Střecha kabrioletu byla stažená a vlasy nám čechral chladný a svěží noční vítr. Krajina kolem ubíhala jako ve snu. Nora proměnila okresky Westchesteru ve svou soukromou autostrádu a já se jen vezl.

Co to sakra dělám?

To byla zásadní otázka. Bohužel jsem na ni neznal odpověď.

Informace, které mi tak ochotně předal právník Steven Keppler se špatným příčeskem, jsem předal Susan. Ona je předala počítačovým mágům v FBI, kteří měli proniknout na Nořin zámořský účet a vystopovat všechny transakce. Kdo mohl vědět, kolik jich proběhlo? Hlavně si měli všímat všeho, co nějak souviselo s Connorem Brownem jak před, tak po jeho smrti. Dala jsem jim na to čtyřiadvacet hodin, říkala Susan. Maximálně šestatřicet.

Mezitím jsem musel dělat jediné: držet se dál od Nory.

A přesto teď seděla vedle mě, krásnější, přitažlivější a omamnější než kdy předtím. Mělo to být definitivní rozloučení?

Nebo dočasné pominutí smyslů?

Že by část mé osoby doufala, že ti počítačoví mágové nic neodhalí? Že je možná nevinná? Nebo jsem jí chtěl pomoci uniknout spravedlnosti?

Obrátil jsem se k ní. „Promiň… cože?“

Něco říkala, ale já ji neslyšel přes zvuk motoru mercedesu a ještě silnější hlas v mé hlavě.

Zkusila to znovu. „Ptala jsem se, jestli jsi rád, že jsem přijela?“

„Ještě nevím,“ křikl jsem v odpověď. „Pořád netuším, kam to jedeme.“

„Říkala jsem, že je to překvapení.“

„Nemám překvapení rád.“

„Ne,“ řekla. „Ty jenom nejsi rád, když nemáš situaci pod kontrolou. To je dobré vědět.“

Než jsem stačil odpovědět, řízla ostrou zatáčku, aniž by se nohou dotkla brzdy. Pneumatiky zapískaly, auto se naklonilo a já se lekl, že se převrátí.

Nora zaklonila hlavu a rozesmála se do větru. „Necítíš, jak ti proudí krev žilách?“ vykřikla.

Kapitola 95

Zarazila ji až červená na semaforu.

Po hodině a půl jsme dorazili do městečka Putnam Lake. Byla tam jen jedna křižovatka a naše auto bylo jediné, které na ní zastavilo. Bylo něco před devátou. Pamatuji si všechny podrobnosti.

„Už tam budeme?“ zeptal jsem se.

„Skoro,“ řekla. „Bude se ti tam líbit, Craigu. Odpočineš si.“

Pohlédl jsem doprava, zatímco ona ladila rádio. U čerpací stanice Mobil tam nějaký starý muž tankoval benzín do jeepu Cherokee. Naše oči se na okamžik setkaly. Vypadal trochu jako můj otec. Věci nejsou vidy takové, jaké se zdají být.

Rozsvítila se zelená a Nora znovu vypálila.

„Pospícháš?“

„Jo. Jsem už docela nadržená. Chyběl jsi mi. Já tobě taky?“

Beze slova jsme ujeli několik kilometrů a naplno puštěné rádio soupeřilo s osmi válci v motoru. Nejdřív jsem tu píseň nemohl rozpoznat, ale pak mi to došlo – byl to Hotel California.

Znovu jsme odbočili.

Nikde jsem neviděl žádnou ceduli s názvem ulice, která byla úzká a temná. Vzhlédl jsem k obloze. Světlo srpku měsíce teď zakrývaly vysoké stromy. Byli jsme v hustém lese.

„Takže Disneyland to nebude,“ poznamenal jsem.

Zasmála se. „Tam pojedeme příště.“

„Ale ty víš, kde jsme, viď?“

„Že by mi tady někdo nedůvěřoval?“

„Jen jsem se zeptal.“

„Jasně že vím.“ Odmlčela se. „Mimochodem, měla jsem pravdu.“

„V čem?“

„Ty opravdu nesnášíš, když nemáš věci pod kontrolou.“

O chvilku později asfaltka skončila, ale my pokračovali v jízdě. Pod koly jsme měli jen štěrk a kameny a cesta byla ještě užší. Kabriolet není žádný teréňák a já v obavách úkosem pohlédl na Noru.

„Už je to jenom kousek,“ řekla s pořád tím samým úsměvem.

A opravdu, po pár stech metrech jsme vyjeli na paseku. Snažil jsem se rozeznat siluetu před námi. Byl to nějaký domek – a za ním jezero nebo rybník.

Nora zajela přede dveře a zastavila. „No není to tu romantické?“

„Komu to patří?“ zeptal jsem se.

„Mně.“

Pohlédl jsem na chatu. Mé oči už si začaly zvykat na tmu a za pomoci reflektorů auta jsem dokázal rozeznat stavbu sroubenou z dlouhých, silných klád. Byla to prostá, i když dobře udržovaná stavba, ale rozhodně ne taková, jakou bych v Nořině vlastnictví očekával.

„Překvapení!“ zvolala. „Hezké, ne? Nebo se ti můj malý domek u vody nelíbí?“

„Líbí. Jak by ne?“

Vypnula motor a vystoupili jsme. Bylo to krásné místo, to ano. Skoro dokonalé. Ale k čemu?

„Víš, ani jsem si nezabalil kartáček na zuby,“ řekl jsem.

„Neboj, mám všechno pod kontrolou. I tebe, Craigu.“

Stiskla dálkové ovládání a kufr auta se otevřel.

„Opravdu jsi připravená,“ řekl jsem, když jsem tam spatřil tašku a malý přenosný chladicí box. Ale na co?

„Mám všechno na úžasnou pozdní večeři. Plus několik dalších drobností – včetně kartáčku pro tebe. Tak na co čekáš?“

Na záchranu z nebe, chtělo se mi odpovědět.

Popadl jsem tašku a chladicí box a vystoupali jsme po několika dřevěných schodech. Zvenčí chata vypadala jako rodný domek Abrahama Lincolna. Uvnitř jako ukázka z časopisu o bydlení. Měl jsem to tušit.

„Patřilo to jednomu bývalému klientovi,“ řekla Nora, když jsme vybalovali jídlo. „Věděla jsem, že se mu líbilo, jak jsem to tu zařídila. Překvapilo mě, když mi to přenechal.“

Přistoupila ke mně a objala mě. Jako obvykle báječně voněla a bylo skvělé se jí dotýkat. „Ale dost bylo minulosti. Promluvme si o budoucnosti, o tom, co budeme dělat nejdřív. Milovat se nebo vařit?“

„Hm, to je těžké rozhodování,“ řekl jsem s vážným obličejem.

Samozřejmě že nemělo být. Věděla to ona a věděl jsem to já. Co však nevěděla bylo, že ve skutečnosti mluvím pravdu. Dříve nebo později na milování stejně dojde.

V tomhle už nemůžeš pokračovat, O’Haro. Přestaň!

Snáz se to řeklo než udělalo. Její tělo se tisklo k mému. Rozum začínal ustupovat pokušení.

„Asi mě budeš mít za blázna, ale já od rána nejedl,“ řekl jsem.

„Fajn, jsi blázen, ale nejdřív se najíme. Je tu jen jeden malý problém.“

„Jaký?“

Otočila se a ukázala na kamna. Byla na dřevo a to tam nebylo. „Asi padesát metrů za chatou je dřevník. Mohl bys tam dojít?“

Z poličky u hlavních dveří jsem si vzal baterku a zamířil ke kůlně. I s baterkou byla venku tma. Hned tak se něčeho neleknu, ale když jsem uslyšel hlasité praskání v blízkých keřích, nepomyslel jsem zrovna na Bambiho.

Kde je sakra ten dřevník?

Měl bych se tady vůbec takhle procházet?

Nakonec jsem ho našel a narovnal si plnou náruč polen, dost na celý večer. Vydal jsem se zpátky k chatě. Strašidelné, opravdu. Možná za to mohl i ten Staroch na benzínce. Ať už to bylo cokoliv, znovu jsem se neubránil vzpomínce na svého otce. Věci nejsou vždy takové, jaké se zdají být.

Kapitola 96

Vrátil jsem se s náručí plnou dřeva a rozdělal oheň v kamnech. Pak jsem se zeptal Nory, jak bych jí ještě mohl pomoci.

„Vůbec nijak,“ řekla a políbila mě na tvář. „Teď už se o všechno postarám.“

Nechal jsem Noru pracovat v malé kuchyni a natáhl se na gauči v obývacím pokoji se čtyři roky starým výtiskem časopisu Pole a potok, jediným, co tam bylo ke čtení. Byl jsem právě uprostřed k smrti nudného článku o lovů lososů v Sheen Falls Lodge v Irsku, když Nora zavolala, že „večeře je na stole“.

Vrátil jsem se do kuchyně a posadil se k osmaženým mušlím, divoké rýži a římskému salátu s čekankou. K pití láhev Pinot Grigio. Pro změnu podle časopisu pro gurmány.

Nora pozvedla sklenku a pronesla přípitek. „Na tuhle památnou noc.“

„Na tuhle památnou noc,“ zopakoval jsem.

Přiťukli jsme si a dali se do jídla. Zeptala se mě, co jsem to četl, a já jí pověděl o tom článku o lososech.

„Baví tě rybaření?“ otázala se.

„Miluju ho,“ odpověděl jsem neškodnou lží a pak se přistihl, že ji rozvíjím. Obraz celého mého vztahu s Norou. „Víš, když se ti konečně podaří dostat tu velkou rybu – tu, na kterou jsi čekala, vynahradí ti to všechny útrapy.“

„Kde rád chytáš?“

„No, v téhle oblasti je několik dobrých jezer a říček. Věř mi, dají se tady chytit slušné kousky. Ale to není nic ve srovnání s ostrovy. Jamajkou, ostrovem svatého Tomáše, Kajmanskými ostrovy. Už jsi tam dole někdy byla?“

„Ano. Na Kajmanech jsem byla celkem nedávno.“

„Na dovolené?“

„Pracovně.“

„Opravdu?“

„Zařizovala jsem tam jednomu finančníkovi dům na pláži. Úžasné místo u vody.“

„Zajímavé,“ řekl jsem. Vzal jsem si další kousek mušle. „Mimochodem, to jídlo je báječné.“

„To jsem ráda.“ Natáhla ruku a položila ji na mou. „Takže ti je se mnou dobře?“

„Je.“

„To mi spadl kámen ze srdce, protože jsem si dělala trochu starosti – víš, po tom, co jsi říkal, že jsem vlastně tvoje klientka.“

„Je pravda, že se to nedá jen tak přehlédnout,“ řekl jsem. „Ať se nám to líbí nebo ne, nebýt Connorovy smrti, nebyli bychom teď tady.“

„Je to tak, to nepopírám. Ale…“ Její hlas se vytratil.

„Chtěla jsi něco říct?“

„Něco, co bych si nejspíš měla nechat pro sebe.“

„Jak chceš.“ Rozhlédl jsem se kolem sebe a usmál se. „Široko daleko jenom my dva.“

Pousmála se. „Nechci, aby to znělo necitlivě, ale jedna věc, kterou jsem se naučila ve své profesi, je, že se člověk nemůže zamilovat víc než do jednoho domu. Je naivní si myslet, že s lidmi je to jinak.“

Upřeně jsem jí pohlédl do očí. Kam tímhle míří? Co se mi snaží povědět?

„O to tady jde, Noro? O lásku?“

Opětovala můj pohled. „Myslím, že ano,“ řekla. „Myslím, že jsem na nejlepší cestě se do tebe zamilovat. Vadí to?“

Naslouchal jsem jejím slovům a ztěžka polkl. A pak náhle jako by mi v žaludku vybuchl granát.

Udělalo se mi hrozně zle. Reakce na to, co řekla?

Drž se, O’Haro.

Vzpomněl jsem si na to, co se mi stalo, když mi uvařila posledně. Jak bych mohl tohle svést na zkaženou mušli?

Nic jsem neřekl a doufal, že to přejde.

Ale nepřecházelo.

A pak jsem zničehonic nemohl ani promluvit. Nemohl jsem dýchat.

Kapitola 97

Nora seděla a pozorovala O’Haru, který se bezvládně zhroutil ze židle a udeřil se hlavou o podlahu z tvrdého dřeva, až mu z rány nad pravým obočím začala prýštit krev. Vypadalo to ošklivě, ale on jako by si toho vůbec nevšiml. Zjevně mu dělalo větší starosti to, co se dělo v jeho vnitřnostech.

Tak to bylo se všemi.

Přesto ze všech těch mužů – včetně Jeffreyho, Connora a jejího prvního manžela Toma Hollise – se tenhle ukázal jako nejtvrdší oříšek. City, které chovala k muži, jehož znala jako Craiga Reynoldse, byly opravdové. Jeho vtip, šarm a vzhled udělaly svoje. Svou chytrostí se jí tolik podobal. Byl po všech stránkách nejlepší a už teď ho začala postrádat a litovat, že to muselo dojít tak daleko.

Ale opravdu to tak daleko dojít muselo.

Začal dávit a dusit se vlastními zvratky. Pak se pokusil vstát, ale nedokázal se vyhrabat na nohy. První droga ho nezabije, jen připraví na smrt. Dostala ale strach, že mu jí dala příliš mnoho.

Připomínala si, že musí něco povědět, předstírat obavy. Měla být nevinným divákem, který netuší, co se to děje.

Její panika mu musí připadat opravdová. „Počkej, něco ti dám. Pomůžu ti.“

Doběhla ke dřezu a naplnila sklenici vodou. Do ní nasypala prášek z lahvičky v kapse. Ve vodě se objevily malé bublinky jako v šampaňském. Nora se obrátila od dřezu –a on tam nebyl.

Kam mohl jít?

Určitě nedošel nikam daleko. Udělala dva kroky a uslyšela bouchnutí dveří dole v chodbě a cvaknutí zámku. Podařilo se mu dostat do koupelny.

Nora proběhla chodbou se sklenicí v ruce. „Miláčku, jsi v pořádku?“ volala. „Craigu?“

Slyšela ho zvracet, chudáka. Znělo to hrozně, ale bylo to dobré znamení. Byl zralý pro bublinky. Teď ho jenom přinutit, aby otevřel dveře.

Zlehka zaklepala. „Miláčku, něco pro tebe mám. Udělá se ti po tom lépe. Vím, že si to nemyslíš, ale je to tak.“

Když neodpověděl, zavolala znovu. Protože ani to nepomohlo, zabušila na dveře.

„Prosím, musíš mi věřit.“

Konečně se mezi dávením ozval. „Jo, jasně!“

„Myslím to vážně, Craigu, chci ti pomoct,“ řekla. „Musíš jenom tohle vypít. Bolest pak zmizí.“

„Na to zapomeň!“

Nora se rozzuřila. Tak ty to chceš hrát takhle, ano? Máš to mít.

„Opravdu?“ zeptala se. „Opravdu nechceš otevřít ty dveře… O’Haro?“

Naslouchala tichu, které následovalo, a představovala si jeho úžas. Hrozně si přála vidět, jak se teď tváří.

Znovu ho oslovila ze své strany dveří: „Tak se přece doopravdy jmenuješ, ne? John O’Hara.“

Tím ho přinutila promluvit. „Ano,“ zařval vztekle. „Jsem agent John O’Hara, FBI.“

Nora vytřeštila oči, když se její podezření potvrdilo. Pak se však rozesmála. „No páni, to jsi na mě udělal dojem. Vidíš, říkala jsem, že jsi stvořený pro něco lepšího než pojišťování. Myslím –“

Přerušil ji hlasem nabírajícím na síle. „Skončilo to, Noro. Vím toho na tebe příliš – a přežiju, abych o tom podal svědectví. Zabila jsi Connora pro peníze – stejně jako svého prvního manžela.“

„TY LHÁŘI!“ zaječela.

„Ty jsi lhářka, Noro. Nebo jsi Olivia? Tak či tak, se svými penězi na Kajmanech se můžeš rozloučit. Ale neboj se – tam, kam půjdeš, budeš mít ubytování a stravu zdarma.“

„JÁ NIKAM NEPŮJDU, TY KRETÉNE! ALE TY JO!“

„No, to se ještě uvidí. Když mě teď omluvíš, musím si zavolat.“

Nora naslouchala třem pípnutím, vycházejícím z koupelny. Volal 911, pohotovost.

Znovu se rozesmála. „Ty idiote. Tady jsme uprostřed divočiny, není tu signál!“

Teď byla řada na něm, aby se zasmál. „Tak to si jenom myslíš, miláčku.“

Kapitola 98

Ležel jsem v koupelně na podlaze, pokrytý krví, zvratky a dalšími tělesnými šťávami, které by neměly spatřit denní světlo.

Ale náhle jsem byl šťastný jako prase v žitě.

Nezáleželo na tom, že mě bolelo celé tělo, venku i uvnitř. Byl jsem naživu.

A měl jsem telefon.

„911, pohotovost…“

Satelit už si mě našel. Pomoc bude za pár minut na cestě. Musel jsem jim jenom vysvětlit, kde to u všech čertů jsem.

Oslovil jsem operátorku. „Jsem agent FBI John O’Hara a jsem –“

Pod palbou!

Uslyšel jsem výstřel a uviděl, jak dveře provrtala kulka, která mi hvízdla kolem ucha a rozbila dlaždičku na protější zdi. Stalo se to ve zlomku vteřiny, ale vypadalo to jako ve zpomaleném filmu.

Dokud se neozval další výstřel. Ucítil jsem palčivou bolest. Napoprvé jsem měl štěstí. Teď už ne. Kulka me zasáhla do ramene a prolétla jím skrz. Stočil jsem zrak k díře v košili, z níž se začala valit krev.

Kruci, koupil jsem to.

Telefon mi vypadl z ruky a na zlomek vteřiny jsem ztuhl. Být to celá vteřina, byl bych mrtvý.

Místo toho zafungovaly instinkty. Odvalil jsem se doleva, pryč ode dveří, pryč od palebné dráhy.

Nořin třetí výstřel prolétl dveřmi a roztříštil dlaždičku na zdi v místech, kde jsem ještě před okamžikem byl. Zasáhl by mě přímo do hrudi.

„Jak se ti líbí tohle, O’Haro?“ vykřikla. „Tohle je moje pojistka.“

Nic jsem neřekl. Promluvit znamenalo přivolat další kulku. Čekal jsem, že Nora ještě něco dodá, ale už se neozvala.

Jediným zvukem tam byl tlumený hlas operátorky, vycházející z mobilního telefonu, který ležel kousek ode mě na zemi.

„Pane? Jste tam? Co se děje?“

Nebo něco na ten způsob. Nerozuměl jsem jí přesně. Bylo mi to jedno. To jediné, na čem mi v tom okamžiku záleželo, nebyl telefon.

Pomalu jsem přitáhl levou nohu k tělu a vyhrnul nohavici kalhot. Sice jsem si nezabalil kartáček na zuby, ale vzal jsem si něco jiného.

Rozepnul jsem pouzdro a vytáhl z něj berettu ráže devět milimetrů. Pokud se Nora pokusí vtrhnout dovnitř, budu na ni připravený.

Sevřel jsem pistoli oběma rukama a čekal.

Kdepak jsi, Noro – lásko mého života?

Kapitola 99

V chatě bylo naprosté ticho, mlčel i můj telefon. Na lince 911 měli mé jméno, a i když jsem jim nestihl udat svou polohu, satelit to udělá za mě. Pokud ovšem bude operátorka dělat co má. Uvědomí svého nadřízeného, ten uvědomí FBI, FBI získá signál z mého telefonu vybaveného GPS a uvědomí nejbližší policejní stanici. Jak prosté.

Já jsem se jen musel udržet při životě, než se ke mně dostanou.

Tady se nabízela jedna otázka: Proč jsem neopětoval Nořinu palbu?

Odpověď jsem znal. Jen jsem nevěděl, co si s ní mám počít.

Pokusil jsem se zvednout z podlahy v koupelně a nenadělat žádný hluk. Trýznivá bolest v rameni mi v tom nijak nepomohla. Po špičkách jsem došel ke dveřím a opřel se o zeď. V jedné ruce jsem držel pistoli, druhou jsem položil na kliku. Pomalu jsem ji stiskl.

Zhluboka jsem se nadechl a několikrát zamrkal. Nevěděl jsem, jestli je Nora stále za dveřmi, ale musel jsem to zjistit. Měl jsem jedinou výhodu – dveře se otevíraly ven, do chodby.

Tři.

Dva.

Jedna.

Ze všech zbývajících sil jsem kopl do dveří. Rozlétly se.

Přikrčený jsem skočil do chodby. Rukama svírajícíma pistoli jsem máchl doleva a doprava a pátral po jakémkoliv pohybu. Skoro jsem odpráskl svůj odraz v zrcadle.

Nora nikde.

Přitisknutý zády ke zdi jsem postupoval chodbou směrem ke kuchyni. „Nejsi jediná, kdo má zbraň,“ zavolal jsem. „Nechci tě zabít.“

Žádná odpověď.

Položil jsem nohu na práh dveří do obývacího pokoje a rychle nahlédl dovnitř.

Kuchyň byla jen několik kroků daleko. Něco jsem zaslechl. Zapraskání. Kroky. Byla tam, čekala na mě.

Otevřel jsem ústa, abych něco řekl. Ale nevypravil jsem ze sebe ani slovo. Slabost mě zasáhla plnou silou. Opřel jsem se o zeď a snažil se vzpamatovat. Podlamovala se mi kolena.

Stále jsem slyšel praskání. Odkud přicházelo? Zvedl jsem ruku s pistolí a zamířil. Hlaveň se třásla. Další praskání. Čím dál hlasitější.

Proboha, O’Haro!

V tu chvíli mi to došlo. To praskání bylo ve skutečnosti prskání. Prozradil ho hrozný zápach. Něco se pálilo.

Proklouzl jsem do kuchyňských dveří a riskoval rychlý pohled dovnitř. Na plotně jsem spatřil hrnec, ze kterého se valil kouř. Pálila se v něm zbývající rýže.

Oddechl jsem si. Pak jsem nadskočil!

Uslyšel jsem bouchnutí dveří. Zvenčí. Nora na útěku?

Vyskočil jsem ven z chaty, když motor mercedesu zařval. Minul jsem první stupeň starých dřevěných schodů a sletěl z nich po hlavě. Dopadl jsem na bok a vyrazil jsem si dech. Celým tělem mi projela neuvěřitelná bolest.

Nora zařadila rychlost v okamžiku, kdy jsem se vyhrabal na nohy. Na okamžik se ohlédla a naše pohledy se setkaly.

„Noro! Stůj!“

„Jo, jasně, O’Haro. Stůj ve jménu lásky?“

Pozvedl jsem pistoli, ale ruka se mi třásla. Zamířil jsem na zadní část kabrioletu, který ozařovalo měsíční světlo.

„Noro!“ křikl jsem znovu.

Byla už na kraji paseky a každým okamžikem měla zmizet na prašné cestě. Konečně jsem stiskl spoušť a pak ještě jednou, jen tak naslepo.

V tom všechno zčernalo.

Kapitola 100

Zápach spálené rýže byl proti těm vonným solím jako voňavka.

Když jsem trhl hlavou a otevřel oči, hleděl jsem ze země na dva místní policisty. Starší mi připevňoval na rameno provizorní obvaz, zatímco mladší, sotva dvacetiletý, na mě překvapeně zíral. Nemusel jsem umět číst myšlenky, abych přišel na to, co si myslí.

Co se ti to sakra stalo, chlape?

Ale moje otázka měla přednost. „Dostali jste ji?“ vypravil jsem ze sebe roztřeseným hlasem.

„Ne,“ odpověděl starší policista. „Nevíme ani, koho přesně máme hledat. Známe jenom jméno. Netušíme, jak vypadá a co řídí.“

Pomalu jsem jim dal přesný popis Nory, jejího mercedesu a adresu v Briarcliff Manor. Nebo spíš adresu Connora Browna. I když bylo vysoce nepravděpodobné, že má namířeno právě tam. Něčeho takového by se snad přece jen neodvážila.

Mladší policista předal všechny informace vysílačkou a poptal se i po sanitce. Pro mě.

„Už by tady měla být,“ řekl.

„Nejsem žádný důležitý hlavoun,“ utrousil jsem.

Jeho partner zatím dokončil obvaz. „Fajn, to by mělo stačit, než se na podívá zdravotník.“

Poděkoval jsem mu. Poděkoval jsem jim oběma. Náhle mi došlo, že vypadají jako otec a syn. Zeptal jsem se na to a opravdu, bylo to tak. Policisté Will a Mitch Cravensovi. Byl to nejlepší důkaz idylického života na maloměstě, jaký jsem kdy viděl.

Začal jsem vstávat.

„No, no, no,“ napomenuli mě unisono. Musím prý jen ležet a odpočívat.

„Potřebuju svůj telefon.“

„Kde je?“ zeptal se Mitch Cravens. „Přinesu ho.“

„Je někde v koupelně v přízemí. A měl byste také uhasit kamna,“ řekl jsem.

Mitch kývl na otce. „Hned se vrátím.“

Když zmizel uvnitř, vzpomněl jsem si, že Nora tvrdila, že jí tu chatu odkázal její bývalý zákazník. „Poslechněte, Wille, je možné, že Noru znáte,“ řekl jsem. „Ta chata je její. Podědila ji po svém bývalém zákazníkovi.“

„Tohle vám řekla?“

Podle toho, jak se zeptal, jsem uhodl, co přijde dál.

„Prozradila vám jméno toho údajného zákazníka?“ zeptal se.

„Ne. Ale měla klíče.“

Will zavrtěl hlavou. „Tahle chata patří chlapíkovi jménem Dave Hale. Nevím, jestli byl někdy jejím zákazníkem, ale ujišťuji vás, že je naživu.“

„A není náhodou bohatý?“

Pokrčil rameny. „Řekl bych, že ano. Setkal jsem se s ním jen několikrát. Bydlí na Manhattanu. Proč? Myslíte, že je v nebezpečí?“

„Až do dneška nejspíš byl,“ řekl jsem. „Teď už je asi v bezpečí.“

Mitch se vrátil z chaty s mým telefonem v ruce. „Našel jsem ho.“

Vzal jsem ho od něj a právě se chystal vytočit Susanino číslo, když zazvonil. Předběhla mě.

„Haló?“

„Spal jsi se špatnou ženskou,“ ozval se její hlas. „Pěkně jsi to zpackal, O’Haro.“

Zmýlil jsem se.

Její hlas byl naprosto klidný. Až příliš. Poprvé jsem dostal z Nory Sinclairové strach.

„Teď ti ublížím tam, kde žiješ, O’Haro… a hodně,“ řekla. „Je to v Riverside, že?“

Cvak.

Telefon mi vypadl z ruky. Vyhrabal jsem se na roztřesené nohy. Policisté přiskočili, aby mě podepřeli.

„Co se děje?“ zeptal se Mitch.

„Má rodina,“ vypravil jsem ze sebe. „Jde teď po mé rodině.“

Kapitola 101

Okamžitě pochopili. Došlo by to všem policistům, ale Willovi a Mitchovi – otci a synovi –ještě o něco rychleji. Žádné další čekání na sanitku. Raději bych vykrvácel, než promarnil jedinou další minutu v těch lesích.

Schoulil jsem se na zadním sedadle jejich hlídkového vozu. Mitch se svými mladými reflexy skočil za volant, zatímco Will vše ohlásil vysílačkou, aby se policie v Riverside okamžitě rozjela k mému domu. Já tam mezitím zavolal telefonem.

„No tak, no tak, no tak,“ mumlal jsem, zatímco to na druhé straně vyzvánělo.

A vyzvánělo a vyzvánělo.

„Kruci! Nikdo to nebere!“

Ozval se záznamník a já na něm nechal vzkaz pro svou ženu, ve kterém jsem ji naléhavě vybízel, aby i s dětmi rychle utekla k sousedům a počkala na policii.

V hlavě se mi honily ty nejhroznější představy. Je už Nora tam? Jak se dozvěděla, kde to tam je?

Will se ke mně otočil od vysílačky. „Policie v Riverside bude u vašeho domu za pár minut.“ Pokývl k mému mobilu. „Nedaří se?“

„Ne,“ řekl jsem.

„Nemůžete to zkusit na mobil?“

„To mám právě v úmyslu.“

Stiskl jsem klávesu rychlého vytáčení a slyšel jsem, jak hovor spadl rovnou do hlasové schránky. Nechal jsem tam ten samý varovný vzkaz. Tady je John. Jestli jsi s dětmi v domě, okamžitě odtamtud zmizte. Jestli jste na cestě domů, nechoďte tam.

Zaklonil jsem hlavu a bezmocně zaklel. Znovu se mi začala točit hlava. Snažil jsem se uklidnit a nemyslet na nejhorší. Nedokázal jsem to.

„Rychleji, chlapci!“

Už teď jsme jeli skoro sto třicet. Překročili jsme hranici Connecticutu a mířili přímo na jih do Riverside. Cítil jsem se naprosto bezmocný, když jsem dostal nápad. Zavolej Noře.

Možná právě tohle chtěla. Možná – doufal jsem – mě její výhrůžka měla jen vyděsit k smrti. Zavolám jí a ona se mi vysměje. Riverside mohlo být jen návnada. Třeba je už na míle daleko opačným směrem.

Kéž by.

Vyťukal jsem její číslo.

Deset zazvonění za sebou.

Žádná hlasová schránka.

Ani Nora.

Policejní vysílačka zachraptěla. Spojil se s námi policista z Riverside. Byl před domem. Dveře byly zamčené, uvnitř svítilo několik světel; kolem nikdo.

Pohlédl jsem na hodinky. Měli by být doma. Chlapci chodili spát v devět.

Will přepnul z příjmu na vysílání. „Žádné známky násilného vniknutí?“

„Negativní,“ slyšeli jsme.

„Poptal jste se sousedů?“ zeptal se Mitch, když zpomalil, aby vybral ostrou zatáčku. Přední a zadní gumy zakvílely stereo.

„Šla by nejspíš k Picotteovým přímo přes ulici,“ dodal jsem. „K Mikeovi a Margii Picotteovým. Jsou to přátelé.“

„Právě to prověřujeme,“ odpověděl policista. „Jak jste daleko?“

„Deset minut,“ řekl Will.

„Agente O’Haro, jste tam?“ zeptal se policista.

„Ano, jsem,“ řekl jsem.

„Chtěl bych rozebrat zámek u domovních dveří. Bude to v pořádku? Chci se ujistit, že uvnitř nikdo není.“

„Samozřejmě,“ odpověděl jsem. „Vezměte na ně třeba sekyru.“

„Rozumím.“

Jeho hlas přehlušilo praskání statické elektřiny. Venku siréna policejního auta kvílela do noci. Uvnitř bylo ticho.

Zachytil jsem Mitchův pohled ve zpětném zrcátku. „Já vím, já vím,“ řekl. „Rychleji.“

Kapitola 102

Mitch dupl na plyn a udělal z deseti minut pět. Zastavili jsme před mým domem s dvacetimetrovou brzdnou dráhou. Ulici ozařovala světla policejních aut, červené a modré majáky blikaly do noci. Sousedé postávali na svých trávnících a sledovali, co se to děje před domem O’Harových.

Právě v tom okamžiku celkem nic.

Vběhl jsem otevřenými dveřmi dovnitř a v hale našel čtyři policisty zabrané do hovoru. Právě dokončili prohlídku všech místností.

„Dům je prázdný,“ ohlásil jeden z nich.

Šel jsem do kuchyně. Ve dřezu špinavé nádobí. Už večeřeli. Zkontroloval jsem telefon na zdi u ledničky. Kontrolka záznamníku blikala, ale vzkaz na něm byl jen jeden. Můj.

Všichni policisté včetně Willa a Mitche se shromáždili v přilehlé pracovně. Připojil jsem se k nim.

Akci velel malý, tmavovlasý důstojník jménem Nicolo. Oznámil mi, že po Noře a jejím červeném mercedesu už bylo vyhlášeno pátrání v oblasti tří okolních států. Byla informována ochranka na letištích. Právě mi začal vysvětlovat, že chce dům použít jako velicí centrum, když jsem si něco uvědomil.

Červený mercedes… auto… garáž. Nepodíval jsem se, jestli je minivan na svém místě.

Udělal jsem dva kroky, když celá místnost náhle vydechla úlevou. Otočil jsem se a uviděl, proč.

Ve dveřích do kuchyně stáli Max a John junior a za nimi jejich matka. Všichni drželi v rukou kornouty se zmrzlinou. Ze zmrzlinářství Baskin-Robbins ve městě.

Při pohledu na policisty vytřeštili oči. Když si všimli mě a toho, jak vypadám, málem jim vypadly z důlků.

Rozběhl jsem se k nim a všechny je objal. Tolik jsem si vychutnával ten okamžik, že jsem si ani nevšiml, že zvoní telefon.

Mitch Cravens ano. Došel k němu a už se chystal zvednout sluchátko, když ho jeho otec zarazil. Will Cravens přiložil ukazováček k ústům a stiskl tlačítko hlasitého odposlechu.

„To je dobře, že máme obecenstvo,“ ozval se její hlas.

Každý v místnosti nastražil uši. Nora rozhodně neměla o posluchače nouzi. Všichni včetně mě jí věnovali pozornost.

Ale tentokrát jsem to nebyl já, komu volala.

„Vím, že tam jste, paní 0’Harová,“ pronesla klidným tónem. „Jenom chci, abyste něco věděla. Šukala jsem s vaším manželem. Přeji pěkný zbytek večera.“

Nora zavěsila.

V místnosti se rozhostilo naprosté ticho a já pohlédl své ženě do očí. Vlastně už dva roky své bývalé ženě.

Potřásla hlavou. „A ty ses divil, proč jsem se s tebou rozvedla, ty parchante!“

Pátá část

– NA ÚTĚKU

Kapitola 103

Tak takhle to bylo. Tak prosté. Konec.

„Bez toho tvého batůžku bych vás ani nepoznal, Fizgeraldová,“ řekl Turista.

„Moc legrační, O’Haro. Ještě jsem vám nepoděkovala, že jste mi zachránil kůži před Grand Central. Takže díky. Myslím, že bych to zvládla sama, ale možná ne.“

Turista se setkal s Dívkou s batůžkem u stolu občerstvení na LaGuardiově letišti. Vyděrač, prodejce, tam měl být každou minutou. Pokud by všechno šlo dobře.

„To je bláznivé, ne? Myslíte, že se ten prodejce ukáže?“ zeptala se.

O’Hara si usrkl velké koly od McDonalds. „Jenom jestli chce peníze, a vsadím se, že chce. Dva miliony jsou dobrý důvod, aby se ukázal.“

Fitzgeraldová se zamračila a potřásla hlavou. „Řekněme, že se prodejce opravdu ukáže. Jak víme, že nám předá všechno, co má? Že si nenechá žádné kopie? Že nás nepodfoukne?“

„Myslíte jako my jeho před nádražím Grand Central? Tedy jeho zesnulého obchodního zástupce.“

„Hej, to on je ten lump, pamatujete, O’Haro?“

„Myslím, že tuhle repliku už umím nazpaměť.“ On je ten lump, on je ten lump.

V tom okamžiku se ozval hlas v mikrofonu vysílačky v 0’Harově uchu. „Už jde. Víme, kdo to je. Tentokrát přišel osobně.“

Fitzgeraldová to stále nechápala. „Proč sem vůbec přišel? Copak neví, že by to mohla být past?“

O’Hara se k ní naklonil. „Zeptejte se ho sama. Vsadím se, že má nějakou dobrou odpověď.“

Ke stolu si přisedl muž kolem třicítky, v modrém obleku, slunečních brýlích značky Aviator a s kufříkem. Šel přímo k věci. „Takže tentokrát už máte peníze?“

O’Hara zavrtěl hlavou. „Ne. Žádné peníze. Ale nevstávejte. Jsme tady všude kolem. Fotíme si vás pro USA Today a Time. A pro Sing Sing News.“

„Děláte velkou chybu, příteli. Zvoral jste to,“ odvětil muž v obleku. Začal vstávat.

Ale O’Hara mu položil ruku na rameno a zatlačil ho zpátky do židle.

„To si rozhodně nemyslím. Dobře mě poslouchejte, mám pro vás návrh. Nedostanete žádné peníze za data, která jste ukradl a pokusil se nám prodat. Ale odejdete odtud jako svobodný člověk. Samozřejmě tady necháte ten kufřík a kopie, které jste si udělal. Víme, kdo jste, agente Viselteare. Pokud se postavíte proti nám nebo když se cokoliv z toho dostane ven, vyřídíme vás. A to definitivně. Tak zní naše nabídka. Dobré, ne?“

O’Hara si měřil tvrdým pohledem muže v obleku, Viselteara, který byl analytikem na ústředí FBI v Quantiku a zlodějem. „Je vám to všechno jasné?“

Viseltear pomalu pokýval hlavou. „Nechcete, abych se dostal před soud,“ řekl. „Nemůžete to k soudu pustit. To chápu.“

O’Hara pokrčil rameny. „Jestli se ještě jednou postavíte proti nám, vyřídíme vás. Tohle potřebujete chápat.“

A pak udeřil Viselteara přímo do čelisti. Skoro ho poslal k zemi. „To máte za toho kluka s pizzou, kterého jste na mě poslal v Pleasantville. Teď odsud vypadněte. A ten kufřík tady nechte.“

Viseltear vstal od stolu a rukou si mnul čelist. Na odchodu se trochu motal, ale nakonec zmizel v davu. Skončilo to.

No, úplně to neskočilo, neubránil se O’Hara myšlence. Ještě tam byl přece on, který věděl přiliš mnoho o tom, co se stalo.

Podíval se do toho prvního kufříku, otevřel složku na flash disku, přečetl si ten článek ve společenské rubrice Timesů. Dal si jedna a jedna dohromady. Vyšlo mu jedna celá dvě desetiny miliardy.

Ale možná to pro něj nakonec bude výhoda.

A možná ne.

Věci nejsou vždy takové, jaké se zdají být.

Kapitola 104

„O’Haro.“

„Susan. Rád tě vidím.“

„I za těchhle okolností?“

„Vždycky. Za všech okolností.“

Byli jsme na cestě do kanceláře Franka Walshe v jedenáctém patře budovy FBI v centru Manhattanu. Susan a já jsme pracovali pod Walshovým dohledem, i když každý v jiném oddělení. Frank Walsh jich v newyorské centrále řídil několik.

„Susan. Johne,“ řekl a vycenil zuby v úsměvu, když jsme k němu vstoupili. Walsh si neustále potřásal s každým rukou, rozdával úsměvy a vyprávěl vtipy, ale to neznamenalo, že nebyl chytrý. Byl to přece můj a Susanin šéf.

Přesunuli jsme se do konferenční místnosti. „Rád bych si s vámi dvěma pořádně popovídal, ale mám dneska hrozně nabitý program. Můžeme spolu třeba někdy zajít na večeři. Susan, vy u tohohle být nemůžete. Je mi líto.“

„Samozřejmě,“ řekla Susan. Nemá o Frankovi tak dobré mínění jako já, ale toleruje ho.

„Takže k věci,“ řekl Walsh, když jsme vešli do vedlejší místnosti. „Slyšení je zahájeno.“

V kanceláři panovala upjatá, obviňující atmosféra. Taková, která bez jediného slova nahlas volala: Pořádně jsi to zvoral, O’Haro.

Posadil jsem se na židli stojící před disciplinární komisí. Od noci, kdy zmizela Nora, jsem prodělal léčbu v nemocnici plus týden na zotavenou, nemluvě o tom malém úkolu na LaGuardiově letišti. Zřejmě mě disciplinární komise chtěla zdravého a při síle, než mi oficiálně nakope zadek.

Frank Walsh zahájil slyšení stručným přehledem mé dosavadní kariéry. Členové komise pozorně naslouchali a magnetofon před Frankem nahrával každé slovo.

Agent John Michael O’Hara… bývalý kapitán armády Spojených států… dvakrát vyznamenaný příslušník sboru newyorské policie… v současnosti zvláštní agent protiteroristické divize FBI, konkrétně sekce finančních operací… několik důležitých tajných operací.

„Franku?“ ozval se hlas. Byl to starší muž sedící na pravém konci stolu. Kromě toho, že byl členem disciplinární komise, byly jeho každodenním chlebem sériové vraždy. Jmenoval se Edward Vointman.

„Mohl bys prosím nejdříve vysvětlit, jak se stalo, že byl agent O’Hara pověřen vyšetřováním Sinclairové?“

Potlačil jsem úsměšek. Vointmanova otázka představovala politicky korektní verzi toho, co chtěl vědět doopravdy. Proč jsem o tom sakra nic nevěděl?

Walsh se zamračil. Skoro v každé velké společnosti, o vládních agenturách nemluvě, levá ruka zřídka věděla, co dělá pravá. V této situaci bylo však porušení pravidel komunikace přece jen trochu podezřelé. Pravá ruka nevěděla, co dělají její prsty.

Walsh natáhl ruku a vypnul magnetofon. S tím zmizela i jeho upjatost.

„Věc se má tak, Ede,“ začal. „Protiteroristická divize tady v New Yorku pracovala na monitorování přesunů peněz ze země a do ní.“

Vointman otevřel ústa, jako by chtěl něco říct – nejspíš Co myslíš tím monitorováním? – když ho Walsh zarazil.

„Nemůžu ti o tom povědět nic dalšího, Ede, takže se neobtěžuj.“ Odkašlal si. „Tak či tak, stalo se, že jsme před časem zaznamenali velký přesun peněz z účtu Connora Browna ve Westchesteru. Podrobnější vyšetřování odhalilo zvláštní shodu okolností. Snoubenka toho muže, Nora Sinclairová, byla dříve provdána za jednoho doktora z New Yorku, který zemřel stejně. Představ si, byl to kardiolog. Dobrá zpráva byla, že to podle všeho nebyl terorista. Špatná byla ta, že ta ženská měla nejspíš v obou úmrtích prsty.“

Vointman znovu otevřel ústa, protože jeho původní otázka ještě získala na oprávněnosti. Ten případ se měl rozhodně dostat do rukou jemu, hlavě oddělení zabývajícího se sériovými vraždami.

Stejně jako před tím ho Walsh přerušil. „Jde o tohle,“ řekl. „Nemohli jsme to předat tvé skupině, Ede, když jsme si nebyli naprosto jistí, že tahle Nora není něčí nastrčená figurka nebo dokonce tajný agent. Abych to zkrátil, pověřili jsme tím O’Haru, protože měl zkušenosti z obou oblastí. Čtyři roky pracoval jako detektiv u newyorské policie, kde se mu dostaly do rukou podobné případy.

Jinými slovy, měl správný pohled na věc a –jak jsme si mysleli – uměl myslet.“ Probodl mě ocelovým pohledem. „Samozřejmě jsme mysleli hlavou, ne tím mezi nohama.“

Walsh znovu stiskl nahrávání. „To bohužel není možné,“ řekl.

Od toho okamžiku už to šlo jenom z kopce.

Následující hodinu jsem odpovídal na otázky na různé aspekty mého vyšetřování Nory Sinclairové. Zdůvodňoval jsem všechna svá rozhodnutí, i ta, které jsem neudělal. Hlavně ta, která jsem neudělal. Komise byla neúnavná. Stal jsem se jejich lidskou kořistí a každý si ze mě chtěl urvat pořádný kus.

Když to skončilo, Walsh všem poděkoval a propustil členy komise. Usoudil jsem, že mohu také odejít. V tom okamžiku mě požádal, abych zůstal.

Kapitola 105

Disciplinární komise opustila místnost a uvnitř jsme zůstali jen tři. Walsh, já a magnetofon. Bylo naprosté ticho. Dvacet nebo třicet vteřin na mě jen upřeně hleděl.

„Čekáte, že něco řeknu?“ zeptal jsem se.

Zavrtěl hlavou. „Ne.“

„Měl byste vy něco říct?“

„Zřejmě ne. Ale stejně se na něco zeptám.“ Opřel se na židli a zkřížil paže na hrudi. Pohled jeho očí se vpíjel do mých. „Zavolají mi ze shora, že?“

Ten muž opravdu nebyl žádný hlupák. „Proč myslíte?“

„Říkejme tomu tušení,“ odpověděl a pomalu pokýval hlavou. „Jste příliš chytrý na to, abyste byl takový hlupák.“

„Řekl bych, že už jsem slyšel horší komplimenty.“

Ignoroval mou ironii. „Nechal jste se přistihnout doslova s kalhotami dole, ale něco mi říká, že máte zadek stále zakrytý.“

Chvíli jsem mlčel. Chtěl jsem zjistit, jestli neodhalí zdroj svého „tušení“, když ho nechám dál mluvit. Nestalo se.

„Udělal jste na mě dojem, Franku.“

„Nebylo čím,“ opáčil. „Máte to napsané na obličeji.“

„Musím si zapamatovat, že s vámi nesmím nikdy hrát poker.“

„Pořád ještě vám to můžu pořádně osladit.“

„Toho jsem si vědom.“

„Nic nezmění to, co jste udělal, jak moc jste to zvoral.“

„I to dobře vím.“

Zavřel své desky. „Můžete jít.“

Vstal jsem.

„Ach, ještě něco, O’Haro.“

„O co jde?“

„Vím o tom vašem druhém úkolu. Věděl jsem o něm od začátku. Jsem v užším kruhu. Vím, že jste Turista.“

Kapitola 106

Když jsem o pár minut později vstoupil do Susaniny kanceláře, stála u okna a dívala se ven do sychravého odpoledne. Bylo těžké přehlédnout symboliku toho, že ke mně byla obrácená zády.

„Bylo to hodně zlé?“ zeptala se, aniž se otočila.

„Bylo to zlé.“

„Na stupnici od jedné do deseti?“

„Osmnáct, devatenáct.“

„Ne, vážně.“

„Tak devítka,“ řekl jsem. „Do týdne mi dají vědět.“

„A zatím?“

„Připoutají mi kotníky řetězem k mému stolu.“

„Měli by ti připoutat řetězem něco jiného.“

„Tohle byl dneska už druhý vtip namířený na mé pohlaví.“

„Co jsi čekal?“

„Nevím, ale ocenil bych, kdybych nemusel vést celý tenhle rozhovor s tvými zády.“

Susan se otočila. Vždycky se dokázala dokonale ovládat, ale v té chvíli to neplatilo. Obavy a zklamání na její tváři se nedaly přehlédnout.

„Postavil jsi mě do špatného světla, Johne.“

„Já vím,“ vyhrkl jsem. Až příliš rychle.

„Ne, myslím do opravdu špatného.“

Sklopil jsem zrak k zemi. „Promiň,“ řekl jsem potichu.

„To jsi sakra nevěděl, že když na tom děláš s mým oddělením, porušuješ pravidla už od samého začátku?“

Neodpověděl jsem. Znal jsem Susan dobře a věděl jsem, že to ze sebe chce dostat. Vztek, obavy, zklamání. Tušil jsem, že na mě ještě jednou pořádně zařve, než bude moci jít dál.

„KRUCI, JOHNE, CHOVAL SES JAKO NAPROSTEJ DEBIL!“

A bylo to venku.

Když se základy budovy přestaly třást, vrátil se jí do tváře její obvyklý stoický výraz. Na svobodě stále ještě byla sériová vražedkyně, kterou bylo třeba dopadnout. Zprávy zvenčí však neposkytovaly žádný důvod k optimismu. Nora jako by se propadla do země.

„Co naši lidé na Kajmanech?“ zeptal jsem se.

„Nic,“ odpověděla Susan. „Stejně tak Karibik, Briarcliff Manor a všechna ostatní místa. Nikdo ji nikde neviděl.“

„Kde proboha může být?“

„To je otázka za šedesát čtyři tisíc dolarů.“ Susan pohlédla na kousek papíru na stole, na kterém byla načmárána částka, jež byla zmražena na Nořině účtu. „Nebo bych měla říct otázka za osmnáct milionů čtyři sta dvacet šest tisíc dolarů?“

Bylo to ohromné číslo.

„To mi připomíná,“ řekl jsem. „Co ten právník, Keppler?“

„Ten, kterého jsi zastrašil?“

„Dal bych přednost slovu přemluvil.“

„Tak či tak, Nora se s ním nespojila.“

„Možná bych za tím chlapem mohl ještě jednou zajít a –“

Zarazila mě. „Nezapomínáš, že jsi přikovaný ke stolu? A kdoví, co se stane pak. Na druhou stranu, když tě suspendují, budeš mít možná víc času na své kluky.“

„No, nevím,“ řekl jsem. „Záleží na tom, jestli mi je jejich máma půjčí.“

Susan se znovu obrátila a pohlédla ven z okna. „Víš, kdybys byl tak dobrý manžel, jako jsi otec, nikdy bychom se nerozvedli.“

Kapitola 107

Nikdy jsem nevydržel sedět na jednom místě. A teď se ode mě čekalo, že to budu dělat po blíže neurčenou dobu. Po dvou dnech za stolem jsem byl už jako na jehlách. Papírování jsem měl dost, ale ani jsem se ho nedotkl. Jen jsem zíral z okna kanceláře na mraky zahalené centrum New Yorku. A přemýšlel.

Kde může sakra být?

Zprávy přicházející zvenčí byly krátké a neutěšené. Po Noře ani vidu ani slechu. Žádné stopy. Jak mohla takhle zmizet?

Ta rutina byla ubíjející. U mě v kanceláři zazvonil telefon, já si poslechl hlášení a praštil sluchátkem. Začal mě stravovat pocit marnosti. Nápis na mých zádech všechny jasně varoval: POZOR! OBSAH POD MIMOŘÁDNÝM TLAKEM!

Telefon znovu zazvonil. Zvedl jsem sluchátku a obrnil se proti dalšímu zklamání.

,,0’Hara,“ řekl jsem.

Nic se neozvalo.

„Haló?“

Pořád nic.

„Je tam někdo?“

„Stýskalo se mi po tobě,“ řekla potichu.

Napřímil jsem se na židli.

„Co ty na to?“ zeptala se Nora. „Já jsem ti nechyběla? Ani milování se mnou? Ani to ne?“

Už jsem se chystal odpovědět – otevřel jsem ústa, připravil si jedovatou poznámku, ale pak jsem se zarazil. Potřeboval jsem udržet Noru na lince.

Stiskl jsem na svém telefonu nahrávání a hned poté tlačítko, které spouštělo vyhledávání volajícího. Zhluboka jsem se nadechl. „Jak se máš, Noro?“

Zasmála se. „No tak, aspoň mi vynadej. Ten chlap, kterého jsem znala, nebyl ten typ, co se drží zpátky.“

„Myslíš Craiga Reynoldse?“

„Už se nebudeš schovávat za tím pojišťovákem, že ne?“

„On nebyl skutečný. Nic z toho nebylo skutečné, Noro.“

„Přál sis, aby to skutečné bylo. Teď je jasné jen jedno –nedokážeš se rozhodnout. Nevíš, jestli mě máš přefiknout nebo zabít.“

„Tak v tomhle mám celkem jasno,“ řekl jsem.

„Tak mluví tvoje zraněné ego,“ opáčila. „Když už mluvíme o zranění, jak se ti daří? Tenkrát v noci jsi moc dobře nevypadal.“

„Díky tobě.“

„Něco ti povím, O’Haro. Bolí mě, když si uvědomím, že už se neuvidíme.“

„Tím bych si nebyl tak jistý,“ procedil jsem mezi zuby. „Já tě najdu, věř mi.“

„To je moc legrační fráze, viď? Věř mi. Myslím, že své ženě to teď bezvýsledně opakuješ denně. Páni, je mi tak líto, že jsem ti rozbila manželství.“

„Můžeš odpočívat v pokoji, přišla jsi trochu pozdě. Jsme už dva roky rozvedení.“

„Opravdu? Takže jsi k mání, O’Haro?“

Podíval jsem se na hodinky. Byla na lince už přes minutu. Mluv dál, O ‚Haro.

Přehodil jsem výhybku. „Jak teď vycházíš s penězi?“

Uchechtla se. „Tam, kde jsem je brala, je jich ještě spousta. Jsou všude.“

„O tohle tedy jedině šlo? O peníze?“

„Říkáš to, jako by na tom bylo něco špatného. Děvče musí přece myslet na zadní kolečka, ne?“

„To, co jsi udělala, trochu přesahuje běžné plánování důchodu.“

„Dobře, tak je to možná trochu sport. Máme vztek, O’Haro. Většina žena má vztek na muže. Jednou vám všem pořádně zatopíme, zlato.“

Začínala se rozohňovat. Možná jsem píchl do živého. Bod pro mě.

„Co máš proti mužům, Noro?“

„Máš tak hodinu? Nebo radši několik?“

„Mám všechen čas, co budeš potřebovat.“

„Ale já ne,“ řekla. „Je čas jít.“

„Počkej!“

„Nemůžu, O’Haro. Uvidíme se ve tvých snech.“

Cvak!

Podíval jsem se znovu na hodinky. Prosím, zašeptal jsem. Zavolal jsem dolů technikům. „Řekněte mi, že víte, kde je!“

Následující ticho mi málem utrhlo uši. „Je nám líto,“ ozvalo se pak. „Vyklouzla nám.“

Zvedl jsem ze stolu telefonní přístroj a praštil s ním o zeď. Roztříštil se na kousky.

Uvidíme se ve tvých snech.

Kapitola 108

Šedovlasý trouba, který mi druhý den připojoval nový telefon, pohlédl na kousky toho starého a věnoval mi světaznalý pohled. „Spadnul vám ze stolu, co?“

„Už se staly podivnější věci,“ přikývl jsem. „To mi můžete věřit.“

O pár minut později můj nový telefon fungoval. Aspoň něco. Já zůstal přikovaný ke stolu a odsouzený k nudě, nemluvě o pochybnostech a pocitu viny.

Pak nový telefon zazvonil.

Nejprve mě napadlo, že je to pokračování – Nora zatoužila po dalším rozhovoru, další příležitosti přitáhnout šrouby. Pak jsem změnil názor. Všechno na tom včerejším telefonátu nasvědčovalo tomu, že šlo o jednorázovou záležitost.

Zvedl jsem sluchátko. Opravdu, nebyla to Nora.

Byla to ta druhá žena, která na mě momentálně měla pifku. Není třeba říkat, že jsme se Susan neměli právě ty nejlepší vztahy. Ale naší práce se to nedotklo.

„Nějaké zprávy z audiolaboratoře?“ zeptal jsem se okamžitě. Nahrávka mého rozhovoru s Norou byla analyzována kvůli zvukům v pozadí, které by alespoň obecně, když už ne přímo, ukázaly na místo, odkud volala. Mořské vlny, slova v cizím jazyce pronesená kolemjdoucím. Jen to, že jsem je já neslyšel, neznamenalo, že tam nebyly.

„Jo, už mám tu zprávu před sebou,“ odpověděla Susan. „Nic tam nevyšťourali.“

Technicky vzato to byla další špatná zpráva, ale to, jak ji podala –jako by byla naprosto nepodstatná – mi něco naznačilo.

Susan něco věděla.

„Co se děje?“ zeptal jsem se.

„Co se děje? Chováš se pořád jako debil, Johne. Kdybys mi mohl ublížit, zlomil bys mi znovu srdce.“

Byla na mě pořádně nabroušená.

„Já vím, Susan. Ale já myslel něco jiného.“

Zasmála se mé intuici. „Jak rychle se můžeš dostat do mé kanceláře?“

Kapitola 109

Za dvacet minut jsme se už se Susan řítili na sever od New Yorku a po hodině a padesáti minutách jízdy jsme zastavili na parkovišti psychiatrické léčebny Borový háj v Lafayetteville, stát New York.

„Tohle by pro tebe mohlo být zajímavé,“ řekla Susan, když jsme vystoupili z mého auta a zamířili k hlavní, sedmipatrové budově. „Žije tady Nořina matka, O’Haro.“

Usmál jsem se. Bylo vidět, jak si to Susan užívá.

Brzy jsme už seděli v malé konferenční místnosti v nejvyšším poschodí. Proti nám se na židli krčila hlavní sestra dotyčného oddělení.

Nepoznal jsem, jestli je ta statná žena vyděšená nebo jen nervózní. Tak či tak vypadala mimořádně znepokojeně. Setkání s dvojicí federálních agentů tohle s některými lidmi udělá.

„Agente Johne O’Haro, tohle je Emily Barrowsová,“ řekla Susan, která navázala prvotní kontakt s lidmi z léčebny.

Obrátil jsem se k sestře a podal jí ruku. „Je mi potěšením,“ řekl jsem.

„Myslím, že Emily pro nás má cenné informace o Noře,“ objasnila Susan.

Seděl jsem tam natěšený jako dítě před Vánoci. Ani na okamžik jsem nespustil oči z té ženy, která měla na sobě bílé kalhoty a prostou bílou blůzu a vlasy svázané do drdolu. Žádné šperky ani nalíčení.

„No,“ spustila třesoucím se hlasem, „jedna z našich pacientek v Borovém háji se jmenuje Olivia Sinclairová.“

To už jsme věděli.

„Nora je Oliviina dcera,“ pokračovala Emily. „Aspoň si tím jsem celkem jistá, i když mě tak napadá, že jsem nikdy neviděla žádný důkaz.“

„Já ano,“ řekla Susan. „Poté, co jsem mluvila po telefonu s vámi, Emily, vyhledala jsem si tu vězeňskou složku.“

Překvapeně jsem na Susan pohlédl. „Vězeňskou složku?“

„Olivia Sinclairová nastoupila doživotní trest vězení, když bylo Noře šest,“ řekla.

„Za co?“

„Vraždu,“ vysvětlila Susan.

„Ty si děláš legraci.“

Susan zavrtěla hlavou. „A bude to ještě lepší, 0’Haro. Zavraždila svého manžela. A jejich malá holčička Nora to viděla na vlastní oči.“

Susan pokračovala. „Pár let poté, co ji zavřeli, se zdálo, že Olivia Sinclairová začíná ztrácet kontakt s realitou. Tehdy ji přesunuli do Borového háje. Nora se mezitím stěhovala z jedné opatrovnické rodiny do druhé. Byla tolik v pohybu, že o ní nezůstaly ani pořádné záznamy.“

Susan pohlédla na Emily, která teď vypadala naprosto zmateně.

„Je mi líto,“ řekla jí Susan. „Máme dobré důvody věřit, že Nora zabila před pár lety svého manžela. Na základě toho a všeho dalšího, co se stalo, máme ještě lepší důvody věřit, že zabila i svého druhého muže.“

„S Connorem Brownem byla jenom zasnoubená,“ připomněl jsem Susan.

„Mluvím o Jeffreym Walkerovi,“ řekla.

Byl jsem ještě zmatenější než Emily. „Jakém Jeffreym Walkerovi?“

„Však víš – o tom, jak píše ty pitomé historické romány. Nebo spíš psal.“

„Jo, už vím, kdo to je. Takže ty říkáš, že Nora a on byli –

„Manželé.“

„Proboha,“ vydechl jsem, když jsem si to dal dohromady. „Ve zprávách se mluvilo o infarktu. A nech mě hádat,“ řekl jsem. „Bydlel v Bostonu.“

Susan si položila ukazováček na nos.

„Což nás přivádí zpátky k Emily,“ řekla. Obrátila se k ošetřovatelce. „Pokračujte, povězte mu, co víte. Stojí to za to, O’Haro.“

Emily přikývla a požádala nás, abychom ji následovali. „Pojďte se mnou,“ řekla. „Půjdeme navštívit Olivii.“

Kapitola 110

Vydali jsme se nemocniční chodbou do Oliviina pokoje. Celá ta léta tam strávila pod svým rodným příjmením Connoverová, takže ji nebylo snadné vypátrat.

„Jednoho dne jsem mluvila s Norou o tom spisovateli Jeffreym Walkerovi a druhý den jsem si přečetla v novinách, že je mrtvý,“ řekla Emily cestou.

Susan a já jsme poslouchali. „Samozřejmě jsem si nemyslela, že je v tom nějaká souvislost. Nevěděla jsem ani, že má Nora problémy, dokud jsem se to nedozvěděla z televize.“

Emily se zastavila na chodbě. Zjevně bylo ještě třeba něco vysvětlit, než se setkáme s Olivií. „Před několika týdny, možná před měsícem, jsem si náhodou přečetla dopis, který Olivia podstrčila Noře. Obsahoval tajemství, které nám vyrazilo dech. Ale povědělo nám také hodně o Olivii a možná i Noře. Za chvilku uvidíte sami.“

Emily pokračovala v chůzi. Prošla kolem několika dveří a pak položila ruku na jednu kliku. „Tohle je Oliviin pokoj.“

Sestra otevřela a já spatřil velmi starou ženu ležící na posteli. Četla si knihu a nezvedla od ní zrak, ani když jsme všichni tři vstoupili do pokoje.

„Dobrý den, Olivie. Jsou tu ti návštěvníci, o kterých jsem vám říkala,“ pronesla Emily nahlas.

Olivia konečně odtrhla oči od knihy. „Ach, dobrý den,“ řekla. „Já si ráda čtu.“

„Ano, Olivia si ráda čte,“ pokývala Emily hlavou a usmála se koutkem úst. Ošetřovatelka se obrátila k Susan a ke mně.

„Po dlouhou dobu nás Olivia vodila za nos, co se týkalo jejího zdravotního stavu. Používala nejrůznější triky, aby nás přesvědčila, že je na tom mnohem hůř než ve skutečnosti. Jednou, když tady byla Nora, předstírala, že má záchvat, protože jí její dcera chtěla prozradit něco, co neměla, a Olivia věděla, že všechny návštěvy nahráváme. Olivia je výborná herečka. Že ano, drahoušku?“

Olivia pozorovala Susan a mě, ale poslouchala, co sestra říká. „Asi ano.“

„No, souhlasili jsme, že i tak Olivii v Borovém háji necháme. A ona souhlasila, že vám pomůže.“

Olivia přikývla a stále nespouštěla oči ze mě a Susan.

„Pomůžu vám,“ zašeptala. „Copak mám na vybranou?“ V té chvíli položila Olivia knihu a vstala z postele.

Když kráčela ke skříni, Emily opět promluvila. „Při každé návštěvě přivezla Nora Olivii knihu, i když ani nevěřila, je matka opravdu čte.“

Olivia sáhla do skříně a vytáhla z ní papírovou krabici. Viděl jsem, že je naplněna knihami. Kromě nich v ní leželo i několik velkých obálek.

„Před několika týdny ji Nora přestala navštěvovat. Pak ale začaly Olivii docházet balíčky. Byly od Nory. V jednom z těch balíčků byl dokonce i dopis,“ řekla Emily.

To bylo ještě zajímavější. Balíčky. Jistě, šlo o to, zda půjde vystopovat, odkud byly odeslány. Byla Nora takový blázen, aby na ně napsala zpáteční adresu? To by bylo příliš skvělé, než aby to mohla být pravda.

Nora bohužel blázen nebyla.

Emily vysvětlila, že na balíčcích nebylo nic, co by ukazovalo na místo Nořina pobytu.

„Žádná zpáteční adresa. Žádné zvláštní známky ani razítka.“

Obrátila se k Olivii. „Dejte prosím agentu O’Harovi dopis, který jste dostala.“

Vzal jsem si ho, rozložil a přečetl nahlas.

„Drahá matko, je mi líto, že tě nemohu navštěvovat. Doufám, že se ti ta kniha bude líbit. S láskou Tvá dcera

Nora.“ Přečetl jsem si to ještě jednou a potřásl hlavou. „Co je na tom zvláštního?“

Susan mě okamžitě uzemnila. „Všechno. Na to, jak je Nora opatrná, nebyla tentokrát opatrná dost.“

Pohlédla na Emily.

Já také.

Konečně Emily vysvětlila to, co už zjevně řekla Susan. „Podívejte se na papír pozorně, agente O’Haro. Podržte ho proti světlu,“ řekla. „Vidíte to? V pravém dolním rohu.“

Podržel jsem list papíru proti světlu a pak ho přiblížil k očím.

Ježíšmarjá!

Na papíru byl vodoznak.

Pohlédl jsem na ostatní – a spatřil, že se Olivia rozplakala. „Je to tak dobrá dcera. Takový miláček.“

Kapitola 111

Nora vyšla na svou soukromou terasu ozářenou odpoledním sluncem oblečená jen ve spodním dílu bleděmodrých plavek a se zářivým úsměvem na tváři. Usrkla si z láhve evianu a pak si ji přiložila ke tváři. Nemohla se nabažit toho výhledu na pláž Baie Longue a její zářivě bílý písek, který jako by se rozpouštěl v tyrkysových vodách Karibiku. Sama by to nenavrhla lépe.

Letovisko La Samanna na ostrově St. Maartin mělo zaslouženou pověst exkluzivní skrýše. To Noře dokonale vyhovovalo. Přes den, ukrytá za slunečními brýlemi Chanel, byla bohatou dámou Slunící se u bazénu. V noci pak s Jordanem planuli takovou vášní, že klimatizace stěží stačila chladit vzduch v jejich ložnici.

V některých dnech jako pár na líbánkách vůbec nevyšli ze své vily. Naštěstí nebyl na La Samanně problém objednat si snídani a oběd až domů.

„Miláčku, dáš si dneska Duval-Leroy nebo Dom Perignon?“ zavolal Jordan z ložnice.

Rozhodování, rozhodování…

„Nechám to na tobě, drahoušku,“ řekla Nora.

Pro Jordana Mauche, magnáta v obchodu s nemovitostmi z Dallasu, bylo rozhodování denním chlebem. Nejvíc peněz vydělal tím, že jako první rozpoznal Scottsdale v Arizoně jako příští West Palm Beach. Jeho poslední rozhodnutí se dotklo jeho soukromého života. Byl to skvělý krok najmout Noru Sinclairovou jako bytovou architektku pro jeho nový dům u Austinu a pak se jí odměnit malým výletem do Karibiku.

Znovu na ni zavolal z ložnice, když byl oběd objednán. „Miláčku, uvědomuješ si, že nejsi nijak zvlášť oblečená?“

„Snažím se zbavit proužků od plavek,“ odpověděla Nora. Slyšela, jak se směje. „Kromě toho tohle je francouzská strana ostrova, drahoušku,“ dodala.

Začátkem týdne se spolu vypravili na nudistickou pláž v Orient Point. Kdyby záleželo na Noře, svlékla by se do naha a udělala si pohodlí. Jordan ne. Nic takového. Byl to jeden z místních zvyků, kterého se nemínil zúčastnit. Nora se ho ani nepokusila přemluvit. Už dávno zjistila, že bohatí muži se zámořskými účty se na veřejnosti nikdy nesvlékají. Bez pochyb to mělo něco společného s tím, že skrývali svá aktiva.

Nora se vrátila do vily a navlékla na sebe jednu z těch bílých rób, které se tam nosily. Příjemně se dotýkala její kůže. Lehla si zpátky do postele k Jordanovi a přitulila se mu k širokému hrudníku.

Byl tu jen jeden problém.

Nemohla vyhnat z hlavy O’Haru. Jeho vůni, jeho chuť, to, jak se mu podařilo proniknout jí pod kůži lépe, než jakémukoliv muži před ním.

A to ji rozčilovalo. Nestála o tyhle myšlenky, nechtěla být v náručí někoho jiného a myslet při tom na O’Haru. Příliš to bolelo. Co to se mnou sakra je? Já se přece nezamilovávám.

„Země volá Noru…,“ řekl Jordan.

Vytrhla se ze zamyšlení. „Promiň, miláčku,“ řekla. „Právě jsem myslela na to, jak je to všechno báječné.“

Usmál se. „Nic než další den v ráji.“

Začali se líbat, když je vyrušilo zaklepání na dveře. Dorazil oběd.

Jordan vylezl z postele a otevřel dveře. „Děkuji,“ řekl, když zaměstnanci pokojové služby přitlačili dovnitř velký stůl na kolečkách. Jako obvykle měli na sobě bílé plátěné košile a kraťasy a velké slaměné klobouky. Ty však náhle strhli z hlav.

„Ahoj, Noro. Říkal jsem ti, že se ještě setkáme,“ řekl O’Hara.

„Neopovažuj se s ní mluvit!“ štěkla Susan. Vytáhla pistoli a namířila ji na Noru ležící na posteli. „Máme tě, ty děvko!“

Pak se obrátila k Jordanu Mauchovi. „A vy… vy ani nevíte, jaké máte štěstí.“

Kapitola 112

Toho odpoledne se přihodila velmi podivná a nečekaně příjemná věc – měl jsem trochu volného času a mohl ho strávit se Susan. Rozumně jsme se rozhodli prozkoumat pláže v La Sammaně, které byly dlouhé a zářivě bílé. Kousek od pobřeží dokonce ležel starý vrak.

„Myslíš, že můžeme těm místním chlapům důvěřovat?“ zeptala se Susan, když jsme se natáhli na slunci.

„Děláš, jako by to byli policajti z grotesek nebo něco takového,“ řekla.

Mluvil jsem o gendarmerii, policii na St. Maartinu.

Uvalili na Noru vazbu, dokud nebudou hotové papíry nutné pro její vydání do New Yorku.

„Možná je to moje chyba,“ řekl jsem, „ale je pro mě těžké důvěřovat policistům, kteří nosí šortky. I když mluví docela normálně. Viděla jsi ty jejich kraťasy? Byly tak těsné, že se dalo rozeznat, jakého jsou vyznání.“

Susan se ke mně obrátila se skeptickým pohledem, který jsem u ní viděl už tolikrát. „Mlč a dopij si svůj drink, Johne.“

Měla pravdu. Jako vždycky.

Naše policejní práce byla u konce. Nora byla za mřížemi a případ byl uzavřen. Zavolali jsme i domů, abychom zjistili, jestli Max a John junior moc nezlobí babičku a dědečka. Susaniny rodiče, kteří mě kupodivu měli stále docela rádi.

Zasloužili jsme si na chvíli posedět na pláži u moře v pohodlných křeslech a sledovat, jak zapadající slunce ozařuje oblohu. Dokonce jsme si i zaplavali.

Natáhl jsem ruku se sklenicí svého mai-tai. „Na sestru Emily Barrowsovou.“

Susan si se mnou přiťukla svou pina coladou.

Opřel jsem se v židli a zhluboka se nadechl. Cítil jsem uspokojení a srovnatelnou úlevu. Také mě však tížilo něco nepříliš příjemného. Nazvěme to třeba výčitkami svědomí.

Pohlédl jsem na Susan, která vypadala tak půvabně a klidně. Způsobil jsem jí tolik bolesti a cítil se kvůli tomu hrozně. Nezasloužila si to.

Vzal jsem ji za ruku a lehce ji stiskl. „Je mi to tak líto.“

Opětovala můj stisk. „Já to vím,“ řekla potichu.

A bylo to. Šťastný konec, jestli něco takového existuje. V jedné ruce jsem měl mai-tai a ve druhé první ženu, kterou jsem v životě miloval. A Nora Sinclairová si brzy odkroutí doživotní trest za vraždy, které spáchala.

Samozřejmě jsem neměl propadnout přehnanému optimismu.

Kapitola 113

Následující pátek jsem byl v Susanině kanceláři v New Yorku. Byl jsem tam předvolán. Právě domluvila telefonem s Frankem Walshem.

„O’Haro, ani nevím, jak ti to mám povědět.“

„Nejspíš narovinu.“

„Jde o to… že odložili případ Nory Sinclairové.“

Ta zpráva mě zasáhla jako rána pěstí do žaludku. Tvrdě, bolestivě a naprosto nečekaně. Několik vteřin mi trvalo, než jsem ze sebe dokázal dostat souvislou větu.

„Co tím myslíš, že ten případ odložili?“

Susan na mě bez mrknutí oka hleděla přes stůl. Na očích jsem jí poznal, jak moc je naštvaná, ale byl to ovládaný vztek.

Na rozdíl od mého.

Začal jsem přecházet sem a tam s proklínat všechno, na co jsem si vzpomněl, včetně toho, že jsem kdy nahlédl do New York Times.

„Posaď se, Johne,“ řekla.

Nemohl jsem. „To nechápu. Jak to mohli udělat? Je to chladnokrevná vražedkyně.“

„To já vím. Je to odporná zmije. Psychopat.“

„Tak proč ji máme nechat jít?“

„To je složité.“

„Složité? Pitomost. Je to nepřijatelné.“

„S tím nesouhlasím,“ řekla Susan umírněným tónem. „A jestli ti pomůže, když si zařveš, posluž si. Ale až skončíš, nic se nezmění. Upekli to nahoře.“

Nenáviděl jsem, když měla pravdu. Jako tenkrát, když mi Susan řekla, že jsem příliš zahleděný do sebe, než abych dokázal zachránit naše manželství. Zásah do černého.

Konečně jsem se posadil a zhluboka nadechl. „Dobře, tak proč?“

„Když se zamýšlíš, přijdeš na to sám.“

Znovu měla pravdu. Vždycky jsem si byl vědom toho, že by proces s Norou mohl představovat vážný problém pro „Hodné hochy“. Během procesu by vyšlo najevo mé chování a o takovou ostudu v FBI nikdo nestál. Přesto to byla jen jedna část problému.

Věděl jsem, že je v tom mnohem, mnohem víc.

To, do čeho jsem se zapletl jako Turista.

Součástí toho všeho byl onen kufřík. Pak také ten seznam jmen a účtů.

Můj nevhodný poměr s obžalovanou se krčil ve stínu této mnohem citlivější a potenciálně nepříjemnější záležitosti. Tedy pokud by všechno vyšlo na veřejnost.

Frank Walsh se o tom zmínil během mého disciplinárního řízení – o monitorování finančních toků směřujících do země a z ní. Netřeba říkat, že jsme nevycházeli z informací, které by nám dobrovolně poskytovaly místní banky. Šlo o tajné dohody mezi státními bezpečnostními agenturami a několika nadnárodními bankami. Zdůvodnění? Jediná věc, která je nebezpečnější než teroristická skupina, je teroristická skupina s dobrým finančním zajištěním. Logika věci měla být jednoduchá. Zastavte jejich peníze a zastavíte i je. Nebo ještě lépe, najděte jejich peníze.

A najděte i je.

Jediné pravidlo znělo, že žádná pravidla nejsou. Což znamená, že většina našich operací nebyla příliš legální. Nic před námi nebylo v bezpečí. Od kasin po charitativní organizace, od velkých korporací po malé obchodníky. Kdekoliv a všude na světě. Jakmile se někde pohnuly peníze, sledovali jsme je. A pokud se peníze pohybovaly v tajnosti, sledovali jsme je o to pozorněji. A náhle se tam objevilo několik podezřelých soukromých účtů.

Dobrý den, Connore Browne.

A dobrý den, Noro.

„Takže je to odbyté, co?“ řekl jsem Susan.

„Co ti na to mám říct? Nora pro ně představuje menší ze dvou zel.“ Ušklíbla se. „Chci říct, co znamená pár mrtvých bohatých chlápků proti bezpečí světa nebo demokracie? Nechají ji jít, O’Haro. Podle toho, co vím, už je možná venku.“

Kapitola 114

Nora tak dlouho křižovala ve svém mercedesu Manhattan, dokud si nebyla jistá, že ji nikdo nesleduje. Ani tisk, ani policie. Nikdo. Pak najela na pobřežní dálnici známou jako West Side Highway a zamířila na sever do Westchesteru. Potřebovala být nějaký čas sama.

Kabriolet brzy dosáhl sto dvacítky. Byla svobodná, a to byl skvělý pocit. Nejlepší věc, která se jí kdy přihodila. Pár dní stráví v Connorově domě, konečně prodá všechno zařízení a naplánuje své další kroky.

Zvláštní, říkala si, možná přišel čas se usadit. Založit opravdovou rodinu, mít jedno nebo dvě děti. Ta myšlenka ji rozesmála, ale nezavrhla ji. Už se staly podivnější věci –třeba jako její propuštění z vězení.

Zabrána v myšlenkách si skoro ani nevšimla, že už zastavuje před Connorovým domem, místem činu, jak tomu říkali. Jak podivné a úžasné. Byla naprosto volná; všechny vraždy jí prošly. Těch několik dní ve vězení na slavném Rikerově ostrově poblíž LaGuardiova letiště to jen okořenilo.

Nora vystoupila z auta a zdálo se jí, že něco zaslechla – což jí připomnělo Craiga, O’Haru. O co to šlo v jeho případě? Pořád nevěděla, jen cítila, že ji mimořádně přitahoval.

Ale Craig už je přece minulost, ne?

Už je minulost.

Nora vstoupila do domu, který byl uvnitř trochu zaprášený a zatuchlý, ale to nevadilo. Stejně tam bude jen chvíli a kapku toho nepohodlí snad vydrží, ne?

Šla přímo do kuchyně a otevřela dveře lednice. Proboha, taková katastrofa! Shnilá zelenina – a sýry\

Popadla láhev evianu, která stála vpředu, a zavřela lednici dřív, než se jí zvedl žaludek. Otřela láhev čistou utěrkou, otevřela ji a vypila skoro polovinu.

Co teď? Dát si horkou koupel? Zaplavat si v bazénu? Zajít do sauny?

Náhle se Nora popadla za žaludek a zdálo se, že se neudrží na nohou.

Žaludek mám jako v ohni, pomyslela si a rozhlížela se po kuchyni – ale nikdo jiný tam nebyl.

Bolest jí vystřelila až do krku a Nora cítila, že nemůže dýchat. Pokusila se vyzvracet, ale nedokázala to.

Pak padla k zemi, neschopná pádu zabránit.

Možná udeřila tváří o dlaždičky, ale na tom nezáleželo. Na ničem nezáleželo kromě toho palčivého ohně, který ji stravoval zevnitř. Viděla rozmazaně. Její tělo zaplavovala ta nejhorší bolest, kterou v životě poznala.

Pak Nora něco zaslechla – kroky blížící se do kuchyně.

V domě byl ještě někdo.

Kapitola 115

Nora zoufale potřebovala zjistit, kdo to je. Viděla velmi špatně. Všechno bylo jako v mlze. Měla pocit, jako by se její tělo rozpadalo.

„O’Haro?“ zavolala. „Jsi to ty, O’Haro?“

Pak spatřila někoho vcházet do kuchyně. Ale O’Hara to nebyl. Kdo tedy?

Blondýna. Vysoká. Nějak povědomá. Konečně zůstala stát nad Norou.

„Kdo jste?“ zašeptala Nora, zatímco jí hrdlo a plíce naplňoval nesmírný žár.

Žena zvedla ruku – a sundala si hlavu. Ne – byly to její vlasy, paruka.

„Už je to lepší, Noro?“ zeptala se. „Už mě poznáváš?“

Pod parukou měla krátké, pískové vlasy – a Nora konečně věděla, kdo to je. „Ty!“ vydechla.

„Ano, já.“

Elizabeth Brownová – Connorova sestra. Lizzie.

„Dlouho jsem tě sledovala, Noro. Jenom abych se ujistila o tom, co jsi udělala. Vražedkyně! Ani jsem nevěděla, jestli si mě budeš pamatovat,“ řekla. „Nejsem moc výrazný typ.“

„Pomoz mi,“ zašeptala Nora. Palčivý žár se jí teď přestěhoval do hlavy, obličeje, všude, a bylo to příšerné, nejhorší bolest, jakou si dokázala představit.

„Prosím, pomoz mi,“ škemrala. „Prosím, Lizzie.“

Nora už nedokázala tvář Connorovy sestry rozeznat, ale slyšela její hlas.

„Na to zapomeň, Noro. Šťastnou cestu do pekla.“

Kapitola 116

Někdo zavolal záhadný vzkaz policii v Briarcliff Manor: „Dostala jsem vražedkyni Connora Browna za vás. Je teď v domě. Dojděte si pro ni.“

Policie informovala mě v New Yorku a já dorazil do Westchesteru v rekordním čase po asi čtyřiceti minutách ďábelské jízdy přes město, po Saw Mill Parkway a nakonec po zrádné Route 9.

Na okružní příjezdové cestě před domem Connora Browna stálo několik policejních aut a záchranka z westchesterské pohotovosti. Zhluboka jsem se nadechl, pomalu vydechl a vběhl dovnitř. Třásl jsem se jako osika.

Musel jsem ukázat svůj odznak strážníkovi v hale. „Jsou v kuchyni. Je to přímo –“

„Vím, kde to je,“ přerušil jsem ho.

Když jsem cestou do kuchyně míjel obývací pokoj a jídelnu, uvědomil jsem si, že na to nejsem připraven. Všechno kolem mi bylo povědomé a o to to možná bylo těžší. Jako bych tam ani nebyl, jako bych pozoroval sám sebe ve zlém snu.

Technici už pracovali, což znamenalo, že vyšetřovatelé svou práci skončili. Poznal jsem Stringera a Shawa z oblastního ústředí FBI ve White Plains. Chvilku jsem s nimi pracoval, když jsem chystal na Noru tu boudu s pojistkou.

Její tělo ještě leželo v kuchyni na podlaze. Poblíž se válela rozbitá láhev od vody, střepy se rozlétly po celé podlaze. Policejní fotograf začal pořizovat záběry a jeho blesky mi připadaly jako výbuchy.

„No, někdo ji dostal,“ řekl Shaw a postavil se vedle mě. „Byla otrávena. Nějaký tip?“

Zavrtěl jsem hlavou. Vůbec nic mě nenapadalo. „Nic mě nenapadá. Ale mám takový pocit, že se nebudeme příliš snažit zjistit, kdo to udělal.“

„Dostala, co si zasloužila, co?“

„Něco takového. Ale byla to ošklivá smrt.“

Opustil jsem Shawa, protože jsem měl pocit, že ho budu muset udeřit mezi oči, což si rozhodně nezasloužil.

Pak jsem se šel podívat na Noru.

Mávl jsem na fotografa, aby počkal. „Dejte mi jenom minutu.“

Dřepl jsem si k ní a pohlédl jí do tváře. Ke konci hodně trpěla, to bylo jasné, ale pořád to byla ta krásná Nora. Poznal jsem dokonce tu bílou lněnou blůzu, kterou ráda nosila, a její oblíbený diamantový náramek na zápěstí.

Nevím, co jsem měl cítit, ale bylo mi jí hrozně líto a začal jsem se dusit. Litoval jsem trochu i sebe, Susan a naše děti. Jak se to všechno mohlo stát? Nevím, jak dlouho jsem hleděl na Nořino tělo, ale když jsem konečně vstal, zjistil jsem, že celá kuchyň ztichla a všichni se na mě dívají.

Nevhodné chování, pomyslel jsem si. Brzy se jím stanu pověstný.

Kapitola 117

Toho odpoledne jsem se rozjel zpátky na Manhattan. Rádio hrálo dost nahlas, ale mně na tom nezáleželo. V myšlenkách jsem byl někde jinde. Věděl jsem přesně, co chci udělat; co musím udělat. Nořina smrt mi ukázala mnoho věcí v pravém světle. Byl jsem si dokonce jistý, že jsem ji nikdy nemiloval. Využili jsme jeden druhého a následky byly strašné.

Vrátil jsem se do kanceláře a zůstal tam jen tak dlouho, abych stačil popadnout jednu obálku. Potřeboval jsem okamžitě navštívit ještě jednu kancelář. Tam nahoře, kde kralují velcí hlavouni.

„Hned vás přijme,“ řekla mi sekretářka Franka Walshe.

Vešel jsem a posadil se před Walshův impozantní dubový stůl.

„Čemu vděčím za to potěšení, Johne?“ zeptal se.

„Potřebuji si o něčem promluvit. Mimochodem, Nora Sinclairová je mrtvá.“

Walsh se zatvářil překvapeně a já uvažoval, jestli to jen nehraje. Máloco mu uniklo, díky čemuž zřejmě přežil tak dlouho ve své manhattanské kanceláři.

„To mnohé zjednodušuje, řekl bych,“ poznamenal. „Jste v pořádku?“

„Nic mi není, Franku.“

Spojil své dlouhé, sukovité prsty. „Ale úplně v pořádku ještě ne, viďte? Co se děje?“

„Potřebuji dovolenou. Placenou, Franku. Moc jsem pracoval. Dva případy současně a tak dále.“

Alespoň něco dokázalo Franka Walshe překvapit.

„Páni,“ řekl nakonec. „Dřív než vaši žádost zamítnu, Johne, je tady ještě něco, co byste mi chtěl povědět?“

Přikývl jsem. „Udělal jsem si kopii.“

Pak jsem před něj přistrčil tu obálku.

„Chcete mi říct, co je uvnitř?“

„Obsah jednoho obnošeného kufříku, Franku. Bylo tam nějaké oblečení, které sloužilo asi spíš jako vycpávka nebo pro případ, že by kufřík otevřel někdo nepovolaný.“

Walsh přikývl. „A nepovolaná osoba ho zřejmě také otevřela.“

„Nebo možná ta pravá. Susan říkala, že to má zajistit bezpečí pro celý svět. Monitorování fondů teroristů, kontrolování ilegálních zámořských účtů. Tak jsme také náhodou narazili na Noru. Převedla hodně peněz najednou a neunikla naší pozornosti.“

Walsh přikývl a pak se usmál. Byl to ten slizký úsměv, co ho prozradilo. Neupřímný a nervózní. „Přesně to se stalo, Johne.“

„Z části,“ řekl jsem, „ale ne přesně. Susan té vaší historce uvěřila, Franku, ale já s ní měl určité problémy.“

Frank Walsh se už neusmíval, ale naslouchal pozorně.

„Ano, nahlédl jsem do toho kufříku. Když jsem to udělal, napadlo mě, že budu možná jednoho dne potřebovat nějakou páku, a to, co bylo uvnitř, by tak mohlo posloužit. Neměl jsem nejmenší tušení, o co jde. Otevřete tu obálku, Franku. Podívejte se sám. A připravte se na velké překvapení. I když možná víte, co tam najdete.“

Povzdechl si, ale otevřel ji.

To, co uvnitř nalezl, bylo velké asi jako prst. Byl to malý flash disk, jedna z těch přenosných pamětí, které se dají přes USB vstup připojit k počítači. V ceně necelého sta dolarů. Moje kopie originálu.

„A je tam také výtisk té složky, Franku. Jedna věc je na tom zvláštní. Nejsou to fondy teroristů, Franku.“

„Ne?“ řekl Walsh a klidně potřásl hlavou. „A co to tedy je, Johne?“

Musel jsem se usmát. „Víte, nejsem si tak úplně jistý a musím napřed objasnit, že nejsem velký fanda žádné politické strany. Cože to tedy jsem? Agnostik?“

„Co je na tom výtisku, Johne?“

„Já si myslím, že někdo v FBI vystopoval peníze přicházející na několik zámořských účtů. Ti lidé se snažili schovat spoustu peněz, skoro miliardu a půl. A nejlepší na tom je, Franku, že každý na tom seznamu je příznivec opoziční politické strany. Co vy na to?

Takže proto nebylo žádoucí, aby tohle vyšlo najevo při procesu s Norou Sinclairovou. Postavilo by to FBI i vládnoucí stranu do velice nepříznivého světla. Bylo by to považováno za neetické, možná nezákonné. Ještě víc než to, že jsem spal s Norou Sinclairovou.“

Vstal jsem a všiml si, že se mi trochu třesou nohy. Z nějakého podivného důvodu jsem si s Frankem Walshem potřásl rukou, možná proto, že jsme oba věděli, že se loučím.

„Takže placená dovolená,“ řekl. „Máte ji mít, Johne. Zasloužíte si ji.“

Pak jsem vyšel ze dveří a zamířil domů – do Riverside.

Za Maxem, Johnem juniorem a Susan – pokud o mě bude stát. A povím vám, že jsem se celou modlil, aby o mě stála.

A ta Susan, ta báječná Susan, mi opravdu odpustila.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai