Stopy v písku

James Patterson

(2007)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Romány, Literatura světová

Luxusní letovisko, jehož pláže každoročně zaplavují světové celebrity, je v centru pozornosti. Poblíž sídla filmové hvězdy jsou nalezena tři mrtvá těla. Z trojnásobné vraždy je brzy obviněn slavný atlet Dante. Ten se však brání a prohlašuje, že nic tak odporného nespáchal. Jeho obhájce Tom spolu s právničkou Kate se dají do důkladného pátrání, ale všechny stopy opravdu vedou k Dantemu. Nezbývá jim než poslechnout svůj instinkt a pustit se na tenký led intrik. Jeden jediný chybný krok tu může znamenat smrtelné nebezpečí...

James PATTERSON

Stopy v písku

Z anglického originálu Beach Road

přeložil Ondřej Duha

Redakční úprava Jana Pleskotová

Vydalo nakladatelství ALPRESS, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2007

Vydání první

ISBN 978-80-7362-447-7

Copyright © 2006 by James Patterson

Translation © Ondřej Duha, 2007

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Dianě, Matthewovi, Josephovi a Porterovi.

S láskou Peter.

A jako vždy Jackovi a Suzii.

S láskou Jim.

V létě 2003 došlo ke třem tragickým vraždám v East Hamptonu, bohaté pobřežní komunitě na Long Islandu, a dvěma souvisejícím vraždám v New Yorku. Tyto tragédie se staly v následujícím roce tématem nesčetných novinových článků, vycházejících po celých Spojených státech.

Ale hrůza vyvolaná vraždami bledne ve srovnání se společenským napětím a nepokoji v Hamptonech před procesem a během něho.

Tohle je příběh o tom, co se stalo, vyprávěný z několika úhlů pohledu. Mějte na paměti, že lidé často lžou, zvláště v dnešní době, a že plný rozsah jejich lží může být nad naše chápání.

Toto jsou hlavní postavy seřazeny tak, jak vystupují v knize.

Nikki Robinsonova, sedmnáctiletá služebná pracující na částečný úvazek v East Hamptonu na Long Islandu.

Tom Dunleavy, bývalý profesionální sportovec, teď advokát obhajoby v Hamptonech.

Dante Halleyville, obviněný ze čtyř vraž. Jednou obětí byl i student místní školy, velmi talentovaný sportovec.

Katherine Costellová, další významná advokátka v případu vražd.

Loco, drogový dealer zásobující Hamptony.

Connie P. Raiborne, zkušený brooklynský detektiv.

Marie Scottová, Dantova babička a rádkyně.

Toto je jejich příběh.

Prolog:

ČÍSI LETNÍ DŮM

Kapitola 1

Nikki Robinsonová

Sedmnáctiletá a nebezpečně krásná Nikki Robinsonová se celé horké odpoledne snaží nezírat v jednom kuse na svůj jasně růžový mobilní telefon. Feifer se jí neozval už tři dny a ona začíná mít hrozný pocit, že jí dal kopačky a ještě jí o tom neřekl.

Když konečně Nikki telefon zazvoní – právě čeká ve frontě v Kwik Martu, aby zaplatila za pití – divoce se jí rozbuší srdce. Popadne telefon tak rychle, že se na ni její nejlepší kamarádka Rowena nesouhlasně podívá zpoza pultu a řekne: „Klídek, holka.“

Rowena si myslí, že v milostných záležitostech je třeba zachovávat důstojnost, a jako obvykle má pravdu. Je to jenom agentura Maidstone Interiors, která pro ni má úklid v Montauku.

Nikki pracuje pro Maidstone celé léto a docela se jí ta práce líbí, jen jí vadí, že nikdy neví dopředu, kam ji agentura pošle.

Trvá jí čtyřicet minut, než dojede z Kings Highway v Bridgehamptonu do Montauku a dalších pět, než najde tu správnou čtvrt’v kopcích kousek od dálnice Route 27, kde se všechny ulice jmenují po mrtvých prezidentech – a vůbec ne po těch posledních, ale těch, kteří jsou po smrti už dávno.

Číslo čtyřicet jedna v Monroe Street není ani honosné sídlo, ani pastouška, ale něco mezi tím, a jakmile projde dveřmi, uvidí, že nepořádek nijak nepřekračuje obvyklé meze a že měl dům nejspíš pronajatý pár nebo malá rodina.

Kromě pravidelného příjmu se Nikki na její práci nejvíc líbí, že je při ní sama. Sice uklízí domy bělochům, ale aspoň se jí nedívají přes rameno a nedohlížejí na ni. Navíc při ní může být oblečená, jak chce, takže si svlékne džíny a tričko, pod kterým má dvoudílné plavky. Nasadí si sluchátka, pustí si něco od R. Kellyho a dá se do práce.

Začne s ložnicí v přízemí. Posbírá špinavé ručníky a svlékne postele, sbalí povlečení do obrovské vlhké koule a odvleče ji po příkrém schodišti dolů do suterénu. Rychle dá prát první dávku, pak vyběhne do prvního patra a na její tmavé pleti, kterou občas miluje a občas nenávidí, se objeví první kapky potu.

Na chodbě se zastaví a ucítí ve vzduchu podivný zápach, jako by tam někdo pálil kadidlo nebo, opraví se při dalším nádechu, marihuanu.

To by nebylo nic divného. I mezi nájemníky se najdou feťáci.

Ale když Nikki otevře dveře hlavní ložnice, vyskočí jí srdce až do krku, vykřikne a pomyslí si: Ten bílý ďábel.

Kapitola 2

Na posteli se rozvaluje hubený bílý mladík, který vypadá, jako by právě vyšel z vězení. V ruce drží dlouhý, zahnutý rybářský nůž, na sobě nemá nic než boxerky a na tváři pokřivený úsměv. Vlasy má odbarvené na bílo a strašidelně bílou pleť mu pokrývají piercing a tetování.

Nejstrašidelnější, možná ještě děsivější než nůž jsou na něm oči. „Já tě znám, Nikki Robinsonová,“ říká. „Vím, kde bydlíš. Dokonce vím, kde děláš.“

Na několik vteřin, které jsou jak celá věčnost, zmrazí ty hororové oči Nikki ve dveřích s teniskami Reebok jako přibitými k podlaze.

Plíce jí jsou náhle k ničemu. Není ani schopná vdechnout dost vzduchu, aby mohla vykřiknout.

Nějak se jí podaří zlomit to ochromující kouzlo natolik, že zvedne jednu nohu, pak druhou, až běží a křičí, prchá jako o život ke dveřím koupelny na vzdáleném konci chodby.

Nikki je rychlá, běhá přes překážky za atletický tým bridgehamtonské střední školy, je rychlejší něž hrstka chlapců a ten hadu podobný vetřelec s pronikavýma očima nemá šanci.

Dostane se ke dveřím koupelny před ním, a i když se jí třesou ruce, podaří se jí za sebou zavřít a zamknout.

Srdce jí buší tak hlasitě, že sotva slyší jeho kroky. Opírá se hlavou o dveře a z velkého zrcadla se na ni dívá její vyděšená tvář.

Otočí se, přitiskne se ke dveřím zády a zoufale pátrá po únikové cestě.

Okno sahá až pod střechu. Kdyby se dokázala dostat nahoru, mohla by vymyslet jak slézt dolů nebo skočit.

A pak to spatří. Je však příliš pozdě.

Mosazný knoflík na dveřích se otáčí.

Není to však ten knoflík, který ji tlačí do zad, ale jeho dvojče připevněné na dveřích na druhé straně umyvadla, dveřích, o kterých neví, protože v tom domě nikdy předtím nebyla. Okamžitě však pochopí, že vedou přímo do ložnice.

Jak na ně šokované zírá, přestane se knoflík otáčet, dveře se pomalu otevřou a ten bílý ďábel vstoupí do malé koupelny.

Není úniku, není úniku, není úniku, myslí si a její hrůza se na ni vrhá ze všech zrcadel.

A teď se ten ďábel tiskne k ní, dýchá jí do ucha a jak břitva ostrý nůž jí tlačí do krku. Když se podívá dolů, popadne ji za vlasy a zvrátí hlavu dozadu, až se jejich oči setkají v zrcadle.

„Neřízni mě!“ žadoní slabým šepotem. „Udělám, co budeš chtít.“

Ale ať řekne cokoliv, nemá to žádný smysl a ty nelítostné oči se jí vysmívají, když ji přehýbá přes umyvadlo a strhává bikiny ke kolenům.

„Vím, že uděláš cokoliv. Nepřestávej se dívat.“

Nikki ho sleduje v zrcadle, jak jí poručil, a rychle dýchá. Ale když do ní vniká, strčí do ní tak silně, že udeří hlavou do zrcadla a to se rozlétne na milion kusů. A přestože má ostří přitisknuté ke krku a ví, že je to proti pravidlům, nemůže se udržet, aby nesténala a neprosila ho, aby nepřestával. Ale teprve když je konec, Nikki se napřímí a řekne: „Feife, zbožňuju tyhle tvý milostný hry. Jseš fakt ďábel.“

O dvacet minut později, když se spolu rozvalují na jedné ze svlečených postelí, jí poví, že v místnosti není cítit tráva, ale crack.

A tak ten příběh začíná – Feifem a Nikki, kouřícími onoho líného odpoledne crack v cizím letním sídle v Hamptonech.

První část:

VRAŽDA V BEACH ROAD

Kapitola 3

Tom Dunleavy

Je sobotní ráno na Den práce a já jedu po pobřežní ulici, kterou by mohl někdo považovat za nejhezčí v Americe – Beach Road v East Hamptonu.

Mám namířeno za čtyřmi svými nejstaršími kamarády na světě. Kabriolet XKE ze šestasedesátého roku, na který jsem dělal celých deset let, šlape jako hodinky a kamkoliv se podívám, je oslňující hamptonské světlo.

A nejen to, vedle mě na sedadle spolujezdce sedí můj věrný psí přítel Wingo, který při stažené střeše skoro vůbec nesmrdí.

Tak proč si nepřipadám jako v ráji?

Možná je to tou čtvrtí. Beach Road je široká a elegantní, po obou stranách se tyčí domy za miliony dolarů, ale svým způsobem je stejně ošklivá jako krásná. Zhruba každých pět minut po ní projede bílý džíp s nájemnými poldy. A na cedulích před sídly nenajde člověk jména obyvatel, ale názvy bezpečnostních agentur, najatých, aby chránily majitele před okolní lůzou.

Tak jo, tady jede kápo místních šupáků, pánové, a hádejte, co můžete dělat, jestli se vám to nelíbí.

Jak pokračuji na západ, domy jsou čím dál větší, trávníky rozlehlejší a jestli je to vůbec možné, i zelenější. Pak sídla zmizí úplně za vysokými, hustými živými ploty.

Když se to stane, Wingo a já necháme ten ubohý slum multimilionářů za sebou a vnikneme bez pozvání do ještě chladnějšího království miliardářů. Za starých časů tam sídlili podezřelí zbohatlíci nebo lidé, kteří vynalezli něco významného a zkvalitňujícího život, jako lednička nebo klimatizace. Teď tam sídlí hollywoodští magnáti nebo bezejmenní matematici, kteří vysedávají před monitory počítačů a vedou investiční společnosti. Dva kilometry odtamtud koupil Steven Spielberg tři pozemky u jezera Georgica a pak k nim přidal parcelu na druhé straně, aby mu patřil i výhled.

Dříve než mě stačil někdo zastavit za to, že pohled na mě otravuje bohatým den, zahlédl jsem mezeru v živém plotě a odbočil na dlouhou, oblázky vysypanou cestu.

Za rozlehlým zámečkem postaveným ve dvacátých letech – ne vyzdobeným tak, aby jen staře vypadal – parkovala naleštěná, pochromovaná a vyšperkovaná auta.

Důvod, proč se tam sjela, a proč jsem přijel i já, se nacházel kousek od nich – zbrusu nové, prvotřídní basketbalové hřiště velké přesně podle pravidel NBA.

Ale pokud v Hamptonu existuje vítanější a méně očekávaný pohled než basketbalové hřiště s výhledem na oceán, je to ten asi tucet lidí, kteří postávají okolo a kteří mě okamžitě přicházejí přivítat. Pánové nešetří chválou na adresu mého auta, dámy se rozplývají nad mým věrným psem Wingem Daddym.

„Tenhle miláček je skvostný kousek,“ řekne podnikavý mladík jménem Artis LaFontaine, když obdivuje můj starožitný jaguár.

„A tenhle miláček je roztomilé zlatíčko,“ řekne jeho děvče Mammy, když se Wingo postaví na zadní a olízne jí krásný obličej. „Můžu ho adoptovat?“

Jejich vřelé přivítání mi pokaždé udělá velkou radost – a nejen proto, že jsem mezi nimi jediný běloch.

Kapitola 4

Tom

Tu čest být tam jediným bělochem však nemám dlouho.

Ani ne za pět minut dorazí Robby Walco ve svém zabláceném pick-upu – na dveřích má název své a otcovy firmy WALCO & SYN, provádějící pozemní práce.

A pak se objeví můj starší bratr, fotbalový trenér na easthamptonské střední, ve školní dodávce s Patrickem Rochem.

„Kde je sakra Feif?“ ptá se Artis. Artis se nám nikdy nesvěřil, čím se živí, ale jeho pracovní doba je pružná a vynáší mu to dost, aby se mohl vozit v kanárkově žlutém ferrari na dvaadvacetipalcových pneumatikách.

„Jo, kde je ten bílej Rodman?“ ptá se chlapík s dredy jménem Marwan.

Artis LaFontaine a ostatní nedají na Feifa s jeho doběla odbarvenými vlasy, piercingem a tetováním dopustit – a když konečně přijede bos na kole a na řidítkách se mu houpají jeho kotníkové tenisky, které vypadají jako dětské boty, dočká se takřka potlesku vstoje.

„Dávejte na něj bacha, lidi,“ říká Feif, opatrně sklápí opěrku kola a staví ho mezi dvě auta po dvou stech tisících dolarů. „Je to Schwinn.“

Na Jeffa se mohu spolehnout celý život, ale tihle chlapi jsou pro mě nepostradatelní. Roche alias Rochie je ta nejhlubší duše, kterou znám, a kromě toho také strašný sochař, průměrný hráč pokeru a opravdu nadaný barman. Walco je čirá, nezkalená lidská serióznost, typ člověka, který k vám přijde a s naprosto vážnou tváří prohlásí Guns’N’Roses za nejlepší rockovou skupinu všech dob nebo Dereka Jetera za nejlepšího basketbalistu své generace. Co se týče Feifa, je prostě výjimečný, což je okamžitě jasné každému, s kým se setká, od dominikánské pokladní po vaši babičku.

Celé to místo patří filmové hvězdě T. Smittymu Wilsonovi, který ho koupil před pěti lety. Wilson chtěl ukázat svým fanouškům, že si pořád udržuje kontakt s realitou, takže poté, co utratil dvacet tři miliony za veliký dům na šestnácti tisících čtverečních metrech, vyplázl ještě půl melounu za tohle hřiště na basket. Použil stejnou společnost, která postavila pro Shaqa hřiště v Orlandu a pro rappera Dr. Dre v Oaklandu, ale na pozemní práce najal firmu Walco & syn a tak jsme se o něm dozvěděli my.

Měsíc jsme měli hřiště pro sebe, ale když Wilson pozval své kamarády celebrity, aby ho přijeli navštívit na venkově, začala to být mnohem větší zábava.

Nejdřív dorazila hrstka herců a profesionálních atletů, hlavně z L. A. a New Yorku. Přes ně se zpráva o tom místě dostala do hip-hopové komunity. Ti dali vědět svým lidem a zakrátko se z toho stala nejdivočejší scéna v Hamptonech – všech dob – nekonečný mejdan s atlety a rappery, manažery a supermodelkami a několika gangstery, kteří tomu dodali správný šmrnc.

Jak celebrity začaly mizet, vypadal jeden z nejdražších pozemků na Beach Road čím dál víc jako hřiště na sídlišti v jižním Bronxu.

V té době se vytratil i Wilson. Celé týdny se z domu skoro nehnul; pak se začal vyhýbat celým Hamptonům.

Jediný člověk, kterým si teď můžete být jisti, že na něj nenarazíte na pozemku T. Smittyho Wilsona v Hamptonech, je T. Smitty Wilson sám.

Kapitola 5

Tom

Já, Jeff, Feif, Walco a Rochie se rozcvičujeme a střílíme na jeden koš, když si to po příjezdové cestě přirachotí kaštanově hnědé SUV. Jako většina aut, která se tam sjela, i tohle vypadá, jako kdyby ještě před chvílí stálo v předváděcí místnosti. Jeho příjezd ohlašuje dlouho předem pětisetwattový hip-hop, z něhož cvakají zuby.

Když velký cadillac zastaví, otevřou se troje dveře a z nich vyskáčou čtyři černí puberťáci, každý v nových teniskách a teplákové soupravě.

Po dramatické pauze se ze sedadla spolujezdce zvedne velké dítě Dante Halleyville osobně. Člověku dá dost práce udržet se, aby na něj nezůstal vytřeštěně zírat.

Halleyville je skutečná hvězda, nepochybně nejlepší středoškolský hráč v zemi, a se svým metrem devadesát, svalnatými pažemi, velkým hrudníkem přecházejícím v ploché břicho a úzký pas a štíhlýma nohama je stavěný jako basketbalový bůh. O Dantovi se už mluví jako o dalším Michaelu Jordanovi. Prohlásil se za způsobilého k letošnímu draftu do NBA a byl by určitě mezi třemi nejžádanějšími talenty, ale slíbil babičce alespoň jeden rok na vysoké.

Tohle všechno vím proto, že Dante vyrůstal nedaleko ode mě v Bridgehamptonu a každý druhý den se o něm v místních novinách objeví článek, nemluvě o týdenních sloupcích zvaných Dantův denník, které píše se sportovním redaktorem. Podle jeho článků, které ukazují, že Dante je docela chytrý kluk, se přiklání k Louisville – takže se říká, že mu to auto půjčila tahle akademická instituce.

„Chcete si zahrát, kluci?“ zeptám se.

„Sakra, jasně!“ odpoví Dante a věnuje mi okouzlující úsměv, který budou lidé od Nike prostě milovat. „Neboj, vyklepnem vás rychle a bezbolestně.“

Uhodí mě pěstí do hrudníku a o půl minuty později už se šplouchání vln a křik racků mísí s vrzáním podrážek tenisek a libozvučnými údery míče o zem.

Možná byste si mysleli, že si starší bílí chlapi uříznou ostudu, ale i my máme trochu talentu. Mému velkému bratru Jeffovi už táhne na padesát, ale 195 centimetrů a sto dvacet kilo se nedá jen tak odstrčit zpod koše a Walco, Roche a Feif, všichni něco přes dvacet, jsou dobří, nadaní sportovci, kteří by dokázali hrát celou věčnost.

Co se mě týče, nejsem zdaleka takový borec jako Dante a táhne mi na pětatřicet – ale pořád umím ještě trochu hrát.

Pokud nejste šílenci do basketu, určitě jste o mně neslyšeli, ale hrál jsem za B tým All-America na univerzitě St. John’s a v roce 1995 mě minnesotští Timberwolves vybrali jako dvacátého třetího v prvním kole draftu. Má profesionální kariéra začala nadějně. Hned první rok jsem si pochroumal koleno, ale pořád ještě uhraju svoje, ať už na popraskaném betonovém hřišti na sídlišti nebo na tomhle skvostu s výhledem na velký modrý oceán.

Kapitola 6

Tom

Ráj nemůže být o moc lepší než tohle.

Racci plachtí ve vánku od moře, na vlnách se pohupují plachetnice a zelený pogumovaný povrch se koupe ve sluneční záři, když dribluju po hřišti, proklouznu kolem bratra a nahraju volnému Walcovi pod košem.

Walco se právě chystá snadným skokem zavěsit balón, když na něj zezadu skočí jeden Dantův kolega z týmu, vysoký a šlachovitý kluk, který se, jak později zjistím, jmenuje Michael Walker. Zablokuje hod a srazí Walca na zem. Je to tvrdý faul a podle mého názoru naprosto zbytečný. Špinavá hra.

Balón má teď tým Kings Highway, a když chce jeden z jejich hráčů vyskočit, vyřídí ho Rochie stejně ošklivě.

Brzy už si nikdo natažený na travnatém vršku vedle kurtu nevšímá plachtících racků nebo pohupujících se plachetnic, protože se sobotní přátelské utkání změní ve válku.

Pak ale u hřiště zaparkuje otlučená honda a vystoupí z ní Dantova sedmnáctiletá hezká sestrenice Nikki Robinsonová ve velice krátkých šortkách. Když zahlédnu, jak si ji Feifer prohlíží, vím, že zástupci Montauku mají pořád ještě šanci tenhle souboj na břehu moře vyhrát.

Kapitola 7

Tom

Nikki Robinsonová se provokativně opře o drátěný plot a nestydatý Feifer se okamžitě ujímá vedení ve hře. Využívá své rychlosti, vytrvalosti a překvapivé síly a dává týmu z Kings Highway tři koše po sobě.

Když pak Jeff napraví můj nevydařený hod, je to dvacet dvacet.

Nikki už není u plotu sama. Artis LaFontaine, Mammy, Sly a všichni ostatní jsou na nohách a dělají hrozný rámus.

Michael Walker se řítí po hřišti s míčem.

Teď, když už nás sleduje pět žen místo jedné, vrhne se Feifer na Walkera jako orel na králíka v jednom z těch televizních pořadů o přírodě. Bez velkého úsilí ho připraví o míč a běží na druhou stranu pro vítězný bod.

Tentokrát se však nezastaví u obroučky. Stoupá stále výš a ukazuje, že kluci z Montauku to umí také. Když zavěsí míč, Artis, Mammy a Marwan vybuchnou nadšením a Nikki Robinsonová ho odmění nepřístupným tanečkem, který by sedmnáctileté děvče vůbec nemělo umět.

To vyprovokuje Michaela Walkera, aby strčil do Rochieho, Feif mu to oplatí, Dante strčí do Feifa a ten tvrdě strčí do Danta.

Za deset vteřin se už Feif a Dante v nejhezčí den léta rvou prostřed kurtu.

V tom okamžiku se do toho měly obě strany vložit a odtrhnout je od sebe, ale nikdo to neudělal. Tým z Kings Highway se držel zpátky, protože to vypadalo, že bílý surfař dostane výprask, a oni ho o něj nechtěli připravit. My jsme stáli a dívali se, protože jsme nikdy neviděli, že by Feif prohrál nějakou rvačku v baru.

A Feif se opravdu drží dobře, přestože nad ním má Dante navrch o dobrých dvacet centimetrů výšky a dvacet kilo váhy.

Ale já už toho viděl dost. Je to celé nesmysl a nechci, aby si něco udělali.

Když skočím mezi ně a za odměnu od každého jedu slíznu, všichni na hřišti ztichnou.

Náhle se ozve zaječení, lidé se rozprchnou a pak Artis zařve: „Tome, má zbraň!“

Obrátím se rychle k Dantovi a spatřím, že drží prázdné ruce před obličejem. Když se otočím k Feifovi, vidím, že dělá to samé.

Jsem poslední člověk na hřišti, který si všimne, že ten se zbraní není ani Dante, ani Feifer. Je to Dantův spoluhráč Michael Walker. Zatímco jsem se snažil rváče odtrhnout, musel si doběhnout pro pistoli do auta.

Neviděl jsem ani jeho, ani pistoli do okamžiku, kdy se vrátil na hřiště. Zvedl ji k Feiferově hlavě a s ohavným cvaknutím natáhl kohoutek.

Kapitola 8

Dante Halleyville

Když Michael přiloží tomu klukovi pistoli k hlavě, nikdo není vyděšenější než já. Nikdo! Ani ten brácha se zbraní u hlavy – ačkoliv i ten vypadá taky pořádně vyděšeně. Moje nejhorší noční můra se stává skutečností. Nemačkej tu spoušť, Michaeli. Nedělej to.

Kvůli svému slibu babičce Marii jsem dostal šestnáct měsíců odklad, než nastoupím do NBA. Jediné, co mě může zastavit, je nějaká pitomost jako tahle. Proto nechodím do klubů a dokonce ani na večírky, kde všechny neznám, protože člověk nikdy neví, kdy nějaký blázen vytáhne pistoli. Ale právě to se právě děje, dělá to můj nejlepší kamarád a navíc si myslí, že to dělá pro mě.

Ne že bych o tom s Michaelem nemluvil. Michael mi chce krýt záda, fajn. Ale musí stát mezi mnou a trably, ne je přivolávat.

Díkybohu za Dunleavyho. Neví to, ale sleduji ho od doby, co jsem začal pořádně hrát. Než jsem přišel já, byl to jediný místní hráč, který to někam dotáhl. Kdysi jsem se zajímal o jeho kariéru na univerzitě St. John’s a pak v Minnesotě, kde hrál chvíli profesionálně. Velká hvězda se z něj nestala, ale kdyby se Tom Dunleavy nezranil, určitě by pořádně zamíchal kartami v lize. To mi můžete věřit.

Ale to, co Dunleavy dělá dneska, je mnohem lepší než basket. Je to jako v té básni, kterou jsme četli ve škole – jestli dokážete zachovat chladnou hlavu, když se všichni parchanti kolem chovají jako blázni.

Když Michael přiloží tomu bílému klukovi pistoli ke spánku, všichni se rozprchnou. Ale Dunleavy zůstane na hřišti a mluví na Michaela, jak nejklidněji dokáže.

Není to ale falešný klid. Je skutečný – zkrátka to, co se má stát, se také stane.

Nemohu říct přesně, jak ten rozhovor probíhal, ale tohle si pamatuji.

„Vidím, že jsi Dantův přítel,“ říká Dunleavy. „To je jasný. Stejně jasný jako fakt, že tenhle kluk nikdy neměl Danta praštit, ne někoho, kdo má jít brzo do NBA. Uhodí Danta, jedno z jeho očí už nebude jako předtím a sen skončí. Takže jsem si jistej, že část Danta by chtěla vidět, jak tomu klukovi vystřelíš mozek z hlavy.

Ale protože jseš Dantův přítel,“ pokračuje Dunleavy, „nemělo by ti záležet na tom, co Dante chce, ale co potřebuje. Je to tak? Takže i kdyby na tebe Dante řval, abys toho grázla zabil, ty bys to neudělal. Protože by mu to do budoucna vůbec nepomohlo. Ublížilo by mu to.“

„Přesně tak,“ řekne Michael a pistole se mu třese v ruce, i když se ji už snaží schovat. „Ale ještě jsem s tebou neskončil, bělochu. Ani náhodou!“

Dunleavymu se nějak podaří, aby to vypadalo, že se Michael sám rozhodl sklonit zbraň. Poskytne Michaelovi možnost odejít se ctí, aniž by si mohli ostatní myslet, že před někým couvá.

Ale stejně je to celé na levačku, a když přijedu ke své babičce Marii, jsem tak vyčerpaný, že si rovnou lehnu na gauč a prospím tři hodiny.

A po tom mém krátkém zdřímnutí už nebude nikdy nic jako dřív.

Kapitola 9

Kate Costellová

„Hej, Mary Catherine! Mary Catherine! Neviděl někdo božskou MC?“ volám svým sladkým mateřským hlasem.

Když nikdo neodpoví, vyskočím z měkkého křesílka a začnu prohledávat zahradu za domem mé sestry v Montauku s přehnanými gesty herečky z telenovely.

„Je opravdu možné, že tady nikdo neviděl tu krásnou holčičku asi takhle velkou, s nádhernými rudými vlasy?“ zkusím to znovu. „To je ale divné, protože bych přísahala, že taková holčička tady ještě před dvaceti vteřinami byla. Velké zelené oči? Nádherné rudé vlasy?“

To je tak zhruba všechno, co moje dvacetiměsíční neteř vydrží vyslechnout potichu. Opustí svůj úkryt na verandě, na které moje sestra Theresa a její manžel Hank popíjejí margaritu se svými sousedy.

Rozběhne se přes trávník, vlasy a hubené ruce jí vlají všemi směry a vzrušení v její tváři překračuje všechny doporučené meze. Pak se mi vrhne do náručí s úsměvem, který mluví tak jasně, jako by to slabikovala: „Jsem tady, ty hloupá této! Vidíš? Vůbec jsem se neztratila! Jenom jsem si dělala legraci!“

Prvních deset let po promoci jsem domů jezdila jen zřídka. Montauk mi připadal malý a klaustrofobický a hlavně jsem nechtěla narazit na Torna Dunleavyho. Teď už nemůžu fungovat déle než dva týdny v kuse, aniž bych si pochovala MC, a tahle předměstská zahrada s grilem na terase, zelenou skluzavkou a houpačkou postavenou v rohu mi připadá pokaždé o něco útulnější.

Zatímco se rozvalujeme s MC na trávě, přinese mi Hank sklenici vína. „Nezapomeň se ozvat, až si budeš potřebovat odpočinout,“ řekne.

„Zrovna odpočívám, Hanku.“

Zvláštní jak se věci někdy vyvinou. Theresa se znala s Hankem od základní školy a všichni v rodině včetně mě si mysleli, že se brzy usadí. Ale když vidím, jak mají rádi jeden druhého a svůj život v Montauku, a sleduji, jak je navštěvují jejich přátelé, kdykoliv jdou náhodou kolem, začínám si myslet, jestli nejsem pro legraci.

Ale nejlepší částí jejich života je samozřejmě MC, kterou, věřte tomu nebo ne, pojmenovali po takzvané hvězdě rodiny.

Když už mluvím o své milované jmenovkyni, tak se nejspíš už zase vytratila, protože ji nikde nevidím.

„Neviděl někdo Mary Catherine? Neviděl někdo tu malou rošťandu? Ne? Tak to je opravdu divné. Dokonce bizarní, protože bych přísahala, že jsem ji před minutkou zahlédla zrovna tamhle pod tím stolem. Krásné rudé vlasy? Velké zelené oči? Hej, Mary Catherine! Mary Catherine!“

Kolem vládne klid a mír – aspoň prozatím.

Kapitola 10

Tom

Bylo mi jasné, že takové drama nepřebiju jen večerem na gauči s Wingem a zápasem Mets v televizi. Zamířil jsem k Marjorii, což není jeden můj oblíbený bar jen zde, ale kdekoliv ve známém vesmíru. V Hamptonech jsou stovky ohavných podniků pro lufťáky, ale to bych si raději šel zahrát bingo do klubu Los, než bych do většiny z nich vkročil.

Bar U Marjorie je rozhodně šitý na míru místním, ale jeho majitelka Marjorie Segerová vítá kohokoliv, kdo není pitomec, i když nemá zrovna nejlepší životopis, takže tam nepanuje zahořklá nálada typu „my proti všem“, jako řekněme v podnicích typu U Wolfieho.

Kromě toho U Wolfieho bych se nikdy nedočkal martini Šedá husa, což je přesně to, co chci a potřebuji, a to si také objednám u Marjorie osobně, když se usadím na stoličku u venkovního baru s výhledem do přístavu.

Marjorii se rozzáří oči a zatímco dává sklenici k ledu a vymývá šejkr, poslouchám, jak sténají lana a vlny narážejí do trupů velkých rybářských traulerů, uvázaných asi deset metrů daleko. Docela pěkné.

Doufal jsem, že tam najdu několik svých kamarádů štamgastů, ale není tam ani jeden. Musím se spokojit s Billem Belnapem, který se mnou chodil na dějepis a na angličtinu na easthamptonské střední. Už patnáct let patří v East Hamptonu k smetánce.

Belnap, v uniformě a ve službě, sedí na stoličce vedle mě, kouří cigaretu a upíjí kolu. To by mohlo znamenat, že pije rum s kolou nebo whisky s kolou, případně, i když to zní nepravděpodobně, čistou kolu.

To je však mezi ním a Marjorií, která se teď soustředí na můj koktejl. A když přede mě staví vychlazenou sklenici a nalévá ten průsvitný elixír, přestanu se bavit s Bobem a věnuju jí zasloužené uctivé ticho, dokud s poslední kapkou tekutiny nedosáhne hladina k samému okraji sklenice jako voda v jednom z těch bazénů za dvě stě tisíc babek.

„Doufám, že víš, že tě zbožňuju,“ řeknu a skloním hlavu, abych se poprvé napil.

„Drž své city na uzdě, Dunleavy,“ opáčí Marjorie. „Ještě pár skleniček a začneš mi sahat na zadek.“

Jak začíná Šedá husa účinkovat, přemýšlím, jestli bych neměl povědět Billymu, samozřejmě mimo záznam, o událostech toho odpoledne. Koneckonců nám místním se toho přihodí tak málo, že mi přijde skoro sobecké nepodělit se o dobrou historku.

Pokusím se tedy o správnou míru skromnosti a vtipu a pustím se do vyprávění. Když se dostanu k místu, kde Michael Walker přikládá pistoli Feiferovi ke spánku, řeknu: „Už jsem si fakt myslel, že budu muset Wilsonovo hřiště za půl mega čistit od krve.“

Belnap se neusměje. „Wilson tam nebyl?“ zeptá se.

„Ne. Slyšel jsem, že se bojí sem dolů páchnout.“

„Tomu bych věřil.“

Vedu vyprávění k závěru a právě cituji Walkerovu poslední výhružku, kterou si chtěl zachránit tvář, když se z Belnapovy vysílačky ležící na baru vedle poloprázdné sklenice ozve chraplavý hlas. Zvedne přístroj a poslouchá.

„Tři mrtvoly v East Hamptonu,“ řekne Belnap a dopije zbytek koly na ex. „Jedeš se mnou?“

Kapitola 11

Tom

„Tři muži, něco přes dvacet,“ ozve se Belnap od volantu. „Našel je nějaký běžec.“

Chci se ho zeptat kde, ale to, jak Belnap strnule zírá před sebe a řeže zatáčky, až kvílejí gumy, mě odradí od jakýchkoliv otázek.

Až do teď jsem asi musel žít jako v bavlnce, protože tohle je poprvé, co se vezu v policejním autě. Navzdory všemu tomu blikání a kvílení je uvnitř až strašidelný klid. Ne že bych byl klidný já. To ani náhodou. Tři mrtvoly v East Hamptonu? Kromě autonehody něco nepředstavitelného.

Cesty v okolí jsou klikaté a vedou lesem a silná světla Belnapova auta stěží prorážejí tmu. Když konečně dorazíme na konec Quonset Street a vlétneme na jasně osvětlenou Route 27, je to jako vynořit se nad hladinu hlubokého, chladného jezera.

O půl kilometru dál, kousek od pláže, ostře brzdíme a uhýbáme zpátky do tmy. Vteřinu mi trvá, než si na ni mé oči zvyknou, načež já zjistím, že jsme v Beach Road.

Potmě ty mohutné domy vypadají hrozivě. Teď už skoro letíme a kolem golfového hřiště se mihneme sto čtyřicítkou.

Po dalších pěsti stech metrech dupne Belnap na brzdy tak prudce, že mě to hodí proti pásům, a strhne volant do otevřené bílé brány sídla T. Smittyho Wilsona.

„Je to tak,“ řekne Billy, aniž se na mě ohlédne. „Jsme zpátky na scéně tvého hrdinského kousku.“

Příjezdová cesta je prázdná a u hřiště neparkuje ani jediné auto, což jsem už celé měsíce neviděl. Dokonce, i když lije, sejde se tady parta lidí, kteří si udělají mejdan v autech. Ale v sobotu večer, o víkendu Dne práce, je tam prázdno jako na Štědrý večer.

„Je to zlý, Tome,“ pronese Belnap, který nemá ve zvyku přehánět. „Tady se nevraždí. To se prostě nestává.“

Kapitola 12

Tom

Je to strašidelný pohled.

Prázdnotu kolem hřiště ještě prohlubuje světlo, které ho ozařuje. Kolem je rozmístěno osm silných halogenových reflektorů na elegantních stříbrných sloupech, aby se mohlo hrát i v noci. Právě takové se používají při natáčení filmů. Teď svítí všechny naplno.

Jedno policejní auto a ambulance dorazily před námi.

Belnap mi přikáže, abych zůstal u auta, a spěchá ke dvěma sanitám zaparkovaným mezi dunami.

Ze svého místa na kapotě vozu slyším sílící kvílení sirén a za chvilku spatřím, jak se po Beach Road z obou stran blíží policejní auta.

Páry reflektorů se setkají u brány na úpatí kopce a pak kličkují nahoru po příjezdové cestě.

V příštích pěti minutách se sjede nejméně deset dalších vozů s policisty a ještě tři záchranky. Se stejným zlověstným chvatem se přiřítí dva detektivové v černém služebním sedanu. A k tomu ještě týmy pro zajištění místa činu v několika dodávkách.

Pak se přestanou sjíždět auta a kvílet sirény a já zase slyším šplouchání vln v oceánu. Celá ta scéna je podivná a nepřirozená, cítím se jak malé dítě, když se probudí a neví, kde je.

Několik minut stojím u auta, jediný člověk, který zůstává stranou od davu okolo místa činu, a z držení těla a gest policistů poznávám, že tohle je mnohem horší, než na co jsou zvyklí. Před pár lety byl tři kilometry odsud ve své posteli zavražděn jeden milionář, ale tohle je jiné. Ti mrtví nejsou letní návštěvníci.

Podle toho, jak se policisté chovají, jsou ti tři místní – možná dokonce poldové.

Když se objeví i dobrovolní hasiči, usoudím, že už jsem stál stranou dost dlouho. Koneckonců nejsem žádný cizinec. Toma Dunleavyho tady zná každý.

Ale na půl cesty k ambulanci se mi postaví do cesty Mickey Harrison, seržant, se kterým jsem hrával na střední škole basket, a položí mi obě ruce na ramena.

„Tommy, neměl bys tam teď chodit. Věř mi.“

Je však pozdě. Jak se mě snaží zadržet, kruh se rozevře a já zahlédnu obrysy těl, okolo kterých se policisté motají.

Tam dole je tma a já ty obrysy nejprve nedokážu rozpoznat. Pak si jeden policejní technik dřepne a místo osvětlí blesk jeho fotoaparátu.

Následuje druhý záblesk namířený doprostřed scény a já v něm spatřím bílý kruh Feiferových vlasů.

„Proboha!“ vypravím ze sebe a Mickey Harrison mě vezme za loket.

Skoro okamžitě se dostaví další šok. Těla neleží vedle sebe. Jsou navršená na hromadě. Feif je na zádech uprostřed. Na něm spočívá tváří dolů Robert Walco a dole je Rochie obrácený na bok.

Jeden hlas přehluší ostatní, možná patří Billymu Belnapovi. Přitom, jak se cítím, to nemohu poznat jistě. „Myslíte, že tohle mohl udělat Dante a jeho černý kamarádi?“

Odpověď už neslyším, protože klečím na kolenou a zvracím do mokrého písku.

Kapitola 13

Kate

„Ahoj, Mary C, jak se vede?“ slyším, když se blížím k té scéně z hrozného snu, k místu činu na pláži, kterou považuji částečně za svou, protože jsem tam jako dítě strávila tolik času.

„Nic moc. A vám?“ říkám, aniž bych vlastně věděla, s kým mluvím, nebo proč se obtěžuji odpovídat na tak stupidní otázku.

Hodinu poté, co jeden dobrovolný hasič zachytil hlášení na policejní frekvenci, se už na pláži pod Wilsonovým sídlem melou dobré dvě stovky místních a já jsem jedna z nich. Nežiju tady už dvanáct let, ale řekla bych, že být montauským rodákem je něco, co nikdy nezmizí, protože jsem stejně zneklidněná a vyděšená jako mí sousedi.

Nad místem, kde stojím, parkují v dunách tři ambulance obklopené celým easthamptonským policejním oddělením.

V následujících zhruba deseti minutách k nám ze svahu jako laviny bahna kloužou strašné zprávy, potvrzující nebo opravující jména mrtvých, která jsme už slyšeli. Zoufalí rodiče volají dětem, radují se, když je slyší, panikaří, když nezvedají telefon. Myslím na rusovlasou Mary Catherine pobíhající dnes po trávníku za domem a na to, jak zranitelnými se rodiče stávají, jakmile se jim narodí dítě.

Už několik hodin víme, že všechny tři oběti jsou mladí muži, ale policie odmítá sdělit jména, dokud neinformuje jejich rodiče.

Lidé na pláži se znají s příliš mnoha policisty za páskou ohraničující místo činu, a když někomu zavolá jeho bratranec z vršku kopce, dozvíme se, že ti mrtví jsou Walco, Rochie a Feifer. Ta zpráva nás všechny zasáhne jako ruční granát.

V létě může být v Montauku kolem deseti tisíc lidí. Těch, kteří tady žijí celý rok, je možná desetina, ale v okamžicích jako tenhle jsme jako velká rodina. To je jeden z důvodů, proč jsem odešla, a jedna věc, která mi nejvíc chybí. Člověk, který bydlí ve vedlejším domě, tady není bezvýznamný cizinec, ale opravdový soused, který se zajímá o váš život a prožívá s vámi vaše triumfy a tragédie, a proto teď lidé vzlykají, pláčí a snaží se navzájem utěšit.

Ti tři mrtví chlapci jsou o deset let mladší než já. V poslední době jsem tu nestrávila moc času, přesto ale vím, že Walcova přítelkyně je těhotná a Rochieho matka trpí rakovinou žaludku. Dlouho před tím, než se z Feifera stal surfař, jsem ho chodila hlídat, proboha. Pamatuji si, že nemohl usnout bez misky rýžových křupek.

Jak z kopce pomalu proudí další podrobnosti, žal se mění ve vztek. Všechny tři někdo střelil z bezprostřední blízkosti mezi oči. Všichni mají na zápěstích odřeniny od provazu. A když byla těla nalezena, ležela na jedné hromadě jako odpadky na městské skládce. Víme toho o těch mladících dost, aby nám bylo jasné, že to nebyli žádní andílci. Ale víme také, že to nebyli zločinci. Tak co se to sakra dnes večer stalo?

Odvrátím pohled od řady domů za desítky milionů zpátky k ambulancím. Mezi těmi dvěma tucty policistů tam nahoře je několik místních, jimž bylo z nějakého důvodu dovoleno přiblížit se k místu činu.

Dívám se, jak jeden statný chlap dává ruku kolem ramen vysokému, mnohem hubenějšímu muži vedle sebe. Kruci, pomyslím si.

Stojí zády ke mně, ale já vím, že ten vyšší muž je Jeff Dunleavy. Ten druhý je jeho mladší bratr a já pocítím čerstvý nával bolesti, za kterou se musím stydět, protože nemá nic společného s hroznou vraždou třech dobrosrdečných montauských výrostků.

Kapitola 14

Tom

Současná easthamptonská policie neměla nikdy nic do činění s tak děsivým místem činu, a je to znát. Je tam příliš mnoho policistů, příliš mnoho těl, příliš mnoho emocí ukrytých příliš blízko pod povrchem.

Van Buren, nejmladší detektiv ve sboru, konečně vytyčí kolem těl čtverec desetkrát deset metrů a nechá ho osvětlit, aby technici mohli odebrat otisky prstů a vzorky DNA.

Nechci obtěžovat Van Burena, tak přistoupím k policejnímu veliteli Bobbymu Flahertymu, kterého znám odjakživa.

„Už někdo informoval Feifovu rodinu?“ zeptám se.

„Pošlu tam Rusta,“ odpoví a kývne hlavou směrem k mladíkovi v uniformě, který je v obličeji tak zelený, jak jsem musel být já před čtyřiceti minutami.

„Nech to udělat mě, Bobby. Ano? Měli by to slyšet od člověka, kterého znají.“

„To jim nepomůže, Tome.“

„Potřebuju svézt zpátky do přístavu. Nechal jsem tam auto.“

Feiferovi bydlí vedle nižší střední školy v tiché slepé uličce v jedné z posledních celoročně obývaných čtvrtí v Montauku. Je to místo, kde děti pořád ještě mohou hrát basketbal na ulici, aniž by je něco přejelo, a kde rodiny jako Feifova vychovávají své potomky v přesvědčení, že se jim nemůže přihodit něco tak strašného jako tohle.

Je pozdě, přesto se v obývacím pokoji domku ještě svítí, a já se přikradu k francouzskému oknu potichu jako zloděj.

Vic a Allison Feiferovi sedí se svou dospívající dcerou Lisou na velkém, pohodlném gauči a tváře jim ozařuje televize. Na blízké židli visí taška z videopůjčovny Montauk Video. Možná sledují nějaký film pro ženy, protože hlava rodiny dřímá s bradou opřenou o hrudník, zatímco Ali a Lisa nemohou odtrhnout oči od obrazovky, ani když sahají pro popkorn do mísy, která leží mezi nimi na gauči.

Vím, že to nikdy není tak prosté, ale vypadají jako milá, spokojená rodinka.

Zhluboka se nadechnu a stisknu zvonek. Dívám se, jak Lisa v růžové mikině a bílých chlupatých pantoflích vyskakuje z pohovky.

Dívka rychle otevře, celá žhavá vrátit se ke sledování filmu. Táhne mě za sebou do obýváku, aniž by přemýšlela o tom, jak je taková noční návštěva neobvyklá.

Ale jakmile stanu před nimi, výraz mé tváře mě prozradí. Allison mě popadne za paži a otec Feif, který se od zazvonění zvonku ještě úplně neprobudil, se vyhrabe na nohy v ponožkách.

„Jde o Erica,“ vypravím ze sebe. „Je mi to opravdu líto. Dnes večer ho našli mrtvého spolu s Rochiem a Walcem u Wilsonova sídla v Beach Road. Někdo je zavraždil. Moc mě mrzí, že jsem vám přinesl tak hroznou zprávu.“

Jsou to jen slova, ale účinkují jako kulky. Dřív než je všechna vypustím z úst, Allisonina tvář se rozpadne na střepy, a když pohlédne na manžela, jsou oba tak zdrcení, že mohou jeden druhému nabídnout jen skořápku osob, kterými byli před pěti minutami.

Kapitola 15

Tom

Když se mě zeptáte, kolik času jsem strávil u Feiferových, budu tvrdit, že to byla skoro hodina. Podle mých kuchyňských hodin to bylo nejspíš méně než deset minut.

Dokážu jenom vzít z police láhev irské whisky a odnést si ji ven, kde čeká můj kamarád Wingo. Hned pozná, že jsem na tom mizerně. Místo aby škemral, abych ho vzal na procházku, položí mi čumák do klína a já ho hladím jako o život. O který už tři mí kamarádi přišli.

Držím v ruce telefon, ale nemohu si vzpomenout proč. Ach ano, Holly. To je žena, se kterou několik posledních týdnů chodím. Nic vážného.

Ve skutečnosti se mi jí volat nechce. Volal bych jen proto, abych předstíral, že to je má přítelkyně, i když oba víme, že spolu jen zabíjíme čas.

Wingo je pes, ne kamarád. Moje dívka vlastně není má přítelkyně. Ale whisky je skutečná, takže si naliju půl sklenice a napiju se. Díkybohu, že ten parchant doktor Jameson ještě pořád chodí za pacienty.

Cítil bych se lépe, kdybych mohl plakat, ale nedělal jsem to od svých deseti, kdy mi zemřel otec. Takže si dopřeju další dlouhý doušek a náhle zjistím, že místo o té hrůze, co se dnes stala, přemýšlím o Kate Costellové. Je to už deset let, co jsme se rozešli, ale pořád si na ni občas vzpomenu, zvlášť když se stane něco důležitého, dobrého nebo špatného. Kromě toho jsem ji dnes večer zahlédl v Beach Road. Jako obvykle vypadala nádherně a i za těch okolností jsem sebou při pohledu na ni trhl.

Jakmile začnu litovat, jak se to s Kate pokazilo, je to už jen záležitost několika loků, než se pustím do revidování Toho okamžiku. Boston Garden, 11. únor 1995. Sotva minuta do konce hry a tým T-wolves prohrává o dvacet tři bodů. Je to součást hry tak zbytečné, že se jí říká „vyvážení odpadků“. Zakopnu o kotník spoluhráče, vykloubím si levé koleno a má profesionální kariéra skončí dřív, než dopadnu na palubovku.

Takhle to se mnou a doktorem Jamesonem chodí. Nejdřív myslím na to, jak jsem přišel o Kate. Pak na to, jak jsem přišel o basketbal.

Víte, nejdřív jsem neměl nic. To bylo v pořádku, protože každý začíná z ničeho. Pak jsem našel basketbal a přes něj jsem potkal Kate. Kate by to teď popřela. To ženy dělávají. Ale ty a já, doktore, nejsme děti. Oba víme, že bez basketu bych se nedostal ke Kate Costellove ani na tři metry. Jen se na ni podívejte!

Pak jsem ztratil Kate. A pak basketbal. Tu-du-du-tů.

Takhle zní otázka, kterou si kladu už deset let. Jak ji bez něj získám zpátky?

Doktore, jste tam ještě?

Kapitola 16

Kate

Až do toho hrozného, proklatého dopoledne na začátku září jsem se pohřbu mladého člověka zúčastnila jen jednou, když umřel Wendell Taylor. Wendell vypadal jako velký plyšový medvěd a hrál na baskytaru v místní skupině Save the Whales, která docela válela a vyrazila na turné po Nové Anglii.

Na Den díkůvzdání před dvěma lety jel Wendell domů z benefičního koncertu v Providence. Když usnul za volantem, dělilo ho od postele jen deset kilometrů. Telefonní sloup, do kterého narazil, byl jedinou pevnou překážkou dvě stě metrů v každém směru. Záchranářům trvalo hodinu a půl, než ho vystříhali z jeho dodávky.

Celá věc byla o to smutnější, že Wendell byl tak slušný kluk a tolik se radoval, že si dokáže vydělat na živobytí hudbou. Nějak se však stalo, že se po pohřbu plném zábavných a dojemných vzpomínek přátel, z nichž někteří ho znali od školky, lidé cítili o něco lépe.

Pohřeb Rochieho, Feifera a Walca, který se koná v kamenném kostele kousek na východ od města, však nepřinese ani špetku úlevy.

Místo očistných slz zde panuje zavilá zloba, z velké části adresovaná nepřítomnému majiteli domu, u kterého k tragédii došlo. Pro tu asi tisícovku lidí, která se tísnila onoho nedělního rána v kostele, zemřeli Walco, Feif a Rochie kvůli marnivosti filmové hvězdy.

Vím, že tak jednoduché to není. Podle toho, co jsem slyšela, se Feif, Walco a Rochie potloukali kolem hřiště celé léto a užívali si to tam jako kdokoliv jiný. Přesto by bylo od Smittyho Wilsona hezké, kdyby se ukázal a projevil soustrast, nemyslíte?

K jedné očistné události však přece jen dojde, pokud lze násilný čin považovat za akt očisty. Před začátkem obřadu spatří Walcův mladší bratr na protější straně ulice fotografa. Ukáže se, že Daily News nemají o panu Wilsonovi tak špatné mínění jako my. Myslí si, že je dost velká šance na to, že se tam ukáže, aby poslali na místo fotografa s teleobjektivem.

Walcův bratr a jeho kamarádi rozmlátí fotoaparát na kusy a dopadlo by to mnohem hůř, kdyby nezasáhla policie.

Později mě napadne, že ta scéna, ten výbuch násilí jsou ukázkou toho, čemu někteří lidé říkají znamení.

Kapitola 17

Kate

V den pohřbu se události vyvíjely jen k horšímu.

Já sem už nepatřím, myslím si a chci z domu Walcových utéct, ale nemám dost odvahy.

Fronta sousedů, kteří čekali, aby mohli projevit soustrast Mary a Richardu Walcovi, začíná v jídelně před knihovnou, vine se kolem třech stěn obývacího pokoje a dál kolem předních dveří a po většině chodby k ložnici. Pevně svírám ručičku Mary Catherine a postupuji zachmuřeným shromážděním, jako by byl koberec posetý minami.

Celé dopoledne se držím své neteře jako záchranného kruhu.

Ale MC, která díkybohu neví nic o lidském neštěstí, si to nechce nechat líbit, vytrhne se z mého sevření a bezstarostně pobíhá po pokoji. Nakonec se chytne maminky.

Když mi MC uteče, nahrne se na místo, které po ní zbylo, všechna beznaděj toho hrozného dne.

Opírám se o stěnu se žlutou tapetou a čekám, až na mě přijde řada. Pokouším se být neviditelná, což není zrovna umění, které bych v posledních letech příliš pěstovala. Ze strnulosti mě vytrhne poklepání na rameno.

Otočím se. Je to Tom.

A jakmile ho spatřím, uvědomím si, že on je ta mina, před kterou mě měla Mary Catherine ochránit.

Dřív než stačím něco říct, roztáhne paže k váhavému objetí, které neopětuji. „Je to hrozné, Kate,“ zamumlá. Vypadá strašně, jako by nejmíň deset dní nespal.

„Strašné.“ To je všechno, co ze sebe vypravím. Nic víc. Tom si víc nezaslouží. Před deseti lety mi zlomil srdce, roztrhal ho na kusy a nezdálo se, že by toho nějak litoval. Doslechla jsem se, že mi zahýbá a flámuje o sto šest. Tehdy jsem ty drby odmítala poslouchat, ale nakonec mi nezbylo než jim uvěřit.

„Pořád tě rád vidím, Kate.“

„Nech mě být, Tome.“

Vidím, že se ho to dotklo, a najednou se cítím provinile. Prokristapána! Co to se mnou je? Po pětiletém vztahu se se mnou rozejde PO TELEFONU a já mám pocit viny!

Je toho na mě moc. Nejradši bych vyběhla na ulici a začala ječet jako šílenec.

Ale to samozřejmě neudělám. Jsem přece to hodné děvče Kate Costellová. Stojím tam s chápavým úsměvem ve tváři, jako bych si vyslechla nevinný žert, a on nakonec odejde.

Pak se zhluboka nadechnu, v duchu se přísně napomenu, že už bych se s tím měla konečně vyrovnat, a dál čekám, až na mě přijde řada pronést několik útěšných slov tisíckrát zdrcenější Mary Walcové.

Jedna věc mě překvapí a zneklidní. Jak tam tak stojím, zaslechnu několikrát úplně stejnou větu: Za tohle by někdo měl ty parchanty oddělat.

Kapitola 18

Kate

Poskytnu Walcově matce to málo, co mohu, a pak pátrám po místnosti po tom rusovlasém batoleti v černých sametových šatech.

Spatřím MC v rohu, pořád ještě s maminkou, a pak si všimnu svého vzácného přítele Macklina Mullena a jeho pohledného vnuka Jacka, kteří postávají u provizorního baru. Jack, právník jako já, odejde, když zamířím jejich směrem. Taky dobře. Chtěla jsem mu pogratulovat k sňatku, ale co má být.

Mack usrkává whisky a ztěžka se opírá o sukovitou hůl, ale když se vrhneme jeden druhému do náručí, je jeho objetí vřelé a pevné jako vždy.

„Doufal jsem, že to nikdy neskončí, Katie,“ řekne, když se konečně pustíme.

„Proboha, Mackline, rozvesel mě nějak.“

„Zrovna jsem tě chtěl poprosit o totéž, zlato. Tři kluci jsou mrtví – je to tak tragická a zbytečná záhada. Kde ses celou tu dobu schovávala? Samozřejmě vím, že jsi hrozně úspěšná, ale čekal jsem, až ti budu moct pogratulovat osobně. Vlastně jsem se těšil, až se spolu opijeme! Proč se z tebe proboha stal takový cizinec?“

„Standardní vysvětlení obsahuje dlouhou pracovní dobu, rodiče v Sarasote a bratry roztroušené všude možně. Směšná pravda ale zní, že jsem tady nechtěla padnout na Toma Dunleavyho. Což se mi mimochodem před chvilkou povedlo.“

„Pravda je vždycky směšná, ne? Proto se jí vyhýbám jako čert kříži. Každopádně teď, když ses vzpamatovala z obávaného setkání s Dunleavym, bys nad tím pacholkem měla mávnout rukou a odejít se vztyčenou hlavou. Koneckonců kam se na tebe hrabe. Slyšel jsem, že si vyúčtuje nejvýš tak sto hodin za rok.“

„Nebylo by lepší, kdybych mu prostě odpustila a šla dál? Je to už skoro deset let.“

„Odpustit? Jít dál? Kate Costellová, zapomněla jsi, že jsi Irka?“

„Přece jen se ti podařilo mě rozesmát,“ řeknu a v tom okamžiku se ke mně přes místnost přibatolí Mary Catherina a obejme mě kolem nohou.

„Ale vážně, Macku, hlavní problém je v mém vztahu k Montauku. Ze dvou mých oblíbených lidí tady je jednomu dvacet měsíců a druhému osmdesát čtyři.“

„Ale my oba se teprve začínáme dostávat do tempa. Tenhle hloupej klacek nosím jenom jako módní doplněk.“

Kapitola 19

Tom

Abych vypotil pohřeb, vypravím se další den na pláž. Cestou mě do pat hryže můj osobní čtyřnohý trenér Wingo. Je první pondělí po Dni práce a většina nesnesitelných Newyorčanů je pryč.

V ten chladný, průzračný den je nejdelší pláž v Severní Americe prázdná.

Běžet po mokrém, udusaném písku u vody není o nic těžší než závodit na dráze za střední školou. Abych se však potrestal, držím se v místech, kde je písek měkký a při každém kroku vás tahá za nohy.

Po pěti minutách mě bolí celý člověk – nohy, plíce, záda, hlava – a tak zvýším tempo.

Po dalších pěti minutách ucítím pach whisky z předchozího večera, jak mi po tváři stéká pot. A o dalších pět minut později je má kocovina skoro pryč.

Odpoledne se s Wingem vzpamatováváme z polední rozcvičky. Ležím na gauči a Wingo mi spí u nohou, když nás probudí zaklepání na dveře. Je po čtvrté, venku je ještě jasný den a na štěrkové příjezdové cestě parkuje černý sedan.

Za dveřmi stojí mladý pán Van Buren, detektiv, který řídil ono noční představení na pláži.

Je mu sotva třicet a detektivem se stal na začátku léta. Vzhledem k jeho věku je to docela úspěch. Přeskočil půl tuctu docela dobrých poldů služebně starších než on včetně

Belnapa, čímž si na stanici rozhodně nezískal žádné sympatie. Tipnete si, jakou má Barney přezdívku?

„Tome, nemusím vám říkat, proč jsem tady,“ řekne.

„Divím se, že vám to trvalo tak dlouho.“

Jsem po běhu ještě dehydrovaný, a tak sáhnu po pivu a jedno mu nabídnu, jen abych si vyslechl odmítnutí.

„Co kdybychom se posadili venku, dokud to ještě jde?“ A kvůli rozhodnosti, s níž odmítl mou první nabídku, nebo proto, že se bezdůvodně chovám jako pitomec, zopakuji: „Opravdu nechcete pivo? Už je skoro pět.“

Van Buren mě ignoruje a vytáhne nový oranžový blok, který si pro tuhle příležitost určitě právě koupil v papírnictví v Montauku.

„Tome, říká se, že jste odvedl dobrou práci, když jste tehdy přiměl toho mladíka, aby sklonil zbraň. Jenom nechápu, proč jste nezavolal policii.“

Poznám, že Van Buren neočekává odpověď. Jenom mi dá najevo, že dokáže být taky protivný.

„Samozřejmě jsem to měl udělat, ale vytušil jsem, že ji ten kluk nechce použít.“

„Já slyšel něco jiného.“

„Byl jsem blíž. Věřte mi, byl vystrašenější než Feif.“

„Víte, jaká zbraň to byla?“

„V pistolích se nevyznám, Barney.“

„Můžete ji popsat?“

„Sotva jsem se na ni podíval. Vlastně jsem dělal, že ji nevidím. Snažil jsem se předstírat, že si s Walkerem jenom povídáme. Když jsem zbraň ignoroval, bylo to mnohem snazší.“

„Napadá vás nějaký důvod, proč by Michael Walker nebo Dante Halleyville mohli chtít zabít Feifera, Walca nebo Rocha?“

„Ne. Žádný neexistuje.“

„Proč myslíte, Tome?“

„Sotva se znali.“

Mladý detektiv našpulí rty a potřese hlavou. „Od vraždy je nikdo neviděl.“

„To je pravda.“

„Kromě toho máme důvod se domnívat, že Dante a Walker byli toho večera na místě činu.“

Zavrtím nad tou zprávou hlavou. „To nedává smysl. Nedokážu si představit, že by se tam vrátili po tom, co se odpoledne stalo.“

„Ne pokud jsou chytří,“ opáčí Van Buren. „Ale Tome, ti kluci chytří nejsou. Mohli by to být vrazi.“

Kapitola 20

Tom

Haf! Půl hodiny poté, co Barney Šplhoun Van Buren odejde se svým oranžovým blokem v ruce, vyhlásí Wingo znovu poplach. Další návštěva.

Podívám se okénkem v domovních dveřích a vidím jen tělo bez hlavy, což znamená, že je to Clarence. A to není moc dobré.

Clarence, který jezdí s taxíkem a shání sportovní talenty na vysokých školách, je můj dobrý přítel od té doby, co mě před patnácti lety nasměroval na univerzitu St. John. Protože taxikář v Hamptonu má skoro tolik volného času jako právník v Montauku, zastavuje se dvakrát třikrát týdně u mě v kanceláři. Dvoumetrový Clarence je ale také Dantův bratranec a z jeho ustaraného výrazu hned poznám, proč přišel. To nemůže být dobré.

„Právě mi volal,“ řekne Clarence. „Ten kluk je k smrti vyděšenej. Myslí si, že ho někdo zabije.“

„Kdo? Kdo ho má zabít?“

„Tím si není jistej.“

Vytáhnu z lednice dvě piva a Clarence si jedno vezme.

„Kde sakra je? Právě odsud odešel Van Buren. Povídal, že se Dante a Walker zdekovali. To vypadá podezřele.“

„Já vím, Tome.“

Protože slunce už zapadá, usadíme se v kuchyni.

„Van Buren taky naznačil, že Dante a Walker byli ten večer na místě činu.“

„Má svědky?“ zeptá se Clarence.

„To netuším. Moc mi toho neprozradil. Proč by se tam Dante a Walker vraceli po tom, co se stalo?“

„Dante říká, že dokáže všechno vysvětlit. Ale právě teď ho musíme přemluvit, aby šel sám na policii. Proto jsem tady. On si tě váží, Tome. Promluv si s ním. Tebe poslechne.“

Clarence na mě upřeně zírá. „Tome, prosím. To je poprvé, co po tobě něco chci.“

„Prozradil ti, kde jsou?“

Clarence zavrtí hlavou a zatváří se dotčeně. „Nedal mi ani číslo telefonu.“

Rozpřáhnu ruce. „A co chceš, abych dělal, Clarenci? Seděl tady a čekal, až zase zavolá?“

„Povídal, že bychom si měli promluvit s jeho babičkou. Říkal, že když to Mary schválí, zavolá nám.“

Kapitola 21

Tom

Je mi jasné, že se schyluje k maléru a měl bych z toho vycouvat, ale přesto jedu s Clarencem.

Nastoupíme do jeho velkého žlutého kombíku buick a zamíříme na západ přes Amagansett a East Hampton. Těsně před velkým centrem Bridgehamptonu táhnoucím se přes dva bloky odbočíme u památníku doprava a dáme se na sever po silnici 114.

Kdo na ní zůstane dost dlouho, toho dovede do Sag Har-boru. Cestou musí minout jediné přetrvávající ohnisko chudoby v Hamptonech. Jmenuje se Kings Highway, ale často se o něm mluví jako o Černém Hamptonu. Projíždíte kolem sídel za spousty milionů a zničehonic míjíte chatrče, domky z obytných přívěsů a stará rezivějící auta v ulicích jako v Ozarks nebo Appalachii.

Dante a jeho babička bydlí vedle prašné cesty vedoucí k městské skládce, a když zastavíme před přívěsem, přijde nám otevřít žena, která má Dantovy lícní kosti a živé hnědé oči, ale nic z jeho výšky. Ve skutečnosti je stejně robustní a drobná jako Dante štíhlý a vysoký.

„Nestůjte tam na zimě,“ řekne Marie.

Obývací pokoj v přívěsu je temný a trochu ponurý. Jediné světlo pochází ze slabé stolní lampy a zoufalství visící v nehybném vzduchu je skoro hmatatelné. Je těžké si představit, že tam ona a Dante mohou žít spolu.

„Jsme tady, abychom vám pomohli,“ řekne Clarence, „a musíme začít tím, že přesvědčíme Danta, aby se sám přihlásil.“

„Vy nám chcete pomáhat? A proč? Dante a Michael nemají s těmi zločiny nic společného,“ opáčí Marie. „NIC! Dante dobře ví, jakou dostal šanci a nechce o ni přijít.“

„To vím,“ řekne Clarence nešťastně. „Ale policie to neví. Čím déle se bude schovávat, tím hůř to bude vypadat.“

„Můj vnuk mohl už hrát v NBA,“ prohlásí Marie, jako by neslyšela, co Clarence řekl. „Tenhle dům byl plný supů, kteří mu před nosem mávali auty a penězi a Dante je všechny odmítl. Pověděl mi, že až z něj bude profík, koupí mi nový dům a auto. Zeptala jsem se ho: ‚Co je na tomhle domě a mém autě špatného? Nic takového nechci.‘“

Marie nás probodne pohledem. Její malý příbytek je bez poskvrnky a je z něj cítit vzdorná snaha vytvořit dojem středostavovské stability. Na zdi přímo za Marií je možné rozeznat fotografii, na které je Dante, jeho starší bratr a rodiče v nedělních šatech před baptistickým kostelem v Riverheadu. Dante vypadá na snímku na deset. Vím od Clarence, že krátce poté, co byla ta fotografie pořízena, ubodal někdo na ulici Dantova otce a jeho matka šla poprvé do vězení. Vím také, že jeho bratr, kterého mnozí považovali za stejně nadějného jako Danta, si odpykává dvouletý trest v nápravném zařízení na severu.

„Marie,“ řekne Clarence, „musíte Danta přimět, aby zavolal Tomovi. Tom býval skvělej hráč basketu. Teď je skvělej právník. Ale nemůže Dantovi pomoct, když mu to nedovolí.“

Marie si mě prohlíží s neproniknutelným výrazem ve tváři. „Tady kolem je spousta chlapů, co to kdysi uměli s balónem,“ utrousí.

Kapitola 22

Loco

Je ospalé odpoledne v centru Montauku. Hugo Lindgren sedí u pultu v Johnově podniku a zabíjí čas, jak to umí jen policista, který dokáže vytěžit z jednoho šálku kávy zdarma dvouhodinovou placenou dovolenou.

Protože je Lindgren u pultu sám – vlastně je to jediný „zákazník“ v celé restauraci – zachovám se společensky a posadím se na stoličku vedle něho. No řekněte, kolik drogových dealerů se zmůže na takové gesto?

„Loco,“ zamumlá.

Jak tam sedím, přijde k nám Erin Case se zářivýma zelenýma očima a skoro prázdnou kávovou konvicí v ruce.

„Dobrý odpoledne, zlato,“ řekne Erin svým stále silným ulsterským přízvukem. „Co si dáš?“

„Dal bych si dvojitý vanilkový laté bez kofeinu, jestli to není problém.“

„Vůbec ne, zlato. Mám ho zrovna tady,“ odpoví Erin a nalije mi do hrnku usazeninu z konvice v pravé ruce. „Říkal jsi dvojitý vanilkový laté bez kofeinu, viď?“

„Tohle je můj šťastnej den.“

„Každej den je tvůj šťastnej den, zlato!“

John už se chystá zavřít krám a zhasnout neon. Když se Erin omluví, aby si otřela z bot javorový sirup, vrátíme se s Lindgrenem nesměle ke své takzvané kávě. Sotva se Erin skloní pod jeden stůl, aby sebrala z podlahy jídelní lístek, podstrčím mu svůj výtisk novin Newsday.

„John Paul Newport píše ve svým sloupku o Hillary,“ řeknu. „Je to psina. Dej to přečíst vašemu poručíkovi, potrhá se smíchy.“

„Díky, kámo,“ odpoví Lindgren.

Nahlédne do novin jen tolik, aby zahlédl dvě tlusté obálky, a pak mi přisune svůj New York Post.

„Dneska je tam fakt těžká křížovka,“ řekne, „ale možná s ní budeš mít větší štěstí než já.“

„Kafe je na mě, Hugo,“ utrousím, položím na pult pět dolarů a zamířím ke dveřím.

Neotevřu svůj Post, dokud nejsem zpátky v bezpečí své Velké černé bestie, která stojí uprostřed prázdného parkoviště.

Pak si přečtu vzkaz od Lindgrena.

Nějaký ostrozraký občan dal podle všeho dneska ráno tip policii o hledaném uprchlíkovi, který se hodně podobal Michaelu Walkerovi. Podezřelý byl včera večer spatřen, jak vychází z jedné brooklynské tělocvičny. Jméno toho zařízení teď zaplňuje dvaadvacet okének křížovky vodorovně vedle devíti svisle. A když se ohlédnu na zadní sedadlo, zjistím, že mi tam Hugo nechal pozornost podniku – úplně novou jasně červenou basketbalovou čepici týmu Miami Heat.

Možná jsem Lindgrena celá ta léta podceňoval. Vím, že čte jenom Post a ne London Times, ale koho by napadlo, že nějaký zkorumpovaný, zdegenerovaný policajt má takovou kuráž nebo slovní zásobu, aby luštil křížovku propiskou?

Kapitola 23

Loco

Najít komunitní centrum Bed-Stuy pro mě není žádný problém, což jen potvrzuje fakt, že jsem mnohem chytřejší a šikovnější, než vypadám. Nejtěžší ze všeho je najít místo k parkování, kde by Velká černá bestie nepřitahovala velkou pozornost a odkud bych přesto viděl na oba východy. Koneckonců je to sledování. I když ho neprovádějí poldové.

Když několikrát objedu blok, podaří se mi zaparkovat ve druhé řadě vozidel asi šest míst od komunitního centra. Přímo přes ulici je pizzerie U Carmine, takže to vypadá, jako když tam jen sedím a vychutnávám kolu a pizzu jako kterýkoliv jiný úctyhodný občan.

Myslel jsem si, že tyhle boxerské kluby jsou vyhynulý druh, něco z černobílých Cagneyho filmů. Dnešní grázlíci se neperou, ale střílejí. Takže vyzkoušet na někoho tohle staré umění znamená koledovat si o kulku do hlavy.

Ale možná se pletu, protože to zařízení vypadá čerstvě renovované a nahozené a dovnitř a ven se trousí spousta lidí. A většina z nich si docela pyšně vykračuje.

Když nic jiného, musí být mlácení do těžkého pytle dobrý prostředek proti stresu. A náš mládenec Michael Walker teď musí být v pořádném stresu, když po něm bylo vyhlášeno pátrání v patnácti státech a vydán zatykač za trojnásobnou vraždu.

Zatímco se Walker potí vevnitř, já si zapaluju doutník Graycliff Robusto, který jsem si koupil v trafice Křesadlo v East Hamptonu. A vypadá to, že jsem si vybral dobře. Je jemný, voňavý a krásně hoří.

Špatná zpráva je, že sotva z toho zázraku potáhnu potřetí, vyklouzne Walker ze zadního vchodu v šedivé mikině s kapucou a velkým sportovním pytlem pověšeným na hubeném rameni.

Je to v háji. Když doutník zhasnu a znova zapálím, nebude už chutnat tak dobře. Když si ho vezmu s sebou, rozhodně si ho nevychutnám tak, jak jsem si představoval, když jsem za něj vypláznul patnáct babek.

Je to jedno z těch velkých rozhodování, kterými si vydělávám velké prachy. Otevřu střešní okénko a položím doutník opatrně do popelníku. Pak se pustím za Walkerem na sever směrem k Fulton Street.

Na vzdálenost asi půl bloku vidím, jak ostře zahýbá doleva. Dostanu se na roh právě včas, abych ho viděl, jak se rozhlíží na obě strany a vchází do šestipatrového činžáku zhruba uprostřed bloku. O deset minut později se v krajním bytě ve třetím patře rozsvítí světlo a někdo stáhne roletu.

Mám tě!

Dopadl jsem uprchlíka.

Kapitola 24

Loco

Ten šťastlivec si zaslouží doutník!

Vrátím se do Velké černé bestie a všechno, včetně pomalu hořícího doutníku, je tam, jako když jsem odešel. Protože jsem v tom šupáckém Brooklynu, strčím do přehrávače cédéčko dvojice Eric B a Rakim a zamířím k Williamsburgskému mostu.

V osm večer jsou pruhy na Manhattan volné a o dvacet minut později, právě když mi dohoří doutník, jsem v Chinatownu. Zabíjet čas.

Tady dole je to úplně jiný svět, přeplněné chodníky se hemží drobnými postavami překypujícími energií, která jako pokaždé pronikne i do mě. Připomene mi to filmy Saigon, Apokalypsa a Lovec jelenů.

Mám štěstí, že najdu parkovací místo dost velké pro Bestii, což je tady malý zázrak, a chvíli se procházím, dokud neobjevím jeden povědomý podnik, kde spláchnu talíř sladkého dim sum dvěma vychlazenými pivy.

Po večeři pro jednoho se ještě chvilku procházím, zabíjím čas, a pak se rozjedu do ještě temnější, tišší Tribecy.

Zaparkuju na Franklin Square, vlezu si dozadu a natáhnu se na molitanovou matraci.

S kouřovými okénky staženými o centimetr kvůli větrání se tam spí docela dobře a já znovu otevřu oči až v půl čtvrté, kdy se probudím s divokým bušením srdce, jak to tak bývá, když vás budík vytrhne z hlubokého spánku uprostřed noci. Promnu si oči, a když se mi podaří zaostřit na ulici, zjistím, že ty stíny, které se míhají po dlažebních kostkách, jsou krysy. Tohle měl Frank Sinatra na mysli, když zpíval o probuzení ve městě, které nikdy nespí?

Bez zastávky na kávu zamířím zpátky do Bed-Stuy a půl hodiny po zazvonění budíku už páčím zámek dveří domu, do kterého jsem viděl vcházet Michaela Walkera. Pak beru schody po dvou až na střechu.

Tam nahoře je chládek a ticho a v téhle hodině vypadá Bed-Stuy mírumilovně jako Betlém za hvězdné noci, dokonce ještě krásněji.

Jakmile nějaký osamělý noční chodec konečně zahne za roh, sestoupím po vnějším požárním schodišti k Walkerove kuchyni.

Tam si dopřeji přestávku. Okno je pootevřené, takže ho nemusím rozbíjet, abych vklouzl dovnitř. Světla je tam dost, abych našrouboval tlumič na hlaveň své krásky beretty Cougar.

Jak říkám: zabíjím čas.

Spící člověk je tak neuvěřitelně zranitelný, že mi přijde skoro nepatřičné se na něj dívat. Michael Walker vypadá tak na dvanáct a já na okamžik zavzpomínám, jaké to bylo, když jsem byl tak mladý a nevinný. Což vlastně není tak dávno.

Tiše zakašlu.

Walker se zavrtí a pak se jeho tmavé oči pomalu otevřou. „Co má –“

„Dobrý ráno, Michaeli,“ řeknu.

Ale kulka, která mu pronikne dozadu do mozku, je spíš jako přání dobré noci.

A můžu zaručit, že Walker neměl nejmenší tušení, co se stalo nebo proč.

Nemusím vám povídat, že touhle dobou dávají v televizi jenom hovadiny. Rozhodnu se pro opakování talk show Saturday Night Live s Robem Lowem jako hostem, jehož monolog mi dělá zvukovou kulisu, když pečlivě ohýbám Walkerovy studené prsty kolem pažby pistole. Pak ji zastrčím do igelitového sáčku.

Když najdu Walkerovu zbraň v koutě skříně, nezbývá mi než pohodit dar od strážníka Lindgrena – červenou čepici Miami Heat – na podlahu v kuchyni předtím, než se vrátím na požární schodiště.

Do rozbřesku zbývá ještě hodina, když na Brooklynském mostě stáhnu okénko a hodím Walkerovu pistoli za dvě stě dolarů do East River.

Většinu cesty domů si zpívám tu hezkou písničku „Východ slunce“ od Norah Jonesové. To, co se stalo Walkerovi, je trochu smutné, ale já necítím vůbec nic.

Kapitola 25

Tom

Nakonec budu na ty dny plné nečinnosti ještě rád vzpomínat a považovat je za klid před bouří.

Druhý den ve své kanceláři zmačkám list papíru do koule, opřu se v kancelářské židli ($59) a hodím. Papírová koule se odrazí od šikmého stropu mé podkrovní pracovny v prvním patře ($650 měsíčně), sveze se po hraně kovové registratury ($39), nadskočí na kraji psacího stolu ($109) a měkce dopadne do plastového odpadkového koše ($6).

To vkusné zařízení je komplet z prodejny IKEA a ten úspěšný hod je už jedenáctý v řadě.

Abych vám trochu nastínil, jakým šíleným tempem se moje právnická kariéra řítí kupředu, prozradím vám, že se tenhle výkon ani zdaleka neblíží mému osobnímu rekordu. Několikrát jsem se už dostal přes padesát a jednou jsem dosáhl osmdesáti sedmi zásahů se třemi odrazy v řadě, což je podle mě rekord, který jen tak někdo nepřekoná, ani kdyby měl sebevíc času a papíru k dispozici.

Za ty dva roky, během nichž jsem byl jediným majitelem a zaměstnancem firmy Tom Dunleavy, Esquire, Inc., sídlící v okouzlujícím dřevěném domě přímo nad knihkupectvím Montauk Books, jsem to v házení papírových koulí dotáhl možná na světovou jedničku. Ale vím, že je to chabý výkon na vzdělaného, tělesně schopného třiatřicetiletého muže. A poté, co jsem si na návštěvě u Dantovy babičky Marie uvědomil, čím vším v životě prošla, se kvůli tomu cítím ještě mnohem hůř než před čtyřiadvaceti hodinami.

Možná si to jenom namlouvám, ale zdá se mi, že se na mě Wingo dívá zklamaně. „No tak, kamaráde, dovol mi chvíli odpočinku,“ řeknu mu, ale dál mě pronásleduje vyčítavým pohledem.

Z myšlenek na Marii mě vytrhne telefon. Abych zachoval aspoň náznak důstojnosti, nechám ho dvakrát zazvonit.

Není to Dante.

Ne, je to starý kamarád Peter Lampke. Právě přijal nabídku na dům v Hither Hills a chce, abych zařídil prodej.

„Máme práce až nad hlavu, Petere, ale na kamaráda si čas udělám. Hned zavolám té makléřce a řeknu jí, ať mi pošle smlouvy. Gratuluju.“

Možná to není moc náročná práce, ale aspoň si budu moct naúčtovat dvě nebo tři hodiny právničiny. Okamžitě zatelefonuju makléřce Phyllis Schesselové, další staré známé, a s pocitem uspokojení, že jsem si vydělal na nájem na další dva týdny, to pro dnešek zabalím.

Ani se nepokusím o dvanáctý hod, jenom nechám ležet zmačkaný papír na stole.

Jsem na půl cesty ke dveřím, klíč v ruce, když telefon zazvoní znovu. Vrátím se a zvednu sluchátko.

„Tome,“ řekne hluboký hlas na druhém konci linky, „to jsem já, Dante.“

Kapitola 26

Tom

O tři hodiny později už jsem v New Yorku a musím přiznat, že mi celá ta věc připadá dost neskutečná.

Otočí se dvě zástrčky, zazvoní řetěz a rám dveří bytu 3A v Clinton Street 32 zaplní postava Danta Halleyvilla. Dante už více než týden nevyšel z bytu ani neotevřel okno, takže to vevnitř páchne potem, strachem a mastným čínským jídlem.

„Umírám hlady,“ je první, co řekne. „Před třemi dny se na mě ten chlapík, co mi nosil jídlo z restaurace, divně podíval a od té doby se bojím si něco objednat. Kromě toho mi už zbylo jenom dvanáct dolarů.“

„Dobře že jsme se pro něco stavili cestou,“ řeknu, vytáhnu z tašky první ze tří velkých krabic s pizzou a položím ji před Danta.

Sedí s Clarencem na nízkém starém gauči a ze zdi nad jejich rameny se na mě dívá čtyřicet let stará fotka Micka Jaggera. Netvrdím, že schvaluju Dantovo rozhodnutí utéct, ale tahle stará přistěhovalecká čtvrť osídlená bílými bohémy, z nichž polovině platí nájem rodiče, není zrovna místem, kde by policie hledala černého mladíka na útěku. Byt patří starší sestře kluka, kterého Dante potkal letos v létě na táboře Nike.

Dante hltá pizzu a zarazí se jen na tak dlouho, aby nám pověděl: „Já a Michael jsme tam ten večer byli. Chci říct, byli jsme přímo tam.“ Ukousne si další velké sousto a dlouze se napije z láhve koly. „Deset metrů daleko. Možná ani ne. Špatně se mi o tom mluví.“

„Co to povídáš, Dante? Tys viděl, jak Feifera, Walca a Rochieho někdo zastřelil? Chceš mi říct, že jsi svědek?“

Dante přestane jíst a podívá se mi do očí. Nedokážu poznat, jestli je rozzlobený nebo uražený. „Neviděl jsem to. Já a Michael jsme se schovávali ve křoví, ale slyšel jsem všechno tak jasně, jako slyším vás. Nejdřív hlas, jak říká: ‚Padněte na kolena, parchanti,‘ pak další, asi Feiferův, jak se ptá: ‚Co se děje?‘ Řekl to přátelsky, jako kdyby to celý byl jenom vtip. Pak, když si uvědomili, že je to vážný, škemrali a fňukali až do poslední rány. Nikdy nezapomenu, jak prosili o život.“

„Dante, proč jste se tam ten večer vraceli?“ zeptám se. „Po tom, co se tam odpoledne stalo? To mi nedává smysl.“ Ani policii, neobtěžuju se dodat.

„Feifer mě požádal, abych tam přišel. Že je to důležitý.“

To dává ještě menší smysl.

„Feifer? Proč?“

„Feifer nám to odpoledne zavolal, proto jsem pak poznal jeho hlas nahoře nad pláží. Povídal, že chce to drama urovnat, uklidnit situaci. Michael jít nechtěl. Já si říkal, že bych měl.“

„Má Michael pořád ještě pistoli?“ předběhne mě Clarence s otázkou, kterou se právě chystám položit.

„Zbavil se jí. Říkal, že ji prodal svýmu bratranci z Brooklynu.“

„Musíme tu zbraň získat zpátky,“ řekne Clarence. „Ale nejdřív se musíš přihlásit na policii. Čím dýl se budeš schovávat, tím hůř to bude vypadat. Musíš to udělat, Dante.“

„Clarence má pravdu,“ řeknu a nechám to tak. Od Clarence vím, že ke mně Dante vždycky tak trochu vzhlížel. Dante několik dlouhých minut mlčí. Naprosto ho chápu – právě se najedl a je na svobodě.

„Tak tam zajdeme,“ souhlasí nakonec. „Ale Tom půjde s námi. Nechci, aby došlo k nějaký nepředloženosti, až se objevím na policejní stanici.“

Kapitola 27

Tom

Cestou zpátky do Bridgehamptonu si odbudu jeden telefonní hovor. Nezavolám však na policii, abych jim řekl, že jsme na cestě. Spojím se s Lenem Levittem, sportovním fotografem, kterého znám už celá léta a skoro mu důvěřuju.

„Jo, vím kolik je hodin, Lene. Tak chceš, abych ti pověděl, proč jsem tě vzbudil, nebo ne?“ Když mě Levitt vyslechne, nakonec mi poděkuje, místo aby mě proklel.

Jakmile opustíme město a projedeme Midtownským tunelem, předvede nám Clarence, jak rychle se jeho velký buick ještě umí hýbat. K Marii dorazíme těsně před třetí hodinou ranní.

Zastavujeme u přívěsu a Marie už čeká venku. Drží se zpříma a ve tváři má odhodlaný výraz. Kdo by si myslel, že ji události minulého týdne zdrtily, mýlil by se.

Na sobě má nedělní šaty a vedle sebe velkou igelitovou tašku plnou plastových krabic s jídlem, které vařila od večera pro případ, že by Michael musel strávit noc ve vězení. Kdo ví, jak dlouho už tam stojí, ale na tom nesejde. Je jasné, že by tam vydržela až do rána, kdyby bylo třeba.

Stačí jí jedinkrát pohlédnout do obličeje, aby bylo jasné, že by pro svého vnuka šla i do pekla. Babičky jsou velké bojovnice.

Ale právě teď se Marii hlavně uleví, že může svým pohledem a rukama spočinout na Dantovi, a když ho obejme kolem pasu, zaplaví její oči láska. A jako by překvapení nebylo dost, Dante se jí v náručí rozpláče.

„Neboj se, babičko, budu v pořádku,“ vypraví ze sebe přes slzy.

„To určitě budeš, Dante. Jsi přece nevinný.“

Druhá část

KATE COSTELLOVÁ

Kapitola 28

Tom

Je čtvrt na pět ráno. V měsíčním světle vypadá hlavní třída v East Hamptonu skoro přívětivě. Jediné auto v dohledu je otlučené bílé subaru zaparkované před malebnou markýzou kina, která vypadá jako z padesátých let.

Jak se Clarence plouží městem, subaru rozsvítí světla a odlepí se od chodníku. Sledujeme ho k malé policejní stanici, a když tam dorazíme, parkuje už před vchodem.

Drobný a odhodaný Lenny Levitt stojí vedle něho, jeden nikkon má pověšený na krku a druhý přišroubovaný na trojnožce.

Vyskočím z Clarencova auta a přečtu Levittovi krátké prohlášení, které jsem sestavil cestou z New Yorku. „Dante Halleyville a Michael Walker,“ vyslovuji tak pomalu, aby si to stačil poznamenat do bloku, „nemají se zavražděním Erika Feifera, Patrika Rocha a Roberta Walca vůbec nic společného. Dante Halleyville je výjimečný mladý muž s čistým trestním rejstříkem a ke spáchání toho trestného činu neměl žádný motiv.“

„A kde je Walker?“ zeptá se Levitt.

„Walker se sám přihlásí na policii zítra. V tomto okamžiku už neposkytneme žádný další komentář.“

„Proč utekli?“

„Co jsem zrovna říkal, Lenny? Teď začni fotit. Máš příležitost dostat se ze sportovní rubriky.“

Lennymu z agentury AP jsem zavolal z taktických důvodů. Bulvár a policie si potrpí na fotografie černých podezřelých v poutech vedených kordonem uniforem k policejnímu autu. Takové jim ale dnes ráno nedopřejeme.

Obrázek zachycený Lennym je mnohem mírumilovnější, skoro poetický: vyděšený puberťák a jeho drobná babička kráčejí ruku v ruce ke vchodu do maloměstské policejní stanice. V měsíčním světle povlává americká vlajka. V dohledu není jediný polda.

Jakmile má, co chtěl, odjede Levitt s filmem, jak jsme se dohodli. Já s Clarencem dohoníme Danta a Marii a váhavě vstoupíme do easthamptonské policejní stanice. Za pultem má službu seržant Marty Diallo. Oči má zavřené a ústa otevřená, a když se za námi zavřou dveře, skoro spadne leknutím ze židle.

„Marty,“ pronesu repliku, kterou jsem si předem připravil, „Dante Halleyville se přišel dobrovolně přihlásit.“

„Nikdo tady není,“ řekne Diallo, protře si oči a také vytáhne pistoli. „Co mám sakra dělat?“

„Jen klid, Marty. My se tady posadíme a počkáme, až si vyřídíš pár telefonátů. Dante přišel dobrovolně. Zastrč tu zbraň.“

„Je půl pátý ráno, Dunleavy. To jste nemohli ještě pár hodin počkat?“

„Samozřejmě že nemohli. A teď zvedni telefon.“

Marty mi věnuje pohled, v němž se mísí zmatek s pohrdáním, a my začínáme chápat, proč Dante tolik trval na tom, abych ho doprovodil.

„Jenom nevím, proč jsi s tím šmejdem přišel i ty,“ prohlásí nakonec Diallo.

Pak nasadí Dantovi pouta.

Kapitola 29

Dante

Sotva se seržant ve službě úplně probudí, sevře se mu tvář vztekem a strachem, vytáhne pistoli a vyskočí ze židle, jako bych ho chtěl zmlátit nebo mu ukrást peněženku. Namíří přímo na mě, ale ruce nad hlavu zvednou všichni, dokonce i babička.

Stejně jako na hřišti Smittyho Wilsona je Tom jako jediný dost klidný na to, aby mohl promluvit.

„Tohle je nesmysl, Marty,“ řekne. „Dante přišel dobrovolně. Zastrč tu zbraň.“

Polda však neřekne ani slovo a nespustí ze mě oči. Jsem zvyklý, že se mě lidi někdy bojí. S cizími bělochy se mi to stává často a já už jsem to skoro přestal brát osobně. A z Dialla – přečetl jsem si jeho jméno na jmenovce – cítím strach, ruka s prstem na spoušti tančí ve vzduchu a druhá, která šmátrá u opasku, ho taky moc neposlouchá. Natáhnu ruce, abych si nechal nasadit pouta, a přestože jsou příliš malá a tlačí mě, neřeknu ani slovo.

I když jsem už v poutech, vypadá Diallo pořád nervózně a nejistě. Oznámí mi, že mě zatýká pro podezření z vraždy, a přečte mi moje práva. Je to jako by mě proklínal, jenom jinými slovy, a pokaždé když se odmlčí, slyším negře.

„Máte právo nevypovídat (pauza). A všechno co řeknete (pauza), může být a bude použito proti vám. Chápete to (pauza)?“ Pak mě táhne dozadu ke dveřím a počíná si dost hrubě.

„Kam vedete mého vnuka?“ ptá se Marie a já stejně jako Diallo poznám, že zuří.

„Marty, dovol mi počkat s Dantem, dokud nedorazí detektivové,“ řekne Tom Dunleavy. „Je to ještě kluk.“

Bez jediného slova mě Diallo strčí do malé zadní kanceláře plné psacích stolů a pak mě vede dál úzkou chodbou, dokud nezůstaneme stát před třemi prázdnými, modře vymalovanými celami.

Šoupne mě do prostřední, a když za mnou zabouchne dveře, je to ten nejhorší zvuk, jaký jsem kdy slyšel.

„A co tohle?“ zeptám se a zvednu ruce v poutech. „Dost to bolí.“

„Jen si zvykej.“

Kapitola 30

Dante

Sedím na studené dřevěné lavici a snažím se zachovat klid. Říkám si, že s babičkou, Clarencem a hlavně Tomem Dunleavym tam venku se mi nic špatného nestane. Modlím se, aby to byla pravda. Ale ptám se sám sebe, jak dlouho tady budu muset zůstat?

Po dvaceti minutách pro mě přijde nový policista, aby mi sejmul otisky prstů, což je poměrně ohavná záležitost. Půl hodiny poté dorazí dva detektivové v civilu. Jeden je mladý, malý a skoro stejně nedočkavý, jako byl ten seržant vystrašený. Ten starší vypadá víc jako polda, je statný, má velký hranatý obličej a husté šedé vlasy. Jmenuje se J. T. Knight.

„Dante,“ řekne ten mladší, „můžeme si na chvíli promluvit?“

„Seržant říkal, že mám právo na právníka,“ prohlásím, aby to neznělo moc chytrácky.

„Jo, jestli seš posera, kterej má co skrývat,“ odsekne ten starší. „Je jasný, že ten, kdo chce právníka, je vinnej. Seš vinnej, Dante?“

Srdce mi divoce buší, ale uklidním se natolik, abych ze sebe vypravil: „Chci, aby tady se mnou byl Tom Dunleavy.“

„On je tvůj právník?“ zeptá se mladší detektiv.

„To nevím jistě.“

„Jestli ani nevíš jistě, jestli je tvůj právník, proč ho tady chceš?“

„Prostě chci.“

Ten mladší mě vede po nějakých schodech dolů a pak další úzkou chodbou do místnosti velké jako komora s holou žárovkou u stropu. Není tam nic než kovový stůl a čtyři židle a my tam sedíme, dokud se ten starší a větší nevrátí s Tomem.

Z Tomova omluvného pohledu poznám, že to neprobíhá podle očekávání. Jeho ani mého.

Kapitola 31

Tom

„Co kdybys nám pověděl o té bitce,“ řekne Barney Van Buren. Je tak rozčilený z toho, že má ve výslechové místnosti podezřelého ve svém prvním velkém pnpadu, že se skoro třese. „O té odpolední bitce mezi tebou a Ericem Feiferem.

Dante počká, až přikývnu, a začne vyprávět příběh, který v sobě nosil skoro dva týdny.

„Ani nevím, proč jsme se vlastně porvali. Myslím, že to nevěděl ani on. Lidi do sebe začali strkat a padlo pár ran. Ale nikomu se nic nestalo. Skončilo to tak za půl minuty.“

„Slyšel jsem, že tě pěkně zmaloval,“ ozve se detektiv J. T. Knight, kterému poskakuje pravé koleno pod kovovým stolem.

„Možná se do mě párkrát trefil,“ připustí Dante, „ale jak jsem povídal, o nic nešlo.“

„Rád bych věděl,“ řekne Knight, „jakej je to pocit, když ti nakope zadek někdo o třicet cenťáků menší a dvacet kilo lehčí před očima všech tvých kámošů.“

„Tak to nebylo,“ ohradí se Dante a dívá se přitom na Knighta i na mě.

„Když to byla taková maličkost,“ zeptá se Van Buren, „proč si tvůj kamarád doběhl do auta pro pistoli? A proč ji přiložil Feiferovi k hlavě?“

„To byla chyba,“ řekne Dante a na čele se mu zalesknou první kapky potu. „Nebyl to můj nápad. Ani jsem nevěděl, že má pistoli. Nikdy jsem ji u něj neviděl.“

Napadlo mě, jestli Dante mluví pravdu. A pokud dokáže vyslovit malou lež, tak proč ne i velkou?

„A co pak, když Walker Feiferovi vyhrožoval, že tím to neskončilo?“ řekne Van Buren. „To vypadá docela vážně.“

„Jenom dělal ramena.“

„Ramena?“ odfrkl si Knight. „To má být co?“

„Hrál si na drsňáka,“ odpoví Dante a pohledem volá o pomoc. „Snažil se zachovat tvář, protože se od Toma nechal přemluvit, aby sklonil zbraň.“

„Vy dva si myslíte, že jsme idioti? Je to tak?“ zařve Knight a nakloní se přes stůl k Dantovi. „Deset hodin po bitce, při který ‚o nic nešlo‘ a výhružce, která nic neznamenala, střelí někdo Feifera, Rocha a Walca do hlavy. Trojnásobná vražda – pro nic?“

„To, o čem jsem vám povídal, opravdu nic nebylo,“ řekne Dante a očima prosí oba detektivy, aby konečně pochopili, že to dokonale dává smysl. „Jediný důvod, proč jsme tam ten večer byli, je ten, že Feifer zavolal Michaelovi a požádal ho, abychom se s ním sešli a smetli to celé ze stolu. A poslechněte, tohle je pravda – Michael si možná chtěl taky v Beach Road koupit trochu trávy. Utekli jsme jenom proto, že jsme slyšeli, jak se stala ta hrozná věc, a mysleli jsme si, že nás vrah viděl. Fakt, že Feifer zavolal a chtěl se s námi sejít, dokazuje, že mluvím pravdu.“

„Kde vzal Walkerovo číslo?“ zeptá se Van Buren.

„To fakt nevím. U Wilsona jsem viděl Feifera mluvit s mojí sestřenicí Nikki; možná ho dostal od ní.“

„A cos říkal na tohle?“ chce vědět detektiv Knight.

„Na co?“

„Že Eric Feifer balil tvoji sestřenici.“

Když Knight tohle říká, je nakloněný až do poloviny malého stolu, takže když praštím dlaní do desky, napřímí se, jako bych vystřelil z pistole.

„Vy jste ten, kdo tady má problém,“ řeknu a dám k němu obličej blíž než on předtím k Dantovi. Blafuju, ale Knight to neví. „Dante s těmi vraždami nemá nic společného. Byl tam. To je všechno. A teď se s vámi chce podělit o všechno, co té noci slyšel. Buďto se změní tón tohohle výslechu, nebo už neřekne ani slovo!“

Knight se na mě dívá, jako by mi chtěl dát ránu pěstí, a já tak trochu doufám, že to udělá. Ale než se k tomu odhodlá, ozve se hlasité zaklepání na dveře.

Kapitola 32

Tom

Van Buren vyjde ven. J. T. Knight a já se na sebe dál mračíme, dokud se jeho parťák nevrátí s velkým hnědým papírovým pytlem. Van Buren ho položí za svou židli a pošeptá něco Knightovi.

Van Burenovým slovům nerozumím, ale jeho úsměšek mi neunikne. Ani Knightův. O co sakra jde?

„Co kdybychom se všichni na chvilku uklidnili,“ řekne Van Buren a v jeho hlase zaznívá triumf. „Dante, zastavili jste se dneska v noci cestou sem v motorestu U princezny v Southhamptonu?“

Dante se na mě znovu podívá a pak odpoví. „Jo, Tom potřeboval na záchod.“

„Tom byl jediný, kdo šel na záchod?“

„Ne, myslím, že Clarence šel taky.“

„Myslíš si to, nebo to víš jistě?“

„Jsem si jistej.“

„Takže tě nechali v autě samotného? Je to tak?“

„Já nepotřeboval.“

„Opravdu?“

„Kam tím míříte?“ zeptám se Van Burena, který možná není tak hloupý, jak vypadá.

„Před hodinou nám zavolal někdo, kdo byl o půl třetí v noci před restaurací. Volající říkal, že viděl, jak hodně vysoký černoch hází pistoli do popelnice na parkovišti.“

„To je lež!“ vyhrkne Dante, vrtí hlavou a zoufale se na mě dívá. „Vůbec jsem nevystoupil z auta. Nic takovýho se nestalo.“

„Víš to jistě?“

„Ano, proč tam nepošlete poldu a nepřesvědčíte se sami?“

„To jsme udělali,“ odpoví Van Buren a na rtech se mu objeví samolibý úsměv. Pak sáhne za záda a položí na stůl zalepený igelitový sáček, jako když hráč pokeru vynese full house.

Přes igelit se na nás dívá pistole s černou plastovou pažbou a matnou ocelovou hlavní.

„Tuhle zbraň jsem v životě neviděl!“ vykřikne Dante. „A není to ani ta Michaelova.“

Skočím mu do řeči. „Dante už neřekne ani slovo.“

Kapitola 33

Tom

Nevím, z čeho mám horší pocit – jestli z toho, co se právě stalo, nebo z faktu, že to budu muset sdělit Marii. Vypotácím se po schodech do malé čekárny, kde Marie a Clarence vyskočí ze židlí a přispěchají mi naproti.

Prosklenými dveřmi na parkoviště proudí dovnitř sluneční světlo. Je osm ráno. Dante a já jsme strávili ve výslechové místnosti dvě hodiny.

„Co se to děje mému vnukovi, pane Dunleavy?“

„Potřebuju na vzduch, Marie,“ řeknu a vyjdu ven do chladného rána.

Marie mě následuje a popadne za loket. „Co se to děje mému vnukovi? Proč se na mě nepodíváte, pane Dunleavy? Stojím přímo před vámi.“

„Oni mu nevěří,“ řeknu a konečně jí pohlédnu do očí. „Nevěří jeho příběhu.“

„Jak je to možné? Ten mladík nikdy v životě nelhal. Pověděl jste jim to?“

Clarence jí položí ruku kolem ramen a účastně se na mě podívá. „Tom dělá, co může, Marie.“

„Co může? Jak to myslíte? Řekl jim, že Dante neměl žádný důvod ty zločiny spáchat? A kde je zbraň? Žádná se nenašla.“

Pohlédnu na Clarence a pak zpátky na Marii. „Oni ale zbraň mají.“

Posadím se na lavičku a zahledím se do ranního provozu valícího se kolem po Route 27. Takový malér, taková katastrofa. A to je jenom začátek.

„A co uděláte teď, pane Dunleavy?“ zeptá se Marie. „Jste jeho právník, ne?“

Dřív než se zmůžu na nějakou odpověď, dveře za námi se otevřou dokořán. Danta v poutech vyvádějí ven dva policisté, tentokrát z úřadu šerifa suffolského okresu.

Poldové se Marii postaví do cesty, ale na ni jsou krátcí. Vběhne mezi ně a obejme vnuka kolem hrudi. Dante vypadá, jako by se měl rozplakat, a Marie se tváří zcela zdrceně. Policisté ji nechtějí odtrhnout násilím, tak se obrátí ke mně.

„Kam ho vezete?“ zeptám se.

„Do suffolského okresního vězení.“

„Pojedeme za nimi Clarencovým autem,“ prohlásí Marie. Pošeptá něco Dantovi a Clarence jí jemně odtáhne ruce. Oba pláčí a já k tomu nemám daleko.

„Takže tímhle to pro vás skončilo?“ zeptá se mě náhle Marie.

Podívám se na ni a neřeknu rozhodně, ale jsem si docela jistý, že mi dokáže číst myšlenky.

Kapitola 34

Tom

Když okres před třiceti lety kvapně postavil komplex Arthura M. Cromartyho na předměstí Riverheadu, mohl ten rozlehlý areál sídla okresního soudu vypadat se svými vysokými bílými zdmi a skleněnými dveřmi docela působivě a moderně.

Teď působí stejně všedně a sešle jako každý správní objekt. Vejdeme do komplexu, právě když Danta odvádějí do hlavní budovy. Vyplašíme hejno racků a spěcháme za ním do skleněných dveří.

Stráž za detektorem kovů nám řekne, že obviněním se zabývá soudce Barreiro ve druhém patře a svalnatou hustě potetovanou paží ukáže k výtahu.

V soudní síni 301 to páchne katastrofou stejně jako ve výslechové místnosti na policejní stanici. Rozrušení členové více než dvaceti rodin sem byli povoláni na poslední chvíli a seděli v sevřených skupinkách ve čtyřiceti řadách lavic.

Clarence, Marie a já si najdeme volné místo, posadíme se a sledujeme, jak jsou do sálu postupně uváděni muži, většinou mladí a s tmavou pletí.

Jednoho po druhém přivádí bočními dveřmi dvojice šerifů a zdrcené matky a přítelkyně přihlížejí, jako jsou formálně obviňování z loupeží, prodeje drog, domácího násilí a napadení. Tři roky jsem pracoval jako veřejný obhájce, takže ten postup znám.

„Taková hanba,“ šeptá si Marie pro sebe. „Tohle je hrozný omyl.“

Systém funguje s brutální efektivitou, každé obvinění netrvá ani deset minut, ale přesto uběhnou asi dvě hodiny, než hlas vycházející z neviditelného zdroje oznámí: „Lid okresu Suffolk ve státu New York versus Dante Halleyville.“ Marie a Clarence se otočí a zalapají po dechu.

Jako ostatní před ním má i Dante na rukou pouta a na sobě jasně oranžovou kombinézu, která mu je na rukou a nohou krátká.

Dante je uveden k obdélníkovému stolu před soudcem. Tam už sedí okresem pověřený obhájce, vysoký, shrbený muž kolem šedesátky s příliš velkými brýlemi s kostěnými obroučkami. Tohle je hlavně Mariina práce. Ví, že je Dante nevinný, tak mu poradila, aby využil toho, co mu soud nabídne. Moc s tím nesouhlasím, ale jsem tam, abych poskytl radu zdarma, když mě o ni někdo požádá, pokud mě požádá.

Soudce Joseph Barreiro se nakloní k mikrofonu na stole před sebou a oznámí: „Dante Halleyville je obviněn ze tří vražd prvního stupně.“ Radami lavic v soudní síni proběhne vlna užaslého šepotu.

„Obžalovaný se cítí nevinným ve všech třech bodech obžaloby, Vaše Ctihodnosti,“ řekne Dantův právník. „A žádáme soud, aby při rozhodování o kauci vzal v potaz skutečnost, že se tento mladík přihlásil na policii dobrovolně, nikdy předtím nebyl obviněn z žádného trestného činu a má silné vazby na svou komunitu. Z těchto důvodů nehrozí, že by Dante Halleyville uprchl, a my naléhavě žádáme, aby byla kauce stanovena s ohledem na skromný příjem rodiny.“

Dantův právník se posadí a vyskočí jeho energičtější soupeř. Je asi mého věku a krátkým sestřihem a levným oblekem mi připomíná polovinu studentů, s nimiž jsem chodil na práva.

„Stát má opačný názor, Vaše Ctihodnosti. Tři mladí muži byli chladnokrevně popraveni. Kvůli povaze zločinů a přísnému trestu, který obviněnému hrozí, stejně jako faktu, že se několik dní skrýval, než se přihlásil na policii, věříme, že existuje značné riziko útěku.“

Soudce v černém taláru zvažuje argumenty obou stran celých třicet vteřin. „Tento soud stanoví pro obviněného kauci ve výši šesti milionů dolarů. Dva miliony za každou oběť.“

Celý proces trvá asi tak dlouho, jako objednat si z auta jídlo v McDonaldu a vyzvednout si ho u okénka. Ozvěna kladívka soudce Barreira ještě ani nedozní, když se znovu objeví dva šerifové a vyvedou Danta bočním vchodem.

„Je nevinný,“ šeptá Marie vedle mě. „Dante v životě nikomu neublížil.“

Kapitola 35

Tom

Je pondělí ráno a jediný člověk, který může být aspoň částečně spokojený se světem, je sportovní fotograf a můj přítel Lenny Levitt. Od víkendu se Lennyho snímky Danta a jeho babičky objevily na titulních stranách Postu, Daily News a Newsday. Má podružná role v celé záležitosti si zaslouží jedinou zmínku – v Newsday – a já si myslím, že mám docela slušnou šanci vrátit se ke svému starému a pohodlnému, i když nepříliš inspirativnímu životnímu stylu.

Jediné, co mám na práci, je uzavření prodeje domu mého kamaráda Peta Lampka, přesto zaparkuju před svou kanceláří už ve čtvrt na devět. Jako každé všední ráno po tři roky nechám Winga na předním sedadle a vstoupím do montauské pekárny, abych si koupil kafe a koblihu.

Proč jsem té pekárně tak věrný, je záhada. Rozhodně to není kvůli delikátní chuti pečiva nebo aroma kávy. Musí to být kvůli uklidňující síle stereotypu a neodolatelnému rannímu veselí majitelky Lucy Kalinové.

Dneska Lucy řekne jen „dva dvacet pět“. Pomyslím si, že měla asi také špatnou noc.

„Myslím, že cenu už znám, Lucy. A taky ti přeju dobrý ráno.“

Se snídaní v ruce si vyzvednu svého chlupáče a zamířím do kanceláře.

Realitní kancelář Grossman se nachází v přízemí vedlejší budovy a její stejnojmenný majitel přichází také časně. Normálně je Jake bezednou studnicí veselí a srdečnosti a namluví toho mnohem víc, než je typické pro jeho profesi.

Dnes ráno však zareaguje na můj pozdrav, jako by byl hluchý a slepý.

No co. Přesto se mi uleví, když se usadím ve své kanceláři a mohu si v klidu přečíst noviny, než se spojím s Clarencem.

Když mu zavolám, je ten chudák tak zdrcený tím, co se stalo Dantovi, že skoro nemůže mluvit. Přizná, že se musel zastavit na pohotovosti v Southhamptonu pro sedativa, která mu pomohla přečkat noc. Doufám, že si to jen namlouvám, ale i jeho hlas zní trochu chladně. Co to dneska ráno se všemi je?

Vím, že Marie se musí cítit ještě mnohem hůř, protože ani nezvedne telefon.

Když Lampkovy smlouvy nedorazí do odpoledne, vytočím číslo agentky Phyllis.

„Měla jsem ti zavolat sama,“ řekne. „Peter se rozhodl zadat to právníkovi, který má větší zkušenosti s obchodem s nemovitostmi.“

„Opravdu?“

„Opravdu.“

Dostanu z té špatné zprávy hlad, ale místo abych se vystavoval chladnému zacházení U Johna přes ulici, zajedu s Wingem do malého obchodu s potravinami na kraji Amagansettu provozovaného mužem z Hondurasu a jeho třemi dcerami.

Jako vždycky je krám plný hispánských tesařů, zahradníků a námezdních dělníků, kteří udržují Hamptony v chodu. Navzdory stohu novin s Dantovou fotografií na titulní straně jim je nejnovější hamptonské drama naprosto lhostejné. V téhle izolované španělsky mluvící části města jsem neviditelný. Není to špatný pocit.

Jím za svým stolem sendvič s vepřovým a zeleninou, a i když se snažím, nedokážu vyhnat z hlavy obraz vyděšeného Danta v jeho cele a jeho starého, rezignovaného veřejného obhájce. Napadne mě jediná dobrá věc, a sice že díky Dantově figuře ho spoluvězni nechají na pokoji.

Michael Walker se až do včerejška neukázal, tak zavolám Lennymu do kanceláře AP a zjistím, jestli něco neví. Zrovna si povídáme, když mi něco vlétne oknem do kanceláře. Co to má sakra být? Stůl mi zasypou střepy. Pak uvidím na podlaze hořící pytlík.

„Ještě ti zavolám, Lenny! Někdo mi zrovna roztřískal okno.“

Uhasím plameny hasicím přístrojem z chodby, ale místnost je už plná štiplavého žlutého kouře a příšerného zápachu, který, jak s Wingem brzy objevíme, pochází z igelitového sáčku plného hořících hoven.

Myslím, že to chápu – někdo na mě má vztek. A víte co? Taky se na něj kapku zlobím.

Kapitola 36

Detektiv Connie P. Raiborne

Udám detektivu Yatesovi adresu místa činu dnešní první nahlášené vraždy – MacDonough Street 838 – a on vlétne do proudu vozidel a řítí se prostředkem Fulton Street s blikajícím majákem a ječící sirénou, která sotva přehluší obvyklý kravál krásného odpoledne v Bed-Stuy.

Naše otlučené auto značky Crown Vic neupoutá žádnou zvláštní pozornost flegmatických školáků potloukajících se před obchoďákem Price-Wise. V téhle čtvrti jsou policejní sirény součástí koloritu.

„Jen klid, Joe. Mám z dobrýho zdroje, že náš člověk na nás počká.“

Joe Yates má tři z nejprotivnějších vlastností, které může kolega nebo přítel mít: únavný smysl pro humor, hřívu vlasů a krásnou přítelkyni. Ty tři věci spolu možná souvisejí, ale to jim neubírá na protivnosti.

Yates na mou prosbu neodpoví, ale vím jistě, že ji slyšel. Auto zpomalí na dvojnásobek povolené rychlosti a pneumatiky už v zatáčkách tolik nekvílejí. Když konečně zastavíme před pětipatrovým domem z červených cihel a bez výtahu a zaparkujeme za dvěma policejními auty stojícími vedle sebe, polovina mé ledové kávy je ještě v kelímku.

„Byla cesta dost hladká, dědečku?“

Když dosáhneme čtvrtého patra, všichni už jsou na místě – Heekin z laborky, Nicolo a Hart z oddělení vražd a pochůzkář, který vyrazil dveře, když jeden soused nahlásil podivný západ.

Ale kromě chlapíků v bílých rukavicích, kteří snímají otisky z klik, kohoutků, vypínačů a oken, čekají všichni na mě, abych viděl místo činu nedotčené.

Nikdo se ještě nedotkl mladého černocha, který napůl sedí napůl leží na posteli. Podle smradu, zsinalosti a kusu masa, který mu z palce u nohy vykousla krysa, bych odhadl, že ten kluk je mrtvý asi týden.

„Ta televize byla už zapnutá, když jste přišli?“

„Jo,“ odpoví Hart, mladší ze dvou detektivů z oddělení vražd a trochu pitomec. „Stejná hlasitost, stejný kanál. Nikdo na nic nesahal, Connie.“

V televizi běží sólový komediální výstup. Právě teď si tam nějaká hubená černá komická dělá legraci z tlustých černošek a Heekin si o ní zřejmě myslí, že je to hysterka.

„Nerušíme, Jimmy? Jestli jo, můžeme přijít jindy.“

„To je dobrý, veliteli.“

„Fakt? Ta holka je docela srandovní.“

Řeknu jednomu technikovi, aby sejmul otisky z ovladače, abychom mohli televizi vypnout. Pak položím zásadní otázku.

„Tak kdo je tohle ubohé, tragicky zesnulé individuum?“

Kapitola 37

Raiborne

Jsou tři charakteristiky, které se mi na příteli nebo spolupracovníkovi obzvlášť líbí – dostatečně hluboké utrpení, pokročilá plešatost a sexuálně skoupá manželka. Tyto tři rysy spolu opět mohou souviset, ale to jim neubírá na půvabu. Můj oblíbený soudní lékař Clifford Krauss, pánbůh mu žehnej, je má všechny.

Kvůli všem jeho vlastnostem mě nijak neznepokojuje, že Krauss, který převzal patologii před třemi lety, rok předtím, než jsem se stal velitelem oddělení vražd, je dvakrát nebo třikrát lepší ve své práci než kdokoliv jiný v sedmnáctém okrsku. A určitě to ví.

Tou dobou už všichni víme, že kluk ležící na zádech na jeho nerezovém stole v márnici je sedmnáctiletý Michael Walker z Bridgehamptonu na Long Islandu. Jeden z hledaných kvůli trojnásobné vraždě v East Hamptonu. Do dnešního rána jsem ani nevěděl, že v Hamptonech jsou černoši, natož že se tam může stát trojnásobná vražda. Ale co, jsem jenom polda z Bed-Stuy.

Když vejdu dovnitř, Krauss sedí za stolem před svým notebookem. Zakryje dlaní mluvítko telefonu a řekne: „Koroner z okresu Suffolk.“

„Zrovna si přečetli moji zprávu,“ oznámí, když zavěsí, „a jsou si dost jistí, že stejná pistole, která zabila Walkera, byla použita i při těch třech vraždách v Hamptonu o víkendu Dne práce.“

Pak Krauss popadne žlutou psací podložku, postaví se vedle mě k Walkerovi a vyzbrojen špinavou čínskou hůlkou jako ukazovátkem mě vezme na exkurzi po těle mrtvého.

Kraussovo podání za těch devět let nijak neztratilo na výstižnosti a intenzivnosti a jeho zájem o tajemství mrtvol ještě zesílil. Začne s přesnou velikostí a umístěním ran, kterými kulka vnikla do těla a vylétla ven, a úhlem, pod kterým letěla. Čte ze svých poznámek, popisuje ráži, značku a nábojnici střely vytažené z omítky za postelí, a říká, že ji vystřelila stejná zbraň s tlumičem, kterou objevila policie na Long Islandu.

„Čas smrti jsem určil na časné ráno jedenáctého září,“ řekne, „zhruba čtvrtou hodinu ranní.“

„Zhruba?“

„Jo,“ odpoví Krauss a oči se mu rozzáří. „Mohlo to být i v půl páté. Míra jeho krvácení a stupeň dilatace zornic ukazují, že tvrdě spal až do okamžiku, kdy ho někdo střelil.“

„Dost ošklivý probuzení,“ poznamenám.

„Dal bych přednost polibku od Jennifer Lopez,“ řekne Krauss.

„Takže to nebyl Walker, kdo se díval na televizi?“

„Ne, pokud u ní neusnul.“

Také jsme našli basketbalovou čepici na podlaze v kuchyni, kde to vypadalo, jako by tam někdo něco hledal. Byla zbrusu nová a asi o tři velikosti větší než hlava toho kluka.“

„Copak tihle kluci dneska nenosí všechno větší?“

„Jo, džíny, bundy a mikiny, ale ne čepice. A nebyl na ní ani jeden Walkeruv otisk. Byla by to velká klika, ale možná ji tam nechal střelec.“

„To je všechno, co pro mě máš, Cliffy?“

„Ještě jednu věc. Ta krysa, co kousla Walkera do palce u nohy, byla černá norská, dvě až dvě a půl kila, samice, březí.“

„Proč jsou to vždycky černý krysy, Kraussi? A nikdy bílá?“

A ještě něco, pro úplnost. To, co jsem říkal o Cliffyho ženě, byl žvást. Jmenuje se Emily a je to drahoušek.

Kapitola 38

Marie Scottová

Minulý týden naplňovala tuto soudní síň v Riverheadu odporná lhostejnost. Teď je to ještě horší. Zvedá se mi z toho žaludek.

Dnes síň přetéká reportéry, rodinnými příslušníky a přáteli obětí a hlavně touhou po krvi. Rodiče tří mrtvých chlapců na mě zírají s neskrývanou nenávistí. Lucinda Walkerová, Michaelova matka, kterou znám od doby, kdy chodila na základní školu svatého Vincenta, se na mě dívá, jako by nevěděla, co si má myslet. Hluboko ve svém nitru si musí uvědomovat, že Dante by nezabil Walkera, stejně jako by Michael nezabil Danta, ale v jejích očích je tolik bolesti, že odvrátím zrak, stisknu Clarencovu paži a přejedu dlaní po kožených deskách své bible.

Diváci natahují krky a zírají, jak mého vnuka Danta v poutech a oranžové kombinéze vedou k prázdnému stolu, na němž není nic než džbán s vodou. Vrtí se dychtivým očekáváním, když dunivý hlas oznámí: „Stát New York proti Dantovi Halleyvillovi,“ jako by to bylo ohlášení soupeřů v nějakém nechutném boxerském utkání. Dante vypadá tak vyděšeně a nešťastně, že mi to láme srdce. Potřebovala bych ho obejmout, ale nemohu, a je mi z toho ještě hůř.

Napětí ještě stoupne, když se soudce nakloní k mikrofonu a řekne: „Stát New York obviňuje pana Halleyvilla ze čtyř vražd prvního stupně.“ Pak se zeptá: „Cítí se obžalovaný vinen?“

„Nevinen,“ odpoví Dantův obhájce ex offo. Ale je to, jako by nic neřekl. Zdá se, že tomu muži nikdo nevěří, ani ho nikdo neposlouchá. Až do tohohle okamžiku jsem nevěřila, že k procesu vůbec dojde, ale teď už vím, že jsem se mýlila.

Dav zajímá jenom okresní zástupce, běloch tak mladý, že ani nemůže rozumět tomu, co říká, tak mu Bože odpusť.

„Vaše Ctihodnosti,“ řekne, „vzhledem k ohavné povaze původních zločinů a šokující chladnokrevnosti, s níž obviněný popravil svého komplice, stejně jako zabil své předchozí tři oběti, nemá stát New York jinou možnost než žádat nejvyšší možný trest, aby ochránil své občany. V tomto případě se obžaloba uchyluje k mimořádnému kroku a žádá trest smrti.“

Skoro se zhroutím, ale před všemi těmi lidmi si to nemohu dovolit. Stát New York chce mého vnuka zavraždit! Bože, je to tak prosté. Stát chce zabít mého úžasného vnuka, který je stejně nevinný jako byl Tvůj syn Ježíš Kristus, a dav je nadšen, NADŠEN těmi strašnými slovy. Kdyby se to stalo před padesáti lety, určitě by vyvlekli Danta z téhle takzvané soudní síně a pověsili by ho na nejbližší strom.

Bože, pomoz mi a pomoz prosím Dantovi v téhle hrozné chvíli.

Pohlédnu na Clarence a pak se podívám na pana Dunleavyho. „Prosím, pomozte nám,“ řeknu. „Pomozte Dantovi. On ty chlapce nezabil.“

Kapitola 39

Tom

Jestli jste nikdy neviděli mediální cirkus v soudní síni, buďte rádi.

Dodávky všech televizních stanic a velkých kabelových společností stojí celý den ve dvou řadách před soudní budovou a kam se podívám, stojí nějaký dopisovatel a s falešnou vážností ve tváři se chystá zachytit všechny zvraty toho vysoce sledovaného hrdelního procesu.

Snažím se ze soudní síně co nejrychleji zmizet. Se sklopenýma očima se prodírám přeplněným parkovištěm a vyhýbám se lidem, které znám celý život.

Tak spěchám, abych nasedl do auta a odjel, že si nevšimnu Clarence na sedadle spolujezdce, dokud skoro nezastrčím klíček do zapalování. Je zdrcený a vzlyká do hřbetu ruky.

„Chtějí ho zabít, Tome. Nedopřejou mu spravedlivý proces. Viděl jsi, jak to tam vypadalo.“

„Clarenci, přijď dneska večer ke mně. Ocenil bych společnost,“ řeknu mu.

„Nejde mi o tvůj soucit, Tome. Přišel jsem tě požádat, abys Danta obhajoval.“

„Clarenci, nebyl jsem v soudní síni přes rok. A ani předtím jsem nebyl žádná hvězda.“

„To proto, že ses nesnažil, Tome. Ne jako když jsi hrál basket. Soustřeď se na to a věř, že to zvládneš. Lidi tě mají rádi. Poslouchají tě.“

„To, že je Dantův právník starší, ještě neznamená, že nedělá dobře svoji práci,“ namítnu. „A kromě toho je to Mariina volba.“

Clarence zavrtí hlavou. „Marie chce tebe, Tome. Poprosila mě, abych tě o to požádal. Kdyby tebe soudili pro vraždu, chtěl bys, aby tě zastupoval ten chlap? Nebo kdyby stál před soudem tvůj syn? Mluv se mnou vážně.“

„Já mluvím vážně, Clarenci. Nemůžu Danta obhajovat. Odpověď zní ne. Je mi líto.“

Jakmile ta slova vypustím z úst, otevře Clarence dveře a zvedne se ze sedadla. „Hodně jsi mě zklamal, Tome. Ne že by mě to překvapilo. Jsi takový už celý léta.“

Kapitola 40

Tom

Velmi znepokojený jedu k Jeffovi. Musím si promluvit s někým, komu důvěřuju – protože uvažuju o tom, že se stanu Dantovým právníkem. Potřebuju, aby mi to bláznovství někdo rozmluvil.

Před deseti lety bratr koupil jeden z posledních dostupných domů v Montauku. Půjčil jsem mu na zálohu z peněz, které jsem dostal za podpis smlouvy s profesionálním týmem, a on by teď za dům dostal nejméně pětkrát tolik, co zaplatil. To z nás nedělá génie. Ceny všech místních nemovitostí od té doby vylétly jako raketa. V tomhle případě to je však pikantní, protože Jeffa opustila žena, kvůli, jak tvrdila, „nedostatečným ambicím“. A teď žije Jeff se svými třemi dětmi v domě v ceně více než milionu dolarů.

Když Lizbeth mého bratra opouštěla, předpokládala, že dostane do péče Seana, Leslieho a Mickeyho. Ale Jeff sáhl do kapsy a najal nejlepší právničku v širém okolí. Tato advokátka, moje kamarádka Mary Warnerová, poukázala mimo jiné na to, že kromě fotbalové sezóny chodil Jeff každý den domů v půl čtvrté a v létě měl volno. K překvapení všech mu soudce všechny tři děti svěřil.

Nejstaršímu Seanovi bylo nedávno pětadvacet, a když zastavím na příjezdové cestě, zrovna posiluje v garáži. Chvilku si povídáme; pak do mě začne rýpat.

„Tak co, strejdo,“ zeptá se mezi zdvihy činky, „jaký to je, být nejmíň oblíbeným člověkem v Montauku?“

„Je taťka doma?“ zeptám se.

„Ještě se nevrátil. První zápas sezóny s Patchogue se hraje za dva týdny.“

„Tak to za ním zajdu na střední školu. Potřebuju s ním mluvit.“

„Dohlídneš na mě na benči?“

Mám pro Seana slabost, možná proto, že mi trochu připomíná mě samotného. Protože je nejstarší, rozvod ho zdrtil nejvíc. A spolužáci se na něj dívali skrz prsty jako na trenérova syna, což je možná důvod, proč navzdory svému sportovnímu talentu nikdy nevstoupil do středoškolského týmu.

Posledních několik let Sean posiluje. Možná chce vypadat dobře na stoličce plavčíka, nebo touží udělat dojem na tátu. No, teď každopádně dělá dojem na mě, protože si nepřestane přidávat černé disky, dokud nemá na každé straně činky sedmdesát kilo. S váhou tyče to dělalo skoro sto šedesát kilo a Sean neváží víc než osmdesát.

„Víš jistě, že to zvládneš?“ zeptám se a podívám se dolů do jeho odhodlaného obličeje.

„Je jenom jeden způsob, jak to zjistit.“

Ten nezmar zvedne činku dvanáctkrát a nakonec ji zavěsí bez mé pomoci. Po tváři se mu rozlije široký úsměv.

„Dík za nic, strejdo Tommy.“

„Rádo se stalo. Nebude vadit, když povím staroušovi, jakej jsi borec?“

„Radši mu to neříkej. Jenom by zas mluvil o tom, že jsem promarnil svůj talent.“

„Nic si z toho nedělej, Seane. Promarněný talent je u nás Dunleavyů rodinná tradice.“

Kapitola 41

Tom

Jsou to už tři roky, co jsem se vrátil do města, a tohle je moje první návštěva v mé staré střední škole. Pravdou je, že bych dal přednost podebranému zubu před školním srazem, ale když vstoupím na čerstvě navoskovanou palubovku v tělocvičně, sesype se na mě spousta vzpomínek. Skoro nic se tam nezměnilo. Stejné laminátové desky u košů. Stejné dřevěné lavice pro diváky. Stejný pach lyzolu. Vlastně se mi to docela líbí.

Jeffův kabinet je přímo nad šatnami a co se týče vybavení a aroma, není to tam o mnoho lepší. Sedí v rohu, zelené tenisky má položené na desce stolu a sleduje záznam zápasu promítaný na bílou panelovou zeď. Černobílé obrázky, předení promítačky a prach tančící v kuželu světla ve mně vyvolají dojem, že jsem se vrátil v čase.

„Už máš herní plán, Parcellsi?“ Jeff vždycky zbožňoval trenéra Tampy Bay Parcellse a dokonce mu je trochu podobný.

„Zrovna jsem se tě chtěl zeptat na to samé, bráško. Podle toho, co jsem slyšel, potřebuješ plán víc než já. Únikový plán.“

„To máš možná pravdu.“

Na záznamu dojde k výkopu a balón jako by visel v podzimním vzduchu celou věčnost.

„Jenom jsem pomohl přemluvit vyděšenýho kluka, aby se přihlásil na policii,“ řeknu Jeffovi. Nechám si pro sebe, že jsem byl požádán, abych toho kluka zastupoval. A že o tom skutečně uvažuju.

„A co Walco, Rochie a Feifer? Nemyslíš, že byli také vyděšení? Nechápu, o co ti jde, Tome.“

„To sám nevím přesně. Myslím, že to nějak souvisí s tím, že jsem se seznámil s Dantovou babičkou. Viděl jsem, kde a jak žijí. Jo, a ještě jedna maličkost – ten mládenec to neudělal.“

Zdálo se, že mě Jeff neslyšel, ale možná to bylo kvůli vrčícímu projektoru.

„Čistě mezi námi,“ řekne, „sezóna ještě nezačala a já už mám fotbalu plný zuby. Co takhle zajet na pivo, brácho.“

„Vidíš, tohle je plán,“ řeknu a usměju se, ale Jeff můj úsměv neopětuje.

Kapitola 42

Tom

O patnáct minut později zastaví Jeff v Amagansettu a zaparkuje za barem U McKendricka, jedním z podniků, který bude ve středu večer nejspíš plný místních. Ale o to možná jde. Usmířit se s rodáky.

Vstoupíme zadním vchodem a posadíme se do boxu u kulečníku, takže trvá necelou minutu, než se kolem rozhostí ticho.

Když si je Jeff jistý, že všichni vědí, že jsme tady, pošle mě k baru pro pivo. Chce, abych si na vlastní kůži vyzkoušel, co by mě mohlo potkat, chce, abych si tu nenávist užil zblízka aosobně.

Chucky Watkins, bláznivý irský dělník, který dřív občas pracoval pro Walca, sedí hned vedle uličky, kterou se prodírám k pultu. „Tak co, vsadím se, že bez svýho bráchy fotbalovýho trenéra bys sem ani nepáchnul?“

„Keve,“ řeknu, aniž bych si Watkinse všímal, „dvě piva, jestli můžu prosit.“

„Jestli můžu prosit, Keve,“ pitvoří se po mně Pete Zacannino v koutě. Mimochodem, ještě minulý týden mě všichni tihle štamgasti docela přátelsky zdravili.

Kevin, který je opravdu hodný kluk, mi podá dva půllitry a já zamířím zpátky ke stolu, když Martell, další bývalý kamarád, vystrčí nohu, já o ni zakopnu a pivo rozliju. Výbuch smíchu zazní od jednoho konce baru ke druhému.

„Není ti nic, Tome?“ zeptá se mě Jeff z boxu. Ještě před týdnem, s Jeffem nebo sám, bych rozbil Martellovi půllitr o hlavu, čistě abych zkusil, co se stane.

„V pohodě, Jeffe,“ zavolám přes místnost. „Jenom jsem vylil trochu piva a teď půjdu za Kevem a požádám ho, jestli by byl tak laskavý a natočil mi znova.“

Když se konečně vrátím k našemu stolu, napije se Jeff dlouze piva a řekne: „Vítej v novým životě, kamaráde.“

Vím, o co se Jeff snaží, a jsem mu za to vděčný. Ale z nějakého důvodu, z tvrdohlavosti nebo obyčejné hlouposti, to nezabere. O tři piva později vstanu a vytáhnu ze zdi jukebox uprostřed písně od Rolling Stones. Pak, s plným půllitrem v ruce, oslovím shromážděné.

„Jsem rád, že tady vy burani dneska večer jste, protože vám chci něco povědět. Jak zjevně víte, pomohl jsem Dantovi Halleyvillovi, aby se sám přihlásil na policii. Přitom jsem se seznámil s jeho babičkou Marií. A víte co? Mám je oba rád a obdivuju je. Kvůli tomu a dalším důvodům jsem se toho kluka rozhodl zastupovat. Slyšeli jste správně. Budu Dantův obhájce a udělám všechno pro to, abych ho z toho vysekal. Díky, že jste přišli. Dobrou noc. A dorazte v pořádku domů.“

Pár vteřin nato po mně vyjedou Chucky Watkins a Martell. Něco ve mně vybuchne, a tohle je rys Torna Dunleavyho, který většina těch chlapů zná. Praštím Watkinse vší silou do obličeje půllitrem. Jde k zemi jako podťatý a zůstane ležet. Myslím, že má zlomený nos. Mohlo by to být horší.

„Tak co?“ křiknu na Martella, ale ten už ode mě couvá. Možná nemám figuru jako Dante Halleyville, ale měřím metr devadesát, vážím devadesát kilo a umím se prát.

„No tak! Kdo bude další?“ zařvu na ostatní zbabělce v místnosti. „Pojďte si praštit! Čekám!“

Ale přiskočí ke mně jenom Jeff. Vezme mě kolem ramen a tlačí k východu.

„Pořád ten stejnej Tommy,“ řekne, když už sedíme v autě. „Ta samá horká hlava.“

Upírám oči ven a všechno se ve mně ještě vaří. Jeff dupne na plyn a se řvoucím motorem vylétneme z parkoviště.

„Vůbec ne,“ odpovím. „Zklidnil jsem se.“

Kapitola 43

Tom

Následujícího dne uložím v Riverheadskem nápravném zařízení peněženku, hodinky a klíče do malé uzamykatelné skříňky. Pak projdu řadou mřížových dveří, které se postupně otevírají a zavírají.

Rozdíl mezi životem návštěvníka a toho, kdo je zavřený uvnitř, je tak obrovský, že mi z toho přeběhne mráz po zádech. Je to jako přejít ze země živých do země mrtvých. Nebo se vydat na exkurzi do pekla.

Napravo vede dlouhá, ponurá chodba k jednotlivým křídlům přeplněné věznice pro patnáct tisíc chovanců.

Dozorce mě vede doleva do oddělení s malými, dusnými místnostmi vyhrazenými pro schůzky právníků s vězni.

Čekám trpělivě v jedné z nich, dokud nepřivedou Danta. Je zavřený necelý týden, ale už teď působí tvrdším a odtažitějším dojmem. Ani stopy po úsměvu.

Pak mi ale stiskne ruku, uhodí mě do hrudníku a řekne: „Rád tě vidím, Tome. Hodně to pro mě znamená.“

„Pro mě taky, Dante,“ odpovím, překvapený tím, jak mě jeho přivítání dojalo. „Tuhle práci potřebuju.“

„Přesně to povídal Clarence.“ A tvář mu konečně rozzáří ten jeho dvousetwattový úsměv. Tenhle kluk není vrah. To by měl poznat každý, dokonce i místní policie.

A já tu práci opravdu potřebuju. Když vytahuju žlutý blok a psací potřeby, připadám si jako první den ve škole.

„Kromě toho, že budu věřit všemu, co mi povíš,“ řeknu, „to tady dneska bude jako ve výslechové místnosti s detektivy, protože budeme ten den a noc probírat pořád dokola. A neskončíme, dokud v tomhle bloku nebudou všechny podrobnosti, na které si vzpomeneš.“

Vybídnu ho, aby mi pro začátek pověděl všechno o Kevinu Sledgeovi, Garym McCauleym a Davu Bondovi, jeho třech spoluhráčích z toho dne. Řekne mi, kde bydlí, pracují a kam chodí. Dá mi čísla jejich mobilů a poradí mi, jak je vystopovat, kdyby se mi chtěli vyhýbat.

„Každej z nich se už do něčeho namočil,“ řekne Dante, „ale tam, odkud pocházím, to moc neznamená. McCauley je v podmínce kvůli drogám a Bond si tady odkroutil deset měsíců za ozbrojenou loupež. Ale skutečnej gangster je Kevin, i když nikdy nestrávil v base ani den.“

„Co říkali na to, že Michael vytáhl zbraň?“

„Mysleli si, že mu přeskočilo. Dokonce i Kevin.“

Mluvíme o tom, co se stalo toho večera, kdy došlo k vraždám. Dantova babička byla bohužel na návštěvě u příbuzných v Brooklynu, takže ho před ani po střelbě neviděla. Dante mi odpřísáhl, že nevěděl, kde se Michael Walker schovává.

Už jsem zapomněl, jak úmorná tahle práce může být. Hartstein, můj profesor na právech, tomu říkal „pracovat zadkem“, protože tahle část těla trpí nejvíc, když se člověk donekonečna snaží klást otázky a probírat události, i když mu to z velké části přinese jen pár drobků nepodstatných informací.

A tady je to dvakrát obtížnější, protože se s Dantem musíme obejít bez kávy a cukru.

Přesto se pachtíme dál a soustředíme pozornost na to, co on a Michael Walker viděli a slyšeli, když té noci přišli na schůzku s Feiferem. Těch několik minut je klíčem ke všemu a já páčím z Danta další podrobnosti. Ale teprve když to probíráme potřetí, vzpomene si Dante, že cítil doutníkový kouř. No, to by se mohlo hodit.

A uprostřed čtvrtého pokusu se náhle napřímí na židli a vyhrkne: „Na lavičce byl nějakej chlap.“

Moje držení těla se také náhle zlepší. „Někdo tam byl?“

„Víš, jak je na vzdáleným konci hřiště ta lavička? Když jsme přijeli, spal na ní nějakej chlápek. A pět minut na to, když jsme běželi kolem, už byl pryč.“

„Víš to jistě, Dante? Je to důležité.“

„Stoprocentně. Vypadal jako Hispánec, Mexičan nebo možná Kolumbijec. Kolem třiceti, dlouhý černý vlasy svázaný do ohonu.“

Kapitola 44

Tom

Doutník. A možná ho kouřil jeden z vrahů.

Informace, že na místě činu byl někdo, kdo mohl potvrdit Dantovu verzi nebo k ní něco přidat, kdo možná viděl ty chlapce umírat.

Jsou to dvě důležité stopy, po nichž je třeba se pustit, ale nejdřív musím udělat něco jiného. Proto jsem druhý den ráno, když se na Times Square otevřou dveře metra, byl jedním z těch asi pěti set pitomců připravených rvát se o čtyři sta míst.

Rychlé nohy, které mě dostaly do NBA, mi pomohly proniknout do vagónu. Jak se vlak kodrcá ten půl kilometr na nádraží Grand Central, cítím stejnou směsici odhodlání a úzkosti jako ostatní pracující v New Yorku. Teď jsem jeden z nich. Dojíždím za prací a dokonce mám na sobě oblek. A skvěle nažehlený.

Na konci linky se dav vyvalí ven a zamíří k Čtyřicáté druhé ulici. Hodím dolar do pouzdra na trubku vyloženého červeným sametem a jdu na východ. Zůstanu stát až před mramorovou fasádou čísla 461 v Třetí avenue, patřičně honosným sídlem jedné z nejctihodnějších právnických firem v New Yorku – Walmark, Reid a Blundell.

Dřív než ztratím nervy, projdu nablýskanými mosaznými dveřmi a nastoupím do výtahu do třicátého šestého patra.

Tam se však ocitnu na špatné straně další bariéry, stejně skličující jako zdi obklopující věznici v Riverheadu. Místo žiletkového drátu a betonu se jedná o naleštěný kus mahagonu tak obrovský, že ho museli přivézt z dešťového pralesa v nákladním prostoru tankeru a zvednout do jeho nového domova jeřábem vysokým jak mrakodrap.

Místo ozbrojeného strážného mě tam uvítá okouzlující blonďatá recepční, která má na hlavě sluchátka a vypadá jako kyborg.

„Dobrý den. Přišel jsem navštívit Kate Costellovou,“ řeknu.

„Máte domluvenou schůzku?“

„Ne.“

„Očekává vás?“

„Jsem její přítel.“

Recepční to zní stejně jako ne. Možná hůř. Odkáže mě do kůží potaženého očistce, kde se příštích dvacet minut potím na pohovce za třicet tisíc dolarů. Přijít sem neohlášený mi včera večer připadalo jako skvělý nápad a během tři a půl hodiny dlouhé cesty z Montauku moje sebedůvěra nijak neochabla. Aspoň ne moc.

Ale nacvičovat si rozhovor sám se sebou je jedna věc a předvést ho načisto druhá – a Kate už kráčí ke mně a její nízké podpatky ťukají jako kladívka do mramorové podlahy.

Přemýšlím, jestli ví, jak málo ten strohý modrý kostým zakrývá její krásu. A zajímá ji to vůbec?

„Co tady děláš?“ zeptá se, a než stačím odpovědět, jsem zpátky na dně jámy, kterou jsme s Kate vykopali před deseti lety.

„Potřebuji, abys mi pomohla s obhajobou Danta Halleyvilla.“

Předpokládal jsem, že mě Kate v tomhle okamžiku pozve k sobě do kanceláře, ale ona se jen dívá skrze mě. Musím ji tedy přesvědčit tady v hale, podat jí všechno tak stručně, jak to jen jde. Nemám tušení, co si o tom myslí. Dívám se do jejích jasně modrých očí, ale nedokážu z nich nic vyčíst, a když se zarazím, abych se nadechl, přeruší mě.

„Tome,“ řekne, „už sem nikdy nechoď.“

Pak se otočí na patě, odchází chodbou a klapot podpatků zní ještě chladněji, než když se blížila. Ani jednou se neohlédne.

Kapitola 45

Kate

Po Tomově naprosto nečekané návštěvě se uchýlím do svatyně své kanceláře. Vím, že to zní přehnaně. Je to jenom místnost. Ale já ji mám teprve měsíc a elegantní nábytek a výhled na třpytivou East River pořád ještě dokážou, že se cítím lépe, jakmile vkročím dovnitř.

Od devíti včera večer přišlo třicet jedna e-mailů. Osm souvisí s výzvou upustit od neférové metody soutěže, kterou jsem poslala hlavnímu právníkovi společnosti Pixmen Entertainment. Náš klient Watermark, Inc., dospěl k názoru, že se nové logo Pixmenu příliš podobá jednomu, které používá jeho divize. V dopise jsem Pixmen obvinila z porušení ochranné známky a nastínila jsem plán agresivních právních kroků včetně zmrazení všech příjmů Pixmenu za uplynulých čtrnáct měsíců.

V e-mailu odeslaném ve 3.43 ráno mě právník Pixmenu informuje, že logo bylo vymazáno ze všech nových produktů a e-maily od advokátů Watermarku vyjadřují vděčnost. Přesvědčivé vyhrožování katastrofou je jedním z laciných triků mé práce.

Tucet dalších e-mailů je důsledkem trapného článku o stoupající ženské právnické hvězdě. Většina je od personálních agentur, ale nejzajímavější mi poslal prezident Kolumbijské univerzity, který se ptá, zda bych si našla čas podílet se na práci komise vybírající nového děkana právnické fakulty. Ano, čas si najdu.

Přesně v 9 hodin dorazí Mitchell Susser, aby mě informoval o nadcházejícím procesu proti bývalému partnerovi firmy Credit Mercantile Franklinu Wolfeovi, obviněnému ze zneužívání vnitřních informací. Při předchozím procesu, který měl na starost jeden z našich starších partnerů, se porota neshodla na verdiktu, a novým projednáváním jsem byla pověřena já.

„Uvolni se, Mitchi,“ řeknu, ale nepřinese to žádný efekt. Susser, nový člověk, který psal na Harvardu do časopisu Law Review, se probírá zápisem ze soudního jednání. „Wolfe,“ říká, „tráví až moc času nepřesvědčivým popíráním aktivity, která není jednoznačně protiprávní. Tím ztrácí na důvěryhodnosti a nezískává skoro nic. Myslím, že druhý proces je skvělá příležitost.“

Zvažujeme, který z našich obhájců specializujících se na přípravu svědků by byl pro tenhle případ nejlepší, když do kanceláře strčí svou důležitou šedou hlavu Tony Reid, onen „Reid“ z názvu firmy. Vedle něho je Randall Kane, náš pravděpodobně nejvýznamnější klient.

„Máte minutku, Kate?“ položí mi řečnickou otázku.

Susser si posbírá své papíry a Tony Reid a Kane zaujmou místa v křeslech na vzdáleném konci místnosti. „Randyho samozřejmě znáte, Kate.“

Nemusela jsem se s Kaném ani setkat, abych ho znala. Kane byl hnacím motorem procesu, který učinil z Bancroft Subsidiaries nejrychleji rostoucí korporaci na světě a z něho ztělesnění obchodního úspěchu a prototyp nekompromisního výkonného ředitele.

Jak však Reid vysvětluje s patřičnou naléhavostí, tohle všechno by mohl ohrozit chystaný proces. Proti společnosti Bancroft bylo vzneseno obvinění, že toleruje pracovní prostředí nepřátelské vůči ženám a ignoruje velmi rozšířené sexuální obtěžování. Tato hromadná žaloba zmiňuje přímo Kanea.

„Vím, že vám nemusím říkat,“ prohlásí Reid, „že tahle prospěchářská pře není ničím jiným než chatrně zamaskovaným vydíráním.“ Podle mých zkušeností s právníky specializujícími se na hromadné žaloby je to nejspíš pravda. Mají ve zvyku vyhlédnout si oběť, připravit žalobu a pak teprve hledat oběti.

„Nemám v úmyslu to řešit mimosoudním vyrovnáním, Kate,“ řekne Kane. „Je to naprostý nesmysl! Tři ze starších viceprezidentů Bancroftu jsou ženy a společnost spoluzakládala moje manželka. Pustili se do nepravého. Když budu muset, poženu to až před soud!“

„Myslím, že to nebude nutné,“ odpovím, „ale ujišťuji vás, že naše odpověď bude nekompromisní.“

„To tedy bude!“ řekne Randall Kane.

Zbytek dne mi zaplní brífinky, schůzky a konferenční hovory. Z firemní jídelny si nechám přinést salát k obědu a suši k večeři, a když ve 23 hodin zhasínám v kanceláři, neodcházím jako poslední.

Krásná podzimní noc mi připomene, že jsem propásla další pěkný podzimní den a já se rozhodnu, že se kousek projdu, než si chytnu taxík.

Udělám první krok ke skoro opuštěné Park Avenue, když se ze stínu malého vydlážděného náměstí vedle naší budovy vynoří vysoká postava.

Kapitola 46

Kate

Muž spěchá ke mně a pak se zastaví dřív, než vystoupí na jasně osvětlený chodník.

„Půl dne?“ zeptá se.

Je to Tom!

„Jak dlouho jsi tady?“ zeptám se.

„Nevím. Vždycky jsem byl špatnej na matiku.“

Šokuje mě, že ho zase vidím, ale také, i když si to nechci přiznat, to na mě udělá dojem. Tom byl vždycky okouzlující, ale nikdy nevypadal na to, že by dokázal vydržet sedět patnáct hodin na kamenné lavičce. Jedním z našich problémů bylo vlastně to, že jsem nikdy nevěděla, čeho je Tom schopný.

„Kate, musíš mě vyslechnout. Můžu tě prosím pozvat na skleničku?“ Teď už stojí pod lampou, vypadá vyčerpaně a ve tváři má prosebný výraz. „Je to otázka života a smrti. Pro tebe to může být drobnost, ale ne pro Danta Halleyvilla.“

„Vypiju si s tebou kávu,“ řeknu.

„Opravdu? To je ta nejlepší zpráva za posledních deset let.“

„Tak to tě lituju,“ opáčím a doufám, že jsem včas potlačila úsměv.

Nejméně intimní místo, které mě napadne, je kavárna Starbucks za rohem, kde Tom zhltne koblihu na tři kousnutí a zalije ji lahví vody.

„Tady jsou moje argumenty, ty, které jsem ti nestihl přednést dneska ráno. Dantovi Halleyvillovi se za celý život nepřihodilo nic dobrého. Když mu bylo dvanáct, ubodali mu přímo před očima otce a on se díval, jak umírá, protože v jeho čtvrti jezdí záchranka mnohem pomaleji než v Beach Road. Jeho matka – feťačka závislá na cracku, prostitutka a zlodějka – nebyla o nic lepší než vůbec žádná matka. Ještě než jeho otec umřel, trávila většinu času ve vězení. A jak se s tímhle Dante vyrovnal? Uvědomil si, že má talent, díky kterému může z toho světa uniknout a pomoci své rodině. Umí hrát basket.“

„To zní povědomě.“

„Myslím opravdu hrát, Kate. Na mnohem vyšší úrovni než já. Na úrovni Michaela Jordana a Magica Johnsona. Stal se nejlepším školním hráčem v okrese. Je dost dobrý na to, aby nastoupil do ligy přímo ze střední školy, ale slíbil své babičce Marii, že půjde na vysokou. Před třemi týdny ho obvinili ze čtyř vražd, které nespáchal, Kate. Stát New York ho chce odsoudit k trestu smrti. To nejmenší, co si zaslouží, je výborný právník.“

„A co jsi ty?“

„Nevím, co jsem, Kate, ale oběma nám je jasné, že výborný právník rozhodně ne. Když mám dobrý den, jsem slušný právník. On potřebuje skvělého obhájce, který do toho dá všechno.“

Je to dobrá řeč. Tom těch patnáct hodin nepromarnil, ale má smůlu. Ten parchant by dokázal vymámit z jalové krávy tele, ale já mu na to neskočím. Ne DVAKRÁT. Svět je velký. Ať si najde jiného pitomce.

„Promiň, Tome. Nemůžu to udělat. Ale dej do toho všechno, možná překvapíš sám sebe.“

„Opravdu mi nepomůžeš?“

„Nezlob se. A děkuju za kafe.“

Kapitola 47

Tom

Ať chci nebo ne, jsem v případu až po uši a znovu středem pozornosti.

Lucy a montauská pekárna už o moje peníze nestojí, a tak jsme byli já a Wingo, který se mimochodem jmenuje podle skvělého hráče Knicks Harthorna Nathaniela Winga, nuceni změnit svou ranní rutinu. Teď začínáme pracovní den v té honduraské prodejně potravin, kde nás nikdo nezná. Tam můžu sedět sám u venkovního stolku tři metry od silnice Route 27 a přemýšlet, jak zabránit státu New York v popravě nevinného osmnáctiletého kluka.

Od chvíle, co jsem převzal Dantův případ, mi dny splývají do rozmazané šmouhy a končí v okamžiku, kdy usnu nad svými poznámkami. Nevěnuju se ničemu jinému a trochu z toho začínám bláznit.

Jak tam tak sedím ve světle říjnového rána, jezdí mi přímo před nosem náklaďáky, ale já jsem příliš zabraný do myšlenek, než aby mi to vadilo. Když Dante vyhrabal z paměti toho „svědka“, poskytl mi skvělou stopu. Ale je hrozně těžké ji sledovat.

Pokud existuje člověk, který by mohl podpořit Dantovu verzi události, nebo který viděl skutečné vrahy, případ pro obžalobu skončil. Ale já mám sotva popis, natož jméno.

Snad Artis LaFontaine, dealer, pasák nebo co vlastně je, zůstal na hřišti dost dlouho, aby viděl ty kluky přijíždět, ale já netuším, jak se s ním spojit. Kdybych šel na policii, možná by ho měli na radaru, ale nechce se mi do toho, dokud nebudu muset.

Když zvednu k ústům kelímek s kávou, projede kolem žlutý volkswagen brouk. Žlutá je barva roku, pomyslím si, a to mě přivede k Artisovu kanárkově žlutému kabrioletu.

Míst, kde si člověk může koupit ferrari za čtyři sta tisíc dolarů asi moc nebude, co?

Vytáhnu mobil a začnu využívat svůj čas. Obchod s automobily v Hempsteadu mě odkáže na autosalon s exotickými vozy na Jedenácté avenue na Manhattanu. Tam mi dají tip na obchod v connecticutském Greenwichi.

O dvě hodiny později, stále ze své kanceláře u silnice, mluvím s Bree Elizabeth Pediovou. Bree Elizabeth šéfuje prodejnímu oddělení v autosalonu Miami Auto Emporium v South Beach. „Jistě že znám Artise. Seznámily mě s ním moje děti. Potkaly ho na vysoké.“

Přesvědčím Pediovou, aby Artisovi zavolala, a o pár minut později už ho mám na lince. Je odměřenější, než jsem čekal. „Jestli voláš tvůli tý noci na basketbalovým hřišti, tak já tam nebyl.“

„Artisi, když budu muset, nechám tě předvolat.“

„To bys mě nejdřív musel najít.“

„Dantovi hrozí trest smrti. Ty něco víš a chceš si to nechat pro sebe?“

„Neznáš Loca. Radši půjdu do basy, než abych proti němu svědčil. Ale pokud vezmeš na vědomí, že jsem tam NEBYL, možná ti dokážu pomoct.“

Popíšu mu toho muže na lavičce a Artis hned ví, o kom mluvím.

„Hledáš Mannyho Rodrigueze,“ řekne. „Jako každej druhej se považuje za nadějnýho rappera. Povídal mi, že dělá pro malý vydavatelství, který se jmenuje Cold Ground, Inc. Vsadím se, že jsou v telefonním seznamu.“

Kapitola 48

Tom

Fajn, tak teď je ze mě amatérský detektiv. A jsem zpátky na Manhattanu, protože se ukáže, že Cold Ground, Inc., sídlí v nekonvenční poválečné budově kousek od Union Square.

Výtah obložený zrcadly mě vyveze do šestého patra, kde mi dunivá basová linka a pach marihuany ukážou cestu hnědožlutou chodbou. [

Za posledními dveřmi vlevo panuje tvůrčí atmosféra malé hiphopové továrny. To, co bývalo obývacím pokojem malého bytu, je teď nahrávacím studiem.

Rapper s dětskou tváří a čepicí Yankees pečlivě nasazenou na stranu ze sebe za sklem chrlí slabiky do mosazného mikrofonu.

Střelím ho zmizím,

stopy nenechám.

Kouřící pistoli

zpátky do kapsy dám.

Umělec vypadá asi na sedmnáct stejně jako jeho dívka, která sedí na koženém gauči na druhé straně skleněné přepážky a drží na klíně miminko oblečené přesně jako jeho táta včetně šikmo nasazené čepice a tenisek značky Nike. Kolem postává asi deset dalších týpků, a ať už jsou vysocí a hubení nebo malí a podsadití, všichni dávají svým vzhledem jasně najevo, co jsou zač.

Kdo to tady vede? Nikoho takového nevidím a u vstupu není žádná recepce.

„Manny kopíruje pásky,“ řekne vysoká žena jménem Erica a ochotně mi ukáže vyzáblého chlapíka s černými vlasy do ohonu, který se právě vynoří ze zadní místnosti.

Manny nese v náručí něco, co vypadá jako malé krabice na pizzu. „Musím to doručit do jinýho studia,“ řekne a projde dveřmi na chodbu. „Můžeme si promluvit cestou.“

V taxíku jedoucím přes město mi Manny nastíní dějovou linii svého bouřlivého života. „Narodil jsem se v Havaně,“ řekne. „Můj otec byl doktor. A dobrej, což znamenalo, že si vydělával tak sto dolarů měsíčně. Jednoho rána, po velký snídani, jsem nasednul na tři metry dlouhou plachetnici, odrazil od břehu a plul. Dvacet hodin na to jsem se skoro utopil, když jsem plaval ke břehu osmdesát kilometrů jižně od Miami. Na ruce jsem měl tyhle hodinky. Věděl jsem, že můžu umřít, ale musel jsem se pokusit dostat do Ameriky.“

Pak mi Manny poví, že po třech letech má blízko k tomu, aby se z něj stal kubánsko-americký Eminem. „Jsem dobrej, a nemyslím si to jenom já.“

Je mi jasné, že přemýšlí, co po něm můžu chtít, ale ještě ho chvíli napínám. Vystoupíme v Západní dvacáté první ulici před činžákem v Chelsea a on odevzdá své pásky v dalším bytě proměněném v nahrávací studio.

„Tohle už dlouho dělat nebudu,“ poví mi.

Pozvu ho na oběd do restaurace Empire Diner za rohem a posadíme se k černě natřenému stolu s výhledem na Desátou avenue.

„Tak pro kterej label děláte?“ zeptá se Manny, když si objednáme.

„Nepracuju pro hudební nakladatelství, Manny. Jsem právník a zastupuju Danta Halleyvilla. Byl falešně obviněn ze zabití tří lidí u hřiště Smittyho Wilsona v East Hamptonu. Vím, že jsi tam ten večer byl. Doufám, že jsi viděl něco, co by mu mohlo zachránit život.“

Jestli je Manny zklamaný, že nejsem hledač talentů, který s ním chce podepsat nahrávací smlouvu, nedá to najevo. Probodne mě pohledem, jako by si přehrával smyčku vzpomínek z toho večera.

„Ty jsi tam hrál basket,“ řekne. „Viděl jsem tě tam. Bejvals profík.“

„Jo. Asi deset minut.“

„Máš magneťák?“ zeptá se.

„Ne, ale mám blok. Zapíšu si všechno, co mi řekneš.“

„Fajn. Jenom si odskočím na záchod. Pak ti možná povím něco, co zachrání tomu vysokýmu černýmu klukovi krk.“

Hrábnu do kufříku pro blok a rychle v něm listuji, abych našel seznam klíčových otázek naškrábaný mým sotva čitelným rukopisem. Hlavně buď v klidu, říkám si, a poslouchej.

Jsem ponořený do poznámek a Manny stále nikde, když přede mě servírka položí talíř. Ohlédnu se a vidím, že dveře na záchod jsou otevřené dokořán. Vyskočím ze židle a řítím se jako šílenec na ulici.

Jsem tam právě včas, abych se mohl dívat, jak Manny Rodriguez nasedá do taxíku a odjíždí po Desáté avenue pryč. Přes zadní okénko mi zamává prostředníkem.

Kapitola 49

Loco

V zátoce jižně od East Hamptonu je šedá oblázková pláž, kde v neděli dopoledne hrávají Dominikánci, Ekvádorci a Kostarikánci volejbal. Přes týden odpracují sedmdesát hodin při stříhání živých plotů, sekání trávníků a čištění bazénů. V noci se mačkají v přízemních domech, které vypadají z ulice normálně, ale vevnitř jsou rozdělené na třicet kójí. V neděli odpoledne jsou připravení vybuchnout.

Jdou do toho po hlavě. Pijí, karbaní, tančí salsu a naplno prožívají svá latinskoamerická dramata. Zhruba každé tři minuty od sebe odtrhávají dvě hnědé lehké váhy. Pět minut nato už se zápasníci poplácávají po zádech. A za dalších pět minut na sebe skočí znovu.

Sleduju tuhle telenovelu z oprýskané zelené lavičky asi o patnáct metrů výš.

Je čtvrt na sedm a jako vždycky jsem tu moc brzo.

Nic se neděje. Je to součást vystoupení, požadovaný projev poslušnosti a respektu. Mně to vyhovuje. Získám tak čas zapálit si doutník a dívat se, jak se plachetnice vracejí domů do Devonského jachtařského klubu.

Měl bych kouření omezit. Tohle torpédo Davidoff je už třetí v tomhle týdnu. Ale jaký je to život bez zlozvyku? A jaký se zlozvykem? Věděli jste, že Freud vykouřil půl tuctu doutníků denně? Však taky umřel na rakovinu ústní dutiny, což byla podle mě spravedlivá odplata za to, že každý kluk chce zabít svého otce a vyspat se s matkou. Nevím jak vy, ale já takovou potřebu neměl.

Když už mluvíme o autoritativních postavách, prosím o virbl, protože tady přichází ta moje – ZH – a je tu právě včas, o jedenáct minut později.

V džínech značky Helmut Lang za tři stovky, patřičně potrhaných a sepraných, a bůhví jak drahém světle modrém kašmírovém svetru a s týdenním strništěm vypadá každý den o něco víc jako nějaký zatracený lufťák. Ale kdo najde kuráž, aby mu to pověděl? Já rozhodně ne, a to i přes svou pověst magora.

„Jak to jde?“ zeptá se ZH, ale ne družným tónem, jak by to řekla většina lidí. Z jeho úst to zní spíš jako „co máš za problém?“ nebo „o co ti jde?“ Ale tentokrát to není jen můj problém, je to náš problém, což ho štve desetkrát tolik.

„Podle všeho jsme měli společnost,“ řeknu. „Tam za Wilsonovým domem.“

„Fakt? Od koho to víš?“

„Od Lindgrena.“

„To smrdí.“ K mnoha dalším vlastnostem má také ZH skvělou schopnost přesně vystihnout situaci.

Dole na pláži ukazuje opilý volejbalista na stopu, kterou nechal v písku balon, a řve u toho nadávky ve španělštině nebo portugalštině.

„Co mám teď dělat, šéfe?“

„To, co považuješ za nejlepší.“

„Co já považuju za nejlepší, ZH?“

„A dej mi vědět, až to uděláš.“

Pak ZH zmizí jako oblak kouře z předraženého doutníku a zůstanu tam jen já, noc a salsa.

Kapitola 50

Loco

Takže co považuju za nejlepší? Myslím, že chápu, o co ZH jde, a to znamená další výlet do Brooklynu a další fuj, fuj, prásk, prásk.

Stejně jako jeho krajani v Hamptonech pracuje i Manny Rodriguez moc tvrdě. Jsou tři ráno a já už od jedenácti par-kuju na druhé straně ulice před Mannyho bytem. Všichni v Bed-Stuy už spí, jen on ne. Dělá to pracovní morálka imigrantů, nebo se jim něco vaří v krvi? Quien sabe, ay?

Počkejte vteřinu – tady přichází Manny. Právě včas, protože můj žaludek už by dneska v noci další kafe nesnesl.

I teď si náš chlapec poskakuje do rytmu hudby, kterou mu pumpují do uší sluchátka.

Když se mě zeptáte, nic neničí město tolik jako sluchátka, iPody a počítače. New York kdysi nabízel náhodnou interakci, kterou člověk nikde jinde nenašel. Nikdy jste nevěděli, kdy se vám naskytne příležitost prohodit slovo s krásnou dívkou čekající vedle vás na semaforech.

Nebo jste třeba něco řekl nějakému chlápkovi, nic teploušského, jenom pár slov vzájemně potvrzujících existenci. Teď všichni chodí po ulicích a poslouchají muziku staženou z počítačů. Je to osamělej svět, brácho.

A taky je to nebezpečné. Sestoupíte z chodníku a přeslechnete autobus, dokud nejste přímo pod ním, a už vůbec neuslyšíte Číňana, který vyjede zpoza rohu na svém umaštěném kole.

A k tomu můžete přidat smutný výstražný příběh Mannyho Rodrigueze. Je tak zabraný do svých melodií, že neslyší, jak jdu za ním a vytahuju zbraň. Necítí vůbec nic až do okamžiku, kdy mu kulka prorazí lebku a zaryje se mu do mozku. Ten chudák kluk vlastně ani neví, že umřel.

Kapitola 51

Kate

Kompletní žaloba na Randalla Kanea dorazí na můj stůl ve firmě Walmark, Reid a Blundell okolo půl třetí odpoledne. Zavřu dveře a zruším všechno, co jsem měla naplánované na zbytek dne.

Jsem si dobře vědoma toho, že jsem nebyla vybrána jen díky svým právnickým schopnostem. Pro mocného výkonného ředitele, obviněného ze sexuálního obtěžování, je vždycky dobré, když vstoupí do soudní síně s právnickou. A já s tím nemám problém. Být žena přináší při budování kariéry stále ještě mnohem více nevýhod než výhod, takže v těch vzácných případech, kdy je to naopak, se nechávám unášet proudem.

Jakmile si přečtu jazyk použitý na začátku žaloby, jsem si jistá, že tohle můžeme vyhrát nejen u soudu, ale i v médiích. Oplývá to frázemi jako „nepřátelské pracovní prostředí“, které se obvykle používají, když je řeč o lechtivých vtipech a fotografiích žen v plavkách nalepených na stěnách kancelářských kójí.

Pak si prostuduji místopřísežné prohlášení první z údajných obětí Randalla Kanea. Je to sedmatřicetiletá matka tří dětí, která pracovala devět let jako Kaneova výkonná tajemnice. Ve svém písemném svědectví vypovídá pod přísahou, že při více než třiceti příležitostech odrážela Kaneovy fyzické a verbální sexuální pokusy, a když konečně podala výpověď a žalobu, jak využil všech zdrojů korporace, aby jí zničil život.

Když dočtu dokument do konce, uvědomím si, že problém Randyho Kanea nesmeteme ze stolu výhružným dopisem nebo mimosoudním vyrovnáním. A je tu jedenáct dalších žen, jejichž místopřísežné výpovědi jsou v podstatě identické až po telefonáty od Kaneova firemního poskoka, který jim vyhrožoval, že už nikdy neseženou práci, když nebudou mlčet. Tři z žen si ty telefonní hovory nahrály.

Zavřu desky na svém stole a zadívám se na East River. Kane zjevně není jen nevěrný manžel. Je to parchant a možná i sériový sexuální násilník, který má shodou okolností cenu miliardy dolarů. Zaslouží si za své činy tvrdě zaplatit, a když mu pomohu vyhnout se trestu, nebudu se ničím lišit od jeho přisluhovače, který za něj vyřizoval výhružné telefonáty.

Už deset let stoupám po profesním žebříčku, od práce v redakční radě Law Review na Kolumbijské univerzitě přes dva roky práce na administrativní kriminalitě pro prokurátora jižního obvodu a po třech a půl letech u Walmarka, Reida a Blundella mám na dohled post staršího partnera.

Víte, kolik žen se v téhle firmě dostalo tak daleko? Žádná.

Tak proč teď kráčím chodbou do rohové kanceláře Tonyho Reida?

Že by Tomův půlnoční projev zasáhl nějaké moje slabé místo? Bůh mi pomáhej, jestli je to tak. Tom už mockrát dosáhl toho, že jsem se cítila mizerně, ale nikdy mě ani ve snu nenapadlo, že na něj budu žárlit v rámci naší profese nebo budu mít pocit, že se dostal nade mě na etickém žebříčku.

Ale teď je ze mě velmi dobře placený podržtaška a on obhajuje někoho, v jehož nevinu věří – a zadarmo.

Reid na mě mávne, abych šla dál, a já položím svazek mís-topřísežných prohlášení na jeho starožitný stůl.

„Měl by sis to přečíst,“ řeknu. „Až to přijde k soudu, bude Randall Kane odhalen jako bezohledný sexuální násilník.“

„Tak se to k soudu nedostane.“

„Nemůžu toho muže zastupovat, Tony.“

Reid klidně vstane a potichu zavře dveře.

„Nemyslel jsem si, že budu muset zrovna tobě připomínat, jak důležitý je Randall Kane pro tuhle firmu. Každé naše oddělení, od obchodního práva přes právo realitní až po pracovní, mu každý rok účtuje stovky hodin. Tucet nešťastných žen se nechal zmanipulovat bezostyšným právníkem, který z toho chce jen vytřískat peníze pro sebe. Víš, jak to chodí. A kdyby náhodou mluvily pravdu? Co má být, mladá dámo? Svět je krutý.“

„Tak to dej někomu jinému, Tony. Prosím. Myslím to vážně.“

Tony Reid chvilku přemýšlí o mých slovech, než odpoví. Pak mluví tímtéž přesvědčivým tónem, který z něj udělal jednoho z nejúspěšnějších obhájců vystupujících před soudem v New Yorku.

„Pro ambiciózního právníka, Kate – a všechno, co o tobě vím, naznačuje, že nejsi o nic méně nadaná a ctižádostivá než jakýkoliv jiný mladý právník, kterého znám – jsou případy jako tenhle určitou zkouškou ohněm. Takže pokud nepřijdeš zítra v osm hodin ráno do téhle kanceláře a nebudeš trvat na svém, prokážu tobě a firmě službu a budu předstírat, že k tomuhle rozhovoru nikdy nedošlo.“

Kapitola 52

Kate

Toho večera přijdu domů v neslýchaných sedm hodin. Před třemi lety jsem koupila tenhle šíleně drahý byt s jednou ložnicí v Upper West Side, protože měl zahradu. Teď tedy popíjím prvotřídní pinot noir na vlastní zahradě, naslouchám zvukům města a dívám se, jak se v okolních bytech rozsvěcují světla.

Počkám, až říjnová obloha zčerná, a pak si dojdu dovnitř dolít sklenici a vzít si deku. Scéna je skoro dokonalá, ale ne úplně. Vytáhnu tedy ven pohovku a dám si nohy nahoru. Teď už je to lepší – pohodlí, teplo a deprese, přesně jako můj život v ořechové skořápce.

Ten arogantní parchant Reid má v jedné věci pravdu: neměla jsem se nechat tak vyvést z míry zjištěním, že Randy Kane je hajzl. Jsou to hlavně bohatí hajzlové, kdo plní truhlice firmy Walmark, Reid a Blundell. Pokud by firma někdy potřebovala vytesat do mramoru v hale své moto, navrhla bych Hajzlové jsou naši.

Já už nechci takové klienty obhajovat. Jak k tomu vůbec došlo? Když jsem šla na práva, rozhodně nebylo cílem mé kariéry napomáhat velkým zvířatům zakrývat jejich zločiny. Ale pak si vedla dobře na univerzitě, její hvězda začala zářit a ona chtěla dokázat, že zvládne vydělávat hodně peněz, stát se rychle partnerem atd. atd. atd.

Jak tak sedím v chladné tmě zahrady se třetí sklenkou vína, uvědomím si, že moje raketová kariéra má ještě další důsledky. Možná jste si všimli, že dneska večer si nechávám své depresivní myšlenky pro sebe, místo abych se o ně podělila s partou starých dobrých přátel. O životním partnerovi ani nemluvě. Nemám ani důvěrnou kamarádku, které bych si mohla vylít srdce.

Myslím, že jsou za tím zase moje soutěživost a pýcha. Na právech jsem měla báječné, velmi blízké kamarádky – Jane Anne a Rachel. Byly jsme nerozlučné a přísahaly si, že zůstaneme spolu až do konce a srazíme ty parchanty na kolena.

Ale pak měla Jane Anně štěstí a otěhotněla a Rachel se mnou jela tím rychlíkem asi dva roky, než to vzdala a začala pracovat pro Amnesty International. Obě se na mě pro můj „úspěch“ trochu zlobily a já měla na oplátku vztek na ně. Pak uplynul jeden týden, aniž by jedna z nás odpověděla na zavolání, pak to byly dva týdny a dnes už žádná nechce zvednout telefon. Nakonec mlčení prolomím já a zavolám, ale na druhém konci cítím chlad, nebo se mi to aspoň zdá, a pomyslím si, jestli to mám zapotřebí.

Ukáže se, že mám, protože skončím sama ve tmě, kde mi dělají společnost jen deka a sklenice vína.

Jsou dvě v noci a prázdná láhev leží vedle poloprázdné krabičky marlborek, která byla plná ještě před třemi hodinami, kdy jsem si ji nechala přinést z obchodu s vínem. Dejte prosím do záznamu, že jsem nikdy nezastupovala výrobce cigaret. Sice mě o to nikdo nepožádal, ale přesto by to mohl být kladný bod.

O hodinu a pár dalších cigaret později vytáčím číslo jediného člověka na zeměkouli, jímž si jsem dostatečně jistá, že mě rád uslyší ve tři ráno.

„Pochopitelně že jsem nespal,“ řekne Macklin, jako by mu právě sdělili, že vyhrál v loterii. „V mém věku člověk nikdy nespí, samozřejmě pokud se zrovna nesnaží zůstat vzhůru. Moc rád slyším tvůj hlas, Kate.“

Macku, proč jsi to řekl? Protože já teď pláču a nemůžu přestat. Až po pěti minutách ze sebe dostanu: „Promiň, Mackline. Mrzí mě to.“

„Mrzí? O čem to mluvíš, děvče? Od toho je neomezené volání.“

Následují další vzlyky. „Mackline, jsi tam ještě?“

„Jasně. Pro tebe vždycky.“

„Poslechni, Macku, uvažuju o tom, že se na nějakou dobu vrátím do Montauku, a chtěla jsem se tě zeptat, jestli ta nabídka volného pokoje pořád ještě platí.“

„Co bys řekla, Kate?“

Rozpláču se do třetice.

A ráno zavolám i Jane Anne a Rachel.

Kapitola 53

Tom

Dříve to bylo tak, že když easthamptonský miliardář oslavil padesátku, vyplatil se z druhého manželství, pořídil si harleye a tetování a našel si tak dvacetiletou dívku (nebo chlapce), která ho obdivovala jako takového, kým opravdu byl – velice, velice bohatým člověkem.

Teď si místo motorky, na které skoro neumí jezdit, koupí surfovací prkno, na němž neumí jezdit vůbec. A místo kožené bundy na sebe natáhne celotělovou svěrací kazajku z polyuretanu, jinak známou jako neoprenová kombinéza.

Ke skutečným surfařům chovám hluboký respekt. Například Feif byl skvělý sportovec a na vlnách to opravdu uměl. Co mi vadí, jsou tihle novopečení surfaři ve středních letech, chlapi, kteří chodí do dříve docela slušných putyk a snaží se navázat konverzaci okázale jednoduchou otázkou: „Surfuješ?“

Je pravda, že tahle posedlost surfováním má pro mé kamarády určité výhody. Feifovi se někdy podařilo vydělat pět stovek za den učením a pro Griffina Stengera, kterému patří obchod s prkny a koly v Amagansettu, to je mana z nebes. Grif mi to řekne v sobotu ráno, když se on a další surfaři z Beach Road snaží chytit vlnu přicházející od vlnolamu na konci pláže Georgica. Protože jejich oblíbené místo není ani dvě stě metrů daleko od hřiště, kde byli Feif, Rochie a Walco zavražděni, a protože nemá smysl vracet se do Cold Ground, Inc., dříve než v pondělí, vyrazím na pláž, abych zjistil, jestli některý z těch bohů oceánu něco neviděl té noci, kdy došlo k vraždám.

Vstanu za rozbřesku a čekám na hranici příboje, až se začnou surfaři scházet.

V první skupině, doprovázen dvěma svalnatými chlapy, je Mort Semel, který vloni prodal svou společnost eBay za tři miliardy.

Když k němu přistoupím, abych se představil, upustí ti dva mladší chlapíci prkna a zastoupí mi cestu. „Můžeme pro vás něco udělat, pane?“

„Rád bych si na minutku promluvil s Mortem.“

„O čem, pane?“

„Jsem právník zastupující mladého muže obviněného, že před dvěma měsíci spáchal kousek odsud vraždu. Vím, že pan Semel bydlí nedaleko od pana Wilsona a často tady surfuje. Potřebuju zjistit, jestli té noci něco neviděl nebo neslyšel, případně zda neví o někom, kdo by mi mohl něco povědět.“

Jeden osobní strážce zůstane u mě, druhý dojde k Semelovi a pak se rozběhne zpátky, jako by se nemohl dočkat, až mi sdělí tu dobrou zprávu. „Ne. Mort nic neviděl ani neslyšel.“

„Hm. Ale když už jsem tady, docela rád bych se ho na to zeptal sám.“

„To není dobrej nápad.“

„Tohle není jeho pozemek,“ řeknu a začínám trochu vidět rudě. „Je to veřejná pláž, troubo. Jdu si promluvit s Mortem.“ Zamířím jeho směrem.

To zjevně také nebyl dobrý nápad, protože teď ležím na zádech v písku a větší z těch dvou má nohu položenou na mém krku.

„Zůstaň ležet,“ říká. „Lež klidně.“

Kapitola 54

Tom

„Už jsem to pochopil,“ vypravím ze sebe. „Chápu to, jasný?“

Ale v duchu si říkám: Surfař se dvěma gorilami. Co je to za novinku? Je to skoro legrační, až na to, jak už jsem se pokusil poznamenat, tohle je veřejná pláž. A taky ležím ve veřejném písku.

Popadnu proto nohu na svém krku a otočím jí jako hlavou malé Lindy Blairové ve filmu Vymítač ďábla. Kotník vydá uspokojivě nepřirozený zvuk; pak křupne chrupavka v koleni bodyguarda a z úst mu unikne výkřik. Nevidím ho padat, protože už obracím pozornost k jeho kolegovi, se kterým předvedu docela vyrovnanou bitku, dokud nás ostatní surfaři neodtrhnou od sebe.

No, možná zas nebyla až tak vyrovnaná. Když se vrátím do auta, už na jedno oko nevidím, jak je oteklé. A o půl hodiny později doma zjistím, že v něm mám krev. Ale cítil bych se hůř, kdybych dovolil těm pitomcům, aby mě zastrašovali na mojí pláži.

Kromě toho druhé oko pořád funguje dobře, takže se vrátím k poznámkám ze svého posledního rozhovoru s Dantem.

Kromě toho, že mě bolí žebra a oko, jsem musel dostat také ránu do hlavy, protože bych přísahal, že do mé zahrady za domem právě vstoupila žena, která vypadá přesně jako Kate Costellová. Zmíněná osoba má na sobě modré džíny, bílé tričko značky Penguin a černé tenisky Converse. Dojde k místu, kde sedím za dřevěným stolem, a posadí se na židli vedle mě.

„Co se ti stalo?“ zeptá se.

„Potkal jsem se s párkem goril.“

„Komu patřily?“

„Ale, jednomu chlápkovi z Beach Road, se kterým jsem si dneska ráno chtěl promluvit o těch vraždách.“

Kate nakrčí nos a povzdechne si. „Ty ses nezměnil, viď?“

„Právě že změnil.“

Pak ta žena, o které jsem si už docela jistý, že je opravdu Kate Costellová, řekne: „Rozmyslela jsem si to. Chci ti pomáhat s obhajobou Danta Halleyvilla.“

A jak tam sedím a nezmůžu se na odpověď, pokračuje: „Nemůžeš mě odmítnout, protože jsem včera dala výpověď a přestěhovala jsem se sem.“

„Víš, že za to není honorář? Žádný zaměstnanecký výhody. Žádný zdravotní pojištění. Nic.“

„Připadám si zdravá.“

„To já byl taky, když jsem dneska ráno vstával.“

„Mrzí mě, co se ti stalo.“

„A nebude ti vadit pracovat s někým, koho by Walmark, Reid a Blundell nikdy nenajali?“

A pak se Kate skoro usměje. „To, že se nehodí? pro Walmarka, Reida a Blundella, považuju za bod v tvůj prospěch.“

Kapitola 55

Kate

Je to ještě kluk.

Hodné vysoký kluk, který vypadá vyděšeně.

To je první, co mě napadne, když Dante Halleyville ohnutý v pase, aby se neuhodil do hlavy, vstoupí do malé místnosti pro obhájce, kde čekám s Tomem. Pak si pomyslím, že pro osmnáctiletého mladíka je něco úplně jiného prosadit se mezi muži na basketbalovém hřišti, než pobývat ve vězení s maximální ostrahou. A Dantovy oči prozrazují, že se bojí stejně jako jakékoliv jiné dítě, které by se zničehonic ocitlo pod zámkem na tak strašném místě.

„Mám dobrou zprávu,“ řekne Tom. „Tohle je Kate Costellová. Je to špičková advokátka z New Yorku. Vzala si volno ve velké firmě, kde pracuje, aby tě mohla obhajovat.“

Dante, který slyšel už příliš mnoho špatných zpráv, se jenom ušklíbne. „Nechceš z toho vycouvat, že ne, Tome?“

„Ani náhodou,“ ujistí ho Tom a snaží se, aby to znělo naprosto přesvědčivě. „Nemám na práci nic jiného než tvoji obhajobu a zůstanu s tebou, dokud tě odsud nedostanu. Ale ty máš teď právnický tým – maloměstského advokáta a prvotřídní obhájkyni. A Kate je z Montauku, takže je taky místní,“ řekne a uchopí Danta za ruku. „Všechno je dobré, Dante.“

Dante stiskne Tomovu ruku a obejmou se. Teprve tehdy se mi Dante velice nesměle podívá do očí.

„Díky, Kate. Vážím si toho.“

„Ráda tě poznávám, Dante,“ řeknu a už teď se cítím mnohem víc zainteresovaná v tomhle případu než v jakémkoliv jiném, který jsem dělala v posledních několika letech. Zvláštní, ale je to tak.

Nejdřív ze všeho si s Dantem promluvíme o vraždě Michaela Walkera. Dante má slzy na krajíčku, když nám vypráví o svém příteli, a je obtížné uvěřit, že by mohl mít s jeho smrtí něco společného. Během své praxe jsem se však setkala s mnoha přesvědčivými lháři, a Dantovi Halleyvillovi jde o všechno.

„Mám ještě jednu dobrou zprávu,“ řekne Tom. „Vystopoval jsem toho chlápka, co byl tu noc na basketbalovém hřišti. Je to Kubánec jménem Manny Rodriguez. Nemohli jsme spolu mluvit dlouho, ale pověděl mi, že něco viděl, něco důležitého. Vím, kde pracuje, takže nebude těžké najít ho znova.“

Když se Dantova mladá tvář trochu rozzáří, vidím všechnu tu odvahu, kterou musel sebrat, aby na tom místě přežil, a otevřu mu své srdce. Ten kluk se mi líbí, pomyslím si. A bude se líbit i porotě.

„Jak se tady držíš?“ zeptám se.

„Je to docela drsný,“ odpoví Dante pomalu, „a některý lidi to nezvládnou. Včera v noci, asi ve tři hodiny, se ozvalo zvonění a hlas z repráků: ‚Visíme v cele osm!‘ Tohle říkají, když se některej chovanec pokusí oběsit. A to se stává tak často, že dozorci nosej na opasku speciální nástroj, aby je mohli odříznout.

Já jsem naproti v bloku devět, takže jsem viděl dozorce běžet do cely a toho chlápka odřezávat. Ani nevím, jestli se tam dostali včas. Myslím, že ne.“

Ještě jsem si nepročetla materiály, ale Tom a já zůstaneme s Dantem celé odpoledne, abychom mu dělali společnost a dali mu šanci trochu se se mnou seznámit. Povím mu o případech, na kterých jsem pracovala, a proč mě to přestalo bavit. Tom zavzpomíná na pár historek ze své basketbalové kariéry – jako třeba na ten večer, kdy dal Michael Jordan koš hlavou. „Chtěl jsem požádat rozhodčího, aby přerušil hru a dal mi balón,“ vypráví Tom, „ale napadlo mě, že by mi to trenér pořádně vytmavil.“

Dante se zasměje a já si všimnu, že je jeho úsměv čistý, až to láme srdce. Ale v šest, když náš čas vyprší, se jeho tvář znovu zachmuří. Je to hrozný pocit odejít a nechat ho tam.

Když dorazíme zpátky do Montauku, je osm pryč, ale Tom mi chce ukázat kancelář. Naši kancelář. Sebere noviny ležící na prvním schodě a vede mě nahoru po příkrém, rozvrzaném schodišti. Prostory v podkroví – se šikmými stěnami, kvůli kterým je možné stát vzpřímeně jen uprostřed – ničím nepřipomínají sídlo firmy Walmark, Reid a Blundell, ale mně se docela líbí. Připomínají mi pokoj, v němž jsem bydlela na vysoké. Plný naděje a upřímný jako nový začátek.

„Jak sis určitě všimla,“ upozorní mě Tom, „každý kus nábytku v téhle místnosti je z prodejny IKEA.“

Tom listuje výtiskem Times, zatímco se rozhlížím kolem. „Pamatuješ doby,“ řekne, „kdy jsem nečetl nic jinýho než sportovní rubriku? Teď čtu jenom místní zprávy. Je to jediná část, která nějak souvisí s tím, co –“

Zarazí se uprostřed věty a vypadá, jako by dostal kopanec do žaludku.

„Co je? Co se stalo?“ zeptám se a jdu se podívat.

Nahoře na stránce je fotografie chodníku v Bedford-Styuvesant. Před improvizovaným oltářem hoří svíčky na protest proti další nesmyslné vraždě v ulicích té čtvrti.

Pod snímkem je článek s titulkem VÁLKA V HIP-HOPU SI VYŽÁDALA DALŠÍ OBĚŤ.

Jméno oběti je přímo v prvním odstavci. Oba na něj vytřeštěně zíráme. Manny Rodriguez.

Kapitola 56

Tom

Rychle se učím, že neštěstí opravdu nechodí samo. A doufám, že dva právníci bez šance jsou lepší než jeden.

Zastavíme s Kate na parkovišti před easthamptonskou střední školou a z náhlého listopadového soumraku zbývá už jen fialová šmouha na pusté obloze. Zaparkujeme za tělocvičnou, čekáme a snažíme se ignorovat ten zvláštní pocit pramenící z toho, že přesně takhle jsme tam spolu sedávali skoro před dvaceti lety.

„Je to jak jedno velký déjà vu,“ řeknu nakonec a okamžitě toho lituji.

„Pořád cituješ Yogiho?“ zeptá se Kate.

„Jenom když se to hodí.“

Ze zadního vchodu tělocvičny se vyvalí proud absurdně mladých studentů a každý odjede ve svém autě.

„Kde je naše děvče?“ zeptá se Kate.

„Nevím. Při našem štěstí má určitě chřipku.“

„Při našem štěstí ji dneska ráno přejel náklaďák.“

O půl sedmé, kdy na parkovišti zbývá už jen několik aut, vyjde z budovy do chladného vzduchu Lisa Feiferová, Ericova mladší sestra. Stejně jako bratr je Lisa štíhlá a elegantní, hvězda dívčího lakrosového týmu. Přechází prázdné parkoviště uvolněnou chůzí unaveného sportovce.

Když si položí sportovní tašku na střechu svého starého jeepu a odemkne dveře, vystoupíme s Kate z vozu.

„Nemůžeme marnit čas tím, že se budeme litovat kvůli Rodriguezovi,“ řekla mi Kate ráno, jakmile vstoupila do kanceláře. Tou dobou už měla přečtené mé poznámky z rozhovorů s Dantem, v nichž našla několik oblastí, kde by bylo dobré kopat hlouběji. „Naším úkolem není zjistit, kdo vlastně Feifera, Walca, Rochieho a Walkera zabil. Ale rozhodně by pomohlo, kdybychom mohli nasměrovat porotu někam jinam. O těch mrtvých musíme zjistit víc.“

„Myslíš tím vyhrabat o nich nějakou špínu?“

„Jestli tomu chceš říkat takhle,“ odpověděla Kate, „mně to nevadí. Feifer, Walco a Rochie byli také mí přátelé. Ale teď stojíme na Dantově straně. Takže se nesmíme ohlížet napravo nalevo, musíme pátrat dál a zjistit, kam až to povede. A jestli při tom pár lidi naštveme, budiž.“

„Pár lidí už se naštvalo.“

„Budiž.“

Vím, že má Kate pravdu, a líbí se mi její koncept našeho bezohledného přístupu, ale když se Lisa Feiferová ohlédne a spatří, jak se k ní blížíme, dívá se na nás, jako bychom byli lupiči nebo něco horšího.

„Ahoj, Liso,“ pozdraví ji Kate hlasem, který zní naprosto neutrálně. „Můžeme si na chvilku promluvit?“

„O čem?“

„O Ericovi,“ řekne Kate. „Asi víš, že zastupujeme Danta Halleyvilla.“

„Co se to s tebou stalo? Chodila jsi ho hlídat. A teď obhajuješ člověka, který ho střelil mezi oči.“

„Kdybychom si mysleli, že Dante tvého bratra, Rochieho nebo Walca zabil, tak bychom to nedělali.“

„Kecy.“

„A jestli víš o něčem nebezpečném, do čeho mohl být Eric zapletený, měla bys nám o tom povědět. Když to neuděláš, Liso, jenom pomůžeš utéct skutečnému vrahovi.“

„Ne, to děláte vy,“ odsekne Lisa, odvrátí se od nás a nasedne do auta. Kdybychom neuskočili, nejspíš by nás cestou z parkoviště přejela.

„Budiž,“ řeknu.

„Výborně,“ pokývne Kate. „Učíš se rychle.“

Kapitola 57

Tom

Vyhrabávat špínu na staré přátele se ale ve městě jako Montauk mnohem snáz řekne, než udělá.

Walcův otec nám zabouchne dveře před nosem. Rochieho bratr popadne brokovnici a dá nám třicet vteřin na odchod z jeho pozemku. A Feiferova matka, milá žena, která třikrát denně pracuje jako dobrovolnice v montauské veřejné knihovně, na nás vychrlí proud nadávek tak hrubých, že by si jimi vysloužila pochvalu od těch nejdrsnějších Dantových spoluvězňů v Riverheadu.

Stejného zacházení se nám dostane i od Feiferových, Walcových a Rochieových starých přátel a spolupracovníků. Dokonce i bývalé přítelkyně, kterým oběti zlomily srdce, při pohledu na nás zuřivě brání své vzpomínky.

Dante si myslí, že je pro něj dobře, když ho zastupují místní, ale právě teď je to překážka, protože naše rozhodnutí ujmout se obhajoby berou zdejší obyvatelé osobně. Stačilo by, aby mě nebo Kate někdo pozdravil na ulici, a ostatní by si o něm začali myslet, že pomáhá nepříteli.

To, že se na mě všichni dívají jako na vyvrhele, je horší pro mě než pro Kate. Spoustu let tady nežila a při práci pro Walmarka, Reida a Blundella si vypěstovala hroší kůži.

Začíná jí ale lézt na nervy, že neděláme žádné pokroky. Po týdnu práce a nulové odměně za vynaložené úsilí ztratí moje přeplněná podkrovní kancelář své kouzlo. Totéž platí i pro hlasité vrzání schodů, po nichž chodí pacienti k chiropraktikovi, jenž má ordinaci vedle. Mně se na druhou stranu docela líbí mít Kate nablízku. Dodává mi to sebedůvěru a pocit, že je celá ta věc skutečná.

K chiropraktikovi vystoupá další pacient a Kate vykřikne: „Tohle je jako pracovat ve strašidelným hradě na pouti!“

„Seženu ti kafe,“ řeknu.

Do nejbližší restaurace, kde bych si mohl být jistý, že by nás majitel nechtěl otrávit, je to půl hodiny cesty, tak raději přivezu z domova svůj letitý kávovar. Ale zdá se, že nezabírá ani osvědčená kombinace kofeinu a zoufalství.

„Potřebujeme někoho zvenčí,“ prohlásí Kate nakonec. „Někoho, kdo tady vyrostl, ale nikdy sem nezapadl.“

„Myslíš někoho jiného než my dva?“

„Musí se tady přece najít člověk, který s námi bude ochotný mluvit. No tak, přemýšlej. Kdo bude náš informátor?“

Na chvilku se zamyslím. „Co třeba Sean?“ řeknu nakonec.

„Přece se s těmi třemi kamarádil. A navíc je plavčík, proboha. Měla jsem na mysli nějakého většího vyděděnce.“

„Není to žádný vyvrhel, Kate, ale má kuráž čurat proti větru. Lidé se se Seanem normálně baví. Mohl něco zaslechnout.“

„Myslíš, že bude lepší, když si s ním promluvíš sám?“

Zavrtím hlavou. „Vlastně mám pocit, že to zvládneš líp ty. Jsem přece jenom jeho strejda a tak. A navíc je do tebe nej-píš zamilovaný.“

Kate se zamračí. „Co tě k tomu vede?“

„Nevím. Proč by neměl být?“

Kapitola 58

Kate

L. I. Sounds, kde pracuje Tomův synovec mimo sezónu strávenou na lavičce plavčíka, je jeden z mála obchodů v East Hamptonu, které jsou ještě otevřené, a není mi jasné proč.

V devět večer se v tom úzkém prostoru nacházejí přesně dva lidé. Sean je za pokladnou a jeho jediný potenciální zákazník se prochází mezi regály. Sean je pohledný kluk s dlouhými světlými vlasy. Vlastně se podobá spíš Tomovi než Jeffovi.

Rozhlédnu se po obchodě. Tenhle krámek s deskami, dnes cédéčky, měl vždycky zvláštní místo v mém srdci. Dokud nepostavili v Bridgehamptonu nákupní centrum, byl jediný v okruhu padesáti kilometrů. S plakáty Hendrixe, Dylana a Lennona na stěnách a zapáleným personálem fanaticky dělícím hudbu na dobrou a špatnou jsem si tam připadala jako v kostele.

Vejdu dovnitř, Sean se usměje na pozdrav a dá do přehrávače disk s nějakou šílenou hudbou, která mi nic neříká.

Druhý zákazník, vysoký hubený chlap v brýlích s drátěnými obroučkami, se na mě podívá a zase se odvrátí. Táhne mu na padesát, ale nesměle se hrbí jako osmnáctiletý. Muž postupuje od Z k A, tak začnu na druhém konci a vezmu to AC/DC přes Clash k Fletwood Mac.

Když odejde, donesu k pokladně nové vydání alba Rumors.

„Klasika,“ poznamená Sean.

„Takže to schvaluješ? Byla jsem si jistá, že ti hudba bude připadat moc dívčí a nevýrazná.“

„Co to povídáš, Kate? Pouštěl jsem ji před hodinou. Já a ta šilhavá kočka se jí nemůžeme nabažit.“

„I když ten titul – klepy – se mi zdál vhodný,“ dodám.

„Nerozumím.“

„Co ty, slyšel jsi nějaké?“

Sean se zdá být trochu zklamaný, ale nepoznám, jestli tématem nebo mým pokusem o vtip.

„Tak proto jsi přišla?“

„Přesně tak, Seane.“

„Sháníš informace o Feiferovi, Walcovi a Rochiem?“ zeptá se Sean.

„Nebo cokoliv, co by pomohlo vysvětlit, proč je někdo zabil.“

„I kdybych něco věděl, nevím, jestli bych ti to řekl.“

„Protože tě lidi varovali, abys to nedělal.“

Sean se na mě podívá, jako bych ho právě urazila tím nejhorším možným způsobem. „Na tohle já kašlu. Ale ti kluci byli mí kámoši a teď už se nemůžou bránit.“

„My se jenom snažíme přijít na to, kdo je zabil, Seane. Když jsi byl jejich přítel, mělo by ti jít o totéž.“

„Ušetři mě toho kázání, Kate,“ řekne Sean. Ale pak se mu na tváři objeví ten laskavý dunleavyovský úsměv. „Tak co, koupíš si to cédéčko, nebo jsi přišla jenom okounět?“

„Koupím si ho.“

Vezmu si disk ven na temnou lavičku o pár domů dál, trhám celofán a vychutnávám si tu elegantní ulici a chladný voňavý vzduch. East Hampton je jedno z nejhezčích měst na světě. Jenom mu to někdy kazí jeho obyvatelé.

Vedle lavičky je poštovní schránka. Když se na ni podívám zblízka, vidím, že nejsem jediný zákazník L. I. Sounds, který se tady posadil. Její modrý povrch pokrývají stovky malých nálepek s titulem CD a teď se součástí montáže stane i album Rumors.

Hudba je ještě lepší, než si ji pamatuji, a když dojedu k Mackovi, zůstanu sedět v autě na příjezdové cestě, dokud si desku neposlechnu celou.

Když konečně vejdu do domu, chrápe Mack na gauči v obývacím pokoji a pípání mého mobilu s ním ani nehne.

Je to Sean a šeptá. „Od lidí, kterým věřím, Kate, jsem slyšel, že Feif, Walco a Rochie jeli v posledních týdnech v cracku. Ten se tady v létě hodně rozšířil, hlavně v Beach Road. Povídá se, že do toho spadli všichni tři. Jakmile k tomu svinstvu jednou přičuchneš, můžeš to za jedinej víkend vytáhnout z nuly na sto. To je všecko, co vím. Jak se ti líbí to cédéčko?“

„Je skvělý. Díky. Za všechno, Seane.“

Schovám mobil a pohlédnu na svého spícího hostitele. Vděčná, že se Mack ani nezavrtěl, mu přitáhnu deku pod bradu a zamířím nahoru.

Takže se povídá, že ti mrtví kluci kouřili crack. Ráda bych věděla, jestli je to pravda.

Kapitola 59

Tom

Telefonát od mého synovce Seana jako by znamenal zásadní zlom v tom zašmodrchaném případu, protože hned příští odpoledne vystoupá po rozvrzaných schodech do naší kanceláře osmnáctiletý Jarvis Maroney. Je to po týdnu první návštěvník a Wingo je celý bez sebe, o Jarvisovi ani nemluvě.

„Vím něco, co možná vůbec nic neznamená,“ oznámí, „ale trenér mi pověděl, abych vám to hned řekl.“

Každé léto dá vesnice East Hampton najevo vděčnost za příliv bohatých návštěvníků tím, že na ně pošle armádu pubescentů, jejichž úkolem je hlídat překročení parkovací doby. Oblečení v hnědých kalhotách a bílých košilích pobíhají po Main Street, kontrolují parkovací lístky za okny, pneumatiky a nálepky o technické kontrole, vypisují pokutové bloky a doslova tisknou městu peníze. Jarvis, student posledního ročníku střední školy a shodou okolností také útočník školního fotbalového týmu, byl příslušníkem téhle letní pěchoty, a když z něj sundáme Winga, podělí se s námi o to, co má na srdci.

„Kolem devátý večer, tu sobotu, co někdo zabil Feifera, Walca a Rochieho, jsem vypsal blok jednomu autu na pláži Georgica. Vlastně jsem vypsal dva bloky – jeden za to, že na něm chyběla platná plážová známka pro rok 2003 a jeden za chybějící emisní nálepku. Pamatuju se na to jenom proto, že to bylo hnědý porsche devět-jedenáct s jedenácti stovkama kilometrů na tachometru.

Druhej den jsem se bavil s kamarádem, kterej pracoval v dřívější směně. Soutěžili jsme, komu se podaří dát pokutu lepšímu autu, a já se pochlubil s tím porsche. Prohlásil, že mu dal taky pokutu. Na stejným místě, to ráno po mně. To znamená, že stálo celou noc kousek od místa, kde se našly těla. Jak říkám, nejspíš to nic neznamená, ale trenér si myslel, že byste to měli vědět.“

Jakmile Jarvis odejde, zamířím na vesnickou policejní stanici. Ta trocha trestné činnosti, která se tady spáchá, se dělí na dvě části. Hamptonská policie hlídá silnice ze Southhamptonu do Montauku, ale vesnická policie má na starost všechno, co se děje ve vesnici samotné. Jak se dá očekávat, ta dvě oddělení se docela slušně nesnášejí.

Mickey Porter, velitel vesnické policie, je můj kamarád. Na rozdíl od hamptonských kolegů, kteří mají sklon brát se hrozně vážně, Porter, vysoký chlap s velkým rezavým knírem, nepředstírá, že je postava z kriminálního seriálu. A navíc nevidí problém v tom, že Kate a já zastupujeme Danta.

Po jedenáctém září dostalo vesnické policejní oddělení, stejně jako další po celé zemi, výkonný počítač za padesát tisíc dolarů od Úřadu pro národní bezpečnost. Za třicet vteřin má Mickey poznávací značku pokutovaného porsche na monitoru – IZD235 z New Yorku. Je registrované na mého kamaráda Morta Semela na jeho manhattanskou adresu Park Avenue 850.

Bingo.

No, ne tak docela.

„I když je registrované na Semela,“ řekne Porter, „vím docela jistě, že s ním jezdila jenom jeho dcera Teresa.“ Posune text na monitoru a řekne: „Tady to je, Teresa Semelová, osmnáct let. Jeden víkend v srpnu dostala tři pokuty, z toho dvě za překročení rychlosti.“

„Co se taky dá čekat, když osmnáctiletá holka dostane porsche.“

„V Beach Road je devět-jedenáctka něco jako honda Civic,“ opáčí Porter. „Kromě toho Tess není obyčejná osmnáctka.“

„Je modelka, že? A chodila s někým z Guns’N’Roses?“

„Ze Stone Temple Pilots, ale byl jsi blízko. Krásné děvče. Ve čtrnácti byla na obálce Vogue a hrála v několika filmech pro puberťáky. Od té doby je každou chvíli v léčebně.“

„Je to drsný být bohatej a krásnej.“

„O tom nic nevím. Jsem jenom krásnej.“

„Tak dej na mě. No, Mickey, musím s tou dívkou mluvit. Ať už k tomu měla jakýkoliv důvod, byla na místě činu.“

Kapitola 60

Tom

Shodneme se s Mickeym na tom, že si musím promluvit s Teresou brzy. Ještě předtím, než si ublíží sama nebo se jí rozhodne ublížit někdo jiný. Přesto nečekám, že se mi ozve dřív, než ujedu půlku cesty do Montauku.

„Tome, máš štěstí. Teresa Semelová je právě ve městě. Zrovna si odbyla léčbu v sanatoriu Betty Fordové. Když sebou hodíš, možná ji stihneš ještě čistou. Co jsem slyšel, vyměnila závislost na heroinu za cvičení. Tráví celý dny ve fitcentru.“

„Tomu se říká péče o zdraví.“

„To určitě. Podle toho co se říká, není u tý holky zdraví zrovna na prvním místě.“

Čtvrt hodiny nato jsem už ve fitcentru a sleduju Teresinu skupinu přes nazelenalé sklo v oválném okně.

Na podlaze je pravidelně rozmístěno pět cvičících žen. Všechny mají podle mě skoro dokonalé postavy, ale ani jedna se Terese Semelové nevyrovná v jejím zoufalém soustředění.

Když vidím její úsilí, zamrzí mě, že jsem si z ní dělal legraci. Místo aby seděla doma a litovala se, vzala své démony doslova na žíněnku a pustila se s nimi do křížku.

Informovat klienty, že jejich čas vypršel, je v oboru služeb vždycky delikátní záležitost. Instruktorka zakončí hodinu za dvě stě dolarů očistným dýcháním a sérií gratulací.

Ženy si posbírají své věci a s klidem opustí tělocvičnu.

Všechny kromě Teresy, která zůstane ležet na podložce, jako by ji děsila představa, že bude muset sama čelit volnému času. Dokonce se zdá, že se jí uleví, když ji oslovím a představím se.

„Určitě jste slyšela o těch vraždách, ke kterým došlo v létě na pláži,“ řeknu. „Zastupuji mladíka, kterého z nich obvinili.“

„Danta Halleyvilla,“ řekne Teresa. „Ten to neudělal.“

„Jak to víte?“

„Prostě vím,“ opáčí, jako by se jí ta informace jen tak zjevila v hlavě.

„Jsem tady proto, že vaše auto parkovalo tu noc poblíž.“

„Tu noc jsem skoro umřela,“ řekne Teresa. „Nebo jsem se možná zachránila. Předtím jsem byla nějakou dobu čistá, ale ten večer jsem do toho zase spadla. Setkala jsem se se svým dealerem na parkovišti. Šlehla jsem si to na dece na pláži a prospala tam celou noc.“

„Viděla jste něco? Nebo slyšela?“

„Ne. O to přece jde. Druhý den ráno jsem to pověděla tátovi a o dvanáct hodin později jsem byla zpátky v léčebně.“

„Od koho jste to koupila?“

„Jako kdybych měla na vybranou,“ řekne Teresa.

Nechci vypadat moc dychtivě, i když jsem. „Jak to myslíte?“

„V Beach Road je jenom jeden dealer. Funguje tam, co pamatuju.“

„Znáte jeho jméno?“

„Jenom přezdívku. Loco. A je blázen.“

Kapitola 61

Kate

Pět minut poté, co se zvedneme z easthamptonského heliportu, se muž sedící vedle mě podívá dolů na proudy aut plazící se na západ po Route 27 a tvář mu ozáří úsměv. „Strašně rád se vracím do města vrtulníkem,“ prohlásí. „Proběhnu se po pláži a za hodinu už sedím ve svém bytě na Páté avenue a popíjím martini. Krásná tečka za víkendem.“

„A je to ještě lepší, když se ti chudí povaleči mačkají dole nárazník na nárazník, co?“

„Přistihla jste mě, jak se dívám,“ řekne a zasměje se. Táhne mu na padesát, je opálený a má na sobě cestovní uniformu vyšší třídy – příliš pomačkané džíny, košili od obleku, kašmírové sako. Na zápěstí platinové hodinky Patek Philippe, na nohou bez ponožek italské mokasíny.

„Prokoukla jste mě za patnáct vteřin. Většině lidí to trvá aspoň hodinu.“ Podá mi ruku a dodá: „Roberto Nunez, je mi potěšením.“

„Katie. Ráda vás poznávám, Roberto.“

Vlastně už jeho jméno znám. Vím také, že se zabývá investicemi v Jižní Americe a je soused Morta Semela v Hamptonech. Poté, co nás Tomův střet se Semelovými gorilami poučil, jak těžké je promluvit si s obyvateli Beach Road, jsem zavolala Edovi Yourkewiczovi, bratru své spolubydlící z univerzity. Ed, pilot vrtulníku, nedávno přešel od převozu zásob mezi Bagdádem a Faludžou ke stěhování miliardářů mezi Manhattanem a Hamptony.

Minulý týden jsem mu e-mailem poslala seznam obyvatel Beach Road a požádala ho, jestli by se pro mě na tom čtyřicetiminutovém výletu za tři a půl tisíce dolarů nenašlo místo vedle jednoho z nich. Zavolal dneska odpoledne a řekl mi, abych byla na jižním konci letiště v 18.55. „A nechoďte ani o minutu dřív, pokud se nechcete prozradit.“

Následujících deset minut se Roberto marně snaží správně vystihnout ten zázrak, kterým je Roberto sám. Mluví o půl tuctu domů, autech lamborghini a maybach, nekonečném stresu plynoucím ze spravování svého „malého impéria“ a touze najít sílu to všechno vyměnit za „prostší, opravdovější život“.

Roberto má ten monolog dobře nacvičený, a když skončí, nesměle se usměje, jako by se mu ulevilo, že to má za sebou, a řekne: „Teď je řada na vás, Katie. Co děláte?“

„Bože, téhle otázky jsem se obávala. Je to tak trapné. Snažím se užívat si život a pomoci ostatním, aby si ho také trochu užili. Vedu pár nadací – jedna pomáhá dětem z města získat stipendium na přípravkách. Další zajišťuje letní tábory pro tytéž děti z rizikových rodin.“

„Takže lidumilka. Jak působivé.“

„Aspoň ve dne.“

„A po západu slunce? Mimochodem, líbí se mi, co máte na sobě.“

Když mi Ed zavolá, stihnu jen vyrazit do nákupního centra v Bridgehamptonu a koupit si o tři čísla menší černé tričko značky Lacoste.

„Jen obvyklé nectnosti, obávám se. Copak nemohou vynalézt nějaké nové?“

„Zhýralá altruistka. Dokonalá kombinace.“

„Když už je řeč o zhýralosti, nevíte, kde by jedna filantropka mohla sehnat trochu extáze?“

Roberto na okamžik našpulí rty a mě napadne, že jsem ho ztratila. Ale chce přece být můj přítel, ne?

„Domnívám se že u toho člověka, který dodává všechno, na co si z tohohle sortimentu vzpomenete, u příšerně drahého Loca. Překvapuje mě, že ještě nejste jeho klientka. Podle toho, co jsem slyšel, má malý monopol v obchodu s drogami a je rozhodnutý si ho udržet. Výhodou je, že je naprosto diskrétní a spolehlivý a že podplácí místní policii, takže není třeba mít obavy.“

„To vypadá na zajímavého chlapíka. Už jste se s ním setkal?“

„Ne, a chci, aby to tak zůstalo. Ale dejte mi své číslo a já pro vás budu příští víkend něco mít.“

Pod námi zmizí dálnice Long Island Expressway v tunelu Midtown a za okamžik se pod námi rozprostře celý Dolní Manhattan.

„Co kdybyste mi dal vy svoje?“ řeknu. „Zavolám vám v sobotu odpoledne.“

Během minuty přeletíme celý Manhattan a helikoptéra klesne na malou betonovou plochu mezi West Side Highway a Hudsonem.

„Budu se těšit,“ řekne Roberto a podá mi svou navštívenku. Stojí na ní Roberto Nuňez – lidská bytost. Milosrdný bože.

„Myslíte, že mám šanci přesvědčit vás, abyste si se mnou dala martini? Můj komorník dělá velmi dobré,“ pokračuje.

„Dnes večer ne.“

„Nemáte ráda martini?“

„Zbožňuji ho.“

„Tak proč?“

„Jsem dekadentní lidumilka, Roberto, ale nejsem snadno k mání.“

Zasměje se. Jsem tak zábavná, když si dám záležet.

Kapitola 62

Tom

Zhruba ve stejnou dobu, kdy Kate nastupuje do vrtulníku na Manhattan, mačkám se na malém sedadle ve třídě základní školy v Amagansettu, páchnoucí křídou a kyselým mlékem.

Stejně jako Kate i já mám svou roli a abych byl upřímný, nemyslím si, že by byla nějak zvlášť slavná.

Zatímco se rozhlížím kolem sebe, přicházejí další dospělí a cpou velké zadky do malých židlí. Navzdory tomu, jak jsou někteří z nich bohatí, tu naprosto chybí obvyklé natřásání. Vedoucí na mě ukáže, já předstoupím před třídu a odkašlu si.

„Jmenuju se John,“ řeknu, „a jsem alkoholik.“

Přítomní pokyvují hlavami a účastně mručí, když předestírám svůj povědomý příběh.

„Otec mi nalil první sklenici piva, když mi bylo jedenáct,“ vyprávím, a tohle je náhodou pravda. „Pak přišla chvíle, kdy jsem si vyrazil s kamarády a pořádně se ožral.“ Taky pravda, ale dál už si vymýšlím.

„Byl to skvělý pocit, že jsem se ho dalších dvacet let snažil znovu prožít. Nikdy se mi to nepovedlo, ale to mi, jak sami víte, nezabránilo zkoušet to dál.“

Následuje další mručení a přikyvování. Kdo ví, možná sem opravdu patřím. Nejsem zrovna ztělesnění abstinence. Ale zaženu tu myšlenku a pokračuju ve svém výstupu.

„Před šesti lety ode mě odešla žena a já skončil v nemocnici. Tehdy jsem přišel na své první sezení a díkybohu jsem od té doby střízlivý. Ale v poslední době stres v mé práci a životě zesílil.“ Předpokládám, že by mě někteří lidé v místnosti mohli znát a vědět, co dělám, ale Amagansett je úplně jiný svět než Montauk a já nikoho z nich nepoznávám.

„Už několik týdnů mám pocit, že bych do toho mohl spadnout znova, tak jsem dnes přišel sem,“ řeknu, což je svým způsobem také pravda. „Je pro mě těžké to přiznat, ale potřebuju pomoc.“

Když sezení skončí, mám celou skupinu nových přátel a několik z nich postává venku na parkovišti. Nechtějí jen tak odjet a být sami. Opírají se o své bavoráky a mercedesy a vyměňují si zážitky se svou závislostí. A protože kluci zůstanou kluky, začnou se trumfovat.

Když jeden popisuje, jak ho v den, kdy se mu narodil syn, museli z porodnice vyvést dva policisté, další ho přebije zážitkem, jak se složil na pohřbu svého otce. Začínám si připadat naprosto v pořádku.

„Čím jste se trávil vy?“ zeptá se mě hollywoodský producent se šedou bradkou, kterému patří jeden z domů na Beach Road. Zastihne mě nepřipraveného.

„Konkrétně?“ zeptám se, abych získal čas, a horečně přemýšlím.

„Jo, konkrétně,“ odfrkne si a vyvolá salvu smíchu.

„Ruskou vodkou,“ vyhrknu. „Dokázal jsem vypít dvě láhve vodky za večer. Co vy?“

„Já utrácel tři tisíce dolarů týdně za heroin a jedním z mých problémů bylo, že jsem si to mohl dovolit.“

„Kupoval jste od Loca?“ zeptám se, ale okamžitě je mi jasné, že jsem překročil určitou hranici.

Parkoviště rázem ztichne a producent mě probodne pohledem. Rychle dodám: „Ptám se proto, že od toho magora jsem to bral já.“

„Ale, opravdu?“ řekne producent opřený o kapotu svého černého range rovem a nakloní se ke mně. „Tak to byste měl svoje vyprávění uvést na pravou míru. Jste alkáč nebo feťák?“

„Feťák,“ odpovím a sklopím oči k asfaltu. „Neznám vás, pánové, tak jsem si vymyslel ten nesmysl s chlastem.“

„Pojďte sem,“ řekne.

Pokud se mi podívá na ruce, jestli na nich mám vpichy, budu v háji, ale nemám na vybranou.

Přistoupím k jeho autu a on se mi snad minutu upřeně dívá do očí. Pak se odstrčí od vozu, vezme mě kolem ramen a jeho šedá bradka se mi ocitne kousek od ucha.

„Mladíku,“ řekne, „když jsem s tím dokázal skoncovat já, dokážete to taky. A nepřibližujte se k tomu parchantu Locovi. Podle toho, co jsem slyšel, byl mezi těmi, co v létě vyřídili ty kluky na pláži.“

Kapitola 63

Tom

Druhý den v kanceláři před sebe s Kate rozložíme své poznámky, jako když rybáři rozprostřou sítě po hrázi v Montauku. Po měsíci pátrání, přímého i ostudně pokoutního, se nám podařilo zkomplikovat případ proti Dantovi na nejméně půl tuctu způsobů. Jak řekla Kate, každý nový záhyb pomůže zpochybnit verzi obžaloby o událostech toho večera.

„Žalobce bude sázet na strach z černých mladíků,“ řekne. „Ale my teď můžeme ten stereotyp obrátit. Pokud jsou naše informace správné, tak ti bílí kluci týdny před svou smrtí jeli v drogách. A nebyl to kokain, extáze nebo LSD, ale crack, typická droga černého gheta. Pak je tu ten záhadný dealer Loco.“

„Co uděláme teď?“ zeptám se.

„Pokusíme se potvrdit to, co už víme. Získat nové informace. Najít Loca. Ale nejdřív se podělíme o to, co už máme.“

„Podělíme?“

Kate vytáhne ze sportovní tašky bílou krabici od bot a položí ji na stůl. S obřadností samuraje tasícího meč z ní vyndá staromódní adresář s otočnými listy. „Tady jsou čísla všech předních reportérů a vydavatelů v New Yorku,“ řekne. „Je to ta nejcennější věc, kterou jsem si odnesla od Walmarka, Reida a Blundella.“

Po zbytek dne sedí Kate u telefonu a vypráví Dantův příběh od vražd přes zatčení až po jeho rodinné zázemí jednomu redaktorovi za druhým.

„Tenhle případ má všechno,“ vykládá Betsey Hallové z Vanity Fair a pak vydavateli Graydonu Carterovi. „Celebrity, gangstery, miliardáře. Je v tom rasový problém, bohatství kontra chudoba a budoucí osmnáctiletá hvězda NBA, které hrozí trest smrti. A všechno se to odehrává v Hamptonech.“

Vlastně to je velký příběh, a než se odpoledne přehoupne ve večer, vyjednáváme už s šesti velkými časopisy, které se dožadují setkání s Dantem i s námi.

„Vypustili jsme džina z láhve,“ řekne Kate, když obrátí poslední kartičku v adresáři a vyřídí poslední hovor. „Teď nám pomáhej pánbůh.“

Třetí část

LESK A BÍDA HAMPTONŮ

Kapitola 64

Raiborne

Když si potřebuji něco promyslet, nechodím za psychoanalytikem jako Tony Soprano. Zajdu do parku Fort Greene a posadím se proti Ezekieli Whitakerovi, neporazitelnému šachovému mistrovi starému snad jako hra sama. Tak mohu přemýšlet místo mluvit a sedět venku místo mačkat se v místnosti se zataženými žaluziemi.

„Jsi na tahu,“ řekne Zeke netrpělivě, jakmile dosednu na kamennou lavičku. Stejně jako pro psychiatra i pro Zeka čas znamená peníze. Zeke má tvář jako vytesanou z tvrdého dřeva a dlouhé prsty potulného česače ovoce. My dva spolu takhle zápasíme pod širým nebem už celá léta.

Když mu seberu věž přímo zpod jeho nafoukaného nosu jen deset minut po začátku hry, nedokážu skrýt nadšení.

„Cítíš se dobře, člověče?“ zeptám se. „Nejseš nastydlej? Nemáš chřipku? Nebo alzheimera?“

Měl jsem nechat pusu zavřenou, protože v tom okamžiku samozřejmě má mysl opustí šachovnici a zabloudí zpátky do práce ke jménu napsanému křídou na špinavé černé tabuli v budově okrsku. Místo abych se soustředil na to, jak upevnit svou pozici na šachovnici a naučit toho starého kozla trochu tolik potřebné pokoře, přemýšlím o Mannym Rodriguezovi. Rodriguezova nevyřešená vražda mi leží v hlavě už celé týdny. Pokaždé když přijdu na okrsek, vybafne na mě z tabule jeho jméno.

Nikdy jsem ani na vteřinu neuvěřil tomu blábolu v novinách o válce mezi hudebními vydavatelstvími Glock, Inc., a Cold Ground, Inc. Jde o to, že rappeři jsou moc horkokrevní, aby z nich byli dobří vrazi, a tenhle vrah po sobě nenechal jedinou stopu. A nejen to, Rodriguez, který si zrovna koupil oběd a vyběhl do deště, aby hodil čtvrťáky do parkovacích hodin, byl příliš nízko v potravním řetězci na to, aby z něj byl pravděpodobný terč.

Rodriguez byl poskok, nebo jak říkáme my šachoví mistři, pěšák. Jak o tom uvažuju, natáhne Zeke ruku přes šachovnici a se zručností kapsáře mi sebere královnu.

„Jen si ji vem, Zeke. Stejně jsem tu mrchu nikdy neměl rád.“

Vítězství je teď vyloučené, plichta nepravděpodobná a hrací plocha vypadá jako velká rezatá past připravená popadnout mě svými čelistmi za zadek. Kdybych měl nějakou důstojnost, tak bych to vzdal, ale stejně jsem sem přišel přemýšlet o Rodriguezovi, tak nechám Zeka, aby si vydělal svoje peníze, zatímco já se snažím vydělat své. Zeke mezitím proráží mou obranu jako Sherman při tažení Georgií. Sebere mi posledního střelce a koně, a když řady obětí rozšíří i věž, řekne: „Myslím, že už si nemusíš dělat starosti o můj mozek, Connie.“

„To se mi ulevilo.“

Konec je rychlý, ale nijak zvlášť milosrdný a jako pokaždé mi připomene rumbu: šach, šach, šach, mat.

Sáhnu do peněženky, podám Zekovi dvacku, a přesto se cítím nejlépe za několik posledních týdnů – protože mě konečně napadlo, kdo mohl zabít Mannyho Rodrigueze.

Kapitola 65

Raibome

Hrozně nerad volám „žabikuchovi“ Kraussovi o víkendu, ale ne zas tolik, abych to neudělal. Souhlasí, že přijede z Queensu. Když zastavím na oploceném parkovišti za márnicí, už je tam a sedí s překříženýma nohama na kapotě svého volva. Až na hořící cigaretu, která mu visí z úst, vypadá Krauss jako malý Budha.

„Díky, žes přijel,“ řeknu mu.

„Nemáš za co. Od pátku jsou u nás tchán s tchyní. Modlil jsem se, abys zavolal.“

Vyměníme sluncem prozářené parkoviště za chodby s bezovým linoleem, kde je ještě větší ticho než obvykle. Vstoupíme do Kraussovy kanceláře, kde mi přečte balistickou zprávu o Rodriguezovi.

Když skončí, řeknu: „A teď mi prokaž službu, Kraussie, a najdi mi zprávu o Michaelu Walkerovi.“

Walker je ten mládenec, kterého jsme asi před měsícem našli zavražděného v posteli tři bloky odsud. Myslím si, že by ti dva spolu mohli nějak souviset. Vím, že mezi nimi existuje povrchní podobnost, ale jde mi o něco konkrétnějšího a výmluvnějšího než fakt, že oba byli prakticky popraveni střelou zblízka v noci a ve stejné čtvrti.

Ale když Kraussie porovná ráže kulek, vrtání a tak dále, nic se neshoduje. Dokonce i druh a značka tlumičů se liší.

„Logika je také odlišná,“ řekne Krauss. „Chci říct, že není těžké pochopit, proč přišel o život Walker, hlavní podezřelý z trojnásobné vraždy. Ale poslíček, který neměl nikdy žádné problémy? Bude to nějaká domácí záležitost nebo čert ví co.“

„Nebo se ti dva od sebe možná liší tolik, že musejí mít něco společného.“

Každý popadneme jednu zprávu a znovu je pročítáme v hlubokém depresivním tichu, které se dá stěží najít jinde než v márnici v neděli odpoledne.

Ani jeden z nás nenajde jedinou věc, která by stála za řeč, a nakonec nás to ticho jako na mořském dně, tak hluboké, že je až ohlušující, vyžene zpátky do slunce a našich takzvaných životů.

Kapitola 66

Tom

V neděli večer se s Kate vypravíme do trafiky prohlédnout nové lednové časopisy. Jako každý mediálně zběhlý pár popadneme výtisky magazínů Vanity Fair, New York a The New Yorker a spěcháme s nimi zpátky do mého auta.

U Sama si najdeme stůl v zadní místnosti a rozložíme svou lesklou kořist, luxusní titulní strany, které se třpytí jako nablýskaný kov. Kate si vezme New York a podstrčí mi Vanity Fair. Ze strany 188 se na mě přes mříže dívá Dante. Je to šokující fotografie zachycující Danta mladého a vyděšeného, ale úporně se snažícího předstírat kuráž.

Ve všech časopisech jeho tvář osvětlili, aby vypadala tmavší. Rasismus a Hamptony je skvělá kombinace a oni se z ní snaží dostat maximum.

Přes to všechno je docela milé být tady s Kate. Je to skoro jako rande. Celou následující hodinu si čteme a vyměňujeme časopisy, od kterých se odtrhneme vždy jen na okamžik, abychom si ukousli ze slaného pirohu s artyčoky a slaninou a lokli si studeného piva. Článek v New Yorkeru, doplněný strohými černobílými fotografiemi, na kterých Dante vypadal jako tanečník nebo popova hvězda, je celkem krátký. Dominick Dunne ve Vanity Fairu a Pete Hamill v New Yorku nešetří slovy a oba jsou k Dantovi spravedliví, dokonce účastní. Každé hlavní téma, které Kate načrtla po telefonu, od rasismu přes příliš horlivý tým obžaloby až po podezření, že oběti braly drogy, na těch lesklých stránkách přímo rozkvetlo. Když to všechno vidím před sebou na stole, trochu mi to vyráží dech, zvlášť proto, že se z velké části jedná jen o nepodložené pověsti.

Ještě víc mě překvapí prostor věnovaný „odvážné dvojici mladých právníků, kteří se narodili a vyrostli v Montauku“ a projevili velkou odvahu, když se rozhodli zastupovat člověka obviněného ze zavraždění jejich starých přátel.

Neměl jsem tušení, že budeme s Kate tak významnou součástí příběhu.

Dunne nás vykresluje jako „rusovlasou Jackie a trochu urostlejšího JFK“ a píše, že „i Dunleavyuv bostonský teriér Wingo je komicky fotogenický“. Podle HamiUa „to, jak se doplňují, není jen zdání. Před a po dvacátém roce věku tvořili po pět let nerozlučný pár“. Jak Vanity Fair, tak New York uveřejnily stejný snímek nás dvou pořízený po vítězství týmu univerzity St. John’s v roce 1992.

„Dobře že už nás ve městě všichni nenávidí,“ řeknu, „protože tohle je víc než trapný.“

Zaplatíme a odvážeme Winga od lavičky venku. Zdá se, že si Wingo docela zvyká na náhlou slávu, ale právě teď ho rozptyluje Štiplavý pach spáleniny. Když kráčíme k parkovišti za restaurací, prolétne kolem cisterna easthamptonského hasičského sboru.

Zápach zesílí, a když zabočíme za roh bílé kamenné budovy, zjistíme, že místní hasiči právě uhasili moje auto. Nebo to, co z něj zbylo.

Všechna okénka jsou rozbitá, střecha utržená a na sedadle spolujezdce leží promočená, ohořelá hromada lesklých časopisů.

Kapitola 67

Tom

Na vyhořelou karoserii auta je fascinující pohled ať v centru Bagdádu nebo East Hamptonu, dokonce i když je to auto vaše. Kate, Wingo a já na něj chvíli jen hypnotizované zíráme. Když se ochladí, uchýlíme se znovu k Samovi, kde si dáme dvě whisky s ledem a já zavolám Clarencovi.

„Zatracená banda buranů,“ řekne Clarence, sotva uvidí, co zbylo z mého krásného kabrioletu.

Pak se všichni naskládáme do jeho velkého žlutého kombíku a Clarence nás odveze k Mackovi do Montauku.

„Tom to staré auto miloval,“ poví mu Kate, „ale nedal na sobě vůbec nic znát. Musím přiznat, že to na mě udělalo dojem.“

„Ále, je to jenom auto. Věc,“ prohodím, abych si u Kate získal ještě trochu respektu.

Pravdou je, že mě samotného překvapuje, jak málo je mi toho auta líto. Když si představím ten kouřící vrak na parkovišti, přijde mi to dokonce spravedlivé.

Cestou je Clarence zachmuřený a v jeho tváři a držení těla je stále vidět strach z Dantova zatčení a nadcházejícího procesu.

„Clarenci, možná to tak nevypadá,“ řeknu, „ale věci se obracejí v náš prospěch.“

„Co tě k tomu vede?“

„Ty časopisy, které hořely na předním sedadle, jsou plné článků, které nám s případem pomůžou. A fotky s mým autem upozorní lidi na to, co se tady děje.“

Ale nic z toho, co řeknu, se na Clarencově výrazu neodrazí, jako by zjistil, že optimismus, který ho léta držel při životě, je pouhý nesmysl.

Toho pondělního lednového večera je ve čtvrti Ditch Plains ticho a tma. To však neplatí pro Mackův dům. Ten svítí jako vánoční stromek, a když před ním zastavíme, stojí Mack ve dveřích ve svém starém plédovém županu. Od domu právě odjíždějí dvě policejní auta.

„To ne!“ vykřikne Kate a vyskočí z auta. Ale Mack, který svírá v jedné ruce sklenici skotské, se ji hned snaží uklidnit.

„To nic není, holčičko,“ říká. „Jenom mi někdo hodil do okna kámen. Ve svém věku jsem už vděčný za každej projev pozornosti.“

Navzdory Mackovým protestům trvám na tom, že jim tam nechám Winga. Tenhle kamarádský hafan, který radostně olízne každý dosažitelný obličej, není zrovna hlídací pes, ale aspoň umí udělat rámus.

Pak se vrátím do auta ke Clarencovi. „Slyšel jsi ten blábol, co Mack povídal Kate na verandě?“ zeptám se se svým nejlepším irským přízvukem. ‚To nic není, holčičko. Jenom kámen.‘ Je to ta samá nestydatá hovadina, jako když jsem já před chvílí mluvil o svém autě. Ten parchant jde po mém děvčeti, Clarenci, a my máme stejnou strategii.“

„Měl by sis na toho starýho kozla dávat pozor,“ varuje mě Clarence a skoro se usměje. „Slyšel jsem, že má zásoby viagry. Kupuje ji přes internet ve velkým.“

„To nebylo vtipný ani nedopatřením.“

Kapitola 68

Tom

Nerad nechávám Kate u Macka, ale ona trvá na tom, že budou oba v pořádku. Ve skutečnosti jde o to, že si přeju, aby Kate dnes večer zůstala se mnou. Už nějakou dobu tu myšlenku nedokážu pustit z hlavy a přivádí mě k šílenství, zvlášť po tom, co se právě stalo.

Je to divný pocit přijít domů a neslyšet, jak se Wingo řítí dlouhou, temnou chodbou, neslyšet cinkání jeho obojku o kovovou misku nebo jak jazykem nabírá vodu.

Kromě nezvyklého ticha mě zarazí i slabý kovový pach, který nedokážu identifikovat. Je nepříjemný jak zaschlý pot. Možná to jsem já. Byl to dlouhý den.

Dojdu chodbou do kuchyně, sáhnu pro pivo a zadívám se skrz posuvné skleněné dveře na dvorek. Auta pořád ještě nijak zvlášť nelituju, ale nenávist, kterou město cítí vůči mně a Kate, mě deprimuje, protože si uvědomuju, že nikdy nezmizí.

Mám dvě možnosti: gauč a nějaké ty katodové paprsky nebo vertikální potěšení z horké sprchy. Zvolím sprchu a jak kráčím do ložnice, tentýž kovový pach mě zastaví v chodbě.

Tentokrát je ještě silnější, takže usoudím, že já to být nemohu.

Pak si uvědomím, co to je – pach strachu. Náhle zapraská dřevěná podlaha, zašustí látka, zaregistruji nějaký pohyb a do tváře mě udeří velká pěst.

Z nosu mi vytryskne krev a síla úderu mě srazí na kohosi, kdo stojí za mnou. Loktem z toho parchanta vyrazím zachroptění a následující půlminuta se promění v chaos míhajících se pěstí, loktů a kolen. Tohle je můj dům, moje chodba, a přestože mají převahu, myslím si, že mám šanci – ale jen do okamžiku, kdy poznám, že jdu k zemi.

Ležím na podlaze a schytávám kopance do hlavy a žeber, když náhle bolestí pronikne hlas: „To stačí, povídám! To stačí.“

Nevím však jistě, jestli ho opravdu slyším, nebo je to má modlitba, která mi zní v hlavě.

Kapitola 69

Kate

Vzhledem ke kraválu, který dělá Wingo v mém autě, to snad ani není nutné, ale přesto popadnu kované klepadlo a třikrát tvrdě uhodím do Tomových domovních dveří.

Je osm ráno, takže Tom musí být doma, ale ani Wingův štěkot, ani moje klepání se nesetkají s úspěchem. Napadá mě, jestli není ve vaně.

Odtahová služba už složila ostatky Tomova auta na příjezdové cestě a já s Wingem projdeme kolem spáleného vraku na dvorek za domem.

Posuvné dveře jsou zamčené, ale vidím přes ně dovnitř docela dobře. V obývacím pokoji leží na podlaze židle. A o kousek dál knihovnička.

Naťukám číslo Tomova mobilu, ozve se mi hlasová schránka. Zrovna začínám panikařit, když se za rohem ozve Wingovo štěkání, jako by zahnal na strom veverku.

Rozběhnu se za ním a zjistím, že vyje u malé kolny kousek od kuchyně.

Dveře jsou otevřené. Uvnitř jsou dvě polámaná skládací lehátka a plesnivý plážový slunečník. Znovu zavolám Tomovi na mobil. Bez úspěchu.

Neřekla jsem Tomovi, že ho přijedu vyzvednout, takže místo abych se vloupala dovnitř nebo zavolala policii, upnu se na myšlenku, že měl domluvený odvoz s Clarencem. Strčím Winga zpátky do auta a rozjedu se do naší kanceláře v Montauku.

Kvůli tomu, co se mi honí v hlavě, a nízkému rannímu slunci, které mi svítí do očí, skoro srazím cyklistu, jenž divoce šlape po krajnici.

Až když Wingo divoce zaštěká a zatahá mě za rukáv, všimnu si ve zpětném zrcátku, že ten muž na kole je Tom. Prudce zabrzdím a dám tam zpátečku.

Moje prvotní úleva se rozplyne, jakmile se mu podívám do obličeje. Jedno oko má úplně zavřené, druhé krvavě rudé, na krku a uších podlitiny a šrámy a otevřenou ránu přes obočí.

„Když jsem přišel domů, čekali tam na mě dva chlapi,“ řekne Tom. „Chci říct čtyři chlapi.“

„Volal jsi policii?“

„To by nemělo smysl. Jak říkal Mack, bylo to spíš symbolické.“

„To není moc dobrý nápad nechat se každých pár měsíců praštit do hlavy, Tome. Otřes mozku může být nebezpečný.“

„Tome? Tak se jmenuju?“

„To není legrační.“

„Ne, je to docela legrační.“

„Tak jo, máš pravdu.“

„Zraju s věkem, Katě, přiznej to.“

„Pořád máš co zlepšovat.“

Stavím se v Barnesově lékárně pro dezinfekci, sterilní polštářky, leukoplast a fáče. V kanceláři mu vyčistím ránu. Pořád si musím připomínat, že jsem na šikmé ploše a tenhle případ jsem nevzala proto, abych se zase zapletla s Tomem Dunleavym. Přes to všechno si ale říkám, jestli není pitomost být na někoho naštvaný kvůli tomu, jak se zachoval ve dvaadvaceti, a nepřihlédnout k možnosti, že se třeba změnil.

Kapitola 70

Tom

Příští den v kanceláři Kate sepíše několik rozhovorů s lidmi v okolí newyorského bytu, kde se Dante skrýval. Já zatím vytáhnu složku o poloautomatické pistoli ráže .45 nalezené za restaurací té noci, kdy se Dante přihlásil na policii. Svým způsobem se jedná o nejpřesvědčivější důkaz obžaloby.

Jak bychom ho mohli využít my?

Složka obsahuje pět černobílých fotografií zbraně a já je rozložím po stole. Podle laboratoře okresu Suffolk se na pažbě našla sada otisků, které se dokonale shodují s otisky Michaela Walkera; balistické testy prokážou, že touto pistolí byly zabity všechny čtyři oběti. Dante však přísahá, že ji nikdy předtím neviděl.

„Vypadá úplně jinak,“ řekl mi Dante při našem prvním úmorném sezení v Riverheadu. „Michaelova pistole byla malá a laciná. Tohle je skutečná zbraň. Je dvakrát tak velká a má jinou barvu. Byls tam přece taky, člověče.“

To je pravda. Stál jsem přímo vedle Walkera, když mířil Feifovi na hlavu, a pokud by tu zbraň měl někdo být schopný přesně popsat, jsem to já. Ale já se na ni ani nepodíval, dokonce jsem dělal, že ji nevidím, a proto se mi ho podařilo přimět, aby ji odložil. Předstíral jsem, že ta pistole neexistuje a že jsme jenom dva rozumní chlapi, kteří si povídají v sobotu ráno.

Co je však velmi podezřelé, jsou okolnosti, za kterých se pistole našla. „Kdyby Dante zabil Michaela v Brooklynu, jak tvrdí policie,“ řeknu napůl pro Kate, napůl pro sebe, „měl by spoustu času zbavit se vražedné zbraně. Mohl ji pohodit někde v Bed-Stuy nebo ji utopit v East River. A on si ji místo toho nechal do poslední chvíle, kdy ji odhodil za restaurací v Southhamptonu.“

„Kdo je podepsaný pod tou policejní zprávou?“ zeptá se Kate.

„Nemůžu to přečíst,“ odpovím, když se pokusím rozluštit podpis na dokumentu. „Vypadá to jako Lincoln. Křestní jméno začíná na H. Možná Harry.“

Kapitola 71

Tom

Seržant na recepci mi sdělí, že se ten důstojník jmenuje Lindgren, ne Lincoln, křestní jméno Hugo, a že tenhle týden má noční.

Když zavřeme kancelář, zamíříme s Kate k policejní stanici podobající se kasárnám a čekáme u zadního vchodu v naději, že zastihneme Lingrena, jak přijíždí na směnu.

Jsem na nohou skoro dvacet hodin a moc sil mi už nezbývá. Vlastně už jsem úplně na dně, ale nehodlám se o tu informaci podělit se svou kolegyní.

„Až tady skončíme,“ řeknu, protáhnu si nohy a podívám se na hodinky, „půjdu se myslím trochu proběhnout s Wingem. Pomůže nám to usnout.“

„Tome, ty toho nakecáš tolik, až je to o strach.“

„Nic velkýho, jenom pětadvacet třicet kiláků v písku s kanadama na nohách.“

Kousek od nás zastaví postarší jeep a vyskočí z něj můj bývalý kamarád John Poulis. Pak dorazí další bývalý kamarád Mike Caruso ve své hondě. V téhle době se dá přívlastkem „bývalý“ označit většina mých přátel. Oba policisté se dívají skrz nás, jako bychom byli ze skla.

Jako další vjede na parkoviště stříbrný datsun Z.

„Pěknej sporťák na třicet čtyři tisíc ročně,“ poznamenám.

„Jak víš, kolik vydělávají?“ zeptá se Kate.

„Řekněme, že kdyby ve vedení univerzity neseděli fandové basketu, možná bych teď zrovna taky přijížděl do práce.“

„Strážníku Lindgrene?“ zavolám a podsaditý hnědovlasý muž se zastaví. „Můžeme si na pár minut promluvit?“

„Víc ani nemám. Už tak jdu pozdě.“

Představím nás oba a pak to převezme Kate.

„Ten anonymní hovor týkající se vražedné zbraně,“ zeptá se Kate, „přišel přímo na váš telefon, nebo přes ústřednu?“

„Přímo ke mně,“ odpoví Lindgren.

„Je to obvyklé, aby anonymní tip dostal přímo konkrétní policista?“

„Jak mám vědět, co je normální? O co vám jde?“

„Snažím se připravit případ pro svého klienta, strážníku Lindgrene. Tohle je naprosto standardní postup. Proč vám to tak vadí? V čem je problém? Přehlédla jsem něco?“

S potěšením sleduju, jak Kate jakoby mimoděk proráží Lindgrenovou obranou.

„Mám na mysli tohle,“ pokračuje. „Není to divné, když volající, i když ví, s kým mluví, tak úzkostlivě tají svou identitu?“

Lindren změní tón z útočného na blahosklonný. „Vůbec ne. Volající má pochopitelně obavy. Zaplétá se do případu vraždy a riskuje, že si nadělá nebezpečné nepřátele. Proto má každá policejní stanice v Americe anonymní horkou linku.“

„Ale tenhle člověk nepoužil anonymní horkou linku. Zavolal přímo vám.“

„Možná mě ten chlap zná. Možná mu víc vyhovovalo sdělit to mně. Jak to mám sakra vědět? Každopádně už musím jít. Někteří lidé musejí pracovat pro peníze.“

„Takže ten volající byl muž,“ poznamená Kate. „Řekl jste ten chlap.“

„Opravdu?“ znejistí Lindgren a bez dalšího slova zmizí v zadním vchodu do policejní stanice.

Když mě Kate pět minut nato doveze domů, parkuje vedle vraku mého auta stříbrný mini cooper. Jakmile vystoupím z Katiina vozu, vynoří se z mini jeho řidič. Co teď?

Je to asi pětadvacetiletý Ind či Pákistánec, a pokud vás takové podrobnosti zajímají, je také celkem pohledný.

„Velice se omlouvám, že vás vyrušuji,“ řekne návštěvník, který se představí jako Amin. „Můj zaměstnavatel mě sem poslal, abych vám oběma doručil pozvánku, a já mám to štěstí, že jsem vás zastihl spolu.“

„Jak víte, kdo jsme?“

„Vás dva zná každý, pane Dunleavy.“

Amin nám předá dvě obálky z kvalitního ručního papíru. Tmavě zeleným písmem jsou na nich napsána naše jména.

„Mohu se vás zeptat, kdo je váš zaměstnavatel?“

„Samozřejmě,“ odpoví Amin s nacvičeným lhostejným výrazem. „Steven Spielberg.“

Kapitola 72

Loco

Jestli mě ZH nechá čekat při každé naší obchodní schůzce, budu muset začít dělat to samé lidem, co jsou pode mnou. Jak by jinak poznali, kde je jejich místo?

Takže i když vidím strážníka Lindgrena sedět na lavičce za motelem Východní molo, objedu ještě jednou blok, ať si tam polda posedí. Tohle přece dělá ZH mně, ne?

Lindgren je z toho ještě rozmrzelejší než obvykle, a když se konečně posadím vedle něho do stínu, neobtěžuje se ani zvednout oči od časopisu Zbraně a střelivo.

„Tipoval bych tě spíš na Dům a zahradu nebo O.“

„Jdeš pozdě.“

„Nestíhám,“ řeknu. „Co tě tak vytočilo?“

„Halleyvillovi právníci, kromě jinýho. Počkali si na mě včera večer u stanice. Ta nafoukaná mrcha si mě pořádně podala.“

„O co jí šlo?“

„Chtěla vědět, proč ten telefonát o pistoli šel přímo ke mně a ne přes ústřednu.“

Zasměju se, ale tak legrační to není. „Jenom střílí naslepo.“

„To bych neřekl. Mají něco za lubem a já bych rád věděl, co s tím budeme dělat.“

„Vůbec nic. Čekáš, že někoho zabiju pokaždý, kdy se ti zrychlí tep? Když jseš tak ustrašenej, měl ses držet policejních směrnic a nezačínat si s kriminálníkem, jako jsem já. Dej mi ruku.“

„Jseš teplej, nebo co?“ řekne Lindgren a nervózně se zasměje.

„Pokud vím, tak ne. Otevři dlaň.“

Člověk, který nevěří v zázračnou moc moderní farmakologie, nemůže být drogový dealer, a když Hugo rozevře prsty, nasypu mu do dlaně deset bílých pilulek vicodinu.

„Tyhle bonbónky tě zklidní.“

„Myslím, že máme fakt problém,“ řekne Lindgren, „a chtěl jsem, aby ses o tom dozvěděl jako první. Ale pokusím se zůstat nad věcí.“

S tím si Lindgren položí na jazyk dva vicodiny, zbytek schová do kapsičky u košile a odejde bojovat se zločinem v Hamptonech.

Kapitola 73

Tom

Řekl bych, že tohle budete považovat za velkou věc, a skutečně je to tak. Přinejmenším je to pro Kate a mě tolik potřebná pauza.

Amin nás přivítá, jako bychom byli staří přátelé, a vede nás řadou obrovských, vzdušných pokojů, vyzdobených Picassy a Pollocky, které poznám dokonce i já. Pak vyjdeme ven na kamennou terasu s nekonečným výhledem na jezero Georgica. Prolistoval jsem v životě několik časopisů s fotografiemi luxusních sídel, ale ta nejlepší zřejmě nikdy nikdo nenafotil.

Na terase probíhá malá koktejlová party, a jakmile se objevíme, přeruší Steven Spielberg, který vypadá bez baseballové čepice mnohem přístupněji, rozhovor s několika hosty.

„Tome! Kate! Hrozně rád vás konečně poznávám,“ řekne, jako by našemu seznámení dlouho bránily nepředvídatelné okolnosti, a zamává na číšníky, aby nám přinesli šampaňské a ústřice.

„Cítíme to stejně, Stevene.“ Kate se usmívá a já nedokážu poznat, co si skutečně myslí.

„Tak na nové přátele,“ řekne hostitel, „a samozřejmě i na úspěšnou obhajobu Danta Halleyvilla.“ Jeho jasné, veselé oči se rozzáří, když se poprvé napijeme jeho šampaňského. Když říkám „jeho“, myslím to doslova, protože pochází z jeho vlastní vinice v severní Kalifornii.

O tři metry dál, před tříčlenným kombem, zpívá skvělá černoška v dlouhých šatech „Právě včas, našla jsem tě právě včas“, a vzduch je plný lehkého hovoru. Přesto je zjevné jako vousy na Spielbergově bradě, že Kate a já jsme středem pozornosti.

Pak Steven – už si tykáme – zvedne ruku, jako by si vzpomněl na své hostitelské povinnosti, a řekne: „Pojďte! Představím vás ostatním.“ Následujeme ho z periferie do žhavého jádra a náhle si připadáme jako na Sunset Boulevardu.

„Georgi a Julianne,“ řekne Steven, „seznamte se prosím s Kate a Tomem.“ A nám nezbývá než si potřást rukama s Georgem Clooneym a Julianne Mooreovou, kteří jsou stejně okouzlující, jako když sedí na horké židli vedle Lettermana, Lena nebo Jona Stewarta. Sotva se trochu uvolníme, přijde čas seznámit se s Clivem Owenem a Kate Winsletovou, Julií Robertsovou, Mattem Damonem a Ashley Juddovou. Jediná tvář, kterou nepoznáme, patří Alanu Shalesovi, který dostal své Oscary za scénáře.

Na terase není ani tucet hostů, ale dohromady představují podstatnou část seznamu předních hollywoodských celebrit. Ti všichni se nemohli objevit v Hamptonech jen tak náhodou, zvlášť v tuhle roční dobu. Když už neodolám a zeptám se na to, Steven odpoví: „Dopravil jsem je sem dneska odpoledne.“

O půl hodiny později se necháme odvést na druhou terasu, kde jsou připravené stoly. V následujících dvou hodinách s Kate střídavě odpovídáme na otázky o sobě, o svých rodinách a o případu. Dojdu k závěru, že jsme tam jako atrakce měsíce, o kterou se Spielberg z čirého rozmaru rozhodl podělit s několika přáteli.

Ale ani to nedává smysl. Ti herci a herečky jsou jeho známí z práce, kolegové, ne kamarádi. A proč všichni zírají na mě a na Kate tak pozorně a visí na každém našem slově, jako by z nás měli zítra skládat zkoušku? Přísahám, že si to nevymýšlím, ale všimnu si, že když mluvím o případu, drží Clooney a Damon ruce jako já a stejně se hrbí na židlích.

Dělají tohle herci podvědomě, nebo si ze mě utahují? Nebo obojí? A pak mi to dojde. Film o tomhle případu se blíží k natáčení. Steven už podepsal smlouvu, ale všichni ostatní si musí role teprve vybojovat. To, co tady George, Julianne, Julia, Kate a Clive dělají, je konkurs. Na naše role.

Kapitola 74

Kate

Všechny návštěvníky riverheadského nápravného zařízení vítá pohostinná tabule:

DÁVÁNÍ PENĚZ, JÍDLA NEBO ČEHOKOLIV JINÉHO

VĚZŇŮM JE TRESTNÝ ČIN POSTIŽITELNÝ

AŽ ROČNÍM VĚZENÍM. KDYŽ BUDETE PŘISTIŽENI,

JAK NĚCO PAŠUJTETE DO TOHOTO ZAŘÍZENÍ,

ZŮSTANETE TU.

Tom a já jsme kolem toho nápisu prošli už mnohokrát, ale dnes do mě Tom dloubne a odkašle si.

„No a co,“ řekne.

Pět minut nato, jakmile uložíme peníze a klíče do skříněk a projdeme detektorem kovů a uzamčenými kontrolními body, se znovu ocitneme v té malé místnosti pro schůzky s právníky, která se už stala naší druhou kanceláří.

Tohle ale nebude normální pracovní den, a když Dante vstoupí dovnitř, ukážu mu na židli před svým notebookem, který je obvykle na mé straně stolu.

„Dante,“ řeknu tiše, „víme, že máš v neděli narozeniny, tak jsme ti připravili malou oslavu.

Dante nám věnuje vděčný a překvapený úsměv, na který nezapomenu, i kdybych se dožila stovky, a Tom mu nasadí na hlavu sluchátka. Pak klepne na klávesu a já zhasnu.

„Hodně štěstí, Dante!!!“ poskakuje po monitoru v hip-ho-povém rytmu a Dante potěšené poklepává nohou. Je to dost amatérsky udělané. Ke skutečnému umění máme před sebou ještě dlouhou cestu, ale když jsme se několik týdnů předtím vypotáceli ze Spilbergova sídla, napadlo nás, že by i Dantovi prospěl únik z reality.

Po narozeninovém přání následuje zbrusu nový ještě nevydaný film s Jamiem Foxxem, který jsme získali s pomocí nového kamaráda. Dante se směje jako dítě, osmnáct neosmnáct. Jak se rozběhnou úvodní titulky, otevřu kufřík a podám Dantovi důležitý právní dokument. Není to tak úplně pravda. V ruce držím malou trubičku s popkornem. Četla jsem to varování. Vím, že je to trestný čin, ale co by byl film bez popkornu?

Po dvou hodinách, když náš hlavní program dne dospěje ke konci, sáhne Tom ještě jednou na klávesnici. Mezi nesčetnými věcmi, které byly Dantovi v uplynulých sedmi měsících upírány, je i soutěž v dávání košů v NBA All-Star Game. Včera večer jsem ji stáhla do notebooku a příštích patnáct minut Dante s Tomem kroutí hlavami a šeptají vtipné komentáře jako „Humus!“ a „Fujtajbl!“ a „K smíchu!“

Nepamatuji se, kdy jsem se naposledy tak dobře bavila, a uvědomím si, že celý můj svět se nachází v téhle malé místnosti.

Kapitola 75

Dante

Nemyslel jsem si, že je to možné. Ne v téhle pekelné díře. Ne když vás vedou dlouhým, odporným tunelem se zápěstími a kotníky v řetězech, zavřeného za něco, co jste neudělali.

Ale já se cítím dobře. Místo abych myslel na svou zoufalou situaci a na zdrcenou babičku v karavanu, přemýšlím o tom, co dneska ráno udělali Kate a Tom. Hřeje mě to u srdce.

Myslím, že každý žijeme hlavně ve své hlavě než kde jinde. Když je naše hlava na dobrém místě, nezáleží na tom, kde se nachází zbytek těla. Poprvé za dobu, co jsem tady, nemám pocit, že čas je kámen, který za sebou táhnu od jednoho dne ke druhému. Cítím, že může ubíhat sám o sobě.

Tunel, kterým se vracím zpátky do cely, dospěje asi po dvou stech metrech ke schodišti vedoucímu do mého bloku. To ráno je tak neobvyklé, a tak mi chvíli trvá, než si všimnu, že dozorce, který se jmenuje Louis, je dneska nějaký tichý. Co to s ním je? Louis většinou mele v jednom kuse, chce si povídat o basketu a vypravuje mi o svých oblíbených hráčích z dob, kdy ještě chodil do školy. Dneska ráno, zrovna když je mi celkem do řeči, neřekne ani slovo. Napadne mě, že to asi není jen tak dělat žalářníka.

„Potřebuju na záchod,“ řekne Louisi. „Na chvíli tě tu nechám.“

„Není problém. Nespěchám.“

Louis připevní řetěz, který mi vede od kotníků, k trubce na zdi, a když spatřím jeho výraz, s nímž vchází na záchod, všechno mi v jediném okamžiku dojde. Vím, co se děje.

Slyším, jak se ze vzdáleného konce chodby blíží těžké kroky.

Pokusím se dosáhnout na požární hlásič na zdi asi dva metry ode mě, ale nedokážu to. Pak se pokusím vytrhnout trubku ze zdi, ale ani s ní nehnu.

Hlas z blízké cely vykřikne: „Zdrhej, mladej! Zdrhej!“ Ale jak mohu utéct, když mám ruce a nohy v řetězech? Příliš pozdě. Nemohu ani popadnout hasicí přístroj ze zdi. Odpověď musí být někde v mé hlavě. Řešení musí být tam uvnitř a radši bych ho měl rychle najít.

Dunivé kroky jsou hlasitější, a když se znovu podívám do chodby, uvidím, že na tu práci poslali černého bratra. A velkého. Chodba je ho plná, vypadá jako vlak v tunelu metra.

A už vidím jeho obličej – který jsem tu ještě nespatřil – a něco lesklého v jeho ruce.

Mohu popojít jen o tři kroky, ale to stačí, abych dosáhl na dveře toalety, za kterými se skrývá Louis a čeká, až tohle skončí a on bude moci spustit poplach.

Nezabuším na dveře jako zoufalec, kterému hrozí smrt. Potichu zaklepu klouby prstů jako někdo, kdo právě zabil, a zašeptám změněným hlasem: „Louisi, už je po všem.“

Rychle ustoupím na druhou stranu dveří. A taky se začnu modlit.

Můj vrah je už necelé tři metry ode mě, dost blízko, abych viděl, že také vypadá vyděšeně. Potřebuju, aby si všiml, že jsem stejně velký jako on. Moje pozvednuté pěsti mu říkají, že se nevzdám bez boje. To ho zarazí, ale jen na vteřinu.

Pak udělá ještě jeden krok a před sebou drží nůž jako kopí. Zaútočí na mě kudlou právě v okamžiku, kdy se otevřou dveře toalety. Jak se uhnu, vyjde do chodby Louis.

Vrah se tak lekne, že mi dá čas vyskočit z podřepu a oběma pěstmi ho udeřit pod bradu. Dám do té rány všechno. Složí se na zem a nůž cinkne o podlahu u jeho nohou.

I se spoutanýma rukama a nohama bych mohl dosáhnout na nůž a zabít tu gorilu, kterou na mě poslali. Navzdory tomu, co si lidé myslí, jsem ještě nikoho nezabil a nemám v plánu s tím teď začínat.

Kapitola 76

Raiborne

Skutečnost, že ve vyšetřovacích spisech není nic, co by spojovalo vraždy Michaela Walkera a Mannyho Rodrigueze, mi umožní pustit ty dva mrtvé na chvíli z hlavy. Ale ne na dlouho. Zavolám Vinci Meehanovi. Vince, který vede sklad důkazních materiálů, mi dá číslo na člověka, který si vyzvedl Rodriguezův stříbrný krucifix, prázdnou peněženku a iPod.

Číslo patří třiadvacetileté servírce Moreal Entoncesové. O pár hodin později už sedím u pultu v módní kubánské restauraci v Nolitě a poslouchám, jak mi Moreal vypráví svůj a Mannyho životní příběh.

Je ještě smutnější než většina jim podobných. Nejen proto, že Moreal a Manny měli roztomilou osmnáctiměsíční dcerku, ale také proto, že ona toho chlapíka opravdu milovala. A on si podle všeho její lásku zasloužil.

„Manny měl talent,“ říká Moreal, jejíž karamelová pleť má stejnou barvu jako zákusek, který mi položí vedle kávy. „Ale nedařilo se mu prorazit.

Proto pracoval v Cold Ground,“ pokračuje. „Manny byl umělec, ale dělal tam poskoka zadarmo. A nejen to. Někdy kupoval sendviče a kafe ze svýho, to všechno jenom kvůli šanci, že mu významnej producent věnuje čtyři minuty svýho vzácnýho času.

A co se stane, když se jeden producent konečně uvolí, že si poslechne jeho písničku? Mannyho večer předtím někdo střelí zezadu do hlavy kvůli nějakýmu nesmyslu, se kterým neměl nic společnýho.“

„Jaká to byla píseň? Ta poslední?“ zeptám se jí.

„‚Arroz con Frijoles‘ – ‚Rýže s fazolemi‘. A byla fakt něco.“

Svírám v dlaních hrnek s café con leche a prohlížím si obrázky z Kuby na stěnách – krásné nazdobené ulice plné amerických bouráků z padesátých let. Nechám Moreal dokončit její příběh a až po dalších deseti minutách se dostanu k tomu, abych jí položil otázku, se kterou jsem tam přišel.

„Moreal, vím, že to bude znít divně, ale vyskytoval se někdy Manny v Hamptonech?“

Kapitola 77

Raiborne

Mám teď pocit, že jsem zašel příliš daleko, dokonce i na mě.

Druhý den ráno, místo abych se rozjel do sídla okrsku v Brooklynu, pustím se po Grand Central Parkway na sever a sleduji ukazatele do východního Long Islandu. Dvě hodiny nato vjíždím ve stínu těch největších, nejstarších jilmů, které jsem kdy viděl, do centra East Hamptonu.

Protože jsem tam poprvé, vmáčknu svůj ford Taurus mezi žluté porsche a jasně červené ferrari a jdu se porozhlédnout. Je to hlavní třída Ameriky. Jsem dvě hodiny cesty od Bed-Stuy, ale připadám si jako účastník nějaké zeměpisné expedice, jako Darwin na Galapágách. Koupil bych si notes a začal si zaznamenávat své pocity, ale není kde.

Zdá se, že tu snad prodávají jen kašmír, kávu a nemovitosti. Kruci, je tady víc realitních agentur než v Brooklynu obchodů s alkoholem. Ve dvou blocích jich napočítám sedm, všechny v bílých prkny obložených domech s hezkými americkými jmény, jako Devlin McNiff nebo Brown Harris Stevens.

Nic hezkého ale není na cenách pod černobílými fotografiemi podobnými těm, které pořizuje Krauss v márnici. Dvacet milionů za něco skvělého, čtyři miliony za něco hezkého a devět set padesát dolarů za chatrč na pěti stech metrech čtverečních. Je to vůbec možné?

Když mě unaví procházka, vyzkouším „hispánskou krčmu“ zvanou Zlatá hruška, kde za barem kupodivu stojí samí praví Hispánci. Vyberu si jednu ze šesti druhů kávy a kousek piškotového koláče za čtyři dolary a vezmu si to na lavičku venku.

Káva je mnohem lepší než ta, na jakou jsem zvyklý, koláč se mi rozplývá na jazyku a světlo venku je naprosto neobyčejné. Ale ze všeho kape tolik peněz, že nepoznám, kde končí město a začínají peníze. Než abych plýtval čas snahou to zjistit, dám si pauzu a strávím následujících deset minut vyhříváním na slunci a úsměvy na kolemjdoucí dívky. Přitom dojdu k závěru, že život je příliš krátký, než aby člověk dělal cokoliv jiného.

Kapitola 78

Raiborne

Easthamptonská policejní stanice není zdaleka tak idylická jako chodník před Zlatou hruškou. K mému zklamání vypadá stejně jako všechny ostatní – je ponurá, stísněná a páchne potem. V jedné místnosti se tísní tři svalnatí irsky vypadající detektivové. Jejich velitel, nejmladší ze čtveřice, má vlastní kancelář o velikosti malé šatny.

„Buďte tu jako doma,“ řekne detektiv Van Buren. Shodí na podlahu věci položené na židli. „Už dva roky se každou chvíli máme přestěhovat do nových prostor.“

Nečekal jsem moc zdvořilosti a ani se mi žádné nedostalo. Jenom typické policajtské kecy. Kdo stojí o to, aby ho navštívil polda z velkoměsta a díval se na něj jako na venkovského břídila? Ale Van Buren vypadá jako každý druhý mladý ambiciózní detektiv a ta mrtvá těla na jeho dvorku jsou zatraceně skutečná.

„Jsem tady,“ řeknu, „protože jsem asi měsíc po zastřelení Micheala Walkera vyšetřoval vraždu Mannyho Rodrigueze, rappera, kterého taky někdo zastřelil. Včera jsem zjistil, že se ten mladík také potloukal u Wilsona. Takže s tím hřištěm je už spojených pět těl.“

„Kompletní mužstvo,“ utrousí Van Buren a já se musím usmát, protože si myslím, že se s ním tak snáz někam dostanu.

„Jenom trochu ztuhlý,“ dodám.

„Měl byste si nejspíš promluvit s někým z oddělení vražd z okresu Suffolk. Převzali případ po prvních dvou týdnech.

Ale když už jste se trmácel až sem, rád vám ukážu Wilsonovo sídlo.“

Nechám svůj otlučený černý taurus na parkovišti, nasednu do Van Burenova otlučeného černého crown vicu a zamíříme do bohaté části města. Brzy se ocitneme ve čtvrti, ve srovnání se kterou vypadá hlavní třída jako ghetto.

„Za tímhle živým plotem,“ řekne Van Buren, „je Seinfeldův dům. Vyfoukl ho Billymu Joelovi za padesát šest milionů. O kousek dál nalevo dřív bydlela Martha Stewartova.“

„To je všechno moc zajímavý, ale kde tady bydlí černoši?“

„Už jsme skoro u Wilsona,“ oznámí Van Buren a odbočí do mimořádně široké venkovské ulice zvané Beach Road.

Van Buren odemkne policejní řetěz na rustikální dřevěné bráně a zamíříme po dlouhé příjezdové cestě k oceánu. Basketbalové hřiště je také zamčené, ale Van Buren má klíč i od něho.

„Byl jste to vy, kdo s Wilsonem mluvil na začátku vyšetřování?“ zeptám se.

„Ne.“

„Jeden z vašich detektivů?“

„Nikdo s Wilsonem nemluvil.“

„Na jeho trávníku se našla těla třech místních kluků na jedné hromadě. Krátce nato se objeví další mrtvola a nikdo nepovažuje za nutné promluvit si s Wilsonem?“

„Tak nějak. U nás to takhle nechodí.“

Rozhlédnu se po okolí, ale kromě krásného výhledu na oceán tam není nic, co by stálo za vidění nebo poznámku do bloku.

Nakonec stojíme s Van Burenem na verandě obrovského domu, který je, jak říká, na prodej.

„Jsem na tom teď trochu špatně s hotovostí,“ poznamenám.

Van Buren se zasměje a já si uvědomím, že navzdory okolnostem spolu vycházíme docela dobře.

„Máme jedno jméno, co se vynořilo v souvislosti s tím případem,“ řekne nakonec. „Jde o místního dealera, který si říká Loco.“

Přikývnu a podrbu se na hlavě. „Už jste s tím Locem mluvili?“

„Nikdo ho nemůže najít.“

„Nebude vadit, když to zkusím já?“

Kapitola 79

Raiborne

Copak je asi v nepořádku tady? Před třemi dny jsem čmuchal v Hamptonech. Teď jsem v New Yorku, na všech čtyřech na podlaze otlučené sledovací dodávky, a zírám na vchod čínské restaurace v brooklynském Williamsburgu.

Jakmile jsem se vrátil do města, přitlačili jsme na síť informátorů mezi feťáky, abychom zjistili, jestli někdo neslyšel o dealerovi jménem Loco.

Několika nízko postaveným informátorům to jméno nic neříkalo, ale zjistili jsme, že poslední pondělí v měsíci přijíždí z Hamptonů velký dealer a vyplení zásoby Kolumbijců, kteří mají základnu v jedné restauraci v jižním Williamsburgu.

Ten podnik se jmenuje Susiin wok a já už mám dvě hodiny moc dobrý výhled na boční vchod, kterým proudí dovnitř a ven potetovaní hipísáci v černých kožených kalhotách a staromódních teniskách. Nejspíš si pamatujete ze školy, jak bílé děti jako Hemingway jezdily do Paříže napsat román. Tak teď jezdí pařížští feťáci do Williamsburgu, aby založili rockovou skupinu.

Prokuratura provádí sledování těch Kolumbijců už několik měsíců, odposlouchává jim telefony a připravuje velký zátah. Proto se nesmíme Susiina woku ani dotknout. Povolili nám jenom podívat se po Locovi. Jestli někdo takový vůbec existuje.

Jestli ho spatříme, budeme ho moci sledovat zpátky do ŽIVOTA a zastavit ho kvůli dopravnímu přestupku nebo něčemu podobnému.

Pokud se Loco ukáže.

Už celé hodiny jsem neviděl do restaurace vstoupit nikoho, kdo by nevypadal jako feťák, a pekelně mě bolí kolena. Když mi do zorného pole vstoupí váhavý chasidský Žid, který proklouzne dovnitř, aby si pošmákl na zakázaném vepřovém – všichni asi děláme něco, za co se bojíme trestu – prohlásím to za promarněný den a následuji ho.

Jak jsem celý den sledoval Susiin wok, dostal jsem sám chuť na pečené vepřové.

Kapitola 80

Loco

O pondělcích, kdy si jezdím pro zásoby do Brooklynu, nechávám svůj chevrolet Tahoe doma a musím si nějaké auto vypůjčit.

„Lufťáci“ se nevrátí dřív než v pátek a jsou tak štědří, že mi nechali na nádraží celou flotilu vozů, abych si měl z čeho vybrat. Dneska zvolím deset let starou bílou hondu Accord, tak nevýraznou, že je skoro neviditelná. Po třiceti vteřinách, které mi zabere vypáčení zámku a nastartování, zamířím do Brooklynu.

Stejně jako poldové i já mám svou síť práskačů. Vlastně je to ta samá. Já jen platím trochu lépe a hraju o něco tvrději.

Informátoři mi prozradí, že restauraci Susiin wok se v poslední době dostává mimořádné pozornosti. Příliš mnoho poldů by mi mohlo zkazit den, takže když dorazím na místo, objedu nejdříve několikrát blok, abych obhlédl situaci.

Při prvním okruhu se mi zdá, že je všechno v naprostém pořádku.

Při druhém si všimnu bílé dodávky zaparkované až příliš příhodně naproti restauraci. A když jedu kolem potřetí, uvědomím si, že polopropustná okna dodávky jsou mnohem novější než pomačkaná karoserie.

Kdybych měl IQ záchodové mušle nebo aspoň špetku zločinecké disciplíny, otočil bych se a ujížděl pryč, ale strávil jsem tři hodiny maskováním a oblékáním a s šedou flekatou bradkou a pejzy nepoznám skoro sám sebe. Zaparkuju tedy o půl kilometru dál, nasadím si černý klobouk se širokou krempou a navléknu pytlovitý černý kabát a zamířím pěšky zpátky k restauraci.

Poznám, že můj převlek je košer, protože cestou kolem čtyř bloků k Susiinu woku mi dva chlapi oblečení jako já v jidiš popřejí šťastné svátky a pohledná chasidská maminka po mně hodí okem.

V restauraci přechází můj muž Diego netrpělivě před svou malou kanceláří.

„Šalom,“ řeknu.

„Šalom i tobě, příteli,“ odpoví Diego a nervózně se podívá na hodinky.

„Když řeknu šalom, myslím to doopravdy. Není to jenom něco, co jen tak plácnu.“

To upoutá Diegovu pozornost a on si mě ostražitě změří, než se mu na rtech objeví slabý úsměv.

„Loco?“ zašeptá.

„Přesně tak, kamaráde.“

Transakce proběhne za zavřenými dveřmi s maximální efektivitou. Dvacet tisíc pro Diega a jeho lidi a zboží v hodnotě sta tisíc dolarů pro mě. Drogy jsou zabalené v malých papírových krabičkách a plechových krabicích na jídlo. Nahoře je rozházeno několik jídelních lístků.

A to je dobře, protože jakmile vyjdu ze dveří, skoro vrazím do statného černocha, jehož držení těla a černá kožená bunda přímo křičí newyorská policie.

„Vařej dobře?“ zeptá se.

„Skvěle,“ odpovím a jdu dál. Ani se nepodívám do zpětného zrcátka, dokud nevyjedu se svým nákladem z Williamsburgu.

„Lo-co!“ zařvu do čelního skla ukradené hondy. „Jseš frajer!“

Kapitola 81

Tom

Je pátek, několik dní do začátku Dantova procesu, a těsně po rozbřesku dorážejí do East Hamptonu první autobusy plné protestujících. Místí lidé mají brzy pochopit rozsah celého případu a jeho celonárodní důsledky.

Tyhle autobusy nepatří mezi ty dlouhé elegantní klimatizované modely, které vykládají nastrojené cestující z Manhattanu na velkých autobusových zastávkách podél Route 27. Je to valící se armáda zrezivělých školních autobusů, vysloužilých greyhoundů a otlučených mikrobusů. Jsou jich stovky a přijíždějí z takových dálek jako New Hampshire na severu a floridské Panhandle na jihu.

Jako středověké obléhací vojsko se rozestavují okolo East Hamptonu. První příchozí zaplňují pole naproti čerpací stanici Getty, a když už se jich tam víc nevejde, rozptýlí se protestující ve snobských ulicích jižně od dálnice, které vedou k oceánu.

V poledne vpochoduje do města kilometr a půl dlouhý zástup o šířce dvanácti osob. Dva kolmé easthamptonské bloky, kde by se člověk mohl procházet týden, aniž by spatřil jediného Afroameričana, zaplaví třicet tisíc převážně černých demonstrantů – mužů, žen a dětí.

Mávají doma vyrobenými transparenty, na nichž stojí SVOBODU DANTOVI HALLEYILLOVI! a PŘESTAŇTE LYNČOVAT NAŠE DĚTI! Jsou naprostý opak obyvatel East Hamptonu – hluční, nesmělí a rozzlobení.

Dav kráčí kolem narychlo zabedněných výkladních skříní obchodů Hamptonský kašmír, Coach a Ralph Lauren. Odbočí doleva do Newton Lane a proteče kolem butiků Calypso a Scoop a centra Om Yoga, až nakonec dorazí ke střední škole.

Tři vyděšení policisté a narychlo povolaní příslušníci Národní gardy ho směřují do parku.

Na softballovém hřišti ve vzdáleném koutě osmihektarového pole stojí nízké pódium. Mikrofonu se chopí reverend Marvin Shields v zářivém třídílném obleku.

„Žádná spravedlnost!“ volá Shields.

„Žádný mír!“ odpovídají tisíce hlasů unisono.

„Neslyším vás!“ křičí reverend a přikládá si dlaň k uchu.

„Žádný mír!“

„Cože?“

„Žádný mír!“

„Dnes ráno tady máme velice významného hosta,“ řekne Shields. „Muže, který mnohokrát dokázal, že je naším přítelem, muže, jenž má nyní svou kancelář v mé čtvrti v Harlemu, bývalého prezidenta Spojených států pana Billa Clintona!“

Prezident Clinton vystoupí na pódium za ohlušujícího řevu a celou minutu mává a usmívá se, stejně přirozený a uvolněný před tím obrovským davem jako na své zahradě. Pak položí reverendu Shieldsovi paži kolem ramen a vezme si od něj mikrofon.

„Vítejte v Hamptonech,“ řekne. „Je tady hezky, viďte?“

Kapitola 82

Tom

Bill Clinton ještě mluví, když mě Kate vezme za ruku a odtáhne pryč. Kdyby se teď celý East Hampton ocitl v plamenech, bylo by jí to jedno. Musíme se připravovat na obhajobu v hrdelním procesu a máme před sebou ještě spoustu práce.

Cesta zpátky do Montauku je tak prázdná, jako by ve východním cípu Long Islandu proběhla evakuace. Jízda v autě s Kate mi přináší vzpomínky na společné dny, když jsme byli mladší. Tehdy jsme se drželi v jednom kuse za ruce a já bych se nejraději chopil Katiny dlaně. Samozřejmě to neudělám, takže se cítím ještě hůř. Když přijedeme do Montauku, neparkuje před naší kanceláří jediné auto.

Kate, aniž by ji rušily zvuky zvenčí, připravuje složku na každého svědka, kterého bychom mohli povolat na svědeckou lavici. Já sepisuju první verzi zahajovací řeči. V jednom okamžiku mě lehce obejme. Nedělám z toho žádnou událost, i když si přeju, aby to neskončilo.

Historický význam toho dne mě inspiruje a věty se skoro samy skládají v odstavce. Ale na Kate moje dílo velký dojem neudělá. Když mi koncept vrátí, polovina je přeškrtaná a zbytek doplňují poznámky. „Bude to skvělé, Tome,“ řekne, aby mě povzbudila.

Vděčný za konstruktivní kritiku sepisuju jednu verzi za druhou a dokud na prázdném parkovišti před domem nezastaví nějaké auto, nemám vůbec přehled o čase. Náhle si všimnu, že odpoledne je dávno pryč a naše jediné okno zčernalo. Podívám se na hodinky a zjistím, že už je skoro deset.

Dveře auta se otevřou a zabouchnou a po schodech se začnou blížit těžké kroky. Zní to, jako by přicházeli tři nebo čtyři lidé a podle praskání jsou to nejspíš pořádní chlapi.

Sáhnu pro baseballovou pálku, kterou mám opřenou vedle stolu, a pohlédnu na Kate. Opětuje můj nervózní úsměv a pokrčí rameny, ale záblesk v jejích očích říká: „Buď ve střehu.“

Kapitola 83

Tom

Hlava, která se objeví ve dveřích, však nepatří opilému místnímu hulvátovi, ale Calvinu Colesovi, pastorovi riverheadské baptistické církve. Calvin se u mě v uplynulých několika měsících občas zastavil. Teď se omlouvá za to, že přichází tak pozdě, zatímco za ním vcházejí do kanceláře dva působiví černoši v tmavých oblecích.

Coles se rozpačitě usměje a představí své společníky, přestože to není nutné. Jedním je reverend Martin Shields, druhým Ronnie Montgomery, elegantní černý advokát, který se stal celebritou poté, co dosáhl osvobozujícího rozsudku v procesu s bývalou prvoligovou baseballovou hvězdou Lorenzem Lewisem, jenž byl obviněn z vraždy své manželky.

„Máme skvělou zprávu,“ hlásí reverend Shileds, když si potřásáme rukama. „Pan Montgomery se nechal hodně přemlouvat, ale nakonec souhlasil, že se ujme obhajoby Danta Halley villa.“

„Proces začíná za několik dnů,“ opáčí Kate chladně, ale z očí jí létají blesky.

Ronnie Montgomery odpoví blahosklonným úsměvem. „Samozřejmě mám v úmyslu požádat o odklad,“ řekne. „A nemám důvod se domnívat, že mi soudce nevyhoví.“

„Už jste mluvil s Dantem?“ zeptám se nakonec.

„Chtěl jsem se nejdřív zastavit tady,“ odpoví Montgomery. „Z profesionální slušnosti.“

Montgomery se rozhlédne po naší skromné kanceláři a pokrčením rameny ohodnotí naši vhodnost pro tak velký případ a šance v nadcházejícím procesu.

„Vím, že to myslíte dobře, a jsem přesvědčený, že jste odvedli obrovský kus práce. A uvítám, když mi oba pomůžete s převzetím případu. Ale tady ztrácíte půdu pod nohama a Dante Halleyville si zaslouží víc.“

Když náš Montgomery oblaží dalším povýšeným úsměvem, zalituju, že jsem tu baseballovou pálku odložil.

Kapitola 84

Tom

Druhý den ráno vjíždí Katin volkswagen Jetta na parkoviště za riverheadským nápravným zařízením v okamžiku, kdy ho zrovna opouští Montgomeryho černý mercedes. Ten pohled nás srazí k zemi. Je to jako přijít ráno do práce a zjistit, že na vaší židli už sedí váš náhradník a vyklízí vaše věci ze stolu.

Ale Kate a já se držíme rutiny. Zaparkujeme na svém místě, přátelsky se pozdravíme s Mikem a Billym v recepci a uložíme své hodinky a klíče do skříňky číslo 1924.

Zřejmě naposledy nás Sheila, jediná žena mezi dozorci v tomhle vězení s maximální ostrahou, která tam nějak vydržela pracovat už dvacet let, provede posuvnými ocelovými dveřmi do očistce místnosti pro obhajobu. Dante, který se před námi setkal s Montgomerym, tam už čeká.

Sklopí oči ke svým nohám a řekne: „Musíme si promluvit.“

Kate a já klesneme na své židle u kovového stolku. Kousnu se do jazyka a čekám na ortel. Takhle mizerně už jsem se dlouho necítil.

„Právě tady byl Ronnie Montgomery,“ spustí Dante. „Ten chlap vysekal baseballovýho hráče Lorenza Lewise.“

„Včera večer se zastavil u nás v kanceláři,“ řekne Kate.

„Tak už asi víte, že mi nabídnul, že případ převezme. Povídal, že patnáct let neprohrál ani jeden proces.“

„To může být pravda,“ podotkne Kate.

„Říkal, že tohle je nejdůležitější rozhodnutí mýho života. Že si mám dát načas a pořádně si to rozmyslet.“

„Co jsi mu odpověděl?“

„Že nemám času nazbyt. Jsem tady už deset měsíců. Vím, co musím udělat.“

„A to je co?“ zeptám se.

„Musíte chápat, že to není nic osobního. Lorenzo Lewis měl na šatech krev svý ženy. Když dorazila policie, zamknul se v koupelně, vzal si třicet prášků na spaní a zavolal svojí mámě. A Montgomery ho z toho stejně dostal.“

„Byl to jedinečný případ,“ řekne Kate, „ale osobně to nebereme.“

„Opravdu ne?“

„Proboha, Dante, co jsi mu odpověděl?“

„Řekl jsem mu ‚ne, díky, brácho‘. Právníci, který mám, mi vyhovujou.

Myslíte, že jsem blázen?“ řekne Dante, ukáže svým dlouhým prstem na Kate a usměje se na ni, jako by ji právě nachytal aprílem. „Najmu si Montgomeryho a všichni včetně poroty si začnou myslet, že jsem vinnej jako Lorenzo Lewis. Kromě toho si myslím, že Montgomery vyčerpal v tom posledním případu štěstí na tři lidský životy. Kate, ty kvůli mně pláčeš, děvče?“

Kapitola 85

Kate

Dantova babička Marie skloní hlavu a sáhne po mé ruce, kterou jí vděčně podám.

„Děkujeme ti, Bože, za přízeň, kterou nám projevuješ,“ řekne. „Děkujeme ti za sílu, kterou nám dáváš, abychom přečkali toto hrozné utrpení, a hlavně za to, že jsi nám poskytl tak obětavé právníky, jako jsou Tom a Kate. Požehnej tomuto jídlu, Pane, a prosím, dohlížej na mého vnuka Danta. Mého nevinného vnuka. Amen.“

Je sobota večer, dva dny před procesem, a všichni přátelé, kteří Tomovi a mně zůstali, sedí kolem stolu v Macklinově jídelně. Jelikož jsou tu jen Mack a Marie, Tomův bratr Jeff a synovec Sean a Clarence s manželkou Vernell, máme spoustu místa pro nohy a lokty.

„Na tuhle dobu příští rok,“ řekne Mack, pozvedne sklenici a jako vždy se snaží odlehčit atmosféru. „Až tu bude Dante sedět s námi, cpát se o sto šest a vyprávět sotva uvěřitelné historky o Shaqovi a Kobovi, Amarovi a LeBronovi.“

Seznam hostů není dlouhý, ale každý přinesl nějakou specialitu a stůl se prohýbá pod nepříliš častou kombinací karibské a irské kuchyně. Skoro po roce v izolaci pro mě společnost znamená mnohem víc než jídlo. Jsme na nejlepší cestě se přecpat, když se po místnosti rozlehne zvonění Tomova mobilu. „Radši to vezmu,“ řekne.

Vytáhne přístroj z kapsy, omluvně zvedne ruku a my se díváme, jak mu z obličeje mizí krev.

„Máme si pustit Fox News,“ oznámí.

Polovina z nás už sedí v obývacím pokoji s dezertem a zbytek se k nim rychle připojí. Každý si postaví židli před Mackovu starožitnou televizi. Sean najde kanál 16 právě v okamžiku, kdy moderátor předává slovo reportérce v terénu.

„Jsem právě v Queensu,“ říká energická blondýna, „přímo před právnickou fakultou univerzity St. John’s, alma mater Toma Dunleavyho, jednoho z obhájců v hrdelním procesu Danta Halleyvilla. Podle dokumentů, které právě získala stanice Fox, byl Dunleavy, basketbalová hvězda univerzitního týmu, přijat na práva, přestože jeho studijní výsledky byly o celý bod nižší než minimum nutné pro přijetí.“

„To je ale sólokapr,“ odfrkne si Macklin.

„Přestože absolvoval mezi pěti posledními ve svém ročníku,“ pokračuje reportérka, „najala Dunleavyho Brooklynská kancelář veřejných obhájců, kde obdržel průměrné ohodnocení.

Nejvážnější obvinění však tvrdí, že v roce 1997 poslal Dunleavy někoho, aby za něj napsal test státní zkoušky.

Podle kopie testu, kterou nechal Fox prověřit písmoznalci, složil tuto zkoušku, v níž bylo dosaženo překvapivě dobrého výsledku na tak slabého studenta, pravák. Jak je však známo z jeho basketbalové kariéry, je Dunleavy levák.

Pokud je to pravda, vložil Dante Halleyville, kterému hrozí nejvyšší trest a jehož proces začíná za osmačtyřicet hodin, svůj život do rukou člověka, který ani není právník.“

Kapitola 86

Tom

Den nato, v devět hodin večer, pokyne vážný koncipient soudce nejvyššího soudu okresu Suffolk Richarda Rothsteina mně, Kate a okresnímu prokurátorovi Dominicovi Iolimu, abychom vstoupili do soudcovy kanceláře, kde se posadíme ke dlouhému mahagonovému stolu.

Ioli, hovorný kariérista s hřívou prošedivělých vlasů, prohodí pár konverzačních frází, ale když zjistí, že nám není do řeči, vzdá to a začne listovat svým výtiskem Timesů. O Dominicu Iolim vím své – je mnohem chytřejší, než vypadá, a zřídka prohrává.

Když vstoupí soudce Rothstein, oblečený v khaki kalhotách a bílé košili, prozradí mi jeho pronikavé černé oči a dlouhý ostrý nos, že jsem právě ten typ hloupého irského balíka, na kterého nemá ani náladu, ani čas.

Vynechá společenské fráze, obrátí se k Iolimu a zeptá se: „Jaké je stanovisko vaší kanceláře v téhle věci, Dominicu?“

„Neměli jsme čas ta obvinění plně posoudit,“ řekne prokurátor, „ale na tom myslím nesejde. Ať už soud rozhodne jakkoliv, neměl by se uchýlit k pouhému pokárání. Pokud obhájce zůstane, necháme otevřené dveře pro odvolání. Pověření nového obhájce způsobí zdržení, ale bude lepší ten čas obětovat, než se pak muset vrátit na začátek a proces opakovat.“

„To zní rozumně,“ řekne Rothstein a upře pohled na mě. „Dunleavy?“

Jsem připravený se hájit, ale nemám v úmyslu padat před někým na kolena. „Vaše Ctihodnosti, ty známky a hodnocení byly takové, jaké byly,“ řeknu vyrovnaným tónem. „Jsem si jistý, že jste během své kariéry potkal několik skvělých právníků, kteří nebyli právě skvělými studenty. Pokud vím, pan okresní zástupce je jedním z nich.“

Povzbuzen náznakem úsměvu v Rothsteinových očích pokračuju.

„Takže jediné vážné obvinění, které bylo vzneseno, je tvrzení, že jsem za sebe někoho nechal složit státní zkoušku. To je však pomluva. Zde je kopie rentgenového snímku mého levého zápěstí, pořízeného večer před zkouškou. Dále kopie lékařské zprávy z pohotovosti nemocnice svatého Vincenta ze dne pátého dubna devatenáct set devadesát sedm.

Hrál jsem zápas, upadl a poranil si ruku. Mohl bych získat odklad ze zdravotních důvodů, ale připravoval jsem se na zkoušku celé měsíce a upřímně řečeno jsem si v té době nebyl jistý, jestli chci být právníkem. Rozhodl jsem se, že test napíšu pravou rukou a nechám výsledek testu, aby rozhodl za mě.“

„Chcete mi tvrdit, že jste složil zkoušku tak, že jste psal svou méně šikovnou rukou?“

„Obě ruce mám šikovné stejně. Jsem ambidexter.“

„Výběr z několika možností byste možná zvládl, ale co esej?“

„Mluvím pravdu,“ řeknu a pohlédnu mu zpříma do očí. „Věřte tomu nebo ne.“

„Uvidíme,“ prohlásí Rothstein a položí přede mě blok. Pak sáhne za sebe a naslepo popadne z knihovny jednu knihu a namátkou ji otevře.

„Máte štěstí, Dunleavy – Joyceův Odysseus. Nadiktuji vám jeden řádek a vy to napíšete pravou rukou tak rychle, jak dokážete. Připraven?“

„Sedm let jsem to nedělal.“

„Čeho se bojíte? Nemáte přece méně šikovnou ruku. Připraven?“

„Ano.“

„Pan Leopold Bloom si potrpěl na dobytčí i drůbeží vnitřnosti,“ čte s potěšením Rothstein. „Měl rád hustou polévku z husích drůbků…“

Překotně to napíšu a přistrčím mu blok.

„Teď vidím, že jste test opravdu mohl napsat pravou rukou, Dunleavy,“ řekne Rothstein a úsměv se mu z očí přesune na rty. „Váš rukopis je lepší než můj. Mimochodem, dneska odpoledne jsem si odbyl několik telefonátů a ukázalo se, že ta fáma pochází z kanceláře Ronnieho Montgomeryho. Zítra odpoledne se uvidíme u soudu.“

„Ale Vaše Ctihodnosti!“ zvolá Ioli.

„S vámi se uvidíme také, Dominicu.“

Kapitola 87

Kate

Tom, vyčerpaný testem v Rothsteinově kanceláři, řídí pomalu mé auto přes Riverhead směrem k dálnici Sunrise. Nikdo z nás neřekne ani slovo.

Cestu ozařuje úplněk a trocha jeho světla dopadá na přední sedadlo, kde na opěrce mezi námi leží Tomova pravá ruka.

Abych byla upřímná, vždycky jsem milovala Tomovy silné ruce s tlustými, vystouplými žílami vedoucími od otlučených kloubů k zápěstím. Během těch dvaceti let hraní košíkové byl každý prst vykloubený tolikrát, že ani jeden není rovný. Staly se jakousi reliéfní mapou jeho života odhalující, čím prošel.

Aniž bych o tom nějak zvlášť přemýšlela, položím svou ruku na jeho.

Tomova ruka sebou trhne a on se na mě šokované podívá. Pak, stejně tak rychle, odvrátí zrak. Proč jsem to udělala? To nevím jistě. Mohlo to být kvůli odvaze a šarmu, s nímž zvítězil nad Rothsteinem, nebo možná tomu, čím jsme v uplynulém roce prošli. A nebo jsem to prostě chtěla udělat už celé měsíce.

Ale nelituji toho – a abych dala Tomovi najevo, že to nebyla náhoda, ale úmyslný projev šílenství, obtočím své prsty kolem jeho.

Po další půlhodinu naplňuje kabinu auta úplně jiné ticho než předtím. „Vyzvednu tě v půl osmé,“ je to jediné, co Tom za celou cestu řekne, ale když zastavíme před Mackovým domem, mám pocit, jako bychom si povídali celé hodiny.

„Dobře se vyspi,“ popřeju mu a vyskočím z auta. „Vedl sis dobře, Tome. Jsem na tebe pyšná.“

Nato se na Tomově tváři objeví úsměv, který jsem neviděla od doby, kdy jsme byli děti.

Čtvrtá část

BEZCITNÁ HRA

Kapitola 88

Kate

V 8.15 je rozlehlé parkoviště před Soudním komplexem Arthura M. Cromartyho doslova zaplavené médii. Dodávky televizních společností zabírají šest řad nejblíže soudní síni a po zemi se všemi směry vinou tlusté černé kabely.

Reportéři televizních stanic, oblečení pohodlně od pasu dolů a formálně od pasu nahoru a s napudrovanými obličeji, stojí uvnitř kruhů horkého bílého světla a popisují své první dojmy.

Tom a já prokličkujeme tím chaosem a zaparkujeme. Pak chvatně zamíříme ke vchodu do komplexu a snažíme se dostat do bezpečí dřív, než nás obklíčí novináři.

Máme to dobře načasované, protože v tom okamžiku míří všechny kamery na elegantního černocha zaujímajícího dramatickou pózu na schodišti před soudní budovou. Když spěcháme kolem, všimneme si, že to není nikdo jiný než T. Smitty Wilson. Zřejmě konečně přišel projevit soustrast.

Uvnitř se ve čtyřiceti řadách tísní asi tři sta diváků, rozdělených prostřední uličkou na dvě poloviny. Dantovi příznivci, z nichž mnozí dorazili až z Kalifornie, zaplňují levou část místnosti. Napravo sedí ti, kteří ujeli mnohem kratší vzdálenost, aby podpořili rodiny obětí. Většinu z nich znám od narození.

Dva rozdělené tábory obklopuje nejméně padesát policistů, jejichž přítomnost je naprosto opodstatněná. Muži z šerifovy kanceláře stojí rameno vedle ramena podél přední a zadní zdi, za lavicí poroty a po obou stranách soudcova pódia.

Kromě novinářů v předních lavicích narušuje rasově podmíněný zasedací pořádek jen několik lidí. Jedním z nich je Macklin, osmdesátník, který si jde vždy svou cestou. Sedí vyzývavě mezi Marií a Clarencem a ignoruje nepřátelské pohledy druhého tábora. V lavici za ním se stejně dobře drží Jeff a Sean.

Tom, probírající se papíry v deskách, skoro ani nezvedne hlavu, když svá místa zaujme dvanáct porotců a dva náhradníci.

Ani jeden z nás však nepřeslechne, jak obecenstvo hlasitě zalapá po dechu, když do soudní síně vstoupí Dante doprovázený dvojicí šerifů. Na sobě má laciné modré sako a kalhoty od obleku, obojí o číslo menší – ve vězení povyrostl o dva a půl centimetru. Dívá se do země, dokud se neposadí mezi nás.

„Tak co, vy dva?“ zeptá se Dante tím nejtišším hlasem, který může vyjít z tak velkého těla. „Jste dobrý?“

„Nejen dobrý,“ odpovím. „Jsme nejlepší. A připravený.“

Dante nám věnuje jeden ze svých nedocenitelných úsměvů.

O dvacet minut později proti plánu se síní konečně rozlehne ostrý nosový hlas soudního sluhy. „Slyšte! Slyšte! Žádám všechny přítomné, kteří se dostavili před nejvyšší soud okresu Suffolk a ctihodného soudce Richarda Rothsteina, aby povstali!“

Kapitola 89

Tom

Suffolský státní zástupce Dominie Ioli odstrčí židli od stolu obžaloby, pečlivě složí brýle na čtení a zasune je do pouzdra. Teprve když jsou v bezpečí kapsy saka nového šedého obleku, povstane a obrátí se ke dvěma řadám porotců.

„Dámy a pánové, v následujících několika týdnech se dozvíte mnohé o chladnokrevných vraždách čtyř mladých mužů, k nimž došlo vloni v létě. Než tento proces skončí, obžaloba prokáže nadevší pochybnost, že Dante Halleyville, obžalovaný sedící po mé levici, všechny tyto ohavné zločiny pečlivě naplánoval a spáchal.

Dokážeme, že první tři vraždy provedl pan Halleyville s Michaelem Walkerem a že o jedenáct dní později obrátil stejnou zbraň proti svému příteli a komplici.“

Z nacvičeného přednesu je poznat, že Ioli hodlá svůj čas na úvodní řeč plně využít. Když mluví o „zbrani, čepici a dalších důkazech, které obžalovaného pojí s oběma místy činu“, ohlédnu se na rozdělené moře tváří dívajících se z protější strany soudní síně. Přelétnu pohledem tváře Jeffa, Seana a Clarence a ulpím na Mariině.

„Vražda je příliš slabé slovo,“ zvolá Ioli a obrátí mou pozornost zpátky ke své řeči. „Přesnější slovo, jediné, které vystihuje hrůznost těch zločinů, je poprava.“

Zatímco Ioli pokračuje dál už o něco mírnějším tónem, ohlédnu se ještě jednou, tentokrát na řadu novinářů a známých právníků, které si televizní společnosti přizvaly jako komentátory.

Vedle Alana Dershowitze v pomačkaném obleku a Gerryho Spenceho v semišovém saku s třásněmi sedí Ronnie Montgomery. Naše pohledy se na okamžik setkají.

Ta chvilka mi připomene Cecila Feldersona, který se mnou zahříval lavičku jako náhradník týmu Timbervolwes. Podle Cecila, jenž si dokázal svůj vztek a zášť patřičně vychutnat, „nejhorší ze všeho je poslouchat, jak někdo říká ‚já to povídal.‘“

Jediným povýšeným pohledem na nás a náš malý tým mě Montgomery odepíše jako amatéra a ztroskotance, který si ukousl moc velké sousto. Já teď mohu dokázat, že měl pravdu a poslouchat to po zbytek života, nebo předvést, že ji neměl a sebrat tak jemu a ostatním pochybovačům vítr z plachet.

Vstanu ze svého místa.

Kapitola 90

Kate

Nevím, kdo z nás dvou je teď nervóznější, ale připadá mi, že to jsem já. Je to tady, větší a důležitější proces, než na jakém máme vůbec právo se podílet v celé své minulé i budoucí kariéře a zvlášť teď.

„Dámy a pánové,“ řekne Tom a obrátí se k porotě, „mám na každého z vás jen jednu prosbu, kterou je těžší splnit, než se zdá. Prosím vás, abyste poslouchali.

Pokud se má tomuto devatenáctiletému mladíkovi dostat skutečné spravedlnosti, potřebuji, abyste naslouchali s otevřenou a kritickou myslí.“

Tom byl cestou sem úplně zelený a za celé ráno nepronesl ani deset slov, ale teď se tváří sebejistě a soustředěně. „Budete-li totiž dobře poslouchat, případ obžaloby se zhroutí jako domek z karet.

Žalobce okresu Suffolk právě řekl, že se jedná o zcela jasný případ, kde proti Dantovi Halleyvillovi svědčí celá hora důkazů. Dámy a pánové, nic nemůže být dál od pravdy. Nejen že Dante Halleyville neměl žádný motiv ty vraždy spáchat, ale naopak měl ty nejlepší důvody je nespáchat.

V uplynulých šesti letech soustředil Dante Halleyville všechnu svou pozoruhodnou energii, talent a odhodlání k dosažení jediného cíle – stát se nejlepším školním hráčem basketbalu v téhle zemi. Byl to velký sen a on si ho splnil. Dante Halleyville byl tak úspěšný, že mu profesionální lovci talentů zaručili, že kdykoliv se rozhodne vstoupit do NBA, bude na nejvyšší příčce žebříčku kandidátů, možná na samém vrcholu. Zatímco vyrůstal ve velmi obtížných podmínkách obklopen členy rodiny, kteří dělali jedno katastrofické rozhodnutí za druhým, nepustil Dante ani na okamžik svůj cíl z mysli. Ani jednou, až do tohoto falešného obvinění, neměl tento mladík jediný konflikt se zákonem ani na střední škole v Bridgehamptonu, ani ve své čtvrti.

Proč by tedy teď, když měl splnění svého snu na dosah ruky, páchal tak sebezničující zločiny? Odpověď zní – neudělal by to. Je to prosté. Neudělal by to.

Dámy a pánové, do této poroty jste byli vybráni náhodně, ale následujících několik týdnů bude patřit k nejdůležitějším ve vašich životech. Ve vašich rukou je budoucnost lidské bytosti, skutečně výjimečného devatenáctiletého mladíka. A jak Dante, tak vy budete muset žít se svým rozhodnutím až do smrti.

Někdo ty mladé muže v Beach Road a v onom brooklynském bytě zabil. Chladnokrevně je zavraždil. Ten, kdo ty hrozné zločiny spáchal, bude nakonec vypátrán a postaven před soud, ale nebyl a nemohl jím být Dante Halleyville.

Proto vás žádám, abyste naslouchali pozorně, nezaujatě a kriticky všemu, co vám bude v této soudní síni předloženo. Jste to vy, kdo musí rozhodnout, jak pádné a podložené jsou argumenty obžaloby. Věřím, že budete schopni rozhodnout správně. Děkuji.“

Když se Tom odvrátí od poroty, tři sta těl změní polohu na lavicích. Kromě hluku, který to vyvolá, naplní soudní síň takřka hmatatelné překvapení, které sahá od pultu soudce Rothsteina až k poslednímu poldovi s pivním pupkem, který se opírá o zadní stěnu. Tenhle nezkušený právník s průměrným životopisem a špatnými známkami dokázal, že to v soudní síni zvládne.

Kapitola 91

Kate

Tom sedí a Melvin Howard, Ioliho asistent, stojí. Howard je vysoký, štíhlý muž něco přes padesát, se zastřiženou prošedivělou bradkou a staromódními brýlemi s kovovými obroučkami. Zároveň je Afroameričan a ani jedna z těch skutečností není náhodná.

Ze stejně průhledně cynického důvodu, jako když se má stará firma rozhodla pomoci Randallu Kaneovi odrazit obvinění ze sexuálního obtěžování tím, že případem pověřila ženu, si žalobce za svého asistenta vybral černocha s příjemným vystupováním vysokoškolského profesora. Má to být zpráva pro porotu, že v tomto případě nejde o rasu, ale zločin, brutální vraždu, která pobouřila černé stejně jako bílé.

A to, že tato strategie je naprosto zjevná a vypočítavá, ještě neznamená, že nefunguje.

„Je mi líto, ale kromě naslouchání,“ spustí Melvin Howard a poklepe na velkou barevnou fotografii připevněnou na stojanu před porotou, „se budete muset také dívat.“

Pomalu připevní na stojan tři další fotografie – a když ustoupí stranou, přikrčí se porotci na židlích, jak se snaží uniknout těm hrůzným obrazům.

„Toto jsou snímky z místa činu všech čtyř obětí a vaší povinností stvrzenou přísahou je neodvracet zrak.“

Kůže obětí ozářená světlem blesku je strašidelně bílá, rty šedomodré, potrhané okraje otvorů, kudy kulky vnikly do čel, oranžové, krev, která stekla do očí a po tvářích až na krk tak temně rudá, že vypadá jako černá.

„Tenhle muž s otvorem po kulce mezi očima je Eric Feifer. Bylo mu dvacet tři a než ho obžalovaný třicátého srpna popravil, byl pan Feifer profesionálním surfařem.

Tenhle mladý muž je Robert Walco, také dvaatřicetiletý. Zatímco ostatní mládež chodila na vysokou nebo obchodní školu, on pracoval deset hodin denně s lopatou. Výsledkem jeho potu a úsilí byla úspěšná firma zabývající se pozemními pracemi, kterou vlastnil spolu se svým otcem Richardem Walcem.

Tohle je pětadvacetiletý Patrick Roche, malíř. Na živobytí si vydělával jako barman a svou přátelskou povahou si získal snad každého, kdo ho znal.

A nakonec je zde Michael Walker. Kromě jiného, co by se o něm dalo říci, mu bylo sedmnáct let a byl v posledním ročníku střední školy.

Neodvracejte zrak. Zavraždění také nemohli. Vrah a jeho komplic jim to nedovolili. Ve skutečnosti se vrah se sadistickou rozkoší postaral, aby tyto čtyři oběti viděly přesně, co se s nimi stane, když je střílel z takové blízkosti, že jim na kůži na čele zůstaly stopy po hlavni pistole.

A zabiják dosáhl svého, protože v očích mrtvých je stále vidět šok, strach a bolest.

Během deseti let jsem jako žalobce pracoval na jedenácti případech vraždy, ale ještě nikdy jsem neviděl fotografie z místa činu, jako jsou tyto. A ještě nikdy jsem nespatřil takové oči. Dámy a pánové, nemyslete si, že je to jen průměrný horor. Takhle vypadá zlo z bezprostřední blízkosti.“

Pak se Melvin Howard odvrátil od poroty a pohlédl přímo na Danta.

Kapitola 92

Tom

Tohoto dusného červnového rána, kdy se teplota šplhá ke třicítce, zahájí stát svou honbu za spravedlností tím, že povolá na svědeckou lavici Mammy Richardsonovou, bývalou přítelkyni drogového dealera Artise LaFontaina. Mammy byla na basketbalovém hřišti, když došlo ke rvačce mezi Feifem a Dantem a všechno viděla.

Mammy, vysoká, pohledná žena něco přes třicet byla minulé léto výraznou postavou na Wilsonově sídle. Na místo pro svědky kráčí ve smetanovém kostýmu, který vyplňuje k prasknutí.

„Zaměřte prosím svou pozornost na třicátý srpen loňského roku, slečno Richardsonová. Vybavujete si, co jste dělala toho dne odpoledne?“

„Sledovala jsem basketbalové utkání na pozemku Smittyho Wilsona,“ řekne Richardsonová, která si zjevně vychutnává svou roli, a hlas se jí zachvěje vzrušením.

„Pověděla byste nám, kdo se toho utkání účastnil?“

„Mladíci z Bridgehamptonu hráli proti starším chlapům z Montauku.“

„Byl to přátelský zápas?“

„To bych neřekla. Obě mužstva to brala tak vážně, že by si jeden myslel, že sleduje semifinále NBA.“

„Slečno Richardsonová, máte nějaké vysvětlení, proč byla ta víkendová hra tak vypjatá?“

„Námitka!“ vyhrkne Kate. „Svědkyně nedokáže číst myšlenky.“

„Přijímá se.“

„Slečno Richardsonová, byli všichni hráči z Bridgehamptonu Afroameričané?“

„Jo,“ odpoví Richardsonová.

„A tým Montauku?“

„Ten byl bílý.“

„Který tým vyhrál zápas, slečno Richardsonová?“

„Běloši.“

„A co se stalo pak?“

„Začaly problémy. Pár chlápků z Montauku se začalo vytahovat. Jednoho kluka z Bridgehamptonu to naštvalo a do někoho strčil. Ten mu to vrátil. A než je stačil někdo uklidnit, jedna z obětí a obžalovaný na sebe skočili.“

„Skočili na sebe?“ předstírá Howard, že nerozumí.

Richardsonová po něm loupne očima. „Však víte, začali se rvát.“

„Jak daleko od hrací plochy jste seděla, slečno Richardsonová?“

„Blíž než to mám teď k porotě.“

„Jak velký asi byl Eric Feifer?“

„Něco přes metr osmdesát a hubený. A mohl vážit tak osmdesát kilo.“

„Máte docela dobré oko, slečno Richardsonová. Podle koronerovy zprávy byl Eric Feifer vysoký sto osmdesát a půl centimetru a vážil sedmdesát čtyři kilogramů. A obžalovaný?“

„To vidí každý, že nad ním měl navrch.“

„Dvě stě čtyři centimetrů a sto patnáct kilogramů přesně. Jak si Eric Feifer v té rvačce vedl?“

„Ten hubeňour se uměl prát. Pořádně si Danta podal.“

„Co se dělo dál?“

„Michael Walker, jeden z Dantových spoluhráčů, doběhl do auta a vrátil se s pistolí. Tu přiložil Ericu Feiferovi k hlavě.“

„Jak daleko držel zbraň od Feiferovy hlavy?“

„Přitiskl hlaveň přímo k ní. Jako ukazují ty fotky.“

„Námitka,“ vykřikne Kate jako fanoušek kritizující rozhodčího. „Vaše Ctihodnosti svědkyně byla zjevně předem připravena a nemá žádné právo nebo zmocnění srovnávat to, co viděla, s fotografiemi pořízenými na místě činu. To by mohlo vést ke zmatečnému soudnímu řízení.“

„Porota nebude brát poslední poznámku slečny Richardsonové na vědomí a zapisovatelka ji vymaže ze záznamů.“

Howard pokračuje. „Co se stalo pak, slečno Richardsonová?“

„Walker zbraň sklonil.“

„Řekl Michael Walker něco?“

„Námitka, Vaše Ctihodnosti,“ řekne čím dál rozčilenější Kate. „To není nic než svědectví z druhé ruky.“

„Zamítá se,“ opáčí Rothstein.

„Co Michael Walker řekl?“

„Ještě jsem s tebou neskončil, bělochu. Ani náhodou.‘“

„Nemám další otázky, Vaše Ctihodnosti,“ řekne Howard a Kate je už na nohou.

Kapitola 93

Tom

Nakloním se blíž k Danotvi, protože vycítím, že potřebuje trochu útěchy. „Nebude to taková legrace, jak si Mammy myslí.“

„Slečno Richardsonová, čím se živíte?“ začne Kate.

„Momentálně jsem nezaměstnaná.“

„A co vloni v létě? Co jste dělala tehdy?“

„Byla jsem taky nezaměstnaná.“

„Takže jste bez práce o trochu déle než momentálně. Jak dlouho přesně?“

„Tři a půl roku.“

„Zdáte se být chytrá a pohledná, nejste nijak handicapovaná. Je nějaký důvod, proč nejste schopná sehnat práci?“

„Námitka, Vaše Ctihodnosti.“

„Přijímá se.“

„Přišla jste toho odpoledne k sídlu pana Wilsona sama?“

„Přijela jsem s Artisem LaFontainem.“

„Jaký byl váš vztah s panem LaFontainem?“

„Byla jsem jeho přítelkyně.“

„Byla jste si tehdy vědoma toho, že pan LaFontaine strávil dohromady dvanáct let ve vězení za dva různé drogové delikty?“

„Věděla jsem, že seděl, ale netušila jsem za co.“

„Opravdu? Takže jste nevěděla, že podle policie váš bývalý přítel byl a stále je velkým drogovým dealerem?“

„Nikdy jsem se ho neptala, čím se živí.“

„Nebylo vám divné, jak se může člověk bez zaměstnání vozit ve ferrari za čtyři sta tisíc dolarů?“

„Ani ne,“ odpoví Richardsonová. Vzrušení z jejího hlasu už dávno vyprchalo.

„Máte teď nějaký vztah, slečno?“

„Ani ne.“

„Nepřátelíte se s Roscoem Hughesem?“

„Trochu spolu chodíme.“

„Jste si vědoma toho, že byl také ve vězení za drogový delikt?“

„Neptám se na podrobnosti.“

„Ale já ano, slečno Richardsonová, takže mi prosím řekněte, jestli chodíte výhradně s dealery drog, nebo zda je to jen náhoda.“

„Námitka!“ vykřikne Howard.

„Přijímá se,“ řekne Rothstein.

Mammy Richardsonovou se podaří šikovně zdiskreditovat jako svědka, ale ona si to nenechá jen tak líbit.

„Proč?“ zeptá se, napřímí se a položí si dlaně na kypré boky. „Chcete nějakého dohodit?“

Kapitola 94

Tom

Jako další nastupuje detektiv Van Buren. Zaujme místo na svědecké lavici a kromě jiného řekne, že na policejní stanici někdo zavolal a oznámil, že osoba odpovídající Dantovu popisu odhodila do kontejneru za motorestem U princezny berettu ráže .45. Po Barneyho svědectví ohlásí hodinovou přestávku na oběd, ale na dlážděném nádvoří venku je takové horko a žádný stín, že se všem uleví, když se vrátí do mizerně klimatizované soudní síně.

Jakmile se usadíme, vyskočí Melvin Howard ze svého místa a přistoupí k soudci s velkým igelitovým sáčkem v každé ruce.

„Obžaloba,“ řekne Howard, „předkládá soudu jako důkaz berettu ráže čtyřicet pět nalezenou za motorestem U princezny časně ráno dvanáctého září. Dále bude označovaná jako důkaz A. A červenou basketbalovou čepici týmu Miami Heat, objevenou v Brooklynu v MacDonough Street číslo osm set třicet osm o čtyři dny později, o níž budeme nadále mluvit jako o důkazu B.“

Howard pak povolá dalšího neohroženého easthamptonského strážce zákona strážníka Huga Lindgrena.

„Strážníku Lindgrene, byl jste ve službě toho rána, kdy se obžalovaný přihlásil na policii?“

„Měl jsem v té době volno, ale zavolali mi a já přijel. Dorazil jsem na stanici těsně po Van Burenovi a Geddesovi.“

„Byl jste svědkem něčeho, co obžalovaný řekl toho rána detektivům?“

„Ano, debaty o té pistoli. Od motorestu U princezny jsem ji přivezl já.“

„Povězte nám o tom víc, prosím.“

„Asi v půl šesté ráno, v pět třicet tři, abych byl přesný, zavolal nějaký anonym na stanici a hovor byl přepojen na můj stůl. Volající nahlásil, že před několika hodinami viděl muže, který odhodil zbraň do kontejneru na odpadky za motorestem U princezny.“

„Popsal volající toho muže?“

„Ano. Řekl, že to byl hodně vysoký Afroameričan.“

„Co jste udělal pak?“

„Jel jsem k restauraci se strážníkem Richardem Humem. V odpadcích jsme našli pistoli.“

„Je tohle ta zbraň, kterou jste toho rána objevili?“

„Ano, je.“

Když Howard informuje Rothsteina, že nemá další otázky, stane Kate ještě jednou tváří v tvář svému kamarádovi Lindgrenovi.

„Podle obžalovaného a účtenek, v kolik hodin, byl Dante Halleyville toho rána u restaurace?“ zeptá se.

„Mezi půl třetí a půl třetí a sedm minut.“

„A v kolik hodin jste dorazil na policejní stanici?“

„Krátce po páté.“

„Takže volající, ať už to byl kdokoliv, na té informaci seděl tři hodiny.“

Lindgren pokrčí rameny a zamračí se. „Lidé se bojí do něčeho namočit.“

„Nebo možná volající čekal, až se vy dostanete na stanici, strážníku Lindgrene. Ale proč by to pro všechno na světě dělal? Hm?“

A Dante mi pošeptá: „Je zatraceně dobrá.“

Ano, to je.

Kapitola 95

Kate

Druhý den ráno Melvin Howard, který trpělivě a zručně staví případ cihlu po cihle, povolá na svědeckou lavici Ewalda Olsona.

Olson, potulný forenzní vědec, cestuje od jedné soudní síně ke druhé a nabízí svá svědectví komukoliv, kdo je za ně ochotný zaplatit. Přijede se svou videotechnikou a asistentem, který ji ovládá z notebooku. Až poté, co Olson stráví celou hodinu uváděním svých publikovaných článků a předvolání k soudu, obrátí asistent prokurátora jeho pozornost ke snímkům na monitoru.

„Doktore Olsone, vyjádřil byste se k fotografii nalevo?“

„Je to zvětšenina nalezené kulky ráže čtyřicet pět, která vnikla do lebky Patricka Rocha a zase z ní vylétla,“ řekne Olson, shrbený muž s monotónním projevem.

Když poví všechno, co se dá o kulce povědět, promluví o berettě a všech testech provedených uvnitř její hlavně.

„Ty fotografie napravo,“ řekne Olson třímající v ruce červené laserové ukazovátko, „jsou snímky pořízené v hlavni beretty. Jak vidíte, rýhy v hlavni přesně odpovídají rýhám na kulce.“

„A o čem to vypovídá?“

„Že kulka, která zabila Patricka Rocha, byla vypálena z nalezené zbraně.“

„Na základě vašich zkušeností z osmadvacetileté praxe forenzního vědce nakolik je jisté, že tohle je vražedná zbraň?“

„Na sto procent,“ odpoví Olson. „Hlaveň a kulky se naprosto shodují.“

V poledne Rothstein přelíčení milosrdně odročí na oběd, ale o hodinu později Olson nastoupí znovu a tentokrát předvede stejně únavné číslo s otisky prstů sejmutými ze zbraně.

„Jak vidíte,“ řekne Olson, „sada otisků sejmutých z pažby se dokonale shoduje s otisky sejmutými později z Walkerovy pravé ruky.“

„Doktore Olsone, existují nějaké pochybnosti o tom, že otisky na nalezené pistoli patřily Michaelu Walkerovi?“

„Každý otisk je jedinečný, pane Howarde. Tyhle nemohly být nikoho jiného než Michaela Walkera.“

Pak Howard pozvedne důkaz B, červenou čepici Miami Heat nalezenou v brooklynském bytě, kde byl zavražděn Walker. Požádá Olsona, aby porovnal další dvě sady otisků zobrazené na monitoru.

„Ty otisky nalevo, doktore Olsone,“ zeptá se Howard, „patří komu?“

„Byly sejmuty obžalovanému Dantovi Halleyvillovi.“

„A otisky napravo?“

„Jedná se o identickou sadu otisků nalezených na štítku basketbalové čepice objevené v bytě, kde byl zabit Michael Walker.“

„Opět se ptám, doktore Olsone, existuje možnost, že by tyto otisky patřily někomu jinému než obžalovanému?“

„V žádném případě nikoliv.“

Než obžaloba skončí, stráví Olson na svědecké lavici celých šest hodin, kterými se proplazí jako želva, která pokaždé dohoní zajíce.

Trvá to tak dlouho, že když se Tom zvedne ze židle, zaznějí z obecenstva projevy nesouhlasu.

Mé vlastní pocity jsou ještě silnější. Křížový výslech Olsona jsme neměli v plánu. Tom lehkomyslně improvizuje.

„Doktore Olsone, nikdo nezpochybňuje, že pistole nalezená za motorestem U princezny je vražedná zbraň. Otázkou je, kdo z ní střílel. Existují nějaké fyzické důkazy, jakékoliv, které spojují obžalovaného s tou zbraní?“

„Ne. Jediné otisky, které se na té berettě našly, byly Michaela Walkera.“

„Co se týče otisků Michaela Walkera sejmutých z pistole, jaké byly kvality?“

„Velmi dobré. Té nejvyšší kvality.“

„V rozmezí od jedné do deseti?“

„Devět, možná dokonce deset,“ prohlásí Olson s hrdostí v hlase. Asi se moc dívá na Kriminálku Miami.

„Nepřipadá vám podezřelé, doktore Olsone, že se na pistoli, která byla dokonale očištěná, našla kompletní sada naprosto dokonalých otisků?“

Obecenstvo se po dlouhých hodinách probere a je jedno ucho.

„Ne v tomhle případě,“ odpoví Olson.

„Ale setkal jste se přece v minulosti s jedním nebo dvěma případy, kdy byly otisky nalezené na zbrani podle vašich slov „příliš dobré na to, aby byly důvěryhodné“. Tak zněl váš závěr v procesu Stát Rhode Island versus John Paul Newport. Nebo to tak není?“

„Ano, ale u těchto otisků jsem k takovému závěru nedospěl.“

„Obhajoba nemá další otázky.“

V davu to stále hučí, když soudce Rothstein odročí jednání na příští den. My ale nemáme čas přemýšlet o tom, jestli Tomovo vysoce riskantní dvouminutové vystoupení narušilo důvěryhodnost šestihodinového svědectví.

Poté, co nás Dante oba obejme a šerifové ho odvedou zpátky do zadržovací cely, doručí nám úředník z prokuratury zprávu.

Právě přidali na seznam svědků Dantovu osmnáctiletou sestřenici Nikki Robinsonovou.

Nikki byla ve skupině diváků, kteří viděli, jak Walker vytáhl zbraň na Feifera, ale obžaloba už popsala, co se při tom zápasu stalo. Takže rozhodnutí předvolat Nikki nedává smysl.

A když žalobce udělá krok, který nechápu, poleká mě to.

Kapitola 96

Tom

Když Nikki Robinsonová s odvráceným pohledem projde kolem našeho stolu a zaujme místo na svědecké lavici, proběhne raním obecenstvem vlna očekávání. Upřímně řečeno jsme s Kate mnohem napjatější než diváci. Nikky pracuje jako uklízečka pro místní úklidovou firmu. Byla také u Smittyho Wilsona. Ale co dál? Proč ji předvolali?

„Slečno Robinsonová,“ řekne Melvin Howard, „mohla byste nám prosím popsat svůj vztah s obžalovaným?“

„Dante je můj bratranec,“ odpoví Robinsonová slabým dívčím hlasem.

„A přihlížela jste onoho odpoledne zápasu v košíkové na hřišti Smittyho Wilsona?“

„Dorazila jsem tam těsně předtím, než vypukla rvačka a Michael Walker vytáhl zbraň.“

„Pak jste odešla?“

„Ne, pane.“

„Co jste dělala?“

„Mluvila s Ericem Feiferem,“ odpoví Robinsonová ještě slabším hlasem.

„Setkali jste se poprvé?“

„Znala jsem ho od vidění.“

„Mluvili jste spolu to odpoledne dlouho?“

„Ne. Uklízím pro Maidstone Interiors a měla jsem práci v jednom domě. Eric se mě zeptal, jestli může jet se mnou a zaplavat si v bazénu, než uklidím. Souhlasila jsem.“

„Takže jste odjeli společně?“

„Dal si kolo do kufru mého auta.“

„Co se stalo, když jste přišli do domu, který jste měla uklidit?“

„Eric se natáhl u bazénu. Já se dala do práce. Nebyl tam velký nepořádek. Majitel toho domu je gay a gayové jsou většinou pořádní.“

„Co se stalo pak?“

„Luxovala jsem v hlavní ložnici,“ řekne Nikki hlasem proměněným v šepot, „když mě něco přimělo, abych se ohlédla. Eric stál přímo za mnou. Nahý. Tak mě to šokovalo, že jsem si ani nevšimla nože v jeho ruce.“

Celá soudní síň teď zírá na Robinsonovou a Rothstein lehce poklepe kladívkem. Bráním se pohlédnout na Kate a zvlášť na Danta. O co tu jde?

„Co jste udělala pak, Nikki?“

„Vykřikla jsem,“ řekne a snaží se potlačit slzy. „Doběhla jsem do koupelny a pokusila se tam zamknout. Ale Eric popadl kliku. Na svou výšku byl hodně silný.“

„Vím, že je to bolestné,“ řekne Howard a podá jí papírový kapesník. „Co se dělo potom?“

„Znásilnil mě,“ vyjekne nešťastně Nikki Robinsonová.

Pak sklopí hlavu na hruď a poprvé od začátku procesu jsou obě strany v soudní síni vyděšené stejně. V rozmezí několika vteřin jedna žena vykřikne „Lhářko!“ a druhá „Prolhaná mrcho!“. Pro svůj hněv mají úplně opačné důvody.

„Ještě jeden podobný projev,“ zahřímal soudce Rothstein ve snaze nastolit klid, „a nechám vyklidit soudní síň!“

Asi minutu nato se Howard zeptá: „Co se stalo poté, co jste byla znásilněna?“

„Zvedla jsem se z podlahy. Dodělala jsem práci. Ani nevím proč. Asi v šoku. Pak jsem z domu odešla.“

„Kam jste šla, slečno Robinsonová?“

„Nejdřív jsem měla namířeno domů, ale byla jsem čím dál víc rozrušená. Šla jsem na hřiště za střední školou. Byli tam Dante a Michael. Pověděla jsem jim, co se stalo. Že mě Feifer znásilnil.“

„Jak Dante reagoval?“

„Úplně šílel. Řval, poskakoval kolem. On i Michael.“

„Ticho!“ vykřikne znovu soudce.

„Co jste si myslela, když jste se doslechla o těch vraždách, slečno Robinsonová?“

„Že to byla moje vina,“ odpoví a dívá se do země. „Nikdy jsem neměla brát Feifera s sebou do toho domu. A hlavně jsem o tom neměla říkat Dantovi a Michaelu Walkerovi.“

Dante se ke mně nakloní. „Ona lže, Tome. Celý si to vymyslela. Do posledního slova.“

Kapitola 97

Kate

Zatímco Rothstein buší kladívkem jako žokej bičující umdlévajícího koně v cílové rovince, napíše Tom na kousek papíru Lindgren a podstrčí mi ho dřív, než vstanu ze židle. Ne že by mě to bez něj nenapadlo.

„Slečno Robinsonová, tohle všechno slyšíme poprvé a víc než trochu nás to překvapuje. A mate. Mohla byste nám prozradit, proč jste se to rozhodla zveřejnit až teď?“

„Ježíš,“ vyhrkne Nikki a pak udělá dramatickou pauzu. „Přišel ke mně ve snu a řekl mi, že je moje povinnost povědět, co se stalo.“

„Chodí k vám Ježíš ve snu často, Nikki?“ zeptám se a v obecenstvu zazní smích, který Rothsteina přinutí ještě několikrát uhodit do stolu.

„Tohle bylo prvně.“

„Aha. Ale proč jste to tak dlouho tajila? A zveřejnila to až teď?“

„Bála jsem se. Nechtěla jsem ublížit svému bratranci. Ale Ježíš mi řekl, že bych měla povědět, co vím.“

„Jela jste po tom znásilnění do nemocnice?“

„Ne.“

„Opravdu? Navštívila jste někde doktora?“

„Ne.“

„Takže vás nikdo nevyšetřil?“

Robinsonová zavrtí hlavou a já řeknu: „Neslyšela jsem vaši odpověď, slečno.“

„Ne, žádný lékař mě nevyšetřil.“

„Nebála jste se, že jste se mohla nakazit pohlavní chorobou nebo otěhotnět?“ zeptám se.

„Brala jsem antikoncepci.“

„A z nemoci jste strach neměla?“

„Ani ne.“

„Takže jste tehdy o tom incidentu nikomu nepověděla. Neexistují žádné policejní nebo lékařské záznamy a po znásilnění jste dokončila úklid domu. Nemůžete tedy předložit žádný důkaz, ani nepřímý, který by vaši historku potvrdil.“

„Námitka,“ vykřikne Howard.

„Jak zní vaše otázka, paní obhájkyně?“ zeptá se soudce Rothstein.

„Když jste se před dvěma dny rozhodla, že promluvíte – poté co vás navštívil Ježíš – za kým jste šla nejprve?“

„Zavolala jsem na easthamptonské policejní oddělení.“

„A s kým přesně jste mluvila?“

„Se strážníkem Lindgrenem.“

Přemýšlím teď za pochodu, nebo se o to aspoň snažím. „Slečno Robinsonová, byla jste už někdy zatčena? Řekněme v několika posledních měsících?“

„Ano, madam. Za přechovávání.“

„Přechovávání drog?“

„Ano.“

„A kdo vás zatkl?“

Nikki Robinsonová se dívá všude kolem jen ne na mě, ale otázce neunikne. „Strážník Lindgren,“ odpoví.

Všude kolem vypukne vřava a soudce Rothstein nemá jinou volbu než konečně splnit svou hrozbu. Dá vyklidit soudní síň.

Kapitola 98

Loco

Malá Nikki předvede na lavici pro svědky moc pěkné divadlo. Kdo by to do té štětky řekl? Ale po tom, co z ní ta chytrá Costellová dostane Lindgrenovo jméno a to, že byla zatčena, vypukne peklo a Rothstein nechá vyklidit soudní síň a pro ten den to ukončí.

Všichni se vyvalí na rozpálené nádvoří a nebýt dvou stovek policajtů, propukly by nepokoje. Atmosféra je tak napjatá, že Rothstein přeruší projednávání na dalších čtyřiadvacet hodin.

Takže se všichni vrátíme do soudní síně až ve čtvrtek ráno. Soudce si o nás musí myslet, že jsme děti, protože nám dá přísné kázání o důležitosti pořádku ve svobodné společnosti. Kdekdo si říká, co je to za pitomce.

Pak se obrátí ke Costellové, která předvolá Marii Scottovou. To by mohlo být dobré. Scottová, Dantova milovaná babička, je pro něj velký svědek.

Stačí mi jediný pohled na Scottovou, abych poznal, že je to jedna z těch bohabojných, počestných žen, které se vždycky dívají na televizi, když se stane nějaká tragédie.

Není žádná mladice, ale záda má rovná jako prkno. A podle toho, jak pomalu kráčí složit přísahu, byste řekli, že si jde převzít nějakou zvláštní cenu od Georga Bushe.

„Jaký je váš vztah k obviněnému, paní Scottová?“ zeptá se Costellová.

„Jsem hrdá, že mohu říct, že je to můj vnuk,“ odpoví Scottová a její silný hlas se rozlehne soudní síní.

„Jak dlouho už s vámi Dante žije?“

„Pět let. Od chvíle, kdy si jeho matka začala odpykávat trest ve věznici na severu státu. Dantův otec byl už tehdy po smrti.“

„Takže jste od té doby Danta vychovávala?“

„Přesně tak, a až do těchto falešných obvinění se nikdy nedostal do žádných problémů. Ani jednou.“

Vždycky když vidím ženu tak spořádanou jako Marie, se musím ptát, jak je možné, že její děti skončí na šikmé ploše. S Dantem sice možná odvedla dobrou práci, ale jak je možné, že má dceru v base? Zřejmě ji odpudila všechna ta svatost.

„Jak u vás doma bydlel?“ zeptá se Costellová.

„Byli jsme tam jen my dva. Takže měl svůj pokoj.“

„Můžete nám ho popsat, Marie?“

„Nebylo to nic zvláštního. Měl postel, která pro něj byla moc krátká, ale docela velký stůl a poličky na zdi. Počítač jsme si nemohli dovolit, ale ve škole ho používal.“

„Co bylo na těch poličkách?“ zeptá se Costellová.

„Na jedné zdi byly věci, které má každý středoškolák – knížky, cédéčka. Na druhé polici měl basketbalové věci. Říkal jí Zeď snů, protože to bylo místo vyhrazené jeho snu dostat se do NBA. Té tak samozřejmě neříkal, vždycky mluvil o ‚Lize‘.“

To je fakt fascinující, ale kam tím míříme, babi?

„Co na té zdi bylo, Marie?“

„Viselo tam pět polic. Na vnější straně měl své trofeje z turnajů a letních táborů a diplomy potvrzující, že byl dva roky po sobě hráčem roku suffolské střední školy.“

„A co na vnitřní straně?“

„Tam měl uložené své basketbalové čepice. Měl všech třicet, jednu za každý tým v lize. Protože to je okamžik, pro který žije, až vyvolají jméno Dante Halleyville v té hale v New Yorku a on vystoupí na pódium s jednou z těch čepic na hlavě.“

„Nosil někdy některou z nich mimo domov, Marie?“ zeptá se Costellová.

„Nikdy!“ prohlásí Scottová tak hlasitě, že všichni přítomní ucítí její hněv. Ani se nemusím dívat na strážníka Lindgrena, abych věděl, jak se potí.

„Nikdy ty čepice nenosil, tečka! Nebyly na nošení. Byly na snění. Objednával si je poštou, vyndal každou z krabice a položil na poličku, ale nikdy si žádnou nenasadil. Byl pověrčivý. Nechtěl si ji nasadit, dokud ho nezavolají na pódium a on nebude vědět, za který tým má hrát.“

Nerad to přiznávám, ale Lindgren měl pravdu. Ta mrcha Costellová se dostala příliš blízko.

„Jak dlouho po vraždách přišel vyšetřovací tým ze suffolského oddělení vražd k vám domů?“

„Druhý den odpoledne.“

„Co dělali?“

„Prohledali Dantův pokoj, všechno vyfotografovali, hledali otisky. Pak ho zapečetili. Dodnes nemohu vstoupit do pokoje svého vnuka.“

„Byli to první policisté, kteří se u vás doma objevili, Marie?“

„Ne. Toho rána se u nás zastavil policista z easthamptonského policejního oddělení. Říkal, že hledá Danta, a požádal mě, jestli by se mohl podívat do jeho pokoje.“

Cítím, jak se mi sevře žaludek.

„Pustila jste ho dovnitř, Marie?“

„Ano, madam. Věděla jsem, že Dante nemá s těmi zločiny nic společného, tak jsem si myslela, že to nemůže uškodit. Vlastně jsem si myslela, že to pomůže policii pochopit, že je nevinný.“

„Šla jste s tím strážníkem do Dantova pokoje?“

„Ne, nechala jsem ho tam samotného. Přesně jak si to přál.“

Dav začne hučet tak nahlas, že Rothstein zvedne jednu ruku v černém taláru. Moc to ale nepomůže.

„Jak dlouho tam ten strážník byl?“

„Dlouho ne,“ odpoví Marie. „Jenom pár minut.“

„Ale dost dlouho na to, aby vzal z police Dantovu čepici týmu Miami Heat?“ řekne Costellová.

Tři věci se odehrají v jediném okamžiku: dav vybuchne, prokurátor zvolá „Námitka!“ a Scottová vykřikne „Ano, madam!“ ze všech sil, kterých má spoustu.

„Vyškrtněte poslední otázku a odpověď ze záznamu,“ přikáže Rothstein zapisovatelce a pak se obrátí k té vychytralé potvoře. „Slečno Costellová, dávejte si pozor.“

„Marie, pamatujete si, který policista přišel toho rána k vám domů?“

„Ano, samozřejmě si pamatuju, kdo to byl.“

„Jak se jmenoval?“

„Hugo Lindgren.“

„Hugo Lindgren,“ pronese Costellová, jako by ji odpověď vyrazila dech. „Stejný člověk, který shodou okolností dostal anonymní tip o pistoli v kontejneru za motorestem U princezny a kterému zavolala Nikky, strávil několik minut o samotě v Dantově pokoji? Tohle tvrdíte pod přísahou, paní Scottová?“

„Ano,“ řekne ta žena. „Jsem si naprosto jistá, že to byl Hugo Lindgren.“

Tou dobou už hrozí, že diváci, alespoň ti na mé straně, zboří soudní síň i přes všechny Rothsteinovy řeči o občanské zodpovědnosti.

Ale je to Costellová, ne Rothstein, kdo dosáhne toho, že zmlknou. Protože v tom okamžiku vyrazí všem dech, včetně mě.

„Marie Scottová bude náš jediný svědek, Vaše Ctihodnosti,“ oznámí Costellová a přeběhne pohledem od soudce k porotě. „Paní Scottová řekla všechno. Obhajoba uzavírá svůj případ.“

Na prohlášení Costellové reagují obě strany soudní síně šokovaným mlčením. Jak se tak rozhlížím po těch čumilech, připadá mi, jako by zaplatili vstupné na zápas, který skončil předčasně. Ale abyste věděli, ta mrcha je chytrá.

Možná právě teď vyhrála.

Kapitola 99

Tom

Druhý den ráno, když se obecenstvo vrátí do soudní síně, je možné vyčíst v každé tváři napětí. Zaplní celý sál. Po velmi horkém týdnu a při klimatizaci, která se zmůže leda na zvukové efekty, páchne ta nevětraná hala potem. Jak kráčím s Kate po boku ke svému místu, stéká mi po páteři čúrek potu.

Rozhodnutí nepovolat Danta na svědeckou lavici je riskantní, ale předhodit vyděšeného mladíka nemilosrdné obžalobě nám přijde ještě riskantnější. Tím však ještě stoupnou nároky na mou závěrečnou řeč. Čmárám si poznámky na poslední chvíli, když soudní sluha zvolá: „Všichni povstaňte!“

Až příliš chvatně vpochoduje soudce Rothstein do místnosti, posadí se na své místo a obrátí se ke mně.

„Prosím, pane Dunleavy,“ řekne a já naposledy stanu před porotou.

„Dámy a pánové, když jsem před vámi stál na začátku procesu, žádal jsem vás, abyste jako fakt nepřijímali nic, co byste nepoměřili svým úsudkem. Vím, že jste to dělali, protože jsem vás pozoroval. Výsledek vašeho úsilí je vám vidět na očích. Takže vám děkuji.

Dnes ráno naposledy zvážíme případ obžaloby a prověříme jejich takzvané důkazy jeden po druhém.“

Po tváři už mi stéká pot, a když si otírám obočí a upíjím ze sklenice vodu, je v sále slyšet jen hukot nefunkční klimatizace.

„Když jsem se rozhodl, že budu pro Danta pracovat, myslel jsem si, že jde o tragický případ nevinného mladíka, který se ocitl ve špatnou dobu na nepravém místě. Teď si uvědomuju, že to nebyla smůla, co Danta Halleyvilla a Michaela Walkera nepřivedlo k sídlu Smittyho Wilsona té noci, co byli zavražděni Eric Feifer, Robert Walco a Patrick Roche.

Dante a Michael byli úmyslně vlákáni na místo činu, aby se na ně dala svalit vina. To je jediné vysvětlení, které dává smysl.

Jak se přesně stalo, že Dante a jeho nejlepší kamarád skončili té noci u Wilsonova sídla za padesát milionů dolarů? Když se Dante sám přihlásil, řekl policii, že mu okolo páté odpoledne někdo zavolal. My víme, že říká pravdu, protože záznamy telekomunikační společnosti mluví o hovoru v délce osmdesáti tří vteřin přesně v pět nula nula z telefonní budky u restaurace s mořskými plody zvané Bar škeble v Napegue.

Volající se ohlásil jako Eric Feifer. Pozval Danta k Wilsonovu domu, aby si všechno vyjasnili a mohli hodit ten zveličený incident za hlavu. Dante, hodný hoch, který si o té hloupé rvačce, z níž obžaloba bezostyšně udělala malý rasový nepokoj, myslel přesně to samé, okamžitě souhlasil, že se s Feiferem později večer sejde. Kromě toho v té době Michael Walker sháněl marihuanu. To Dante přiznal.

Ale ten člověk, který Dantovi volal, dámy a pánové, nebyl Eric Feifer. Byl to někdo, kdo se za něho vydával.

Kdyby byl tím volajícím Eric, použil by svůj mobilní telefon. Neobtěžoval by se cestou k telefonní budce, aby si mohl zavolat z neznámého čísla, protože neměl co skrývat. Ale ta osoba, která chtěla na Danta a Michaela svalit vinu ze spáchání třech vražd, měla co skrývat. Proto použila telefonní automat.

Ten hovor,“ řeknu a odmlčím se jen na tak dlouho, abych si znovu otřel zpocený obličej, „byl pouze první ale zároveň nejdůležitější z několika kroků, které udělali skuteční vrazi, aby na Danta zločin svedli. Přivedl oba chlapce na místo činu, a jakmile je vrazi slyšeli přijet, zabili ty tři mladíky.

Pachatelé teď měli Danta a Walkera na místě, ale to jim nestačilo. Zjistili – zřejmě přes své kontakty na policejním oddělení – kde se skrývá Michael Walker. Zabili ho stejnou zbraní jako Feifera, Walca a Rocha. Když dostali na pažbu Walkerovy dokonalé otisky, ponechali si zbraň do doby, než se Dante sám přihlásí na policii.

Jakmile se doslechli, že se Dante cestou do města zastavil v noci v motorestu U princezny, pohodili pistoli tam. Další podvržený telefonát, takzvaný anonymní tip strážníku Lindgrenovi, odhalil, že je zbraň v kontejneru. Jak příhodné.

Dámy a pánové, používá někdo z vás ještě telefonní automaty? Je mezi vámi někdo, kdo nemá mobilní telefon? Ale v tomto případu přišly dva zásadní telefony z telefonního automatu. A oba ze stejného důvodu – aby nebylo možné vystopovat volajícího.

Zamyslete se nad tím, co vám říká obžaloba. Nedává to smysl. Pokud Dante ty tři mladé muže zabil a pak zastřelil stejnou zbraní svého nejlepšího přítele, měl spoustu času se vražedné zbraně zbavit. Jestliže, jak tvrdí obžaloba, cestoval sám z Lower East Side do Brooklynu, tam zabil Walkera a vrátil se na Manhattan, mohl pistoli odhodit kdekoliv cestou. On si ji však, podle obžaloby, ponechal při sobě až do poslední chvíle. A pak ji lehkomyslně pohodil na veřejném místě.

A otisky Michaela Walkera na zbrani také neodolají bedlivější úvaze. Pokud by Dante Walkera zabil, všechny otisky by setřel dřív, než by se pistole zbavil. Nemohl by odstranit jen své otisky a Walkerovy ponechat.

Teď si promluvme o čepici týmu Miami Heat – protože tady se skuteční vrazi dopustili několika vážných chyb. Jelikož nemohli dostat na zbraň Dantovy otisky, rozhodli se nechat na místě činu jednu z jeho čepic. Ale jak mohli vědět, že pro Danta jsou ty čepice na polici pouhé suvenýry, nikdy je nenosí, a že dokonce věří, že by mu přineslo smůlu nasadit si jednu z nich před nástupem do NBA? To nemohli tušit.

Proto tam pohodili čepici bez jediné stopy po Dantově potu nebo vlasech. Nechali na místě činu čepici, kterou nikdy nikdo neměl na hlavě. Kdyby se Dante opravdu vypravil zabít svého nejlepšího přítele, vybral by si nejjasnější, nejčervenější čepici ze své sbírky? A za celý rok se obžalobě nepodařilo najít ani jediného člověka, který by té noci spatřil v ulicích New Yorku více než dvoumetrového muže v jasně červené čepici. Ani ho nikdo spatřit nemohl. Vůbec na ulici nevyšel.

Co se tedy skutečně stalo? Kdo jsou ti vrazi?

Ty tři mladíky zabil nějaký jednotlivec nebo skupina lidí napojená na obchod s drogami, který vesele kvetl vloni v létě u sídla pana Wilsona. Skuteční pachatelé svrhli vinu na Danta Halleyvilla. Zavraždili i Michaela Walkera, ale tady se dopustili zásadních chyb. To se stává skoro všem vrahům.

Čepice, kterou Dante nikdy nenosil, na místě činu. Pistole nesmyslně odhozená do kontejneru. A pak největší bota ze všech – přehnaný spoleh na jednoho zkorumpovaného policistu.“

V tom okamžiku se všichni v soudní síni zavrtí, zvlášť muži v modrém stojící rameno na rameni kolem všech čtyř stěn.

„To máme opravdu uvěřit tomu, že je to shoda okolností, když stejnému policistovi, který dostal takzvaný anonymní tip o pistoli v odpadcích, zavolá Nikki Robinsonová a vysype mu ten svůj směšný výmysl o znásilnění? Tomu policistovi, který ji zatkl za držení drog? Strážníkovi, jenž zůstal sám s čepicemi v Dantově pokoji? Prosím.

Ale přes všechny chyby, které vrazi udělali, jim jeden odhad vyšel přesně – že policie okamžitě uvěří, že černý mladík, který se nikdy ničeho nedopustil a jenž má skvělé vyhlídky na kariéru v NBA, hodí všechno za hlavu kvůli jednomu bezvýznamnému zápasu v košíkové a ráně pěstí. Proč? Protože tohle přece černí kluci dělají, že bezdůvodně vybuchnou? Nebo ne?

Od počátku tohoto procesu trousí obžaloba nevhodné poznámky o rase. Pověděla vám o zápasu, kde proti sobě, Bože chraň, stanul tým bělochů proti týmu černochů. Postarala se, abyste se dozvěděli o vystrašeném klukovi, který řekl: ‚Ještě jsem s tebou neskončil, bělochu.‘ To všechno proto, že jádrem tohoto procesu je předpoklad, že černá mládež je tak labilní a nejistá, že ji cokoliv může vyprovokovat k vražednému řádění.

Já Danta Halleyvilla znám a v jeho povaze a charakteru nic labilního není. Když se dal jeho starší bratr na cestu zločinu, zůstal ve škole a pracoval na své hře. Když jeho matka prohrála bitvu s drogovou závislostí, nevzdal se svého cíle. Teď má za sebou skoro rok strávený ve vězení za zločin, který nespáchal.

V tomto případě, stejně jako v mnoha dalších, není rasa ničím jiným než kouřovou clonou. Vím, že se nenecháte zmást, a uvidíte případ obžaloby takový, jaký skutečně je. A protože zde neexistuje jediný přesvědčivý důkaz, který by Danta s těmi vraždami spojoval, můžete dojít k jedinému závěru – že obžaloba nedokázala nic nadevši pochybnost.

A pak, paní předsedkyně, pronesete slovo, na které Dante čeká už rok – nevinen.

Jestli to neuděláte, pomůžete vrahům beztrestně spáchat pátou vraždu. Vraždu pozoruhodného mladého muže a mého velmi dobrého přítele jménem Dante Halleyville.“

Kapitola 100

Kate

Tom se zhroutí na židli a porotci se na něj dívají s kamennými obličeji. Pět z nich jsou Afroameričané a osm jsou ženy, ale mluvit o rasismu je vždycky riskantní, zvlášť před porotou, která je převážně bílá.

Howard se nemůže dočkat, až nás za to přinutí zaplatit. „Dámy a pánové, jmenuji se Melvin Howard. Je mi padesát dva let a pokud vím, celou tu dobu jsem byl černý.

V Alabamě, odkud pocházím, byli mí prarodiče vnuky otroků, a když mí rodiče dospívali, nesměli černí používat stejné toalety jako bílí nebo jíst ve stejných restauracích. Ale nic z těch ostudných dějin nijak nesouvisí s Dantem Halleyvillem nebo tímto procesem a pan Dunleavy to dobře ví.“

Tom nic takového netvrdil. Ve skutečnosti řekl pravý opak, ale Howard to překroutí, udělá cokoliv, o čem si myslí, že by mohlo zabrat. Ale záleží jen na tom, jak to zabere u těch dvanácti lidí v porotě, a když se jim podívám do očí, nic z nich nevyčtu. Jsem pyšná na to, co Tom udělal, ale také jsem nervózní.

„Rasismus a policejní korupce?“ zeptá se Howard sarkasticky. „To zní povědomě, ne? Kdepak už jsem to asi slyšel?“ A pak se podívá na konec řady pro tisk, kde sedí Ronnie Montgomery a posměšně si ho změří.

„Ach, už si vzpomínám. Bylo to při tom takzvaném procesu století s Lorenzem Lewisem, obviněném z vraždy. Chybí tady už jen chytlavý slogan, něco jako ‚čepice je červená a jejich pře ztracená‘.

Ale kolik lidí si dnes stále myslí, že je Lonrenzo nevinný? Dokonce ani jeho kamarádi z golfu v Arizoně. Nenechte se tedy oklamat jako tamta porota, pokud nechcete, aby se na vás vzpomínalo stejně.

Je načase, abyste odsunuli ty nesmysly a fantaskní teorie o spiknutí a soustředili se na důkazy. Jako předkrm tu máme vražednou zbraň, objevenou u motorestu v Southhamptonu tři hodiny poté, co se tam zastavil Dante Halleyville. Ačkoliv se mu obhajoba ze všech sil snažila vkládat slova do úst, dosvědčil doktor Ewald Olson, jeden z předních forenzních vědců, že otisky na zbrani mohly patřit jen Michaelu Walkerovi a že ta zbraň zabila všechny čtyři mladé muže.

Teď mi dovolte povědět pár slov o vysoce ceněném easthamptonském policistovi jménem Hugo Lindgren.“ V Riverheadu má každá rodina aspoň jednoho příbuzného, který pracuje jako policista nebo dozorce, a Howard chce apelovat na smysl porotců pro loajalitu.

Obhajoba nezodpovědně pošpinila nejen muže, který byl za devět let služby sedmnáctkrát pochválen, ale s ním i všechny policisty a zaměstnance nápravných zařízení, kteří každý den riskují životy, abychom my mohli žít v bezpečí.

Podle obhajoby se jedná o důkaz spiknutí, když se jeden policista podílí na všech aspektech největšího případu vraždy v East Hamptonu za poslední století. Dobří policisté jako Lindgren stráví celou kariéru čekáním na případ jako tento. Je tedy jen přirozené, že jakmile se ho dočkají, jsou jím zcela posedlí. A nezapomínejte, že easthamptonské policejní oddělení je malé, takže není nic podezřelého na tom, když se jeden jeho příslušník vyšetřování často účastní. Překvapuje mě, že jeho jméno nezaznělo častěji.

Obhajoba ve svém zoufalství řekla několik věcí, které jsou prostě nepravdivé, a je nutné uvést je na pravou míru.

Jednou z nich ona údajně podezřelá skutečnost, že telefonát o pistoli přišel z automatu u motorestu U princezny. Možná má většina z nás mobilní telefony, ale co když byl volající myč nádobí pracující na noční směně v restauraci za minimální mzdu? Každý si mobil dovolit nemůže. Pak je zde tvrzení, že se pistole našla až poté, co obžalovaný prozradil policii, a to dobrovolně, že byl té noci v onom motorestu. Ani jedno není pravda. Lindgren se k místnosti, kde byl obžalovaný vyslýchán, ani nepřiblížil, a policie se až poté, co se pistole našla, dozvěděla, že Halleyville v té restauraci byl.

Mějte také na paměti, že jediný člověk, který vypověděl o návštěvě strážníka Lindgrena v Dantově pokoji, je Dantova babička Marie Scottova. Jsem si jistý, že je to počestná žena, a odpřísáhla, že bude mluvit pravdu, celou pravdu a nic než pravdu, k čemuž jí dopomáhej Bůh. Ale je jenom člověk a kdo z nás může s naprostou jistotou prohlásit, co by řekl nebo udělal, aby zachránil život blízké osoby?“

Howard se potí nejméně stejně jako Tom, ale když udělá pauzu, tak jen proto, aby se napil vody.

„A pak tu máme důležitou součást případu, kterou se obhajoba ani nepokusila zdiskreditovat nebo zamlžit, a to skutečnost, že dopoledne před vraždami si Michael Walker přinesl zbraň z Dantova auta a přiložil ji k hlavě Erica Feifera, jedné z obětí. Jak vám řekl očitý svědek, nenamířil jen pistolí na Erica Feifera, ale přitiskl ústí hlavně k jeho hlavě stejně jako to udělal vrah, když zastřelil své oběti. A dříve než Walker dočasně zbraň sklonil, řekl: ‚Ještě jsem s tebou neskončil, bělochu.‘ Před skutečnou vraždou tedy proběhla generální zkouška, jíž přihlíželo čtrnáct mužů a žen.

Dámy a pánové, tento případ je celkem prostý. Máte dva obžalované na místě činu, máte vražednou zbraň obsahující otisky prstů jednoho z nich, máte čepici s otisky prstů, které spojují obžalovaného s místem, kde byla spáchána druhá vražda. A teď, díky odvaze Nikki Robinsonové, máte i silný motiv – pomstu za brutální znásilnění.

Chci vám všem poděkovat za soustředěnost a zodpovědnost, kterou jste již prokázali. A předem vám děkuji za pozornost, kterou věnujete práci, jež vás ještě čeká. Už jste skoro u branky, dámy a pánové. Prosím, nespouštějte teď oči z míče. Dante Halleyville je vinen vraždou. Pokud si ceníte svého bezpečí a bezpečí svých blízkých, nepouštějte ho na svobodu.“

Kapitola 101

Kate

Všichni přítomní několik minut tiše sedí na svých místech jako diváci v kině, když čtou závěrečné titulky. „Máme tě rádi, Dante,“ zavolá Marie, když ke stolu obhajoby přistoupí dva šerifové, aby ho odvedli. „Už to skoro skončilo, zlato.“

„Jo,“ ozve se ode dveří chlap v kombinéze špinavé od barvy. „A pak se usmažíš!“

Tom a já potřeseme Dantovi rukou, která se ještě chvěje; pak mu šerif nasadí pouta a vede ho k ocelové kleci výtahu, jenž ho odveze do zadržovací cely v suterénu. Na protější straně místnosti odvádí další dvojice šerifů porotu druhými dveřmi a doprovází ji k čekajícímu autobusu. Tím porotci odjedou do půl kilometru vzdáleného hotelu Ramada Inn, kde stráví víkend v jedenáctém patře, odděleni od zbytku světa.

Když je autobus s porotci pryč, vyklouzneme s Tomem stejným zadním východem a spěcháme přes parkoviště k místu, kde nechal Clarence svůj taxík.

Zatímco opouštíme parkoviště zadem ve žlutém taxíku, televizní reportéři a novináři na nás čekají vpředu. Než si uvědomí, co se stalo, jsme už v půli cesty po dálnici Sunrise.

Cestou domů toho nikdo z nás moc nenamluví. Je to částečně únavou, ale také studem nebo něčím podobným. Jsme spolu náhle sami a nevíme, jak se chovat. Já vzpomínám na staré časy, kdy jsme byli mladší. V posledním ročníku střední školy jsme se s Tomem vídali skoro každý den. Podobné to bylo i na vysoké a já chodila skoro na všechny Tomovy domáčí zápasy, když byl na St. John’s. Proto mě rozchod tak šokoval.

Avšak když Tom zastaví na příjezdové cestě k Macklinovu domu, čtu mu v očích zklamání.

Cítím ho také, ale jsem tak unavená, že se potřebuji dostat do svého pokoje, než se zhroutím. Rozepnu si košili, ještě než vystoupím na poslední ze strmých schodů, zatáhnu rolety a vlezu do postele.

Úleva, kterou mi přinese vodorovná poloha a chladné povlečení, vydrží asi minutu. Pak zalétnu v myšlenkách zpátky a začnu hodnotit náš postup. Musel se Tom zmiňovat o rasismu? Udělali jsme dobře, když jsme nepředvolali Danta jako svědka? Proč jsem víc nepřitlačila na Nikki? Mohla jsem ji rozcupovat na kusy. Jak moc jsme se vlastně snažili, když se nám nepodařilo vystopovat Loca? Co si to namlouváme, když si myslíme, že ten případ můžeme vyhrát?

Potom přijde spánek, nejdražší dar, který si může každý člověk dát, a zatáhne svou černou oponu.

Když se znovu posadím na posteli, vzbuzena něčím, co zní jako datel klepající na skleněnou tabuli, jsou tři hodiny ráno. Spala jsem více než devět hodin.

Ozve se další ťuknutí do skla, pak ještě jedno, a já vylezu z postele a ospale se odpotácím k oknu.

Sáhnu po roletě, trochu za ni zatáhnu, a ona mi před obličejem vylétne ke stropu.

Na zadním dvorku, s kolem položeným u nohou a napřaženou rukou s kamínkem, stojí jediný kluk, který mi kdy zlomil srdce.

Pak se Tom usměje od ucha k uchu a já si uvědomím, že jsem nahá.

Kapitola 102

Tom

Jak může bývalý hráč NBA minout cíl velký jako dveře na necelé tři metry? Oblázek se odrazí od okenního rámu, trefí okraj okapu a dopadne do trávy kousek od mých nohou.

Vytáhnu z kapsy další kamínek z Mackovy příjezdové cesty a zkusím to znovu. Tentokrát okno zasáhnu a pak ještě jednou.

Přemýšlím, kolik kamínků budu ještě asi potřebovat, když roleta vylétne nahoru a za oknem uvidím stát Kate, které měsíc ozařuje pihovatá ramena a plná ňadra. Po pár nekonečných vteřinách zvedne Kate ukazováček ke rtům a usměje se. Já mohu zase dýchat, aspoň do chvíle, než se otevřou zadní dveře a ona vyjde ven bosá v ustřižených šortkách a tričku Led Zeppelin.

Po špičkách projdeme kolem fotografa National Enquireru spícího v toyotě z půjčovny a kráčíme po tiché montauské ulici k pláži. Nechám boty pod lavičkou za Východním molem a pokračujeme dál přes duny.

Písek je vlhký a chladný a měsíční světlo vypadá jako bílý koberec vlnící se k nám na mírném příboji.

Na místě, kde se pláž zužuje, rozložím deku a Kate mě na ni stáhne k sobě. Pohlédne mi do očí. Její oči, ještě poznamenané spánkem, vypadají nahé a krásné a vítr jí povlává rusými kadeřemi kolem obličeje.

„Kdo vlastně jsi, Tome?“

„Myslel jsem, že přelíčení bylo odročeno.“

„Myslím to vážně, Tome,“ řekne Kate a zatváří se, jako by se měla rozplakat.

„Člověk, který se změnil. Člověk, který udělal chyby. Ty už jsou ale za mnou.“

„Proč bych ti měla věřit?“

„Protože v celé téhle věci šlo stejně o nás jako o Danta. Protože tě miluju od svých patnácti, Kate.“

„Neříkej nic, co nemyslíš vážně, Tome. Prosím. Jsem dost naivní na to, abych ti uvěřila. Dvakrát. Pořád si pamatuji, jak jsi mi zavolal a řekl mi, že mě nemiluješ. Byl jsi tak chladný. Možná jsi na to už zapomněl.“

„Ach Kate, pokud existuje způsob, jak bych získal zpátky tvou důvěru,“ řeknu a hrdlo se mi sevře bolestným zoufalstvím, „hned mi ho prozraď, protože nevím, co mám dělat. „Víš, jak to tenkrát bylo? Měl jsem pocit, že si tě nezasloužím.“

Možná je to beznaděj v mém hlase, co ji přesvědčí, nevím. Tak či tak mě obejme kolem krku a políbí na ústa.

„Varuju tě,“ pošeptá mi do ucha. „Zvorej to ještě jednou a budeš se muset zodpovídat Macklinovi. Miluješ mě, Tome?“

„Kate, vždyť víš že ano.“

Přetáhne si tričko přes hlavu, šortky jí spadnou ke kotníkům a s bílými pihovatými rameny a rudými vlasy vypadá Kate mnohem krásněji než ta žena na obraze, co stojí v mušli. Natáhnu ruku, a když se dotknu malého stříbrného kroužku v její levé bradavce, otevře ústa a zakloní hlavu rozkoší.

„Kdy sis nechala udělat ten piercing?“ zašeptám a znovu se jí dotknu.

„Který myslíš, Tome?“

Kapitola 103

Kate

Je to strašný pocit být tak šťastná, když Dante sedí ve vězení a jeho život je v rukou omylné poroty. Co ale mohu dělat? Jsem jenom člověk, lidé nemohou ovládat své pocity a já se cítím šťastná. Ale je mi kvůli tomu hrozně.

Je neděle odpoledne a Tom a já jsme stále na té plážové dece, jen s tím rozdílem, že teď je roztažená na podlaze v jeho obývacím pokoji a já se opírám zády o gauč, na klíně mám rozložené New York Times a hledám články, které jsem prve přeskočila.

Tom sedí vedle mě a dělá totéž. Mezi námi leží na boku Wingo a pochrupuje. Všichni tři tam takhle jsme už šestatřicet hodin a i přes tíhu rozsudku, který nám visí nad hlavou, a záclon zatažených na ochranu před objektivy fotoaparátů a kamer na druhé straně ulice, mám pocit, jako bychom byli spolu celá léta, ne dny. Což samozřejmě svým způsobem jsme. Snažím se z toho vynechat minulost, ale když už něco vybublá na povrch, je to většinou to hezké, ne rozchod. Minulých deset let mu dodalo na skromnosti a já ho mám o to raději.

Vstanu, abych vyměnila cédéčko Exile on Main Street za Let It Bleed. Mezitím Tom odnese do dřezu špinavé nádobí a otevře plechovku pro Winga. Ten se pustí do jídla, zatímco Tom se znovu posadí a dotkne se chodila mé nohy nártem své. To stačí, abychom si sáhli navzájem mezi nohy a stáhli ze sebe šaty.

Jak jsem řekla, jsme jenom lidé, ale přesto z toho nemám dobrý pocit, takže se mi uleví, když v pondělí časně ráno odvedeme tiskovou karavanu zpátky do Riverheadu.

Tom a já máme přidělenou malou místnost kousek od kanceláře soudce Rothsteina. Trávíme tam celý den, snad posté rozebíráme každé strategické rozhodnutí a otázku při výslechu a bez velkého efektu se navzájem ujišťujeme, že jsme postupovali správně. Porota se celý den neozve, v půl šesté večer ji autobus odveze zpátky do hotelu Ramada Inn a my se vrátíme na podlahu Tomova obýváku.

Úterý uběhne stejně pomalu.

Středa jakbysmet.

Ale abych byla upřímná, je mi s Tomem dobře.

Ve čtvrtek ráno vylétnou naše naděje ke hvězdám, když si porota vyžádá přepis Mariiny výpovědi, a odpoledne se zase zřítí do propasti, když si nechá donést výpověď Nikki Robinsonové. Právě si ji znovu pročítám, když do dveří strčí plešatou hlavu Rothsteinův úředník.

„Porota dospěla k verdiktu,“ oznámí.

Kapitola 104

Tom

Jako první dorazí Macklin s Marií, která je tak vyčerpaná dny plnými neustálých obav, že ji chudák Mack musí podpírat. Pak přijdou rodiče Feifera, Walca a Rocha a jejich přátelé, kteří se nahrnou dovnitř jako dobrovolní hasiči, kteří nechali všechno ležet, když byl vyhlášen poplach.

Během samotného procesu se soudní síň dělila na dvě poloviny, na Dantovy příznivce a montauske sympatizanty, ale protože tolik Dantových lidí dorazilo ze vzdálených míst, tvoří dnešní obecenstvo hlavně lidé z Montauku. Danta podporuje jen malá sevřená skupinka oddaných stoupenců – Clarence a Jeff, Sean v tričku s nápisem OSVOBOĎTE DANTA a asi deset Dantových spolužáků ze střední školy a spoluhráčů.

Když je sál skoro plný, navalí se do předních vyhrazených řad tisk.

Kreslíři si sotva stačí připravit desky, když naposled přivedou Danta v poutech. Je tak nervózní, že se nám sotva podívá do očí, a když se posadí mezi nás a stiskne nám pod stolem ruce, ucítím, jak se potí a třese. Já také.

„Drž se, kamaráde,“ pošeptám mu. „Pravda je na naší straně.“

Poté co porotci před hodinou dospěli k verdiktu, nechali se odvézt zpátky do svých hotelových pokojů, aby se mohli osprchovat a převléknout. Teď napochodují na svá místa ve svátečních šatech, muži v oblecích s kravatami, ženy v sukních a blůzách. Krátce poté, co se usadí, přispěchají s náležitým zpožděním Steven Spielberg a George Clooney ve svém drahém, ale neformálním oblečení. Jak se proces vlekl, seznam prominentních hostů se až na Shalese podstatně zkrátil.

Ale nikdo si nechce nechat ujít posledních deset minut.

Kapitola 105

Tom

Náhle se začne všechno dít příliš rychle. Soudní sluha zvolá: „Všichni povstaňte!“ Rothstein vkráčí dovnitř a vystoupí na pódium a předsedkyně poroty, drobná dáma něco přes šedesát se silnými brýlemi, vstane a obrátí se k němu.

„Dospěla porota k rozhodnutí ve všech čtyřech obviněních?“ zeptá se Rothstein.

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

Dante se dívá přímo před sebe, pohled upřený na nějaký tajný bod ve svém nitru, a jeho vlhké sevření zesílí. Stejně tak Katiino.

„A na čem jste se usnesli?“ zeptá se soudce.

Kradmo se podívám na Mariinu zmučenou tvář a pak na vyrovnanější rysy detektiva Connieho Raiborna, který sedí přímo vedle ní. Pomyslím si, že ani on nechce rozsudek propásnout.

„V obvinění z vraždy prvního stupně Erica Feifera,“ řekne postarší předsedkyně silným a jasným hlasem, „shledává porota obviněného Danta Halleyvilla nevinným.“

Má ruka je drcena v Dantově dlani jako ve svěráku a za námi soupeří zoufalé výkřiky s jásotem. Rothstein dělá, co může, aby obojí utišil kladívkem.

„A v obvinění z vražd prvního stupně Partička Rocha a Roberta Walca,“ oznámí předsedkyně, „shledáváme obviněného Danta Halleyvilla nevinným.“

Soudní síň se otřese v základech a policisté u stěn se napřímí. Danta dělí od zbytku jeho života pouhé vteřiny.

„A jak porota rozhodla v obvinění z vraždy prvního stupně Michaela Walkera?“ zeptá se Rothstein.

„Porota shledává obviněného Danta Halleyvilla nevinným.“

Šedovlasá žena pronese to nejdůležitější slovo se zvláštním důrazem, ale než vypustí z úst poslední slabiku, v místnosti jako by vybuchla bomba. Marie a Clarence musí mít pocit, jako by viděli Danta vstávat z mrtvých, zatímco pro Feiferovu matka, která strašlivě vykřikne, to musí být, jako by Erica někdo vraždil znovu přímo jí před očima. Jásot a kletby jsou příliš blízko sebe a atmosféra v sále balancuje na pokraji násilí.

Pro Danta jako by nic z toho neexistovalo. Vyskočí ze židle, zvedne nás s sebou, jak vymrští velké pěsti do vzduchu, zakloní hlavu a zařve. Kate se dostane prvního obětí, mně druhého a pak se ocitneme ve skrumáži zpocených těl, která začnou poskakovat a skandovat.

„Halleyville, Halleyville, Halleyville!“

Když se s Kate uvolníme natolik, abychom se mohli rozhlédnout kolem, vypadá to v soudní síni jako tři hodiny před tím, než balon o silvestrovské noci klesne na znamení půlnoci. Skočíme s Kate do kordonu šerifů, kteří obklopí Danta. Když nás vyvádějí ven bočními dveřmi, zahlédnu Spielbergova scenáristu Alana Shalese a naše pohledy se setkají.

V tomhle divokém okamžiku jsme Dante, Shales a já propojeni. Dante je svobodný a může zase hrát, já mám před sebou po deseti promarněných letech novou kariéru a Shalesův scénář se dočká realizace. Kdyby byl Dante odsouzen, žádný film by se netočil. Ale takhle máme náhle všichni tři zase budoucnost.

Kapitola 106

Kate

Hodinu po vynesení rozsudku se objeví u Marie první veselí sousedi a přátelé přinášející jídlo a pití. Oslavy oficiálně začnou až v okamžiku, kdy Dante s pěnícím šampaňským v jedné ruce a nůžkami ve druhé přestřihne žlutou policejní pásku, která skoro rok bránila vstupu do jeho pokoje. Když se podaří odtrhnout poslední lepkavý kus, vtrhne se svými kamarády dovnitř jako osvobozenecká armáda.

„Tohle je pro mého kámoše Dunleavyho,“ řekne Dante a vytasí se s černomodrou čepicí Tomova starého týmu, minnesotských T-wolves.

Pak rozdá ostatních dvacet osm – čepice Miami Heat je stále ještě v igelitovém sáčku někde v Riverheadu – přítomným a kamkoliv se po zbytek oslavy podívám, poskakují vesele nad vším tím shonem zbrusu nové basketbalové čepice.

Co se mě týče, neměla jsem od vynesení rozsudku ani deset minut v kuse suché oči. Stačí mi vidět, jak Marie vzhlíží ke svému vnukovi, jak Tom s Jeffem stojí a drží se kolem ramen nebo úlevu v Clarencove vyčerpaném obličeji, aby mi zase začaly téct slzy. Po chvíli už si je ani neutírám.

Pak Macklin uhodí do kuchyňského stolu a vykřikne: „Ticho v soudní síni! Povídám, ticho v soudní síni!“ Nato se ze všech stran ozve hvízdání, jásot a dupání.

„Poznáváte tohle?“ zeptá se hlasem, ze kterého je slyšet pěkných pár skleniček, a zamává ve vzduchu povědomým dřevěným předmětem. „Ten páprda soudce Rothstein si asi bude muset na mlácení do stolu najít něco jinýho. Nemohl jsem přece jen tak odejít a nevzít si nic na památku!

Sakra, Dante, jsem na tebe pyšnej,“ řekne Macklin. „Nevím, jak jsi to vůbec mohl vydržet, ale když se podívám na tvoji babičku, tak mě to zas tak moc nepřekvapuje. Doufám, že se jednoho dne budeš moct ohlédnout zpátky a říct si, že ti to přece jenom něco dalo. Cokoliv. A teď si chci poslechnout geniální a úžasnou Kate Costellovou.“

Když se všichni otočí ke mně a zajásají, otevřu ústa a čekám, co z nich vypadne.

„Na tebe, Dante!“ řeknu a zvednu skleničku. „A na tvoji tolik opožděnou svobodu. A na Marii a její svobodu! Tolik se mi ulevilo, že jsme vás s Tomem nezklamali. Mám vás oba ráda.“ Pak mě zase přemůže dojetí a Dante s Marií mě musejí zachraňovat ve svém objetí.

„Moje partnerka se jenom snaží říct, Dante,“ převezme ode mě Tom štafetový kolík přípitku, „že ti zítra ráno pošleme účet!“

Vysoce emotivní přípitky a zábava pokračují dál. Dám se do řeči s Macklinem a Marií, zatímco Tom vyjde ven a přidá se k tanečníkům poskakujícím na dvorku do rytmu hudby zpěváků jako Nelly, James Brown a Marvin Gaye. Půl hodiny nato přehluší ten veselý rámus hrom a mraky, které rostly celé odpoledne, se otevřou.

Liják zažene polovinu čtvrti do úkrytu v Mariině přívěsu s obytnou plochou padesát pět čtverečních metrů. Brzy poté mi Tom s ustaraným výrazem poklepe na rameno.

„Jde o Seana. Vypadá to, že můj synovec zrovna dostal kopačky. Ani jsem nevěděl, že měl nějakou holku, ale asi jo, protože o ní vypravuje různý šílený historky.“

„Neměl bys s ním dát řeč?“

„No, asi jo.“

„Tak ho za mě obejmi.“

„Provedu. A až se vrátím, budu pro tebe mít překvapení.“

„Nevím, jestli ještě nějaké snesu.“

„Je to hezký překvapení. Věř mi,“ řekne Tom a pak ukáže na Macka a Marii. „Mám halucinace, nebo se ti dva drží za ruce?“

Kapitola 107

Loco

Když Zázračný hoch obejde zadní část toho hnusného přívěsu a kráčí přes bahnitý dvůr, vypadá tak jinak, že mi z toho přeběhne mráz po zádech.

Skoro ho nepoznávám a mám hrozný pocit, že až dojde k autu Costellové, kde čekám už tři čtvrtě hodiny, jak mě požádal, nepozná ani on mě. A nebo se bude chovat, jako bychom se znali jen od vidění a těch osm let jako by ani nebylo.

Zázračný hoch je tak prohnaný parchant, že měl tohle v plánu nejspíš od začátku. Nemyslím od dnešního odpoledne nebo loňského léta. Myslím od samého začátku před osmi lety, kdy přišel ve tři ráno do vesnické policejní stanice a složil za mě kauci poté, co mě poldové sbalili na pláži, kde jsem prodával trávu. Nevím, co udělal nebo jako to udělal, ale nějak přesvědčil policejního velitele, aby to celé smetl ze stolu, takže se o tom doma ani nedozvěděli. Ale když o tom teď přemýšlím, vsadím se, že mě těm poldům sám prásknul, aby pak mohl přijít a dostat mě ven a já mu byl zavázaný.

Týden nato mě vzal k Nickovi a Tonymu a objednal láhev vína za tři sta dolarů, kterého se skoro nedotkl. Mně však štědře doléval a cestou domů, když už jsem nemohl skoro ani sedět rovně, mi udělal to, čemu říkal „skromný návrh“. Měl jsem nechat středoškoláky amatérům a místo toho mu pomoci převzít celý obchod s drogami v Hamptonech. „Pro ty pitomce jsou to jenom drobný,“ řekl. „Kromě toho se na ty pracháče koukáme celý život. Přišel čas vstoupit k nim do klubu.“

Bylo mi tehdy sedmnáct a chodil jsem na střední. Co jsem mohl vědět? Ale Zázračný hoch věděl přesně, o co jde, a s jeho hlavou a mými svaly netrvalo dlouho, než začaly peníze přicházet po pytlích.

Zázračný hoch byl i v tomhle chytrý. Řekl, že kdybychom si začali žít jako pasáci, hned by kolem nás začali čmuchat poldové. Osm let jsme tedy žili jako mniši a v našich životech se neměnilo nic jiného než částky na kontech, která otevřel na Antigue a Barbadosu.

Od té doby stačilo jen držet se toho, čemu Zázračný hoch říkal „naše živnost“.

To nebyl žádný problém. Bezohlednost jde u Zázračného hocha ruku v ruce s opatrností a já si myslím, že s ním slušně držím krok. Ale povím vám, je nemožné poznat, co si ZH myslí – tak je to odjakživa.

Lije teď jako z konve, ale ZH kráčí pomalu, jako by potřeboval, aby ho déšť pořádně očistil. Možná je to tak. Vím lépe než kdokoliv jiný, co je schopný udělat a žít s tím. Stál jsem vedle něho, když vpálil kulku do hlavy Feiferovi, Walcovi a Rochiemu, kteří až do poslední vteřiny fňukali a volali maminky.

A proč to? Ukradli crack za tisíc babek a zkusili ho prodat. To bylo všechno. Byla to spíš rošťárna než krádež, protože druhý den přinesli Feif s Rochiem celou částku i s úroky.

Ale ZH nikomu nedovolí, aby sáhl na jeho peníze. Prohlásil, že to chce pořádný odstrašující příklad. Udělal to mazaně, protože počkal až po té rvačce na Smittyho hřišti, kde Walker vytáhl na Feifera pistoli. Tak mohl všechno hodit na černé bratry, a já si říkal fajn, možná nám to projde jako všechno ostatní.

Ale když Zázračný hoch otevře dveře auta, zdá se být tak proměněný a vzdálený, že se k němu jeho staré jméno už ani nehodí. A když vklouzne za volant a pozdraví mě svým chladným „Jak to jde?“, vrátím se k oslovení, které jsem používal patnáct let až do té noci na policejní stanici.

„To kdybych tak věděl,“ řeknu. „Jak to jde tobě, Tome?“

Tím upoutám jeho pozornost. Nikdy si neříkat skutečnými jmény je pravidlo ještě přísnější než neutrácet peníze. Věnuje mi stejný tvrdý pohled jako Feiferovi, Walcovi a Rochiemu těsně před tím, než je střelil mezi oči. Pak ho zakryje úsměvem a zeptá se: „Proč mi říkáš Tome, Seane?“

„Protože mejdan skončil, strejdo. Dojeli jsme.“

Kapitola 108

Tom

„Možná se nám ještě podaří vymyslet jak z toho ven,“ řeknu, nastartuju Katiino auto a opatrně vycouvám z bahnité příjezdové cesty. Protože jsou všichni sousedé z širého okolí u Marie, je ulice prázdná a za deště vypadá ještě ubožeji než obvykle. „Proč si tím jseš tak jistej, synovče? Co se stalo?“

„To Raibome,“ řekne Sean. „Jakmile zazněl rozsudek, vyrazil jsem ven, ale když jsem došel k autu, Raiborne stál hned vedle něj. Ten parchant na mě čekal. Musel běžet, aby se tam dostal první, ale jestli byl udejchanej, nedal to najevo. Představil se. Oznámil mi, že případ vražd Erica Feifera, Patricka Rocha, Roberta Walca a Michaela Walkera je už tři minuty otevřený, stejně jako nevyřešená vražda seňora Mannyho Rodrigueze. Pak se usmál a dodal, že jedinej podezřelej z těch pěti vražd je psychopat a drogovej dealer s přezdívkou Loco.

Když jsem se ho zeptal, proč to povídá mně, Raiborne se na mě usmál a řekl: „Protože jsem si docela jistej, že to jsi ty, Seane. Ty jsi Loco!“

Jsme teď na Route 41, ale prší tak hustě, že jedu sotva padesát. Když uvidím prkny zatlučenou benzínku Citgo, ještě víc zpomalím a hned za ní odbočím do další depresivní uličky.

Podívám se na Seana a usměju se. „No, s detektivem Raibornem už si nemusíš dělat starosti.“

„Fakt?“

„Fakt. Dneska odpoledne přišel ke mně domů, těsně poté co Clarence vyzvedl Kate a odvezl ji k Marii. Řekl, že nemohl přijít na to, jak toho o těch vraždách můžu tolik vědět – že ta pistole byla nastrčená, otisky a Feiferuv telefonát podvržený a Lindgren zkorumpovanej. Pak si uvědomil, že v tom musím mít taky prsty.“

„Co jsi udělal?“

„Chystal jsem se ho zeptat, jestli byl někdy na Antigue. Jestli někdy uvažoval o předčasným důchodu. Ale věděl jsem, že by to byla ztráta času.“

„Tak co jsi udělal?“ zeptá se znovu Sean a odvrátí zrak, protože odpověď zná.

„Co jsem musel. A povím ti, ten chlap vážil aspoň metrák. Sotva jsem ho dostal do kufru.“

„Dal ses na zabíjení policajtů, Tome?“

„Neměl jsem na vybranou,“ řeknu, když uslyšíme sirény easthamptonského policejního auta mířícího na sever po Route 41 směrem k Mariině přívěsu.

„Co takhle nechat Danta, ať si najde jinýho právníka? Nebo když už jsi musel zas jednou být hvězda, ocitnout se ve světle reflektorů se svojí přítelkyní, co takhle nechat ho prohrát?“

Na kraji silnice se objeví opuštěný obytný přívěs, stěží viditelný v provázcích deště.

„Asi jsi nikdy neslyšel o něčem, čemu se říká vykoupení, synovče.“

„Asi ne.“

„Šance odčinit chyby, jako jsou moje, se naskytne jenom jednou za život, Seane.“

„Není na to trochu pozdě, strejdo?“

„Jak to myslíš?“

„Odčinit minulost? Začít znova?“

„Na vykoupení není nikdy pozdě, Seane.“

Kapitola 109

Tom

Prší tak hustě, že i když mám stěrače puštěné naplno, stěží vidím na cestu. Kdybych to mohl riskovat, zastavil bych na krajnici a počkal, až to přejde.

„Co teda s tím Raibornem uděláme?“ zeptá se Sean a odvrací se ode mě, stejně jako jsem viděl lidi odvracet se od těch, co se znovu přihlásili k víře.

„Pohřbíme ho,“ odpovím. „Na tom starým černoškým hřbitově na kopci. Myslím, že se to docela hodí.“

Asfaltová silnice ustoupí štěrkové. Dobře to tam znám. Nějak se mi podaří rozeznat mezeru v křoví a za ním zbytek cedule označující Nebeský baptistický hřbitov.

Proderu se mezerou, větve keřů šlehají do okének auta, a pokračuju nahoru po hliněné příjezdové cestě. Je rozbahněná a jsou na ní hluboké koleje, ale když jedu pomalu a vyhýbám se nejhorším místům, dostanu auto až nahoru, kde se před námi otevře mýtina s řadami skromných vápencových náhrobků.

Zaparkuju vedle shnilé lavičky, kývnu na Seana a neochotně vystoupíme do deště. Jdeme ke kufru auta a nohy nám zapadají do bahna. Těžké kapky pleskají do kapoty, když Sean stiskne chromovaný zámek. Ustoupí, jak se otlučené modré víko pomalu zvedá, ale uvnitř je samozřejmě jen Katiina stará sjetá rezerva a nějaké zahradnické nářadí, které používá u Macklina.

„Co to sakra znamená?“ vyhrkne Sean, obrátí se ke mně a rychle mě popadne za paže.

Ale v tom okamžiku se mu už hlaveň mé pistole zaryje do boku. Podívá se na mě se stejným šokovaným výrazem, s jakým odešli ze světa Feif, Walco a Rochie, a já ho zastřelím.

Jedna věc se ale liší. Sean nevolá mámu jako ti ostatní kluci. Podle toho, jak ke mně natáhne ruce a řekne: „Tome? Co to děláš, Tome?“, si nejspíš myslí, že jeho máma jsem já.

Vystřelím ještě třikrát s hlavní tak pevně přitisknutou k Seanově mohutnému hrudníku, že funguje jako tlumič z masa a krve, a zvuk výstřelů dolehne sotva do promočeného lesa. To ho umlčí, ale oči má stále vytřeštěné a vypadá to, jako by na mě zíral. Cítím na sobě Seanův pohled, když vyndávám z kufru malou lopatu a kopu mělký hrob. Pak mu začnu házet hlínu na obličej. Pistoli zakopu o kus dál a vrátím se do auta.

Je to příjemné být v zaparkovaném autě a poslouchat, jak do střechy buší déšť, a tak chvíli jen tak sedím a dívám se, jak voda smývá špínu z předního skla, stejně jako já ze sebe smyl Seana. A víte co? Pořád si připadám vykoupený.

Kapitola 110

Kate

V Mariině malém pokoji je tak narváno, že pohybovat se tam je jako plavat v oceánu. Jdete tam, kam vás vlny zanesou. Chvilku poslouchám, jak se velmi pohledný George Clooney rozčiluje nad systémem americké justice, a hned nato vedu důvěrný rozhovor s Tomovým bratrem Jeffem, který mi říká, že si dělá starosti o Seana.

„Co ten proces začal, není sám sebou,“ stěžuje si Jeff. „Je úzkostlivý, deprimovaný nebo něco takového. A o tom děvčeti se mi ani nezmínil.“

„Je v obtížném věku,“ snažím se ho uklidnit, ale dřív než k tomu dostanu šanci, odtáhne mě jakýsi spodní proud do kouta k Lucindě Walkerové, matce Michaela Walkera. Je hrozné stát v tak veselém davu vedle matky zavražděného dítěte, ale Lucinda mě vezme za ruku.

„Bůh vám žehnej, slečno Costellová,“ řekne. „Zachránila jste další nevinný život před zničením. Nikdy jsem nevěřila, že Dante mého syna a ty ostatní zabil. Snad se teď policie soustředí na to, aby odhalila skutečné vrahy.“

Jak Lucinda mluví o Dantovi a Marii, přední dveře se otevřou a mezi hosty se vklíní Tom. Usměje se na mě a mé srdce mu vyletí v ústrety. Vyděsí mě pomyšlení, jak blízko jsem byla k rozhodnutí nedat mu další šanci. Nebýt tohoto případu, už nikdy bychom spolu nepromluvili.

„Připadám si jako losos, který se dere proti proudu na trdliště,“ řekne Tom a otře si pot z nosu.

„Téhle myšlenky se drž. Jak je na tom Sean?“

„Hůř, než jak jsem ho kdy viděl. Je to smutný, ale snad mu trochu pomohly moje řeči a objetí od tebe. A co ty, Kate? Jak se má moje holčička?“

„Nikdy jsem si nemyslela, že být šťastná může být tak vyčerpávající.“

„Co bys na to řekla, kdybychom se my dva odtud na chvíli ztratili?“

„Máš na mysli nějaké konkrétní místo?“

„Vlastně mám. Ale je to překvapení, o kterým jsem ti pověděl prve.“

Odvede mě přes místnost k Mackovi a Marii, která mě obejme tak pevně, že se musím smát.

„Koukněme se na vás dva,“ řekne a oči jí tančí radostí. „Všem jste to natřeli. Všem! Celému světu!“

„My? A co vy dva?“ zeptá se Tom a cinkne lahví piva o Mackovu sklenici.

„Na dvojice,“ prohlásí Macklin a důvěrné vezme Marii kolem ramen.

„No, tahle dvojice má namířeno domů,“ oznámí Tom. „Byl to skvělej den, ale taky ukrutně dlouhej. Sotva se držíme na nohách.“

Čestný host je v kuchyni obklopený kamarády ze střední školy, kteří na něho hledí s úžasem. I když jsou zhruba stejně staří jako Dante, vypadají o pět let mladší. Dante nám nedovolí odejít, dokud nám všechny nepředstaví.

„Tenhle velkej chlápek,“ řekne Dante a ukáže na urostlého mladíka po své levici, „je Charles Hall, C-H. Tohle jsou bratři Cuttyové a tohle Buford, ale říkáme mu Boo. To jsou mí kluci.“

Tom a já Danta ještě jednou obejmeme a konečně se nám podaří vyklouznout. Když o tom tak přemýšlím, jsem čím dál víc zvědavá na to překvapení.

Kapitola 111

Kate

Před domem, kde je o deset stupňů chladněji, připomíná déšť teplou, příjemnou sprchu. Tom mi položí ruku kolem ramen a vede mě přes dvůr k mému autu. Když se podívám na pneumatiky od bahna, přitáhne si mě Tom pevněji k sobě a řekne: „Prostě tě musím políbit.“

„To mi vyhovuje.“

Chvilku se líbáme v dešti a pak nastoupíme promočení do auta. Tom mi zapne pás a zamíří domů, ale na Route 27 odbočí na západ místo na východ, což u člověka, který tady vyrostl, nemůže být nedopatření bez ohledu na déšť nebo na únavu. Když se na Toma tázavě pohlédnu, jen se na mě zazubí.

„Povídal jsem ti, že mám překvapení.“

„Nech mě hádat,“ řeknu, i když jsem tak unavená, že skoro ani nejsem zvědavá. „Víkend v hotelu Peninsula?“

„Něco mnohem lepšího.“

„Opravdu? Tak mi to okamžitě prozraď. Můžu být překvapená hned teď.“

„Kate, nepracovali jsme celou věčnost jako blázni?“ zeptá se Tom a stále se usmívá, jak se dívá dopředu přes hustý déšť.

„Tak nějak.“

„Nevedli jsme si dobře s naším klientem?“

„Dalo by se to tak říct.“

„A věříš mi?“

„Vždyť víš, že ano,“ řeknu, dotknu se Tomova ramena a po bůhvípokolikáté za dnešek mě zaplaví pocit blaha.

„Tak se opři a uvolni. Zasloužíš si to, advokátko.“

Poslechnu jako hodné děvče a za chvíli se mi dokonce podaří usnout. Když otevřu oči, zjistím, že Tom už odbočil ze silnice 495 a projíždíme temnou postranní ulicí kolem prázdných parcel a domů zatlučených prkny. Kde to jsme? Jsem dezorientovaná a ztracená.

Pak uvidím ukazatel na Kennedyho letiště.

„Tome?“

Tom odpoví zas jen tím hloupým úsměvem, když odbočí do pruhu k mezinárodním odletům a zastaví před terminálem Air France.

„Byla jsi už někdy v Paříži, Kate?“

„Ne.“

„Já taky ne.“

Zmítá mnou mnoho protichůdných pocitů, ale dokážu se jen zeptat: „Kdo se postará o Winga?“

„Macklin,“ odpoví Tom. „Jak myslíš, že jsem se dostal k tomuhle?“ A podá mi můj pas s letenkou uvnitř.

„Musím odvézt auto,“ řekne Tom, jako by to byla ta nejobyčejnější situace na světě. „Sejdeme se u nástupu do letadla.“ Já se však nemohu ani pohnout a stále se za ním dívám, jako bych ho viděla prvně v životě.

Kapitola 112

Tom

Noční let Air France dosedne v jednu odpoledne místního času a my se prodíráme chaosem na letišti Charlese de Gaula. Protože nemusíme čekat na zavazadla, jsme u pasové kontroly jako první a celní projdeme hladce. Nikdy v životě jsem se necítil tak volný.

Ještě před jedenácti hodinami jsme projížděli Queensem. Teď sedíme na zadním sedadle černého fiatu a za oknem se míhají francouzské dopravní značky. Vyměníme nudnou dálnici za klasický pařížský bulvár lemovaný stromy. Taxík odbočí z hlavního pruhu a kousek drkotá po kočičích hlavách, až zastaví před malým hotelem na levém břehu Seiny, ve kterém jsem zamluvil přes internet pokoj.

Naše apartmá není ještě připravené, tak se projdeme o kousek dál do kavárny. Objednáme si laté a pozorujeme ruch na ulici.

„Kde že to jsme, Tome?“ zeptá se Kate a olízne si ze rtů pěnu.

„V Paříži.“

„Jenom si to ověřuju.“

Zaplatíme za kávu a pět minut poté se už opíráme o kamenné zábradlí a díváme se přes kalnou hladinu Seiny. Elegantní kamenné budovy, z nichž žádná není vyšší než šest pater a mladší než pět set let, lemují protilehlé nábřeží. Nejlepší ze všeho je však světlo v Katiiných očích.

Přejdeme most Le Pont-Neuf a podle instrukcí recepčního zamíříme do nejbližšího obchodního domu. „Na tohle bych si dokázala zvyknout,“ prohlásí Kate.

V obchodním domě Galeries Lafayette se každý vybavíme tisícem eur a rozejdeme se po nákupech. Já si koupím dva páry kalhot, tři košile, kašmírový svetr a mokasíny, nejdospělejší oblečení, jaké jsem kdy nosil. Ale jsem přece jiný člověk, než jsem byl před rokem nebo dokonce čtyřiadvaceti hodinami, tak proč bych se nemohl oblékat jinak?

„Nemáte zavazadla?“ zeptá se elegantní žena v šedém kalhotovém kostýmu na recepci hotelu.

„Cestujeme nalehko,“ odpoví Kate a v ruce drží celý svůj nákup v jediné tašce.

Výtah o velikosti telefonní budky nás vyveze do třetího patra, odkud je z našeho starožitně zařízeného pokoje výhled na malé trojúhelníkové náměstí zvané La place de Leon.

Dám nosiči trochu přehnané kapesné, zamknu dveře a otočím se právě včas, aby mi mohla Kate vklouznout nahá do náručí.

Kapitola 113

Kate

Klidně se na nás dívejte skrz prsty, ale tohle je naše pařížská rutina. Tom vstane v osm, koupí si International Herald Tribune a zamíří do kavárny. Já sejdu dolů hodinu po něm a pomůžu mu dojíst to, co zbude z jeho croissantů. Pak Tom zavře oči, namátkou otevře průvodce a ponechá výběr cíle další výpravy na náhodě.

V pondělí to bylo Musée national Picasso ve čtvrti plné útulných klikatých uliček zvané Marais. V úterý jsme vystoupali příkrými ulicemi na vrchol Montmartru. Dneska jdeme pěšky k hotelu z osmnáctého století přestavěnému na muzeum francouzského sochaře Rodina.

Prohlédneme si působivou postavu spisovatele Balzaca z černé žuly a slavného nahrbeného Myslitele, který je na intelektuála trochu moc naleštěný.

A za nimi v rohu stojí impozantní Brána pekel, na níž Rodin pracoval celých sedmatřicet let. Skládá se ze dvou masivních černých dveří, po nichž se plazí více než dvě stovky postav, z nichž každá si odpykává svůj mučivý věčný trest. Tom z nich z nějakého důvodu nemůže spustit zrak.

Stojí tam jako přikovaný, tak ho tam nechám a kráčím po kamenné zahradní cestě lemované tolika různými druhy růžových keřů, jako je v pekle hříšníků. Na slunci stojí prázdná lavička a já se zrovna dívám, jak mladá maminka kojí miminko, když mě Tom objeví.

„Tak kolik smrtelných hříchů jsi spáchal, Tome?“

„Všechny.“

„Pilný hoch.“

V předzahrádce kavárny si dáme sendvič a sklenici vína a pak se procházíme okolními ulicemi, v nichž bylo mnoho majestátních domů proměněno na zahraniční ambasády, před nimiž stojí ozbrojené stráže. Víno a všechna ta krása kolem mi vlezou do hlavy a já odtáhnu Toma zpátky do našeho malého pokoje.

Sotva vydržím tak dlouho. Když Tom bojuje s klíčem v zámku, strčím mu jazyk do ucha a řeknu mu, jak jsem nažhavená. Jakmile jsme uvnitř, odtáhnu ho do koupelny a svléknu před dlouhým zrcadlem. Kleknu si před ním na kolena a začnu mu kouřit ten jeho dokonalý penis.

„Je tohle hřích, Tome?“

„Myslím, že ne.“

„Opravdu? Takže to dělám špatně?“

„Ne, nic neděláš špatně. Jde ti to skvěle.“

„Nedívej se na mě, Tome. Jenom se koukej do zrcadla.“

O pár hodin v posteli Tom zasténá nějak jinak a zamumlá: „Žádná krev, žádná krev.“

Zatřesu s ním, nejdřív jemně, pak silněji, a on vyděšeně otevře oči.

„Měl jsi noční můru, Tome.“

„Co jsem říkal?“

„Mluvil jsi o krvi.“

„Čí krvi? Jaké krvi?“

„O tom jsi nemluvil.“

„Povídal jsem ještě něco?“ zeptá se Tom a jeho oči jsou stále plné paniky.

„Ne,“ odpovím a on se usměje tak sladce, že ho zase potřebuji mít uvnitř sebe.

Kapitola 114

Tom

Už se neodvážím usnout, ale Kate spí klidně a bezstarostně.

Než se probudí, propásneme rezervaci na večeři, takže se vydáme do noci, abychom se někde najedli. Jak procházíme kolem jasně osvětlených výloh, je Kate neobvykle tichá a já nemohu přestat přemýšlet o své noční můře a o tom, co jsem možná řekl ze spaní.

Odbočíme z přeplněné ulice St. Germaine do tišších, temnějších uliček podél Seiny. Kate se mě celou dobu drží za paži a neřekne ani slovo.

Kdyby mi z úst vyklouzlo něco opravdu usvědčujícího – o Seanovi nebo ostatních – přece by se se mnou znovu nemilovala, ne? Ale jestli jsem nic neřekl, proč je tak zaražená a napjatá?

Oba máme hlad, ale Kate zavrhuje jednu slibně vypadající restauraci za druhou.

„Moc pro turisty.“

„Moc módní.“

„Moc prázdná.“

Není sama sebou. Ať chci nebo ne, nemohu přehlížet tu děsivou možnost, že jsem se prozradil.

A jestli ano, jak to mohu napravit ve městě, které sotva znám?

Konečně se zastavíme v obyčejném bistru nacpaném místními. Snědý vrchní nás odvede do červeného boxu vzadu, ale ani tam se mi Kate nepodívá do očí. S pohledem sklopeným do klína ze sebe chraplavým hlasem vypraví: „Tome, musím s tebou o něčem mluvit.“

Tady ne. Nepřede všemi, kde nemohu nic dělat.

„Taky bych ti chtěl něco povědět,“ řeknu. „Ale mám pocit, že mi tady praskne hlava. Hrozný kravál. Co takhle jít někam, kde je větší ticho?“

Omluvíme se vrchnímu, vrátíme se na chodník a kráčíme směrem k parku Jardin de Luxembourg.

Ale i v jedenáct večer je všude plno turistů. Každých dvacet metrů stojí pouliční muzikant brnkající něco od Beatles nebo žonglér s hořícími pochodněmi a na lavičky, které jsou prázdné, je moc dobře vidět.

Konečně spatřím volnou lavičku ve stínu několika vysokých stromů. Nejdřív se rychle přesvědčím, jestli nás nikdo nevidí, a pak si ji posadím na klín. I když stále nemohu uvěřit, že k tomu opravdu došlo, pohlédnu Kate do očí a položím jí ruku na štíhlý krk.

„Tome?“

„O co jde, Kate?“

Srdce mi buší tak hlasitě, že skoro neslyším vlastní slova. Rychle se ohlédnu přes rameno, jestli se někdo neblíží od hlavní cesty.

Kate se na mě za celý večer skoro nepodívala. Teď jsou její oči jako lasery a ona je ze mě ani na okamžik nespustí, jako by chtěla vidět mou reakci na to, co řekne.

„Co je, Kate? Co se děje?“ zeptám se znovu a zvednu k jejímu hrdlu i druhou ruku.

„Chci mít miminko, Tome,“ řekne. „Chci mít s tebou miminko.“

Nevím, jestli se mám smát, nebo plakat, ale Kate se na mě napjatě dívá jako laň oslněná světly auta.

„Jenom jedno?“ zašeptám, políbím ji na tváře mokré od slz a roztřesenýma rukama ji obejmu kolem pasu. „Doufal jsem, že aspoň tři nebo čtyři.“

Kapitola 115

Tom

Několik hodin poté, co jsem se poprvé miloval s cílem mít dítě, ležím klidně na boku a dívám se, jak Kate spí. Zoufalství jí z tváře dávno vymazala euforie. Dřív jsem nenáviděl myšlenky na budoucnost. Zahnal jsem sám sebe do tak těsného kouta, že jsem vlastně ani žádnou neměl. Teď jsem na tom líp než kdejaký pitomec, který absolvoval na Harvardu jako nejlepší v ročníku.

Kate a já jsme právě vyhráli největší proces s obviněným z vraždy za posledních deset let. Mohli bychom žít a pracovat kdekoliv na světě a bez velkého úsilí vydělávat miliony ročně. Anebo kdyby se nám nechtělo hned zase do práce, bychom mohli nějaký čas jen tak lenošit v Paříži. Pronajmout si byt v Marais. Vstřebávat kulturu. Učit se rozumět vínu.

Na šťastnou ženu je krásný pohled a Kate vypadá tak spokojeně, dokonce i ve spánku. Pokud je odhodlaná založit rodinu, proč ne? Mladší už nebudu. Mohla by třeba jít do práce a já bych zůstal v domácnosti, učil bych ta mrňata nejdůležitější věci, než bude příliš pozdě, a než by šla do školy, uměla by už driblovat oběma rukama.

Budík na nočním stolku cvakne a na digitálním číselníku se objeví 6.03. Opatrně vyklouznu z postele a se starou melodií Joni Mitchellové – „I was a free man in Paris“ – v hlavě přejdu po špičkách do koupelny, aby stará parketová podlaha ani nezapraskala.

Vychutnám si dlouhou horkou sprchu a oholím se. Natáhnu si nové kalhoty a vybalím košili, kterou právě přinesly z hotelové prádelny.

Ze všeho, co mám na Paříži rád, miluju nejvíc rána. Nemůžu se dočkat, až vyjdu na ulici mokrou po nočním dešti a koupím si Tribune. Už cítím v ústech chuť drobivého croissantu a silné aromatické kávy.

Ve dveřích se ještě naposledy ohlédnu na Kate, ztracenou ve svých neuchopitelných mateřských snech. Když za sebou velmi potichu zavírám dveře, přitiskne se mi na zátylek chladný kov hlavně revolveru a tiché cvaknutí kohoutku zazní jak úder hromu.

Ještě dřív, než uslyším Raiborna říkat „Díky, že jste mě přivedl do Paříže, Dunleavy“, ucítím jeho lacinou vodu po holení. Pak mi podkopne nohy v mokasínech, srazí mě obličejem k zemi, zkroutí mi ruce za záda a nasadí pouta. To se mu to hraje na drsňáka, když má za sebou šest francouzských poldů s pistolemi.

Mlčím jako ryba, protože nechci vzbudit Kate. Chci, aby její sladký sen ještě chvíli trval. Možná to zní v mém případě směšně, ale už jsem na něj také začínal věřit, a kdyby mě Raiborne nebo někdo jiný nedopadl, možná by se mi i splnil. Je to všechno jen o hereckém talentu, ne? Když jsem mohl zahrát dobrého právníka, abych zachránil Danta, role otce a manžela by pro mě měla být hračka.

Ale Raiborne na tohle kašle.

„Tvůj synovec tě zná líp, než bys myslel, frajere.“

„Měl neprůstřelnou vestu, co?“ zašeptám; stále se snažím nedělat hluk.

„Jak to víš?“

„Protože je to malej parchant,“ řeknu, ale důvod znám – protože tam nebyla žádná krev. Žádná krev!

„Tři dny poté, co vylezl z hrobu, se sám přihlásil na policii. Ani se nesnažil tvrdit, že je nevinnej. Chtěl nám jenom povědět všechno, co ví o strýčkovi Tommym – a toho byla pořádná hromada.“

Proč nemůže být zticha? Copak neví, že Kate spí? Podle toho, co víme, už spí za dva. Ale je příliš pozdě.

Dveře se otevřou a Kate vyjde v tričku na chodbu. Její bosé nohy zůstanou stát jen dvacet centimetrů od mého obličeje, ale klidně by to mohlo být dvacet kilometrů – protože vím, že se jí už nikdy nedotknu.

Epilog

PO PÁDU

Kapitola 116

Tom

Kroky těžkých bot denního dozorce se odrážejí od betonových stěn, které mě tísní ze všech stran. Za okamžik se ozve chrastění klíčů a cinknutí závory, a jakmile se kroky ozvou znovu, seskočím z šedesát centimetrů široké kovové palandy. Když dozorce zahne za poslední roh před mou celou, stojím už u dveří.

Za těch sedm měsíců, co jsem zavřený v Riverheadu – ve stejném patře jako předtím Dante – jsem neměl jedinou návštěvu. Dopisy mi chodí jen od detektiva Connieho P. Raiborna z brooklynského oddělení vražd. Jestli chce Connie zkoumat můj zločinecký mozek, ať si poslouží.

Jeho dopisy představují veškeré mé lidské kontakty, a tak dělám všechno pro to, abych udržel jeho zájem, i kdybych si měl vymýšlet, což, jak už jste si možná všimli, umím moc dobře.

Dozorce mě odvede na oplocený dvorek na mou federálním zákonem zaručenou dvacetiminutovou rozcvičku, a když jsem uvnitř, odemkne mi mezerou v ostnatém drátu pouta na rukou.

Na druhé straně uličky pobíhají černoši po jediném basketbalovém hřišti, které tady mají, a i ve slabém prosincovém slunci se jim černá kůže leskne potem.

Pořád ještě umím hrát tak dobře, že bych mohl ty chlapy učit, ale tady mě k balonu nikdo nepustí. Jediné co si můžu vychutnat, jsou rány míče o zem a paprsky slunce, které mě hřejí do zad. Jak se soustředím na tahle dvě potěšení, dveře na vzdáleném konci klece se otevřou a dovnitř vstoupí několik trestanců.

Jsem na samotce, protože jsem zmlátil jednoho chlapa ve sprchách tak, že ho do dneška krmí hadicí. Okamžitě mi je jasné, co se děje, a pochopí to celý dvůr – míč přestane poskakovat a rozhostí se mrazivé ticho. Pro ty úchylné parchanty je tohle lepší než HBO.

Cítím to skoro stejně. Jsem pořádně vyděšený, ale také nedočkavý. Nikdo se o sobě nikdy nedozví celou pravdu, ale na místě, jako je tohle, zjistíte, co vám chybí. Já spíš než Katiinu pleť nebo úsměv postrádám akci, vzrušení při hodu kostkami, a ty teď poskakují po betonové podlaze vězeňského dvora.

Napřímím se a pomalu, aby bylo vidět, že nemám naspěch, přejdu do rohu klece. Tak se mi nikdo nemůže dostat za záda a útočit mohou jen po jednom.

Poslali na tu práci tři lidi. Jako těsto bílého chlapa se zeleně potetovanými pažemi a dva svalnaté černochy.

Ani na okamžik nespustím zrak z bělocha, protože vím, že ten, kdo je uprostřed, má nůž.

Jsou v půli cesty přes dvůr a rychle se přibližují, ale já nepohnu jediným svalem, dokonce ani v obličeji. Nechám je přiblížit a pak se všechno v okamžiku změní. Vykopnu pravou nohou proti kolenu černocha napravo. Ozve se křupnutí a bolestný výkřik a ten bílý irský frajer už určitě ví, že vytetovaný čtyřlístek na ruce mu tentokrát ke štěstí nepomůže.

Ale je na řadě a nemá na vybranou. Vytáhne pravou ruku zpoza stehna a zaútočí na mě nožem.

Nůž se ale blíží pomalu a já ho můžu celou dobu sledovat. Mám spoustu času, abych se otočil, popadl ho za zápěstí a hodil proti druhému černochovi. Teď se snažím vytlouct z Irčana duši a zároveň používám jeho tělo jako štít proti jeho kumpánovi. Když ochabne, vytrhnu mu z ruky podomácku vyrobenou čepel. Zatímco dav trestanců dupe jako při boxerském utkání, obrátím ji proti zbývajícímu útočníkovi. Ten, i když je to chlap jako hora, ztuhne a najednou nijak nespěchá, aby si to se mnou rozdal.

Už mě usvědčili ze tří vražd a jedna navíc neudělá žádný rozdíl, ale něco mě přinutí zaváhat – možná fakt, že má v očích něco z Raiborna –, a v tom okamžiku čtvrtý chlap, kterého jsem vůbec neviděl, protože zůstal stát venku před klecí, prostrčí ruku pletivem a zezadu mi prořízne hrdlo.

„To je od Macklina,“ řekne hlas za mnou.

Jakmile mi po krku začne téct horká tekutina, vím, že je konec.

Padnu na kolena, pak se svalím na záda, a přemítám, jaké bude moje poslední myšlenka a pohled. Nepotřebuju kněze nebo někoho jiného, aby mě držel za ruku. Viděl jsem Kate stát nahou na pláži ve svitu měsíce. Hrál jsem košíkovou v NBA. Byl jsem v Paříži.

Slunce je jasnější a jasnější a rozpadá se do tisíce bílých teček, které pak zmizí a oblohu zakryje velký černý obdélník. Zpoza něj zazní strašidelné skřípění kovu o kov a pak se obdélník rozdělí na dvě poloviny a vzniknou z něj ta obrovská vrata – Brána pekel. A potom, když mi z těla vyteče poslední kapka krve, se vrata otevřou a přivítají mě doma.

Kapitola 117

Kate

Zaparkuji kousek od Beach Road, a jakmile otevřu dveře, vyskočí Wingo z auta a vyřítí se na rozlehlou bílou pláž. Z celé jeho psí bytosti vyzařuje štěstí. Prázdná plocha vody a písku mi také trochu zlepší náladu. Proto sem jezdím každý den, i o takovémhle odpoledni v půlce prosince, kdy se teplota sotva vyšplhá nad nulu.

Jdu asi kilometr po pláži, dokud nenajdu rovné místo na úpatí útesu, vystavené paprskům slunce a trochu chráněné před sychravým větrem. Tam si roztáhnu deku.

Rytmické šplouchání lámajících se vln mě uklidňuje a pomáhá mi soustředit se. Potřebuji všechnu pomoc, která se mi nabídne. Od té doby, co jsem se vrátila z Paříže, uplynuly už celé měsíce, ale pořád mám pocit, jako by to bylo včera. Stále netuším, jak mám znovu začít žít.

Vyčerpaný Wingo se schoulí vedle mě, já vytáhnu rádio a naladím zápas Miami Heat – Boston Celtics. Poté co vyhrál na konci léta ve zvláštní loterii, nabídli Celtics Dantovi tříletou smlouvu na dvacet milionů dolarů. On se jim za to odměnil dvaadvaceti body, jedenácti doskoky a čtyřmi blokovanými hody. Dnes odpoledne poskytuje Dante živý rozhovor přímo na hřišti, a dokonce i Wingo nastraží uši, když z mého malého tranzistoru zazní Dantův vzrušený hlas.

„Chtěl bych jenom pozdravit svoji babičku Marii,“ řekne Dante. „A svoji kamarádku, právničku a agentku Kate Costellovou. Mám vás obě rád a brzo se uvidíme.“

„Slyšels to, Wingo? To je poprvé, co mě někdo zdraví z haly FleetCenter,“ řeknu a pohladím svého roztomilého věrného psa.

V dálce se objeví dvě postavy a začnou se ke mně přibližovat po hranici příboje. Postupují pomalu, naklánějí se proti větru, a když se dostanou blíž, uvidím, že jsou to Macklin a Marie.

Wingo a já vstaneme, abychom se pozdravili, ale něco není v pořádku. Marii stékají po tvářích slzy.

„Co se stalo?“ zeptám se ještě dřív, než dojdou až ke mně.

„Tom je mrtvý,“ odpoví. „Dneska ráno ho zavraždili ve vězení, Kate. Mack nechápe, proč pláču, ale ty to možná pochopíš.“

Sama ani nevím proč, ale najednou pláču také. Zatímco se s Marií objímáme, rozhlíží se Macklin po moři a neklidně přešlapuje v písku.

„Co to s vámi dvěma je? Ten chlap byl prolhanej drogovej dealer a chladnokrevnej vrah. Zasloužil si to nejmíň desetkrát.“

„To já vím,“ řekne Marie, pohlédne mi do uplakaných očí a otře mi kapesníkem slzy. „Ale stejně. Pomohl Dantovi. Jednu dobrou věc udělal.“

„Jo, ale nejdřív to na něj hodil,“ opáčí Mack, ale nikdo ho neposlouchá.

Marie mě pozve k sobě, ale já potřebuji být sama. Navzdory těm slzám náhle cítím, jak se ze mě zvedá velká tíha. Poprvé po dlouhých měsících dokážu jasně přemýšlet o budoucnosti.

Wingo a já se zase posadíme na sluncem ozářenou deku a než se vydáme na zpáteční cestu k autu, vím už, co udělám.

Přestěhuji se do Portlandu nebo Seattlu, kde mě nikdo nezná a nezajímá se o mě. Koupím si domek s verandou, za kterým možná poteče potok, a na střechu si nechám namontovat satelitní anténu, abych mohla sledovat všechny Dantovy zápasy.

A pak, až si s Wingem zvykneme v nové čtvrti a já si zařídím bydlení podle svých představ, požádám o adopci miminka. Nebudu se starat, jestli bude bílé, černé, hnědé nebo žluté či zda bude pocházet z Albánie, Chile, Korey nebo Los Angeles. Mám ale jednu podmínku. Musí to být děvče. Ačkoliv vím, že Tom Dunleavy nebyl příkladem ničeho jiného než svého vlastního pokřiveného já, s Wingem už jsme s mužským pohlavím skoncovali.

„Je to tak, Wingo?“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai