Každý třetí den

James Patterson

(2005)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Romány detektivní, thriller

Souhrou náhod se detektivka Lindsay Boxerová ocitne na jedné sanfranciské ulici v okamžiku, kdy okolím otřese silný výbuch. V domě bohatého majitele objeví tři mrtvoly. Dítě, které tam žilo, zmizí zdánlivě beze stopy. Na místě činu zanechal vrah záhadný vzkaz. Tím vše teprve začíná...

Copyright © 2004 by James Patterson

Translation © Ondřej Duha, 2005

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu 3RD DEGREE

přeložil Ondřej Duha

Redakční úprava Vratislav Konečný

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2005

shop@alpress.cz

Tisk a knihařské zpracování Centa, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

Vydání první

ISBN 80-7362-118-5

Jako vždy patří naše díky a uznání inspektorce oddělení vražd Holly Perové a jejímu kolegovi Joeovi Toomeyimu ze sanfranciské policie, kteří se musejí každodenně zabývat hrůzami, o kterých my jen píšeme. Děkujeme jim také za to, že nás seznámili se specialistou na zbraně a výbušniny Dinem Zografosem. Dále děkujeme seržantovi Joeu Sanchezovi a inspektoru Stevu Englerovi, kteří sloužili v těch bláznivých šedesátých letech a na několik hodin pro nás oživili Lidovou republiku Berkley, její zrod a pád.

Tuto knihu bychom chtěli věnovat Chucku Zionovi, velkému muži, jenž zemřel v troskách Světového obchodního centra 11. září 2001.

První část

Kapitola 1

NEJSTRAŠNĚJŠÍ TÝDEN MÉHO ŽIVOTA začal jednoho jasného, klidného dubnového dopoledne.

Byla jsem se proběhnout dole u zátoky se svou kolií Martou. Takhle vypadají má oblíbená nedělní rána – vstanu brzy, sednu do auta a vyrazím ke své oblíbené běžecké trase. Snažím se uběhnout alespoň pět kilometrů od pevnosti Mason k mostu a zpátky. Dost na to, abych se udržovala ve svých šestatřiceti trochu ve formě.

Toho rána se ke mně připojila má kamarádka Jill, prý aby vyvenčila svého mladého labradora Otise. Spíš se však chtěla rozhýbat před cyklistickým výstupem na horu Tamalpais nebo nějakým podobným opravdovým pohybem, který měla naplánovaný na zbytek dne.

Bylo těžké uvěřit, že uplynulo teprve pět měsíců ode dne, kdy Jill potratila. Její tělo bylo štíhlé a pružné jako dřív.

„Tak jak to šlo včera večer?“ zeptala se, když se ke mně připojila. „Doneslo se mi, že Lindsay měla rande.“

„Ty bys tomu možná říkala rande…,“ zafuněla jsem s očima upřenýma na vysoké zdi pevnosti Mason, které se na můj vkus nepřibližovaly dost rychle. „Ale já bych to spíš nazvala propadák.“

Zatvářila se zkroušeně. „Promiň, že jsem se o tom zmínila.“

Ani usilovný běh mi nevyhnal z hlavy nepříjemné vzpomínky na Franka Fratelliho, velkého „obchodníka s pohledávkami“ (což jinými slovy znamenalo, že posílal svalovce za lidmi, kteří přišli o všechno, když praskla velká internetová bublina a oni už nemohli splácet své bavoráky a luxusní sídla). Celé dva měsíce strkal Fratelli nos do mé kanceláře pokaždé, kdy se objevil v Budově spravedlnosti, dokud mě neunavil natolik, že jsem ho pozvala k sobě na sobotní večeři (žebírka dušená v portském, které jsem musela vrátit do lednice, když se na poslední chvíli omluvil).

„Zůstala jsem na ocet,“ utrousila jsem udýchaně. „Neptej se mě na podrobnosti, stejně ti nic neřeknu.“

Zastavili jsme na konci Marina Green, kde jsem se mohla vydýchat, zatímco Jill zlehka klusala na místě, jako by si to ráda dala ještě jednou.

„Nevím, jak to děláš,“ řekla jsem s rukama založenýma v bok a snažila se popadnout dech.

„Mám to po babičce,“ pokrčila rameny a protáhla si šlachu pod kolenem. „Když jí bylo šedesát, začala každý den chodit na osmikilometrové procházky. Teď jí je devadesát a už dlouho jsme ji neviděli.“

Obě jsme se rozesmály. Bylo příjemné vidět, jak se vrací ta stará Jill. Bylo milé slyšet znovu její smích.

„Co bys řekla na kapučino?“ zeptala jsem se. „Platí Marta.“

„Nemůžu. Steve se dneska vrací z Chicaga. Jakmile se převlékne, chce vzít kola a vypravit se do hor. Víš přeci, že to se štěňaty není k vydržení, když je člověk pořádně nevyvenčí.“

Ušklíbla jsem se. „Steve mi zrovna štěně nepřipomíná.“

Jill přikývla, zvedla ruce a stáhla si mikinu.

„Jill,“ vyhrkla jsem, „co je sakra tohle?“

Na její hrudi kousek od kraje podprsenky jsem spatřila několik malých, temných modřin jako od prstů.

Má otázka ji zjevně zaskočila. Přehodila si mikinu přes ramena. „Uhodila jsem se, když jsem vylézala ze sprchy,“ řekla. „Nějak se mi zatočila hlava.“

Přikývla jsem, ale něco mi na těch modřinách nesedělo. „Opravdu by sis nedala kafe?“

„Promiň… Ale znáš přece pana Puntičkáře, když se o pět minut opozdím, bude mít spoustu řečí.“ Hvízdla na Otise a zamířila zpátky ke svému autu. Zamávala mi. „Uvidíme se v práci.“

„A co ty?“ Klekla jsem si k Martě. „Vypadá to, že by ti kapucino udělalo dobře.“ Zatáhla jsem za vodítko a pomalým klusem se rozběhla směrem ke Starbucks na Chestnut Street.

Marina patřila vždy mezi mé oblíbené čtvrti. Klikaté uličky plné pestrobarevných, dobře udržovaných domů. Rodiny na procházce, křik racků, mořský vzduch ze zátoky.

Přešla jsem Alhambra Street a oči mi zabloudily ke krásnému dvoupatrovému domu, který jsem vždycky obdivovala. Měl vyřezávané dřevěné okenice a střechu z červených tašek. Podržela jsem Martu, aby nevběhla pod kolemjedoucí auto.

Takhle si ten okamžik pamatuji. Celá čtvrť se právě probouzela. Rusovlasý kluk v mikině Nike zkoušel triky na svém skateboardu. Okolo rohu prošla žena s balíkem prádla v náručí.

„Tak pojď, Marto.“ Zatahala jsem za vodítko. „Už se toho kafe nemůžu dočkat.“

Pak dům s červenou střechou vybuchl a zahalily ho plameny. Bylo to, jako bych se zničehonic ocitla v Bejrútu.

Kapitola 2

„PROBOHA!“ VYHRKLA JSEM, když mě nárazová vlna a suť málem srazily na zem.

Obrátila jsem se zády k epicentru a zakryla tělem Martu. Když to nejhorší pominulo, přinutila jsem se vstát. Dobrý bože… Nemohla jsem uvěřit vlastním očím. Z domu, který jsem před chvilkou obdivovala, zbývala jen skořápka. Z prvního patra šlehaly plameny.

Okamžitě mi došlo, že by uvnitř mohli být lidé.

Přivázala jsem Martu ke sloupu. Oheň plál ani ne dvacet metrů ode mne. Přeběhla jsem ulici k hořícímu domu. První patro bylo zničené. Jestli tam před výbuchem někdo byl, neměl šanci.

Sáhla jsem do ledvinky pro mobilní telefon a rychle vyťukala 911. „Tady je poručík Lindsay Boxerová, sanfranciská policie, číslo odznaku dva sedm dva jedna. Došlo k výbuchu na rohu ulic Alhambra a Pierce. Jde o obytný dům. Dají se očekávat zranění. Pošlete hasiče a první pomoc.“

Zavěsila jsem. Předpisy mi velely počkat, ale pokud byl někdo uvnitř, neměla jsem času nazbyt. Stáhla jsem si mikinu a omotala si ji pevně kolem obličeje. „Drž se, Lindsay,“ zamumlala jsem a zhluboka se nadechla.

Pak jsem vyrazila dveře hořícího domu a vtrhla dovnitř.

„Je tu někdo?“ vykřikla jsem a okamžitě se začala dusit šedým, štiplavým dýmem. Žár mě přinutil zamhouřit oči a obličej mě pálil i pod mikinou. Nade mnou hořel strop.

„Policie!“ zvolala jsem. „Je tady někdo?“

Kouř se mi zařízl do plic jako ostré žiletky. Přes hukot plamenů nebylo nic slyšet. Okamžitě jsem pochopila, proč lidé polapení požárem ve vysokých patrech dají raději přednost skoku a jisté smrti než nesnesitelnému žáru.

Zaclonila jsem si oči a ponořila se do oblaků dýmu. Naposledy jsem zahalekala: „Je tu někdo naživu?“

Dál už jsem jít nemohla. Obočí jsem měla ohořelá. Uvědomila jsem si, že bych tam mohla zemřít.

Otočila jsem se a zamířila ke světlu a chladu venku. Zničehonic jsem zahlédla dva obrysy, těla muže a ženy. Byli zjevně mrtví, jejich šaty hořely.

Zastavila jsem se a cítila, jak se mi obrací žaludek. Nemohla jsem pro ně však nic udělat.

Pak jsem zaslechla tlumený zvuk. Nevěděla jsem, zda je skutečný. Napjala jsem uši a čekala, jestli ho v hukotu plamenů zaslechnu znovu. Bolest, již mu způsoboval žár v obličeji, byla skoro nesnesitelná.

Náhle jsem to zaslechla znovu. Ano, bylo to skutečné.

Někdo tam plakal.

Kapitola 3

ZALAPALA JSEM PO DECHU a zamířila ho nitra hroutícího se budovy. „Kde jste?“ volala jsem. Zakopla jsem o hořící trosky. Zachvátil mě strach nejen o toho, kdo tam plakal, ale i o mě.

Uslyšela jsem to znovu. Tiché vzlykání ze zadní části domu. Rozběhla jsem se přímo tam. „Už jdu!“ vykřikla jsem. Vedle mě se zřítil v plamenech trám. Čím dál jsem šla, tím větší nebezpečí mi hrozilo. Všimla jsem si, že v chodbě, odkud podle všeho hlas vycházel, visí strop už na vlásku.

„Policie!“ zvolala jsem. „Kde jste?“

Nic.

Pak jsem pláč zaslechla znovu. Blíž. Se zakrytým obličejem jsem klopýtala chodbou. No tak, Lindsay. Už jenom pár metrů.

Pronikla jsem do místnosti naplněné dýmem. Proboha, dětský pokoj. To ještě chybělo.

O zeď byla opřená postel převrácená na bok. Pokrývala ji silná vrstva popela. Zavolala jsem a opět uslyšela ten zvuk. Vzlyky a tlumený kašel.

Rám postele byl horký na dotek, ale podařilo mi ho trochu odtáhnout od zdi. Ach, bože… Spatřila jsem za ní obrysy dětské tváře.

Byl to malý chlapec. Asi desetiletý.

Dítě plakalo a kašlalo. Nemohlo skoro promluvit. Jeho pokoj byl pohřben pod lavinou popela a trosek. Nemohla jsem čekat. Ještě okamžik a dým by ho zabil dřív, než by se k němu dostaly plameny.

„Dostanu tě odsud,“ slíbila jsem. Pak jsem se vtiskla mezi zeď a postel a vší silou ji odtlačila od stěny. Popadla jsem chlapce pod paždí a modlila se, abych mu tím neublížila.

Potácela jsem se mezi plameny s dítětem v náručí. Kouř byl všude kolem, štiplavý a jedovatý. Zahlédla jsem světlo ve směru, odkud jsem přišla, ale nebyla jsem si jistá.

Kašlala jsem a chlapec mě křečovitě svíral. „Mami, mami,“ fňukal. Opětovala jsem jeho sevření, abych ho ujistila, že ho nenechám zemřít.

Zavolala jsem a doufala, že mi někdo odpoví. „Prosím, je tam někdo?“

„Tady,“ ozvalo se z temnoty.

Klopýtala jsem o sutiny a vyhýbala se plamenům. Konečně jsem zahlédla vchod. Sirény, hlasy. Obrys muže. Hasiče. Jemně mi vzal chlapce z náručí. Další hasič mi položil ruku kolem ramen a vyvedl ven.

Na ulici jsem padla na kolena a lapala po vzácném vzduchu. Zdravotník přese mě opatrně přehodil deku. Všichni se chovali tak mile, tak profesionálně. Opřela jsem se zády o hasičské auto a svezla se po něm k zemi. Zvedl se mi žaludek a vyzvracela jsem se.

Někdo mi položil na ústa kyslíkovou masku a já se několikrát zhluboka nadechla. Sklonil se nade mnou jeden z hasičů. „Byla jste uvnitř, když se to stalo?“

„Ne,“ zavrtěla jsem hlavou. „Šla jsem se podívat, jestli tam není někdo živý.“ Stěží jsem mohla mluvit, natož myslet. Otevřela jsem svou ledvinku a ukázala mu svůj odznak. „Poručík Boxerová,“ vypravila jsem ze sebe. „Oddělení vražd.“

Kapitola 4

„NIC MI NENÍ, ŘEKLA JSEM a vykroutila se zdravotníkům. Došla jsem ke chlapci, který byl už upoután k nosítkům a odvážen k sanitce. Jediným pohybem v jeho tváři bylo slabé chvění víček. Ale byl naživu. Zachránila jsem mu život.

Na ulici vytvořila policie kordon, aby udržela dál čumily Mezi ostatními vyděšenými tvářemi jsem zahlédla i rusovlasého chlapce na skateboardu.

Náhle mi došlo, že slyším štěkot. Byla to Marta, stále přivázaná ke sloupu. Přiběhla jsem k ní, objala ji a ona mi začala olizovat obličej.

Došel ke mně jeden z hasičů se znakem kapitána divize na helmě. „Jsem kapitán Ed Noroski. Jste v pořádku?“

„Myslím, že ano,“ odpověděla jsem nejistě.

„Copak vy z oddělení vražd nemáte dost hrdinských činů, když jste ve službě?“ zeptal se kapitán Noroski.

„Byla jsem se proběhnout. Viděla jsem ten výbuch. Vypadalo to, jako když bouchne plyn. Udělala jsem jen to, co jsem považovala za správné.“

„No, vedla jste si dobře, poručíku.“ Kapitán hasičů se ohlédl na ruinu domu. „Ale tohle výbuch plynu nebyl.“

„Viděla jsem vevnitř dvě těla.“

„Jo,“ přikývl Noroski. „Muže a ženu. Další dospělý byl v zadním pokoji v prvním patře. Ten kluk měl štěstí, že jste ho našla.“

„To ano,“ řekla jsem. Žaludek se mi sevřel strachy. Jestli v tom domě nevybouchl plyn…

Pak jsem v davu uviděla svého inspektora Warrena Jacobiho, jak mává odznakem, aby se dostal ke mně. Toho dne na něj vyšla nenáviděná nedělní služba.

Jacobi měl masitý červený obličej, který jako by se nikdy nedokázal usmát, ani když řekl vtip, a hluboké oči s převislými víčky neschopné se rozzářit překvapením. Ale když si prohlédl mezeru, kde stával dům s adresou 210 Alhambra Street a vedle ní spatřil mě, jak tam sedím celá špinavá a zpocená a snažím se popadnout dech, vyvalil oči a potřásl nevěřícně hlavou.

„Poručíku? Jsi v pořádku?“

„Snad jo.“ Pokusila jsem se vstát.

Podíval se znovu na ruinu a pak na mě. „Vypadá trochu sešle, i na tebe, poručíku. Ale věřím, že s ním dokážeš zázraky.“ Usmál se. „Nevěděl jsem, že máme ve městě delegaci z Palestiny.“

Řekla jsem mu, co jsem viděla. Žádný kouř ani plameny, první patro náhle vybuchlo.

„Mých dvacet sedm let zkušeností mi říká, že za tohle nemůže přetopený kotel,“ poznamenal Jacobi.

„Znáš někoho, kdo by žil v podobném baráku a měl kotel v prvním patře?“

„Neznám nikoho, kdo by žil v podobném domě. Opravdu nechceš jet do nemocnice?“ Jacobi se nade mnou sklonil. Od té doby, co jsem byla postřelena při vyšetřování Coombsova případu, se ke mně choval jako starostlivý strýček. Omezil dokonce své pitomé sexistické vtipy.

„Ne, Warrene, nic mi není.“

Ani nevím, proč jsem si toho vůbec všimla. Jen jsem seděla na chodníku, opírala se o zaparkované auto a náhle mě napadlo: Kruci, Lindsay, to by tam být nemělo.

Ne při tom, co se dělo kolem.

Červená školní taška. Podobné nosí miliony studentů. Jen tak tam ležela. Znovu mě zachvátila panika.

Už jsem slyšela o druhotném výbuchu na Středním východě. Pokud v tom domě opravdu vybuchla bomba, mohlo se stát cokoliv. Vytřeštila jsem oči a upřela je na tu červenou tašku.

Popadla jsem Jacobiho. „Warrene, chci, aby všichni vyklidili prostor. Řekni jim, ať se stáhnou, hned!“

Kapitola 5

CLAIRE WASHBURNOVÁ VYTÁHLA Z hloubi sklepa staré, povědomé pouzdro, které neviděla celá léta. „Ach můj bože…“

Toho rána vstala časně, vypila si na terase šálek kávy za křiku sojek, které toho roku slyšela prvně, oblékla si starou košili a džínsy a pustila se do dlouho odkládaného úklidu sklepa.

Jako první šly staré stolní hry, které léta nikdo nehrál. Pak následovaly staré rukavice a fotbalové chrániče z časů Malé ligy. Složená přikrývka pokrytá prachem.

O kus dál zahlédla staré hliníkové pouzdro zakryté plesnivým hadrem. Proboha.

Její staré cello. Claire se usmála. Bylo to už dobrých deset let, co ho naposledy držela v rukou.

Popadla ho a vytáhla ze sklepa. Jen pohled na něj přivolal záplavu vzpomínek: hodiny a hodiny učení stupnic, cvičení. „Dům bez hudby,“ říkávala její matka, „je dům bez života.“ Bylo to při oslavě čtyřicátých narozenin jejího manžela Edmunda, kdy se prokousala první větou Haydnova Koncertu v D, kdy na něj hrála naposledy.

Claire zvedla víko a pohlédla na naleštěné dřevo cella. Bylo stále krásné. Dostala ho na hudební katedře univerzity v Hamptonu jako součást stipendia. Dříve než si uvědomila, že z ní nebude virtuóz a rozhodla se pro medicínu, bylo jejím nejcennějším majetkem.

V hlavě jí zazněla melodie. Ona obtížná pasáž, která jí dělala takové těžkosti. První věta Haydnova koncertu v D. Claire se rozhlédla kolem. No co, Edmund ještě spí. Nikdo ji neuslyší.

Claire zvedla cello z pouzdra. Vzala smyčec a sevřela ho v ruce. Páni…

Po dlouhém ladění se jí podařilo dát strunám jejich správný tón. Když se jich poprvé dotkla smyčcem, naskočila jí husí kůže. Přehrála několik prvních taktů skladby. „Šikovná holka,“ pochválila se s úsměvem. Zavřela oči a zahrála ještě kousek.

Pak si všimla Edmunda, který stál v pyžamu na schodech do sklepa. „Vím, že jsem už vstal z postele,“ řekl a podrbal se na hlavě, „pamatuji se, že jsem si nasadil brýle, a dokonce si vyčistil zuby. Ale tohle se mi snad zdá.“

Edmund zabroukal úvodní takty, které Claire právě přehrála. „Tak co, myslíš, že zvládneš následující pasáž? Ta je nejtěžší.“

„To má být výzva, maestro Washburne?“

Edmund se poťouchle usmál.

V tom zazvonil telefon. Edmund doběhl do chodby a vrátil se s bezdrátovým přístrojem. „Zachráněna v pravou chvíli,“ utrousil. „To je z kanceláře. To ti ani v neděli nemůžou dát pokoj, Claire?“

Claire si od něj vzala telefon. Byl to Freddie, zaměstnanec kanceláře koronera. Claire chvíli poslouchala a pak zavěsila.

„Proboha, Edmunde… V centru došlo k výbuchu! Lindsay byla zraněna.“

Kapitola 6

NEVÍM, CO MĚ ZDRŽELO. Možná to bylo pomyšlení na tři mrtvé v domě nebo všichni ti policisté a hasiči pohybující se po místě činu. Zírala jsem na tu brašnu a můj mozek vykřikoval, že něco není v pořádku. „Všichni zpátky!“ vykřikla jsem znovu.

Zamířila jsem k tašce. Nevěděla jsem ještě, co udělám, ale celá oblast musela být vyklizena.

„Na to zapomeň, poručíku,“ popadl mě Jacobi za paži. „Ani se toho nedotkneš, Lindsay.“

Vytrhla jsem se mu. „Všichni odtud musí pryč, Warrene.“

„Sice mám nižší šarži, poručíku,“ řekl Jacobi naléhavě, „ale mám za sebou o čtrnáct let služby víc. A povídám ti, aby ses k té tašce nepřibližovala.“

Přispěchal kapitán hasičů a křičel do svého megafonu: „Pravděpodobnost výskytu výbušného mechanismu. Všichni se stáhněte. Sežeňte Magitakose od pyrotechniků.“

Ani ne za minutu zamířil k červené školní brašně Niko Magitakos, šéf městské pyrotechnické jednotky, doprovázen dvěma profesionály v ochranných oblecích. Niko tlačil před sebou rentgenové zařízení, velkou krabici na čtyřech kolech. K podezřelému předmětu pomalu couval pancéřovaný náklaďák.

Technik si asi z jednoho metru prohlédl tašku rentgenem. Byla jsem si jistá, že s ní není něco v pořádku. Ať to nevybuchne, modlila jsem se.

Niko se obrátil a zamračil se. „Přijeďte sem s náklaďákem. Vypadá to podezřele.“

Za několik minut byly z náklaďáku vyloženy ocelové zástěny a rozestavěny kolem brašny. Jeden z pyrotechniků přivezl dálkově ovládanou paži a přiblížil se s ní k podezřelému nálezu. Pokud to byla bomba, mohla každým okamžikem vybuchnout.

Stála jsem jako solný sloup a bála se pohnout. Po zádech mi stékal pramínek potu.

Muž zvedl školní tašku a odvážel ji k náklaďáku.

Nic se nestalo.

„Nic mi to neukazuje,“ řekl technik obsluhující detektor na výbušniny. „Podíváme se dovnitř.“

Zvedli tašku do opancéřovaného náklaďáku a Niko si k ní klekl. Zkušenýma rukama rozepnul zip.

„Žádná nálož,“ oznámil Niko. „Jenom zatracený rádio na baterky.“

Všichni kolem si oddechli. Protlačila jsem se davem a doběhla k tašce. Byla k ní přivázaná plastová jmenovka. Zvedla jsem ji a přečetla, co na ní bylo napsáno.

BUM! PITOMCI.

Měla jsem pravdu. Ta taška tam neležela náhodou. Uvnitř, vedle běžného modelu rádia na baterie, ležela zarámovaná fotografie z digitálního fotoaparátu, vytištěná na obyčejném papíru. Tvář pohledného muže kolem čtyřicítky.

Byla jsem si jistá, že patřila jednomu z těch ohořelých těl v domě.

MORTON LIGHTOWER, bylo na ní napsáno, NEPŘÍTEL LIDU.

„NECHŤ JE HLAS LIDU VYSLYŠEN.“

Dole bylo připsáno ještě jedno jméno. AUGUST SPIES.

Proboha, to byla poprava!

Obrátil se mi žaludek.

Kapitola 7

IDENTITU MAJITELE DOMU jsme zjistili celkem rychle. Opravdu šlo o muže na fotografii, Mortona Lightowera, který tam bydlel se svou rodinou. To jméno bylo Jacobimu povědomé. „Není to ten chlap, kterému patřily X/L Systems?“

„To nevím,“ zavrtěla jsem hlavou.

„Ale víš. Ten internetový magnát. Napakoval se asi šesti sty miliony, zatímco šla jeho firma ke dnu jako zednická sekyra. Akcie se dřív prodávaly za šedesát babek, teď to dělá asi šedesát centů.“

Náhle se mi vybavilo, že jsem to viděla ve zprávách. Ten muž jednal o nákupu baseballových týmů, zařizoval si přepychové domy a nechal instalovat bezpečnostní bránu u svého sídla v Aspenu, zatímco prodával pod cenou své vlastní akcie a propustil asi polovinu zaměstnanců.

„Slyšel jsem, že ho investoři nenávidí,“ řekl Jacobi a potřásl hlavou, „ale tohle je trochu moc.“

Uslyšela jsem, že za mnou volá nějaká žena, aby ji pustili přes policejní zátarasy. Inspektor Paul Chin ji provedl bludištěm televizních dodávek. Zůstala stát před troskami domu.

„Proboha,“ vyhrkla a zakryla si dlaněmi obličej.

Chin ji dovedl ke mně. „Sestra pana Lightowera,“ představil ji.

Měla vlasy stažené dozadu, na sobě kašmírový svetr, džíny a boty na nízkém podpatku značky Manolo Blahnik, které jsem nedávno asi deset minut obdivovala ve výloze obchodu Neiman’s.

„Prosím,“ řekla jsem a zavedla šokovanou ženu k jednomu z otevřených policejních aut. „Jsem poručík Boxerová, oddělení vražd.“

„Diane Aronoffová,“ zamumlala nepřítomně. „Dozvěděla jsem se o tom ze zpráv. Co Mort? A Charlotte? Děti… Přežil to vůbec někdo?“

„Dostali jsme odtamtud asi jedenáctiletého chlapce.“

„To je Eric,“ řekla. „Je v pořádku?“

„Je na oddělení popálenin v nemocnici Cal Pacific. Myslím, že se z toho dostane.“

„Díky bohu!“ vyhrkla. Pak si znovu zakryla tvář. „Jak se něco takového mohlo stát?“

Podřepla jsem před Diane Aronoffovou a vzala ji za ruku. Lehce jsem ji stiskla. „Paní Aronoffová, musím vám položit několik otázek. Tohle nebyla nehoda. Nevíte, kdo by chtěl vašeho bratra zabít?“

„Takže žádná nehoda,“ opakovala. „Mortie říkával: ‚Média o mně mluví, jako bych byl bin Ládin. Nikdo mě nechápe. Jde mi jen o to vydělat peníze.“

Jacobi změnil téma. „Paní Aronoffová, vypadá to, že nálož vybuchla v prvním patře. Nevíte, kdo všechno měl přístup do domu?“

„Měli hospodyni,“ odpověděla a otřela si oči. „Violu.“

Jacobi si povzdechl. „To bude bohužel nejspíš tělo, které jsme našli pod sutinami.“

„Ach…“ vydechla Dianne Aronoffová.

Stiskla jsem jí ruku. „Víte, paní Aronoffová, já ten výbuch viděla. Bomba musela být uvnitř. Musel ji tam někdo přinést. Přemýšlejte.“

„Měli také děvče na hlídání,“ zamumlala. „Myslím, že tam někdy zůstávalo přes noc.“

„To měla štěstí,“ poznamenal Jacobi. „Kdyby tam byla s vaším synovcem…“

„Ona se nestarala o Erika,“ zavrtěla Dianne Aronoffová hlavou. „Ale o Caitlin.“

Jacobi a já jsme na sebe překvapeně pohlédli. „O koho?“

„O Caitlin, poručíku. Mou neteř.“ Když spatřila naše překvapené obličeje, strnula. „Když jste řekla, že to přežil jen Eric, předpokládala jsem…“

Nepřestali jsme zírat jeden na druhého. Žádné další tělo nebylo v domě nalezeno. „Proboha, detektivové, bylo jí teprve šest měsíců!“

Kapitola 8

JEŠTĚ TO NEKONČILO.

Doběhla jsem ke kapitánu Noroskimu, veliteli hasičů, který vyštěkával povely na své muže prohledávající dům. „Ligthowerova sestra tvrdí, že uvnitř bylo ještě šestiměsíční dítě.“

„Nikdo další tam nebyl, poručíku. Mí muži právě skončili v prvním patře. Ale můžete se tam jít podívat sama.“

Náhle se mi vybavil půdorys domu. Jasně jsem ho viděla před sebou. Chodbu, na jejímž konci jsem našla toho chlapce. Srdce mi poskočilo. „První patro nemyslím, kapitáne. Přízemí.“ Mohl tam být ještě jeden dětský pokoj.

Noroski zavolal vysílačkou někoho uvnitř a nasměroval ho na konec chodby.

Stáli jsme před dýmajícími troskami a mně se dělalo špatně při představě, že by to miminko ještě mohlo být uvnitř. Třeba jsem ho mohla zachránit.

Konečně z domu vyšel jeden z hasičů. „Nic,“ zavolal na nás. „Ten dětský pokoj jsme našli. Kolébka a dětská ohrádka byly zavaleny sutí. Ale žádné dítě tam nebylo.“

Dianne Aronoffová se úlevou rozvzlykala. Její neteř se nestala obětí výbuchu. Pak ji zachvátila nová hrůza, možná ještě větší než předchozí. Pokud Caitlin nebyla v domě, tak kde tedy?

Kapitola 9

CHARLES DANKO STÁL NA KRAJI DAVU a všechno pozorně sledoval. Byl oblečený jako zkušený cyklista a jednou rukou držel řidítka postaršího závodního kola. Pro případ, že by policie filmovala diváky, měl na hlavě helmu a na obličeji ochranné brýle.

Nemohlo se to povést lépe, říkal si Danko, když obhlížel místo činu. Lightowerovi byli mrtví, roztrhaní na kusy. Doufal, že hodně trpěli, když je stravovaly plameny, a jejich děti také. Tenhle jeho sen, nebo možná noční můra, se stal skutečností – a tato skutečnost pořádně vyděsí všechny dobré občany San Franciska. Ten hrozný čin ho stál hodně nervů, ale nakonec se mu vydařil. Podívejte na ty hasiče, zdravotníky a policisty. Ti všichni se tam shromáždili na počest jeho díla, nebo spíš jeho skromného začátku.

Jedna z nich upoutala jeho pohled, blondýna, zjevně policistka s nějakou vyšší šarží. Zdálo se, že má také kuráž. Sledoval ji a přemýšlel, zda by byla hodna stát se jeho protivníkem.

Zeptal se na ni strážníka u bariéry. „Ta žena, která pronikla do domu, je inspektorka Murphyová, že? Myslím, že ji znám.“

Policista se ani neobtěžoval pohlédnout mu do očí, typická policejní nestoudnost. „Ne,“ opáčil, „to je poručík Boxerová. Z oddělení vražd. Podle toho, co jsem slyšel, je to pořádně tvrdá ženská.“

Kapitola 10

V PŘEPLNĚNÉ KANCELÁŘI ve druhém patře, kde sídlilo oddělení vražd, to hučelo jako v úle. Takové nedělní dopoledne jsem tam nepamatovala.

Jen co mi v nemocnici řekli, že mi nic není, jsem zamířila do kanceláře, kde se mezitím shromáždil celý tým. Měli jsme několik stop, po kterých jsme se mohli pustit dřív, než dostaneme zprávu z prohlídky místa činu. Bombové útoky nebývají zpravidla doprovázeny únosy. Najdi to dítě, znělo mi v hlavě, a najdeš toho, kdo spáchal tu hrůzu.

V televizi šel přímý přenos z místa činu. Už tam stačil dorazit starosta Fiske a policejní komisař Tracchio. „Je to hrozná tragédie,“ říkal starosta, který přišel přímo ze snídaně v hotelu Olympic. „Morton a Charlotte Lightowerovi patřili mezi nejštědřejší a nejangažovanější občany města. Byli to také mí přátelé.“

„A sponzoři,“ doplnil ho Jacobiho parťák Cappy Thomas.

„Chci, aby všichni věděli, že naše policie už teď horečně prošetřuje určité stopy,“ pokračoval starosta. „Rád bych ujistil lidi v tomto městě, že se jednalo o ojedinělý případ.“

„X/L…“ Warren Jacobi se podrbal na hlavě. „Myslím, že mám pár akcií v tom švindlu, kterému říkají důchodový fond.“

„Já taky,“ řekl Cappy. „V jakém fondu jsi?“

„Tuším, že ho nazvali Dlouhodobý růst, ale ten, kdo ho tak pojmenoval, musí mít opravdu zvrhlý smysl pro humor. Před dvěma lety jsem měl –“

„Na okamžik, vy dva magnáti,“ zavolala jsem na ně. „Je neděle a burza je zavřená. Máme tři mrtvé, pohřešované dítě a dům zničený pravděpodobným bombovým útokem.“

„Jistým bombovým útokem,“ opravil mě Steve Fiori, policejní tiskový mluvčí. Jeho úkolem bylo poradit si s otázkami několika stovek tiskových agentur. „Veliteli to právě potvrdili pyrotechnici. Ze zdí seškrábali zbytky časovače a výbušniny C-4.“

Ta zpráva nás nijak zvlášť nepřekvapila. Ale pomyšlení na to, že ta bomba vybuchla v našem městě, že tu máme vraha s cé čtyřkou, že to šestiměsíční miminko ještě nebylo nalezeno, způsobilo, že v celé místnosti zavládlo strnulé ticho.

„Kruci,“ povzdechl si Jacobi, „plány na odpoledne jsou v háji.“

Kapitola 11

„PORUČÍKU,“ ZAVOLAL NA MĚ někdo z vedlejší místnosti, „máte na telefonu velitele Tracchia.“

„A je to tady,“ ušklíbl se Cappy.

Zvedla jsem sluchátko a čekala, že dostanu vynadáno, že jsem tak brzy odjela z místa činu. Tracchio se takhle blízko k žádnému vyšetřování nedostal od té doby, co si na akademii pročetl pár policejních zpráv.

„Lindsay, tady Cindy.“ Očekávala jsem, že uslyším velitele; její hlas mě překvapil. „Nelekej se. Tohle byl jediný způsob, jak je přinutit, aby mě s tebou spojili.“

„To jsem si oddechla,“ řekla jsem. „Myslela jsem, že je to ten parchant Tracchio a chystá se mi zvednout mandle.“

„Většina lidí si myslí, že já jsem ten parchant, který jim v jednom kuse zvedá mandle.“

„Tenhle podepisuje moje výplatní šeky,“ řekla jsem a poprvé za celý den si trochu vydechla.

Cindy Thomasová byla součástí mého vnitřního kruhu spolu s Claire a Jill. Náhodou také pracovala pro Chronicle a byla jednou z předních dopisovatelek policejních rubrik ve městě.

„Proboha, Lindo, právě jsem se to dozvěděla. Jsem na celodenním soustředění jógy. Zrovna jsem se potila při cvičení, když mi zazvonil telefon. Co kdybych odtud na pár hodin vyklouzla a udělala z tebe hrdinku? Jsi v pořádku?“

„Když nepočítám pocit, že mi někdo naplnil plíce plynem do zapalovače… Ne, nic mi není,“ odpověděla jsem. „Právě teď ti toho moc povědět nemůžu.“

„Nevolám kvůli místu činu, Lindsay. Volám kvůli tobě.“

„Jsem v pohodě,“ ujistila jsem ji. Sama jsem si tím však tak jistá nebyla. Všimla jsem si, jak se mi třesou ruce. A v ústech jsem stále cítila pachuť hořkého kouře.

„Mám za tebou přijet?“

„Nepřiblížíš se ke mně ani dva bloky daleko. Tracchio vyhlásil embargo na všechny informace, dokud nepřijdeme na to, co se vlastně děje.“

„To má být výzva?“ uchichtla se Cindy.

Tím mě rozesmála. Poprvé jsem se s ní setkala, když se jí podařilo proklouznout do apartmá hotelu Grand Hyatt, na nejstřeženější místo činu v historii. Tam také začala její skvělá kariéra.

„Ne, to není výzva, Cindy. Ale nic mi není, přísahám.“

„Dobře, když tedy přišly všechny mé upřímné obavy nazmar, co místo činu? Mluvíme přece o zločinu, ne?“

„Chceš říct, jestli tam náhodou v devět ráno nevzplál zahradní gril? Jo, došlo ke zločinu. Myslím, že mě v tomhle můžeš citovat. Myslela jsem, že máš tenhle víkend padla, Cindy.“ Pokaždé mě překvapilo, jak rychle se dokázala nažhavit na provozní teplotu.

„Bejvávalo,“ opáčila. „Jen tak mimochodem, proslýchá se, že jsi z toho domu zachránila dítě. Měla bys jet domů. Pro jeden den už jsi toho udělala dost.“

„Nemůžu. Máme pár stop. Ráda bych si s tebou o nich promluvila, ale nemůžu.“

„Slyšela jsem, že z toho domu zmizelo miminko. Že by únos?“

„Pokud je to tak,“ řekla jsem a pokrčila rameny, „jde o naprosto nový způsob, jak si poradit s těmi, kdo by mohli zaplatit výkupné.“

Do místnosti strčil hlavu Cappy Thomas. „Poručíku, chce tě vidět policejní lékař. V márnici. Hned.“

Kapitola 12

BYLO NA CLAIRE, hlavní policejní lékařce v San Francisku, aby pronesla slova, která mě v tom zmatku nakonec přece jen rozplakala. „Charlotte Lightowerová byla těhotná.“

Claire vypadala ve svém oranžovém plášti jako hromádka neštěstí. „Ta chuděra byla ve druhém měsíci. Nejspíš o tom ani sama nevěděla.“

Nevím, proč mně to přišlo tak smutné, ale stalo se. Možná se mně tím Ligthowerovi zlidštili.

„Doufala jsem, že se mi s tebou dneska podaří promluvit,“ usmála se na mě unaveně Claire. „Ale takhle jsem si to nepředstavovala.“

„No jo.“ Usmála jsem se a otřela si z tváře slzu.

„Slyšela jsem, co jsi udělala,“ řekla Claire. Přistoupila ke mně a objala mě. „To chtělo hodně kuráže. A taky hlouposti, abys věděla.“

„V jednom okamžiku jsem si myslela, že se odtamtud nedostanu, Claire. Všude byl kouř. Měla jsem ho v očích, na plicích. Vůbec nic jsem neviděla. Jenom jsem držela v náručí toho kluka a modlila se.“

„A pak jsi uviděla světlo. To ti ukázalo cestu ven?“ usmála se Claire.

„Ne. Ven mě dostalo pomyšlení, že bych vypadala jako pitomec, kdybych se tam nechala ugrilovat.“

„To by nám zkazilo naše pravidelné večerní dýchánky,“ pokývala hlavou.

„Už jsem ti někdy řekla,“ – zvedla jsem hlavu a usmála se – „že dokážeš postavit všechno do správné perspektivy?“

Ostatky Lightowerových ležely bok po boku na dvou pitevních stolech. I o Vánocích je pitevna opuštěné místo, ale v neděli odpoledne, když byli všichni technici pryč, byl ten sál s barvitými fotografiemi lidských vnitřností tím nejponuřejším místem na světě.

Přistoupila jsem k tělům.

„Tak co jsi mi chtěla ukázat?“ zeptala jsem se.

„Zavolala jsem tě sem,“ řekla, „protože se mi zdálo, že bys potřebovala obejmout.“

„To jsi uhodla,“ přikývla jsem, „ale neškodily by také nějaké informace o příčině jejich smrti.“

Claire poodešla ke stolku s nástroji a začala si sundávat rukavice. „Informace o příčině smrti?“ Potřásla hlavou. „Jediné, co ti můžu říct, Lindsay, je, že je zabil výbuch.“

Kapitola 13

O HODINU POZDĚJI TRACCHIO USPOŘÁDAL velmi napjatou a emocionální tiskovou konferenci na schodišti před hlavním vchodem do Budovy spravedlnosti. Dostavila se na ni polovina reportérů z celého města včetně Cindy.

V kanceláři zatím Jacobi porovnal jméno na fotografii, August Spies, s databázemi CCI a FBI. Nezjistil nic. Cappy snažil zjistit co nejvíce informací o té pohřešované dívce na hlídání. Měli jsme popis od Lightowerovy sestry, ale netušili jsme, jak to děvče najít. Neznali jsme ani jeho příjmení.

Vzala jsem z police silný telefonní seznam společnosti Bell Western a hodila ho na stůl před Cappyho. „Na, začni s CH jako chůvy.“

Bylo skoro šest hodin večer. Poslali jsme celý tým do ústředí společnosti X/L, ale dokázali se spojit jen s tiskovým mluvčím, který jim řekl, ať se objeví v pondělí v osm ráno. Neděle je mizerný den na vyšetřování zločinů.

Na mé dveře zaklepali Jacobi a Cappy. „Proč nejdeš domů?“ zeptal se Cappy. „My to tady zvládneme.“

„Právě jsem se chystala zavolat Charliemu Clapperovi.“ Jeho tým techniků stále prohrabával místo činu.

„Myslím to vážně, Lindsay. Máme to pod kontrolou. A ty vypadáš pod psa,“ řekl Jacobi.

Náhle jsem si uvědomila, jak jsem unavená. Od výbuchu uplynulo už devět hodin. Ještě jsem na sobě měla mikinu a běžecký úbor, celý umazaný od popela.

„Jo, poručíku,“ otočil se ke mně Cappy. „Ještě něco. Jak to šlo včera večer s Frankem Fratellim? Co tvoje velké rande?“

Oba tam stáli a šklebili jako zastydlí puberťáci. „Nic z toho nebylo,“ přiznala jsem. „Mimochodem, položil bys tuhle otázku, kdyby byl tvůj nadřízený důstojník čistě náhodou chlap?“

„To si piš, že jo,“ opáčil Cappy. „A mohl bych dodat, můj nadřízený důstojníku,“ – statný detektiv zaklonil hlavu a přimhouřil oči – „že ti to v těch legínách zatraceně sluší? Ten chlápek Fratelli musí být na hlavu.“

„Beru na vědomí,“ usmála jsem se. Docela dlouho mi trvalo, než jsem si u těchhle chlapů získala respekt. Oba byli u policie dvakrát tak dlouho, co já. Věděla jsem, že je to poprvé, kdy se musí smířit s faktem, že oddělení vražd vede žena.

„Chceš něco dodat, Warrene?“ zeptala jsem se.

„Ne.“ Zhoupl se na patách. „Jenom jestli si mám vzít na zítra kvádro nebo šortky a tričko.“

Potřásla jsem hlavou a prošla kolem něj. „Poručíku?“ zaznělo ještě jednou za mnou.

Zamračeně jsem se otočila. „Co je, Warrene?“

„Dneska sis vedla dobře.“ Pokýval hlavou. „Ti, na kterých záleží, to vědí.“

Kapitola 14

DO PORTERA, KDE JSEM BYDLELA ve dvoupokojovém bytě v domě bez výtahu, to bylo jen asi deset minut jízdy. Jakmile jsem vstoupila do dveří, přiběhla mě přivítat Marta. Jeden strážník na místě činu ji za mě odvedl domů.

Na záznamníku blikala kontrolka. Jillin hlas: „Lindsay, snažila jsem se dovolat do kanceláře. Právě jsem se doslechla…“ Fratelli: „Poslouchej, Lindsay, jestli nemáš dnes večer nic na práci…“ Vymazala jsem jeho vzkaz, aniž bych se obtěžovala poslechnout si ho až do konce.

Šla jsem do ložnice a svlékla si legíny a mikinu. Toho večera se mi nechtělo s nikým mluvit. Pustila jsem si CD. Reverend Al Green. Vlezla jsem si do sprchy a napila se piva, které jsem si tam vzala s sebou. Opřela jsem se a nechala se bičovat horkou vodou, jež mi z těla smývala saze a pach popela. Bylo mi do pláče.

Cítila jsem se tak osamělá.

Dnes jsem mohla umřít.

Toužila jsem po něčím náručí, do něhož bych mohla vklouznout.

Claire měla Edmunda, který ji mohl utěšit po dnech, jako byl tento, kdy musela rozřezat na kusy tři zuhelnatělá těla. Jill měla Steva… Dokonce i Marta někoho měla – mě!

Poprvé po dlouhé době jsem zabloudila v myšlenkách ke Chrisovi. Od jeho smrti uplynulo už osmnáct měsíců. Byla jsem připravena hodit to za hlavu, otevřít se někomu jinému, pokud by se náhodou někdo objevil. Tichý hlas v mém srdci, můj hlas, mi říkal, že už je čas.

Pak jsem se vrátila zpět k té scéně v Marině. Viděla jsem sama sebe na ulici, jak držím Martu na vodítku. To krásné klidné ráno, štukovaný dům. Rusovlasé dítě na skateboardu. Záblesk oranžového světla.

Přehrávala jsem si tu scénu pořád dokola a zastavovala se stále u stejného místa.

Něco tam chybí. Něco jsem vystřihla.

Ženu, která zašla těsně před výbuchem za roh. Zahlédla jsem z ní jenom záda. Blondýna, vlasy do ohonu. Nesla něco v náručí. Ale to mě neznepokojovalo.

Šlo o to, že se tam už neukázala.

Až do teď mě to nenapadlo. Po tom výbuchu… Kluk se skateboardem tam byl. Spousta dalších. Ale ta blondýna mezi nimi chyběla. Niko ji nevyslechl. Už se nevrátila… Proč?

Protože ta ženská vzala nohy na ramena.

Obraz před mýma očima byl stále jasnější. Nesla něco v náručí. Utíkala pryč.

Byla to ta chůva.

A ten předmět v jejím náručí?

To bylo miminko Lightowerových!

Kapitola 15

JEJÍ VLASY PADALY V HUSTÝCH SVĚTLÝCH chumáčích na podlahu. Pozvedla nůžky a střihla znovu. Všechno teď muselo začít znovu. Wendy byla navždy minulostí. V zrcadle se začala objevovat nová tvář. Loučila se s chůvou, kterou byla v minulých pěti měsících.

Odstřihla se od minulosti. Wendy bylo jméno pro Petra Pana, ne pro skutečný svět.

Dítě v ložnici se rozplakalo. „Ticho, Caitlin. Prosím, miláčku.“

Musela vymyslet, co s ní udělá. Jediné, co věděla, bylo, že nemůže miminko nechat zemřít. Celé odpoledne poslouchala zprávy. Celý svět ji hledal. Nazývali ji chladnokrevnou vražedkyní. Zrůdou. Ona však nemohla být zrůda, že ne? Zachránila přece to miminko.

„Ty si nemyslíš, že jsem zrůda, že ne, Caitlin?“ zavolala na plačící dítě.

Michelle sklonila hlavu nad umyvadlem, nalila si na hlavu barvu na vlasy L’Oréal Rudý západ slunce a vetřela si ji do zastřižených vlasů.

Chůva Wendy zmizela.

Každým okamžikem se objeví Malcolm. Dohodli se, že se nesetkají, dokud si nebudou jisti, že je nikdo nesleduje. Ona ho však potřebovala. Teď, když dokázala, co v ní je.

Michelle zaslechla nějaké zachrastění za dveřmi do bytu. Trhla sebou.

Co když byla neopatrná? Co když někdo viděl, že se vrátila s dítětem? Co když se právě chystají vykopnout dveře?

Pak vstoupil do místnosti Malcolm. „Čekala jsi poldy, viď? Říkal jsem, že jsou to pitomci!“ řekl. Michelle k němu doběhla a skočila mu do náručí.

„Ach, Male, dokázali jsme to.“ Nejméně stokrát ho políbila na tvář. „Udělala jsem správnou věc, viď?“ zeptala se Michelle. „V televizi říkají, že to spáchala nějaká zrůda.“

„Povídal jsem, že musíš být silná, Michelle.“ Mal ji pohladil po vlasech. „Televizi vlastní ti samí lumpové. Ale podívej se na sebe… Vypadáš úplně jinak.“

Náhle zazněl z ložnice pláč. Mal popadl pistoli zastrčenou za opaskem. „Co to sakra bylo?“

Byla mu v patách, když se rozběhl do ložnice. Zůstal tam stát a vyděšeně zíral na Caitlin.

„Male, můžeme si ji nechat, jenom chvíli. Budu se o ni starat. Neudělala nic špatného.“

„Ty pitomá krávo,“ křikl na ni a srazil ji na postel. „Toho fracka bude hledat každej polda ve městě.“

Začala sípět jako pokaždé, když se na ni Mal rozkřikl. Sáhla do kabelky pro inhalátor. Měla ho pokaždé při sobě. Nikdy bez něj nevycházela. Ještě včera večer tam. Kam se sakra poděl?

„Starala jsem se o ni, Malcolme,“ vypravila ze sebe Michelle. „Myslela jsem, že to pochopíš…“

Malcolm ji přitlačil obličejem k dítěti. „Jo, a ty pochop tohle… To dítě zmizí, zítra. Teď se postarej, aby přestalo řvát. Strč mu do pusy svoji bradavku, dej mu přes hlavu polštář, cokoliv. Ráno bude pryč.“

Kapitola 16

CHARLES DANKO NEVĚŘIL na zbytečné hrdinství; navíc byl naprosto přesvědčen, že každý voják je nahraditelný, dokonce i on sám. Stále si opakoval jako evangelium: vždycky je další voják v zásobě.

Proto zavolal z telefonní budky v Mission District. Kdyby byl hovor přerušen nebo vysledován, budiž.

Telefon v bytě několikrát zazvonil, než ho někdo zvedl. Poznal hlas Michelle, té úžasně chladnokrevné chůvy. Zahrála svou roli dokonale.

„Jsem na tebe pyšný, Michelle. Prosím, nic neříkej. Jenom mi dej Malcolma. Jsi hrdinka.“

Michelle odložila sluchátko a Danko se v duchu zasmál nad tím, jak ho poslouchá na slovo.

Hodně to vypovídalo o lidské povaze. Mohlo to dokonce vysvětlit úspěch Hitlera v Mnichově. Stáli tam proti němu velmi chytří lidé, většinou vysokoškolsky vzdělaní, ale jen zřídka zpochybňovali, co jim říkal.

„To jsem já.“

Uslyšel Malcolmův lhostejný hlas. Ten kluk byl skvělý, ale byl to skutečný vrah, nejspíš psychopat; dokonce i Danka z něj někdy jímala hrůza.

„Poslouchej mě. Nechci mluvit moc dlouho. Chci ti jenom říct, že se všechno daří dokonale. Nemohlo to jít lépe.“

Danko se na několik vteřin odmlčel. „Udělej to znovu,“ řekl nakonec.

Kapitola 17

NA STŘEŠE BUDOVY STOJÍCÍ NA MYSU vybíhajícím do zálivu se tyčilo logo s mamutem ve tvaru propleteného X a L. Vkusně oblečená recepční uvedla mě a Jacobiho do konferenční místnosti. Celou jednu stranu místnosti pokrývaly panely s výstřižky z novin a časopisů, z nichž na nás hleděl rozzářený obličej Mortona Lightowera. Na jedné titulní straně časopisu Forbes stálo: DOKÁŽE NĚKDO V SILICON VALLEY TOHOTO MUŽE ZASTAVIT?

„Co přesně tahle společnost dělá?“ zeptala jsem se Jacobiho.

„Zabývá se přenosem dat po internetu. Nebo aspoň zabývala.“

Dveře konferenční místnosti se otevřely a dovnitř vstoupili dva muži. Jeden s prošedivělými vlasy a brunátným obličejem, v dobře střiženém obleku. Právník. Druhý podsaditý a plešatějící, v kostkované košili s rozhalenkou. Technik.

„Jsem Chuck Zinn,“ představil se muž v obleku a podal Jacobimu navštívenku. „Jsem HPP společnosti X/L. Vy jste poručík?“

„Já jsem poručík. Boxerová.“ Podívala jsem se na navštívenku a ušklíbla se. „Co je HPP?“

„Hlavní podnikový právník.“ Omluvně pokývl hlavou. „Tohle je Gerry Cates, který firmu s Mortem založil. Není ani třeba říkat, jak nás ta tragédie vyděsila.“

Všichni jsme se posadili kolem konferenčního stolu. „Většina z nás znala Morta od samého začátku. Gerry s ním chodil na univerzitu v Berkeley. Na úvod bych vám chtěl přislíbit naši plnou spolupráci.“

„Máte nějaké stopy?“ zeptal se Cates. „Slyšeli jsme o zmizení Caitlin.“

„Děláme všechno pro to, abychom tu holčičku našli. Bylo nám řečeno, že rodina měla chůvu – která zmizela také. Víte něco, co by nám ji pomohlo najít?“

„Možná by vám mohla pomoci Helene. Mortova sekretářka.“ Cates pohlédl na právníka.

„Myslím, že je to proveditelné.“ Zinn si udělal poznámku.

Začali jsme s obvyklými otázkami: Vyhrožoval Lightowerovi někdo? Vědí o někom, kdo by mu chtěl ublížit?

„Ne.“ Gerry Cates zavrtěl hlavou a otočil se k právníkovi. „Mortovy finanční záležitosti byly samozřejmě často probírány v médiích,“ pokračoval. „Na valných hromadách samozřejmě občas někdo ztratí nervy. Stačí říct, že je potřeba vymalovat kanceláře, a už je spousta křiku, že chceme společnost zruinovat.“

Jacobi potřásl hlavou. „Člověk by řekl, že je to k vzteku, když lidé nakupí akcie za šest milionů dolarů, které se pak prodávají sotva za desetinu.“

„Není v naší moci ovlivňovat cenu našich akcií, inspektore,“ odsekl Cates, zjevně pobouřený Jacobiho poznámkou.

V místnosti zavládlo napjaté ticho.

„Poskytnete nám seznam svých akcionářů,“ řekla jsem.

„Proveditelné.“ Právník si udělal další poznámku.

„A budeme potřebovat přístup do jeho počítačů, emailů a korespondence,“ odpálila jsem poslední nálož.

Právníkovo pero se tentokrát ani nedotklo papíru. „Tyto materiály jsou soukromé, poručíku. Myslím, že bych si měl nejprve zjistit, jak by se tento krok jevil po právní stránce.“

„Myslel jsem, že na právní stránku jste odborník,“ ušklíbl se Jacobi.

„Váš šéf byl zavražděn, pane Zinne. Myslím, že spolupráce je i ve vašem zájmu. Na místě činu byl nalezen vzkaz,“ řekla jsem. Položila jsem před něj onu fotografii. „O Mortonu Lightowerovi se zde mluví jako o ‚nepříteli lidu‘. Na konci je uvedeno jméno August Spies. Říká vám něco?“

Zinn zamrkal. Cates se zhluboka nadechl a zatvářil se bezvýrazně.

„Nemusím vám snad připomínat, že tohle je vyšetřování vraždy,“ poznamenala jsem. „Pokud něco skrýváte, je načase…“

„Nikdo nic neskrývá,“ pronesl Gerry Cates suše. „Nejspíš si teď budete chtít promluvit s Helene.“ HPP zavřel svůj blok, jako by sezení bylo u konce.

„Co teď chci je, aby byla Lightowerova kancelář zapečetěna, a to hned. A chci přístup k jeho veškeré korespondenci včetně dokumentů v počítači a emailů.“

„Nejsem si jist, že je to proveditelné, poručíku.“ Chuck Zinn se opřel v křesle.

„Co je proveditelné, nechte na mě, pane Zinne.“ Pohlédla jsem mu pevně do očí. „Proveditelné je, abych během dvou hodin sehnala soudní příkaz. Kromě toho vás musím upozornit, že pokud bylo v uplynulých čtyřiadvaceti hodinách z požadovaných materiálů cokoliv vymazáno, bude to považováno za bránění ve vyšetřování. Proveditelné je také to, aby všechny nepříliš lichotivé informace o X/L, které najdeme, byly předány těm hladovým právnickým žralokům v kanceláři okresního prokurátora. Co vy na to, pane Zinne?“

Gerry Cates se naklonil ke svému právníkovi. „Chucku, možná bychom mohli něco vymyslet.“

„Jistě že bychom mohli něco vymyslet,“ přikývl Zinn. „Ale obávám se, že náš čas pro dnešek vypršel. Vy máte určitě také plné ruce práce. Takže pokud je to všechno,“ – vstal a usmál se – „určitě byste si teď rádi promluvili s Helene.“

Kapitola 18

ANI NE ŠEST VTEŘIN POTÉ, CO jsem vyběhla ze dveří společnosti X/L, jsem už měla na drátě Jill. Popsala jsem to nevydařené jednání, jenž jsme právě absolvovali.

„Takže ty sháníš soudní příkaz,“ přerušila mě Jill, „aby ses mohla podívat do Lightowerových dokumentů?“

„Přesně tak, Jill, a to rychle, než se jim podaří udělat v jeho kanceláří generální úklid.“

„Jsou v Lightowerově počítači nějaké důkazy, které by takový krok ospravedlnily?“

„Můžeš si myslet, že jsem podezíravá, Jill, ale když se chlap, kterého vyslýchám, začne kroutit jako treska na udici, postaví se mi ty malé policejní anténky, co mám za ušima.“

„Cože se ti postaví, Lindsay?“ zasmála se Jill. „Anténky,“ opáčila jsem. „No tak, Jill, slibuju, že to nezvořu.“

„A kromě vzpřímených částí těla – je zde ještě něco, co by naznačovalo, že něco skrývají?“

Zaťala jsem zuby. „Takže ty to pro mě neuděláš, viď?“

„Nemůžu, Lindsay. A i kdybych to udělala, nic z toho, co bys našla, by se stejně nedalo použít u soudu. Poslechni, mohla bych se s nimi pokusit dohodnout.“

„Jill, já vyšetřuji několikanásobnou vraždu.“

„Kdybych byla na tvém místě, pokusila bych se o určitý nelegální nátlak.“

„Jak tomu mám rozumět?“

Jill si odfrkla. „Pokud se nepletu, máš ještě pár přátel v médiích…“

„Chceš říct, že by mohli být vstřícnější, kdybych nechala jejich společnost trochu pohanět na titulní straně Chroniclu?“

„Tak nějak, Linds…“ Zaslechla jsem, jak se Jill hihňá.

Náhle mi v mobilu pípl další hovor. Volal mi Cappy Thomas z kanceláře. „Poručíku, potřebuji tě tady, nutně. Máme stopu té chůvy.“

Kapitola 19

KDYŽ JSEM SE VRÁTILA, seděly ve výslechové místnosti číslo 1 dvě ženy. Jak mě informoval Cappy, patřila jim malá agentura pro chůvy, nazvaná „Chůva je láska!“

„Zavolali jsme vám, jakmile jsem se doslechly, co se stalo,“ vysvětlila mi Linda Clibornová v růžovém kašmírovém svetru. „To my jsme Wendy Raymorové našly to místo.“

„Zdála se být naprosto dokonalá,“ dodala její partnerka Judith Hertanová. Judith vytáhla žluté desky a položila je přede mě na stůl. Uvnitř byl formulář agentury, několik doporučujících dopisů a barevná fotokopie studentského průkazu univerzity v Berkeley s fotografií.

„Lightowerovi ji přímo milovali,“ řekla Linda.

Hleděla jsem na malou fotografii tváře Wendy Raymorové. Bylo to blondýna s výraznými lícními kostmi a širokým úsměvem. Vybavila jsem si dívku utíkající po výbuchu z místa činu. Mohla to být ona.

„Všechny své dívky si pečlivě prověřujeme. Wendy pro nás byla pravý poklad. Veselá, pohledná, sympatická.“

„A Lightowerovi říkali, že jejich holčička je po ní dočista blázen,“ dodala druhá žena. „Vždycky zjišťujeme, jak jsou naši zákazníci spokojení.“

„A ta doporučení… Také jste si je prověřily?“

Judith Hertanová zaváhala. „Možná jsme se nezabývaly všemi. Já osobně jsem se spojila se školou a zjistila, že si tam vede dobře. A měly jsme samozřejmě i její studentský průkaz.“

Pohlédla jsem na adresu: Pelican Drive 17. Na druhé straně zátoky v Berkeley.

„Myslím, že říkala, že bydlí mimo kampus,“ poznamenala Linda Clibornová. „Posílali jsme jí dopis na P. O. box.“

Vzala jsem si Cappyho a Jacobiho ven. „Spojím se s policií v Berkeley. A s Tracchiem.“

„Jak na to chceš jít?“ zeptal se Cappy. Což znamenalo: jaké prostředky máme použít, abychom ji našli?

Pohlédla jsem na fotografii.

„Udělejte pro to všechno,“ řekla jsem.

Kapitola 20

O ČTYŘICET MINUT POZDĚJI už jsme stáli před číslem 17 na Pelican Drive. Byl to modrý omšelý dům v řadě sobě podobných několik bloků od kampusu. Ulici blokovala dvě policejní auta. Poblíž parkovala dodávka zásahové jednotky SWAT. Nevěděla jsem, co mohu čekat, ale nechtěla jsem nic riskovat.

Pod bundami s nápisem POLICIE jsme všichni měli oblečené neprůstřelné vesty. Bylo tři čtvrtě na dvanáct. Policie v Berkeley hlídala dům až do našeho příjezdu. Tvrdili, že z něj nikdo nevyšel, naopak dovnitř vešla mladá černoška v mikině s emblémem univerzity.

„Tak si jdeme pro to miminko,“ řekla jsem svým mužům.

Jacobi, Cappy a já jsme se připlížili za řadou zaparkovaných aut co nejblíže ke vchodu do domu. Uvnitř jsme nespatřili žádné známky života. Bylo nám jasné, že uvnitř může být nastražena bomba.

Oba inspektoři vystoupali po schodech na přední verandu. Muži ze zásahové jednotky čekali s beranidlem pro případ, že by bylo nutné vyrazit dveře. Kolem panovalo strašidelné ticho. Kývla jsem. Jdeme dovnitř.

„Otevřete! Policie San Francisko!“ Cappy zabušil na dveře.

Zalétla jsem pohledem k oknu v přízemí a pátrala po jakýchkoliv známkách aktivity. Už jednou použili výbušninu. Byla jsem si jistá, že by se nezdráhali začít střílet. Ale nic se nedělo.

Náhle jsem uvnitř zaslechla blížící se kroky a pak cvaknutí zámku. Jakmile se dveře otevřely, namířili jsme pistole na toho, kdo stál za nimi.

Byla to ta černá dívka v univerzitní mikině, kterou viděli vcházet do domu berkeleyští policisté. Jediný pohled na příslušníky zásahové jednotky stačil, aby vyděšeně zaječela.

„Wendy Raymorová?“ vyštěkl Cappy, odstrčil ji a vecpal se do dveří.

Šokovaná dívka nemohla ani promluvit. Cappy ji vrazil do náručí jednoho policisty. Roztřeseně ukázala na schodiště. „Myslím, že je nahoře.“

My tři jsme vyběhli do prvního patra. Byly tam dvě ložnice, otevřené a prázdné. Na konci dolní chodby jsme objevili další dveře. Zavřené.

Cappy na ně zabušil. „Wendy Raymorová? Policie San Francisko!“

Nikdo neodpověděl.

Cítila jsem, jak mi žilami proudí adrenalin. Cappy na mě pohlédl a zkontroloval si zbraň. Jacobi udělal totéž. Kývla jsem.

Cappy vykopl dveře. Vtrhli jsme dovnitř s namířenými pistolemi.

Na posteli se napřímila dívka v tričku. Ospale mrkala. „Co se to proboha děje?“ vypravila ze sebe vyděšeně.

„Jste Wendy Raymorová?“ křikl Cappy a namířil na ni zbraň.

Dívčina tvář zbělela hrůzou a očima těkala sem a tam.

„Kde je to děcko?“ zvolal Cappy.

Tady je něco špatně! Zatraceně špatně! napadlo mě.

Tahle dívka měla dlouhé tmavé vlasy a snědou pleť. Ani trochu neodpovídala popisu, který nám dala Dianne Aronoffová. Nebo fotografii na průkazu Wendy Raymorové. Nebo dívce, která utíkala z místa činu. Bylo mi celkem jasné, co se stalo. Tohle děvče nejspíš ztratilo svůj studentský průkaz nebo mu ho někdo ukradl. Ale kdo ho měl teď?

Sklonila jsem zbraň. „Tohle není ta chůva,“ řekla jsem.

Kapitola 21

LUCILLE CLEAMONSOVÉ ZBÝVALO do konce polední pauzy přesně sedmnáct minut, během nichž musela otřít Marcussovi pusu upatlanou od kečupu, odvést dvojčata zpátky do dětského koutku a chytit autobus číslo 27 zpátky do práce, než jí pan Darmon začne strhávat sedm dolarů osmdesát centů za hodinu (nebo třináct centů za minutu).

„No tak, Marcussi,“ povzdechla při pohledu na svého pětiletého syna, jenž měl kečup až za ušima. „Na tohle dneska nemám čas.“ Vzala ubrousek a pokusila se mu otřít bílé tričko, na němž se otiskly jeho špinavé prsty, aby zjistila, že ty zatracené fleky nejdou dolů.

Cherisse se ozvala ze své židle. „Můžu si dát zmrzku, mami?“

„Ne, dítě, nemůžeš. Maminka nemá čas.“ Podívala se na hodinky a píchlo ji u srdce. Probůh…

„Pospěšte si, děti.“ Lucille naházela na tác jejich krabičky od happy mealu. „Musím vás nejdřív trochu zcivilizovat.“

„Prosím, mami, já bych chtěla pohár,“ fňukla Cherisse.

„Pohár si kup, kdy se ti zamane, když na něj vytáhneš z kapsy svůj vlastní dolar šedesát pět. A teď se pojďte oba umýt. Musíme sebou hodit.“

„Ale já jsem čistá,“ zaprotestovala Cherisse.

Vytáhla je oba z boxu v restauraci a spěchala s nimi k toaletám. „Ano, ale tvůj bráška vypadá, jako by se vrátil z války.“

Lucille prošla s dětmi chodbou vedoucí k toaletám. Otevřela dveře na dámy. Byl to McDonald’s. Nikomu to vadit nebude. Posadila Marcuse na pult vedle umyvadla a začala mu čistit skvrnu na tričku.

Chlapec se zavrtěl.

„Sakra, kluku, když už se musíš upatlat, aspoň drž, ať tě můžu očistit. Nechceš se vyčurat, Cherisse?“

„Chci, mami,“ odpověděla holčička.

Byla z těch dvou ta čistší. Oběma jim bylo pět, ale Marcus si stěží uměl zapnout zip. Kečup začal konečně pouštět.

„Cherisse,“ vyštěkla Lucille, „tak sedneš si už na ten záchod?“

„Nemůžu, mami,“ zněla odpověď.

„Nemůžeš? Kdo má mít na tohle čas, mladá dámo? Prostě si stáhni punčocháče a čurej.“

„Fakt nemůžu, mami. Pojď se podívat.“

Lucille si povzdechla. Ten, kdo řekl, že čas je na jeho straně, určitě neměl dvojčata. Rychle pohlédla do zrcadla a znovu si povzdechla, protože na sebe už jí nezbyla ani vteřina. Postavila Marcuse na podlahu a nahlédla do Cherissiny kabinky.

„Tak co tam máš, dítě?“ vyhrkla netrpělivě.

Holčička zírala na záchodovou mísu.

„Proboha.“ Lucille zalapala po dechu.

Na přiklopeném záchodovém prkénku ležela přenosná dětská autosedačka. V ní spalo miminko zabalené do deky.

Kapitola 22

JEDNOU ZA ČAS NASTANE V práci chvíle, kdy se všechno daří. Nalezení dítěte Lightowerových u McDonald’s bylo jedním z těch případů. Celý Barák jako by si oddechl úlevou.

Vytočila jsem Cindino číslo a požádala ji o službu. Řekla, že s radostí vyvine nátlak na X/L.

Sotva jsem zavěsila, už mi klepal na dveře Charlie Clapper. „Gratuluju. To má tak někdo kliku, Boxerová.“

„Nepřehlížíš trochu moji skvělou policejní práci?“ řekla jsem s úsměvem.

Clapper se zasmál. Jeho tým techniků se půl druhého dne prohrabával troskami na místě činu. Charlie vypadal vyčerpaně.

„Něco mám,“ řekl a kývl na mě, abych šla s ním. „Tvoje oči mají přednost. Jsou mnohem krásnější než Tracchiovy.“

„Věděla jsem, že jsem nedostala zlatý odznak jen tak pro nic za nic.“

Charlie mě odvedl do své kanceláře na konci chodby. V Charlieho starém otočném křesle byl opřený Niko od pyrotechniků a pojídal něco z krabičky na čínské jídlo.

„Takže, máme už určitou představu o tom výbušném zařízení.“ Charlie mi přistrčil židli. Na nástěnce visel od ruky nakreslený půdorys domu Lightowerových. „Stopy po cé čtyřce jsme našli úplně všude. Půl kila stačí, aby shodilo z nebe tryskáč, takže podle velikosti výbuchu bych to tipoval tak na pětinásobné množství. Ten, kdo to udělal, musel dovnitř přinést něco takového“ – ukázal na černou sportovní tašku Nike – „a položit to do jedné z místností.“

„Jak jste to zjistili?“ zeptala jsem se.

„Snadno,“ ušklíbl se Clapper. Vytáhl kousek černé silonové látky se znakem Nike. „Tohle jsme našli přilepené na jedné zdi.“

„Je nějaká šance, že by se vám z té tašky podařilo sejmout otisky?“ zeptala jsem se s nadějí.

„Je mi líto, holka,“ pokrčil Clapper rameny. „Tohle je všechno, co z ní zbylo.“

„Bylo to odpáleno celkem chytře vymyšleným zařízením,“ připojil své vysvětlení Niko. „Z dálky. Rozbuška byla připojena na mobilní telefon.“

„Cé čtyřka se používá celkem často, Lindsay. Můžeme se poohlédnout po krádežích v demoličních firmách nebo vojenských skladech,“ podotkl Charlie Clapper.

„Co ty a děti, Charlie?“

„Když jim je osmnáct a víc…,“ mrkl na mě šéf techniků a usmál se. „Proč? Že by se v tobě ozvaly mateřské pudy?“

Kdyby byl Clapper o třicet centimetrů vyšší, o dvacet kilo lehčí a nebyl už třicet let ženatý, možná by u mě jeho flirtování mělo šanci na úspěch. „Promiň, to dítě, co myslím, je o něco mladší.“

„Myslíš to děcko Lightowerových?“ zamračil se Charlie.

Přikývla jsem. „Chci, abys z něj sejmul otisky. Z dítěte, deky, autosedačky, prostě ze všeho.“

„Už je to třicet let, co jsem naposledy přebaloval.“ Charlie si povzdechl a zatvářil se trochu nejistě. „Jo, skoro bych zapomněl…“ Zpod nějakých papírů na svém stole vytáhl popsaný sáček na důkazní materiál. „Vedle pokoje toho miminka byl ještě jeden pokoj. Někdo tam strávil noc. Někdo, o kom toho moc nevíme.“

Ta chůva, pomyslela jsem si.

„Moc se netěš,“ pokrčil Charlie rameny. „Všechno tam shořelo na popel. Ale na posteli jsme našli tohle.“

Hodil mi sáček. Uvnitř byla malá, pokroucená lahvička, asi osm centimetrů dlouhá.

Pozvedla jsem ji k očím. Neměla jsem nejmenší tušení, co by to mohlo být.

„Skoro se to rozteklo,“ řekl Clapper. Sáhl do kapsy svého saka přehozeného přes židli. Vytáhl odtamtud něco, co vypadalo podobně.

„Tohle je inhalátor, Lindsay.“ Sejmul z toho svého víčko a dvakrát stiskl. Do vzduchu vylétly dva malé obláčky.

„Ten, kdo v té posteli spal, měl astma.“

Kapitola 23

JILL BERNHARDTOVÁ SEDĚLA ve své potemnělé kanceláři ještě dlouho poté, co už všichni odešli.

Na stole před ní ležel nějaký spis a ona si náhle uvědomila, že už dobrých deset minut zírá na stejnou stránku. Za večerů, kdy Steve zrovna nebyl na cestách, si zvykla vysedávat v kanceláři, i když se právě nepřipravovala na proces. Dělala všechno pro to, aby se mu vyhnula.

Jill Meyer Bernhardtová. Superprávnička. Vůdčí typ. A bála se jít domů.

Pomalu si promnula modřinu na lícní kosti. Tu nejnovější. Jak se tohle mohlo stát? Byla zvyklá zastupovat ženy, které takhle trpěly, ne sama skrývat tohle temné tajemství.

Po tváři jí stekla slza. Začalo to, když jsem přišla o to miminko, pomyslela si.

Ale ne, ten problém se Stevem začal už dávno předtím, opravila se. Když skončila práva a on dodělával svůj doktorát. Debatami o jejím oblečení, které nebylo podle jeho vkusu. Večírky, kde jeho názor – na politiku, její práci, cokoliv – se zdál být mnohem důležitější než její. Předstíráním, že jsou to jeho výdělky, ze kterých se zaplatila záloha na dům a auto.

Tohle nesmíš, Jill. To slýchala od doby, kdy se s ním seznámila. Otřela si oči. Proboha, je přece zástupkyně okresního prokurátora. Co ještě musí udělat, aby dokázala, že je dobrá?

Zazvonil telefon. Při tom zvuku sebou trhla. Že by Steve? I z jeho hlasu se jí dělalo na nic. Z toho jeho nasládle starostlivého tónu: „Ahoj miláčku, copak děláš? Pojď už domů. Pospěš si.“

Ulevilo se jí, když si na displeji přístroje přečetla, že volá zástupce prokurátora ze Sacramenta. Volal jí zpátky kvůli svědkovi, jehož potřebovala vyslechnout v tamní věznici. Nechala hovor spadnout do hlasové schránky.

Zavřela tlustý spis. Tohle bylo naposledy, slíbila si. Začne tím, že se svěří Lindsay. Bolelo ji, že k ní není upřímná. Lindsay si o Steveovi stejně myslela, že je parchant. Nebyla žádný blázen.

Když si ukládala věci do kabelky, zazvonil telefon znovu. Zvonění jí projelo jako ostří nože.

Neodpovídej, Jill. Byla už na cestě ke dveřím. Něco ji však přimělo obrátit se a podívat na displej. Bylo to to číslo. Jill cítila, jak jí vyschlo v ústech. Pomalu zvedla sluchátko. „Bernhardtová,“ zašeptala a zavřela oči.

„Pracuješ do noci, miláčku?“ Steveův hlas zněl skoro ublíženě. „To jsem si mohl myslet. Skoro to vypadá, jako by ses bála vrátit domů.“

Kapitola 24

TOHO VEČERA MĚL George Begnosian štěstí.

Ten malý a proplešlý muž s rozpláclým nosem si už dávno uvědomil, že na urologii nemá vlohy a raději se pustil do spojování neúspěšných regionálních zdravotních pojišťoven do gigantického sytému skupinového zdravotního pojištění. Také mu došlo, že není ten typ, který by dokázal okouzlit krásnou ženu svými odhady zisku a hloupými vtipy – rozhodně ne tuhle sexy analytičku na konferenci o zdravotním pojištění pořádanou Bank of America.

Bylo to, jako by prožíval sen někoho jiného. Mimi jím byla uchvácena a teď už měli namířeno do jeho hotelového pokoje. „Mám apartmá na střeše, počkej, až uvidíš ten výhled,“ sliboval jí.

George mlsně sledoval ramínka její podprsenky, když odemykal dveře svého apartmá v hotelu Clift; představoval si, jak se dotýká jejích plných ňader, zatímco ona mu oddaně hledí do očí.

„Jenom vteřinku,“ řekla Mimi, štípla ho rozverně do paže a zamířila do koupelny. „Pospěš si,“ řekl George.

Chvatně otevřel láhev šampaňského značky Roederer, která byla v apartmá jako pozornost podniku, a nalil dvě sklenky. Jeho čtyřiapadesátiletý penis sebou házel v kalhotách jako pstruh v podběráku. Ráno bude muset zase sednout do letadla do Illinois, kde se zúčastní zasedání senátního výboru pro zdravotní péči, který se stejně bude dívat jinam, když se zmíní o individuálních účtech pro nejchudší obyvatelstvo. Sto čtyřicet tisíc rodin mimo plán a jejich počet stále stoupá!

Mimi se vrátila z koupelny a vypadala ještě lépe než předtím. George jí podal sklenici.

„Na tebe,“ řekl. „Vlastně na nás oba. Na dnešní večer.“

„Na Hopewell.“ Mimi se usmála se a cinkli sklenkami o sebe.

„Chceš něco zkusit?“ zeptala se a položila mu ruku na zápěstí. „Tohle ti zaručí skálopevný růst.“ Vyndala z kabelky malou lahvičku. „Vyplázni jazyk.“

George poslechl a ona mu na něj kápla dvě kapky.

Bylo to hořké. Ta chuť byla tak silná, že skoro nadskočil. „Copak se tyhle věci nedají vyrábět s třešňovou příchutí?“

„Ještě jednu.“ Její úsměv byl oslnivý. „Čistě pro jistotu, abys byl na mě připravený. Na nás.“

George znovu vyplázl jazyk. Srdce mu divoce bušilo.

Mimi mu do úst kápla další kapku. Pak se její úsměv změnil. Zchladl. Stiskla mu tváře a obrátila lahvičku dnem vzhůru.

Georgovi se naplnila ústa hořkou tekutinou. Pokusil se ji vyplivnout, ale ona mu zaklonila hlavu a jemu nezbylo než polknout. Oči mu div nevypadly z důlků. „Co sakra…?“

„Je to jed,“ řekla Mimi a hodila prázdnou lahvičku zpátky do kabelky. „Mimořádný jed pro mimořádného muže. První kapka stačila na to, aby tě za pár hodin odrovnala. Ty jsi toho vypil dost na vyvraždění celého San Franciska.“

Georgovi vypadla z ruky sklenka se šampaňským na zem a rozbila se. Pokusil se polknutou tekutinu vyzvracet. Ta mrcha musí být šílená. Určitě si z něj jen utahuje. Ale pak mu útrobami projela palčivá bolest.

„Tohle je za všechny ty lidi, které jste celý život vodil za nos, pane Bengosiane. S žádným z nich ses nikdy nesetkal, ale jim nezbývalo nic jiného, než se na vás spolehnout. Na Hopewell. Znáte Felicii Brownovou? Zemřela na léčitelnou rakovinu kůže. Co Thomas Ortiz? Říká vám to něco? Mělo by. Zastřelil se, když nemohl zaplatit léčbu mozkového tumoru svého syna. Pamatujete se na ně, pane B.?“

Náhle se mu začal svírat žaludek. V ústech se mu vytvořila dusivá pěna. Vyplivl ji a potřísnil si celou košili, ale bylo to, jako by mu žaludeční stěnu rozdíraly ostré drápy. Věděl, co se stane. Plicní edém. Okamžité selhání orgánů. Volej o pomoc, přikazoval si. Dostaň se ke dveřím. Nohy ho však zradily a podlomily se pod ním.

Mimi tam stála a pozorovala ho s pohrdavým úsměvem. Máchl po ní rukou. Chtěl ji udeřit, stisknout jí hrdlo, vymáčknout z ní život. Ale nemohl se pohnout.

„Prosím…,“ vypravil ze sebe.

Klekla si k němu. „Jaký je to pocit, když se nemůžete dočkat pomoci, pane Bengosiane? Teď buďte tak hodný a otevřete ještě jednou ústa.“

George se vší silou snažil nadechnout, ale nemohl. Ústa měl dokořán. Jazyk mu otekl a zaplnil celou ústní dutinu. Mimi mu před očima podržela nějaký modrý papír. Alespoň si myslel, že je modrý – ale jeho oči už nedokázaly správně rozlišovat barvy. Na papíru spatřil logo firmy Hopewell.

Zmuchlala papír do koule a nacpala mu ho do úst. „Díky za důvěru vloženou do Hopewellu, ale pojistné plnění bylo zamítnuto!“

Kapitola 25

ZAZVONIL MI MOBIL.

Bylo uprostřed noci. Posadila jsem se na posteli a podívala se na budík. Kruci, čtyři ráno.

Neohrabaně jsem nahmatala telefon a pokusila se zaostřit na displej. Byl to Paul Chin. „Ahoj, Paule, co se děje?“ zamumlala jsem.

„Promiň, že tě budím, poručíku, ale jsem v hotelu Clift. Myslím, že by ses sem měla přijet podívat.“

„Něco jsi objevil?“ Zbytečná otázka ve čtyři ráno. Telefonáty v tuhle hodinu znamenají jen jednu věc.

„Jo. Zdá se, že se nám vyšetřování toho výbuchu u Lightowerových trochu zkomplikovalo.“

O osm minut později, během kterých jsem na sebe hodila džíny, tričko a udělala několik marných pokusů upravit si vlasy, jsem už seděla ve svém exploreru a s blikajícím majákem na střeše ujížděla směrem k Sedmé ulici.

Před novým vchodem do hotelu už stála tři černobílá policejní auta spolu s dodávkou z márnice. Clift byl jed ním z proslulých starých hotelů ve městě a právě prošel zásadní renovací. Ukázala jsem svůj odznak policistům u vchodu, vyvalila oči na obrovitý gauč v hale a býčí rohy na stěnách a rozhlédla se po několika šokovaných zaměstnancích hotelu. Výtahem jsem vyjela do nejvyššího patra, kde na mě čekal Chin.

„Oběť se jmenuje George Bengosian. Velké zvíře v oblasti zdravotního pojištění,“ vysvětlil mi Paul Chin, když mě vedl do střešního apartmá. „Připrav se na nejhorší. Nedělám si legraci.“

Pohlédla jsem na tělo opřené o nohu konferenčního stolku uprostřed přepychového pokoje.

Bengosianova pleť měla zelenožlutý odstín, jak to bývá u člověka, který se udusil. Oči měl vyvalené jako tenisáky. Z nosu mu vytekl jakýsi oranžový sliz, jenž mu zaschl na bradě.

„Co to sakra dělal?“ zamumlala jsem k jednomu z techniků, který se nad ním skláněl. „Pral se s mimozemšťanem?“

Technik se zatvářil naprosto zmateně. „Nemám nejmenší tušení.“

„Jsi si jistý, že je to vražda?“ obrátila jsem se k Chinovi.

„Ve tři čtvrtě na tři někdo zavolal na recepci,“ řekl a pokrčil rameny. „Z čísla mimo hotel. Říkal, že je potřeba odnést ze střešního apartmá nějaké odpadky.“

„To by sedělo,“ ušklíbla jsem se.

„A také tu bylo tohle,“ řekl Chin a ukázal mi kus papíru sbalený do koule, který zvedl rukou v latexové rukavici. „Měl to v ústech.“

Vypadalo to jako nějaký zmačkaný firemní formulář.

S bílým vytlačeným logem: Zdravotní péče Hopewell.

Pod ním byl nějaký text. Když jsem ho četla, cítila jsem, jak mi tuhne krev v žilách.

Vyhlásili jsme válku agentům chamtivosti a korupce v naší společnosti. Už nemůžeme dál nečinně přihlížet tomu, jak arogantní vládnoucí třída vykořisťuje utlačované, slabé a chudé. Doba ekonomického apartheidu skončila. My si vás najdeme, ať jsou vaše domy sebevětší a právníci sebemocnější. Pronikli jsme do vašich domovů, na vaše pracoviště. Oznamujeme vám, že jste ve válce. Ve válce s námi.

Kruci. Pohlédla jsem na China. Tohle nebyla vražda. To byla poprava. Vyhlášení války. A měl pravdu, případ Lightowerových se tím značně zkomplikoval.

Text byl podepsán August Spies.

Druhá část

Kapitola 26

ZE VŠEHO NEJDŘÍV jsem zavolala Claire.

Měli jsme asi hodinu. Jen šedesát minut zbývalo, než se tato groteskní, na první pohled náhodná vražda objeví na titulních stranách po celém světě jako druhý útok tajemného vraha. Potřebovala jsem zjistit, jak Bengosian zemřel, a to rychle.

Druhý hovor patřil Tracchiovi. Bylo stále před pátou ranní. Noční služba mě s ním spojila.

„Tady Lindsay Boxerová,“ řekla jsem. „Povídal jste, že vás mám informovat, jakmile se stane něco nového.“

„No jo,“ zamumlal. Zjevně se ještě úplně neprobral.

„Jsem v hotelu Clift. Myslím, že jsme právě našli motiv bombového útoku u Lightowerových.“

Dokázala jsem si představit, jak se napřímil v pyžamu na posteli a shodil si na zem brýle. „Jeden z těch partnerů ve firmě X/L konečně promluvil? Byly v tom peníze, že?“

„Ne,“ řekla jsem a zavrtěla hlavou. „Válka.“

Když jsem zavěsila, rozhlédla jsem se po Bengosianovu hotelovém pokoji. Žádná krev, žádné stopy po souboji. Na konferenčním stolku stála poloprázdná sklenka se šampaňským. Druhá ležela rozbitá u nohou mrtvého. Na gauči bylo pohozené jeho sako. Zátiší doplňovala láhev šampaňského značky Roederer.

„Sežeňte popis člověka, který s ním šel nahoru,“ požádala jsem Lorraine Staffordovou, jednu z mých inspektorek na oddělení vražd. „Při troše štěstí mají dole v hale bezpečnostní kamery. A pokuste se zjistit, jak Bengosian strávil začátek večera.“

Vyhlásili jsme válku, stálo ve vzkazu, agentům chamtivosti a korupce v naší společnosti…

Po zádech mi přeběhl mráz. Stane se to znovu.

Bylo mi jasné, že v příštích několika hodinách budu muset zjistit co nejvíc o Bengosianovi a Zdravotní péči Hopewell. Neměla jsem tušení, čeho se dopustil, aby byl takhle potrestán.

Zvedla jsem zmačkaný vzkaz.

My si vás najdeme, ať jsou vaše domy sebevětší a právníci sebemocnější. Pronikli jsme do vašich domovů, na vaše pracoviště. Oznamujeme vám, že jste ve válce. Ve válce s námi.

Kdo sakra jsi, Auguste Spiesi?

Kapitola 27

V DOBĚ, KDY SE VĚTŠINA LIDÍ dozvídala první ranní zprávy, jsme už měli popis „pohledné brunety v kostýmku“ (podle nočního portýra), která „vypadala, jako by do něj byla úplný blázen“ (číšník v restauraci Masa’s) a doprovázela ho předchozího večera do jeho pokoje.

Buďto vraždila ona sama, nebo pustila vraha dovnitř. Byla to jiná dívka než ta, kterou jsme hledali jako chůvu.

Vzhlédla jsem od novin na svém stole a spatřila Claire. „Máš chvilku, Lindsay?“

Claire byla vždy nad věcí, i u těch nejošklivějších případů, ale z jejího výrazu bylo jasné, že to, co zjistila, se jí vůbec nelíbí. „Dlužím ti několik hodin spánku,“ řekla jsem.

Její ustaraný pohled říkal: Ne, nedlužíš.

„Dělám tuhle práci už deset let.“ Claire se usadila v křesle před mým stolem a potřásla hlavou. „Ale něco takového, co jsem našla v tomhle těle, jsem ještě neviděla.“

„Poslouchám,“ řekla jsem a naklonila se dopředu.

„Nevím ani, jak to nazvat,“ spustila. „Bylo to, jako by byl plný rosolu. Naprosté vaskulární a pulmonální selhání. Krvácení v celém gastrointestinálním traktu. Rozsáhlá ledvinová nekróza… Rozklad, Lindsay,“ dodala, když spatřila můj nechápavý výraz.

Pokrčila jsem rameny. „Mluvíme o nějakém jedu, Claire?“

„Ano, ale s toxicitou překračující všechno, s čím jsem se kdy setkala. Prolistovala jsem několik odborných časopisů. Jednou jsem měla na stole dítě, které zemřelo na podobné vaskulární selhání a edém; určili jsme to jako vzácnou reakci na ricinový olej. Je to ricin, Lindsay! Je poměrně snadné vyrobit ho ve velkém množství.“

„A podle všeho je jedovatý, že?“

„Vysoce toxický. Více než tisíckrát silnější než kyanid,“ přikývla Claire. „Dá se snadno ukrýt. Malá kapka dokáže zastavit srdce. Dá se také rozšiřovat vzduchem, Lindsay. Ale nevěděla jsem, že samotný ricin dokáže napáchat takové škody, pokud ovšem nebyl podán…“

„Pokud nebyl podán jak?“

„Pokud nebyl podán v takovém množství, že se jeho působení urychlilo desetkrát… padesátkrát, Lindsay. Tenhle Bengosian byl mrtvý ještě dřív, než ta sklenka se šampaňským dopadla na zem. Obvykle trvá několik hodin, než ricin zabije, někdy i dní. Smrt předcházejí příznaky jako při silné chřipce, pak bolesti v podbřišku; plíce se začnou plnit vodou. Tenhle chlápek se vrátil v půl dvanácté a telefonát přišel ve tři hodiny.“

„Poslali jsme do laboratoře tu rozbitou sklenku od šampaňského. Je přece možné zjistit, jestli obsahovala ten jed, ne?“

„O to mi ani tak nejde, Lindsay. Spíš mi dělá starosti, proč ho zabíjeli právě takhle, když by desetkrát menší dávka udělala stejnou práci.“

Věděla jsem, kam tím Claire míří. Ten, kdo vraždil, si obě vraždy dobře naplánoval. A disponoval látkou se strašnými účinky.

Pronikli jsme do vašich domovů, na vaše pracoviště… Chtěli nám ukázat, co mají v ruce. A že toho dokáží obstarat velké množství, když se jim zamane. „Proboha, to má být varování, Claire. Vyhlašují nám válku.“

Kapitola 28

SVOLALI JSME, KOHO JSME MOHLI. Zdravotní odbor magistrátu. Výbor veřejné bezpečnosti. Místní ústředí FBI. Už jsme nemluvili o vraždách. Tohle byl terorismus.

Stopa pohřešované chůvy vychladla. Jacobi a Cappy ukazovali její fotografii po studentských barech okolo celé zátoky, ale bez úspěchu. Jedna věc však zabrala: článek o X/L, který napsala Cindy do Chroniclu. Obležení novináři a hrozba obsílky přinutila Chucka Zinna jednat. Hodinu poté, co mi zavolal, už seděl u mě v kanceláři.

„Máte mít, co chcete, poručíku. Vlastně vám ušetřím práci. Mortovi v posledních několika týdnech opravdu došla série neobvyklých emailů. Nejen jemu, celé správní radě. Nikdo z nás je nebral příliš vážně, ale informovali jsme o nich naše bezpečnostní oddělení.“

Zinn otevřel svůj přepychový kožený kufřík a položil přede mě na stůl oranžové desky. „Jsou tu všechny, poručíku. Seřazené podle data doručení.“

Rozevřela jsem složku a žaludek jako by mi stiskla ledová pěst.

Správní radě X/L Systems:

Dne 15. února Morton Lightower, Váš výkonný ředitel, prodal 762 000 akcií své společnosti za celkovou cenu 3 175 000 dolarů.

Téhož dne asi 256 000 Vašich akcionářů přišlo o peníze, když jejich čistý výdělek za uplynulý rok činil – 87%.

35 341 dětí ve světě zemřelo hlady.

11 174 lidí v této zemi zemřelo na nemoci, které jsou při správné zdravotní péči považovány za vyléčitelné.

V tu samou středu porodilo 4 233 768 matek z celého světa děti do chudoby a beznaděje.

Za uplynulých dvacet čtyři měsíců jste prodali akcie své firmy za cenu skoro 600 000 000 a nakoupili si sídla v Aspenu a Francii, aniž byste světu odvedli jediný cent. Požadujeme, aby se správní rada X/L Systems a správní rady všech ostatních společností podělily o své budoucí zisky s organizacemi pečujícími o chudé a nemocné celého světa, aby si přestaly hledět jen svých rozpínavých strategií, ale začaly si všímat i okolního světa drceného ekonomickým apartheidem.

Toto není prosba. Je to požadavek.

Užívejte si své bohatství, pane Lightowere. Vaše malá Caitlin na vás spoléhá.

Email byl podepsán August Spies. Prolistovala jsem ostatní dopisy. Každý byl útočnější než předchozí. Každý výčet světových tragédií bolestnější.

Vy nás ignorujete, pane Lightowere. Správní rada neučinila požadované kroky. Jsme nuceni jednat. Vaše malá Caitlin na Vás spoléhá.

„Jak to, že jste se s tímhle neobrátili na nás?“ Pohlédla jsem spatra na Zinna. „Tomu všemu se dalo předejít.“

„Při zpětném pohledu chápu, jak to musí vypadat.“ Právník sklonil hlavu. „Ale velkým společnostem v jednom kuse někdo vyhrožuje.“

„Tohle nejsou jen výhrůžky.“ Hodila jsem emaily zpátky na stůl. „Je to vydírání, nátlak. Jste právník, Zinne. Zmínka o jeho dceři je jasná hrozba. Přišel jste sem vyjednávat, pane Zinne. Takže poslouchejte: Tohle se nesmí dostat ven. Jméno na těch dopisech zůstane mezi námi. Ale pošleme k vám své odborníky, aby zjistili původ těch emailů.“

„Souhlasím,“ pronesl právník pokorně.

Prohlédla jsem si adresy odesílatele emailů.

Footsyl23@hotmail.com. Chip@freeworld.com. Podpis byl v obou případech stejný. August Spies. Obrátila jsem se k Jacobimu. „Co si o tom myslíš, Warrene? Dokážeme je vystopovat?“

„Už jsme provedli vlastní vyšetřování,“ ozval se Zinn.

„Vy už jste je vystopovali?“ vzhlédla jsem překvapeně.

„Zabýváme se zabezpečení elektronického přenosu dat. Všechny ty emailové adresy byly zřízeny zdarma. Není třeba nikam posílat účty. Můžete zajít do knihovny, na letiště, kamkoliv, kde je volný přístup na internet, a sami si tam takovou otevřít. Tenhle email byl například poslán ze stánku na letišti v Oaklandu. Tenhle z restaurace Kinko’s poblíž univerzity v Berkeley. Tyhle dva z veřejné knihovny. Víc zjistit nejde.“

Bylo mi jasné, že Zinn ví, o čem mluví, ale jedna věc mě zaujala. Restaurace Kinko’s, knihovna, byt skutečné Wendy Raymorové.

„Možná nevíme, kdo jsou, ale víme, kde jsou.“

„Lidová republika Berkeley,“ ušklíbl se Jacobi.

Kapitola 29

VYPLÍŽILA JSEM SE VEN na rychlý oběd se Cindy Thomasovou. Našly jsme volné místo na venkovní zahrádce malé restaurace poblíž parku Yerba Buena.

„Viděla jsi dnešní Chronicle?“ zeptala se, když se hůlkami pokoušela donést k ústům slizký nok. „Odkryli jsme stinné stránky úspěchu X/L.“

„Díky,“ řekla jsem. „Pokračování už nebudeme potřebovat.“

„Takže teď je řada na tobě, abys mi prokázala malou službu.“

„Cindy, já si myslím, že tenhle případ už dlouho můj nebude, zvlášť jestli se něco dostane do médií.“

„Aspoň mi řekni,“ – pohlédla mi zpříma do očí – „jestli bych měla mít pocit, že spolu ty vraždy souvisejí.“

„Proč si myslíš, že je mezi nimi nějaká souvislost?“

„Ale no tak,“ řekla a potřásla hlavou. „Dva velcí podnikatelé jsou zavražděni ve stejném městě v rozmezí dvou dnů. A oba vedli společnosti, o nichž se v poslední době nepsalo v novinách moc hezky.“

„Pokaždé tu byl úplně jiný modus operandi,“ namítla jsem.

„Opravdu? Na jedné straně tu máme bezohledného podnikatele, jenž vydělal miliony na svých akciích, ze kterých se staly bezcenné papíry; na druhé chlapa, který se schovává za tlupou dobře placených lobbyistů snažící se ošidit chudé lidi. Oba zemřeli násilnou smrtí. Na co že ses to ptala, Linds? Proč si myslím, že je mezi nimi nějaká souvislost?“

„No dobře,“ povzdechla jsem si. „Pamatuješ na naši dohodu? Absolutně nic se nesmí dostat ven, dokud nedám svolení.“

„Někdo si vybral tyhle lidi za terč, viď?“ Neměla na mysli ty dva zavražděné. Rozuměla jsem jí.

Odložila jsem hůlky. „Cindy, ty máš přehled o tom, co se děje kolem zátoky, že?“

„V Berkeley? Dá se to tak říct. Jestli myslíš moji účast na několika besedách v univerzitních kurzech žurnalistiky.“

„Myslím to, co se skrývá pod hladinou. Lidi, kteří by byli schopní dělat problémy.“ Nadechla jsem se a znepokojeně na ni pohlédla. „Takovéhle problémy, Cindy.“

„Chápu,“ řekla. Odmlčela se a pak pokrčila rameny. „Dějí se tam různé věci. Už jsme si tak zvykli být součástí systému, že zapomínáme, jaké to je být na opačné straně. Určití lidé jsou čím dál… jak to říct… naštvanější. Lidé, jejichž poselství nikdo nenaslouchá.“

„Jakému poselství?“

„Ty bys ho neslyšela. Proboha, jsi přece od policie. K těmhle věcem máš na míle daleko, Lindsay. Netvrdím, že ti chybí sociální cítění. Ale co uděláš, když si přečteš, že dvacet procent lidí nemá zdravotní pojištění, nebo že desetileté holčičky v Indonésii musejí šít adidasky za dolar na den. Obrátíš list, stejně jako já.

Lindsay, budeš mi muset důvěřovat, jestli chceš, abych ti pomohla.“

„Dám ti jedno jméno,“ řekla jsem. „Ale nesmí se objevit v tisku. Budeš na tom dělat ve svém volném čase. A žádné ‚musím chránit své zdroje‘. Se vším přijdeš přímo za mnou. Za mnou a nikým jiným. Souhlasíš?“

„No dobře,“ řekla Cindy. „Tak už mi to jméno dej.“

Kapitola 30

„PARÁDA,“ ZAŠEPTAL MALCOLM sklánějící se nad bombou na kuchyňském stole s chirurgickými brýlemi na očích.

Jistými pohyby zakroutil červený a zelený drát, které vedly od časovače k rozbušce a upravil měkkou, plastelíně podobnou trhavinu C-4 do tvaru kufříku. „Je úplná škoda tohle odpalovat,“ prohlásil a zálibně si prohlédl své dílo.

Michelle položila třesoucí se ruku na Malovo rameno. Věděl, že ji tyhle věci k smrti děsí.

„Uklidni se, miláčku. Bez práce nejsou koláče. Tohle je teď ta nejstabilnější věc na celém světě.“

Julia seděla na podlaze a dívala se na televizi. Kaštanovou paruku si sundala, hned jak předchozího večera splnila svůj úkol. Právě vysílali mimořádný zpravodajský vstup o vraždě v Cliftu. „Poslouchejte.“ Přidala zvuk.

„Přestože policie zatím nespojuje Bengosianovu smrt s nedělním bombovým útokem v domě úspěšného podnikatele, nejmenované zdroje tvrdí, že existují důkazy, které oba zločiny spojují, a že policie hledá atraktivní brunetu kolem pětadvaceti, jež byla spatřena, jak vchází do hotelu s Georgem Benosianem.“

Julia ztlumila televizi. „Atraktivní?“ ušklíbla se. „No, člověk nikdy neví. Co vy na to?“ Nasadila si paruku a zaujala pózu modelky.

Michelle předstírala smích, ale uvnitř se stále užírala tím, že byla tak hloupá a nechala svůj inhalátor ležet v tom domě. Nebyla jako Julia, která předchozí noci bez zaváhání zabila muže, jemuž se při tom dívala do očí. A teď se tomu dokázala škodolibě smát.

„Michelle, miláčku,“ otočil se k ní Malcolm. „Potřebuji, abys byla statečná holka a položila sem prst.“ Přilepil páskou rozbušku k plastické trhavině a zamáčkl do ní upravený mobilní telefon. „Tohle je choulostivá část. Potřebuju, abys podržela ten zelený a červený drát tak, aby se nedotkly. To by bylo moc zlý.“

Mal si z ní vždycky dělal legraci. Vidlačka z Wisconsinu, říkal jí. Ona však dokázala, co v ní je. Položila prst na drát a snažila se ukázat, jak je statečná. Už dávno nebyla holka z farmy.

„Není se čeho bát,“ zamrkal na ni Malcolm, když vycítil její nejistotu. „Celé to drama o spojení drátů bylo jen pro kamery. Co je opravdu riskantní, je připojit tyhle drátky ke zvonku, kdybych udělal chybu, sbírali by nás celou cestu až k Eau St. Claire. Což bylo její rodné město.“

Michelle se třásl prst. Nevěděla, jestli si z ní utahuje nebo ne.

„Hotovo,“ vydechl Malcolm konečně a sundal si brýle. Odstrčil se na židli od stolu. „Je tam šťáva, jak se říká, a stačí jedna jiskra, aby to sundalo kupoli z budovy radnice. Když o tom přemýšlím, není to zase tak špatný nápad.“ Spokojeně se usmál.

„Co takhle malou zkoušku?“ řekl pak. „Co ty na to?“ Michelle zaváhala. „Ale no tak, vypadáš, jako bys viděla ducha.“

Podal jí druhý mobil. „Číslo je navolené, stačí stisknout tlačítko. Pamatuj si, že až do čtvrtého zazvonění je to jenom hračka. Třikrát to zazvonit může, počtvrté v žádném případě. Čtvrté zvonění bys už ani neslyšela. Tak do toho, zlato. Zavolej bombě.“

Michelle zavrtěla hlavou a podávala mu telefon. Mal se jen ušklíbl.

„Ale prosím tě, není se čeho bát. Je to nastavené.“

Michelle se zhluboka nadechla a stiskla tlačítko, jen aby dokázala, že to zvládne. O vteřinu později telefon připojený k bombě zazvonil.

„Kontakt,“ zamrkal na ni Malcolm.

Po zádech jí přeběhl mráz. Mal byl tak sebejistý. Všechno měl naplánované. Ale občas se něco zvrtne. Na Středním východě vyhazují palestinští teroristé do vzduchu sami sebe každou chvíli.

Píp. Zalétla pohledem ke kufříku. Druhé zvonění. Snažila se vypadat klidně, ale ruka se jí třásla. „Malcolme, prosím.“ Pokusila se mu mobil vrátit. „Vidíš, že to funguje. Tohle se mi nelíbí, prosím…“

„Prosím, Michelle?“ Malcolm jí sevřel zápěstí. „Ty mi nedůvěřuješ?“

Telefon u bomby znovu zazvonil. Třetí zvonění…

Michelle ztuhla krev v žilách. „Zavěs to, Male.“ Horečně se snažila najít na přístroji to pravé tlačítko.

Další zvonění znamenalo kontakt. Malcolm jí pevně stiskl ruku. Netušila, co se to děje. „Proboha, Mele, vždyť to –“

Píp. Čtvrté zazvonění.

Zvuk prořízl vzduch v místnosti jako jekot. Michelle strnule zírala na telefon. Na bombu.

Mobil začal vibrovat. Sakra… Pohlédla do očí Malcolmovi. Zazněl bzučák.

Žádný výbuch. Žádný záblesk. Jen ostré cvaknutí v rozbušce.

Malcolm se rozesmál na celé kolo. Pozvedl ruku s rozbuškou, kterou předtím nenápadně odstranil z nálože. „No, myslím, že to funguje dobře. Co ty na to, zlato?“

Michelle projela tělem vlna úlevy. Měla sto chutí udeřit Malcolma do tváře. Byla však příliš unavená. Tričko měla propocené skrz naskrz.

Malcolm se sklonil nad bombou a vrátil rozbušku na místo. „Tys myslela, že chci tuhle krásku odpálit?“ Zavrtěl hlavou. „Ani náhodou, holka. Ta má před sebou důležitou práci. Tahle bomba vyrazí dech všech lidem v San Francisku.“

Kapitola 31

KOLEM SEDMÉ JSEM BYLA ZPÁTKY za svým stolem. Týmy mých lidí se rozprchly po celé oblasti, aby sledovaly i ty sebemenší stopy. Cindy mi poslala výtisk knihy Kapitalističtí upíři. Říkala, že z ní získám přehled o novém radikalismu, jenž je v poslední době na vzestupu.

Prolistovala jsem kapitoly s nadpisy Prohra kapitalismu, Ekonomický apartheid a Armagedon chamtivosti.

Ani jsem si nevšimla, že ve dveřích stojí Jill. Když zaklepala, nadskočila jsem na židli. „Kdyby tě tak viděl John Ashcroft. Ty, jeden z pilířů našeho politického systému a tohle? Kapitalističtí upíři?“

„Povinná četba,“ usmála jsem se omluvně. „Od sériového vraha.“

Na sobě měla slušivý červený kostým a letní plášť od Burberryho. V ruce kabelu naditou spisy. „Napadlo mě, že by ti neuškodila sklenička.“

„To je fakt,“ řekla jsem a položila knihu na stůl, „ale jsem ještě ve službě.“ Místo toho jsem jí nabídla sáček sečuánských sójových fazolí.

„Co to děláš?“ zamrkala na mě. „Zakládáš nové oddělení pro sledování podvratné literatury?“

„Moc vtipné,“ ušklíbla jsem se. „Jsou tady fakta, o kterých nemáš určitě ani ponětí. Řekla bys, že Bill Gates, Paul Allen a Warren Buffet vydělali za loňský rok víc peněz než třicet nejchudších zemí, ve kterých žije čtvrtina světové populace?“

Jill se usmála. „Ráda vidím, že si rozvíjíš sociální cítění, vzhledem k tomu, v jakém oboru pracuješ.“

„Něco mi dělá starosti, Jill. To falešné nástražné zařízení před domem Lightowerových. A ten vzkaz na firemním papíře, který měl Bengosian v ústech. Ti lidé dali jasně najevo, o co jim jde. Ale zároveň jako by se nám vysmívali. Proč hrají tuhle hru?“

Zavrtěla hlavou. „Nemám tušení. To ty chytáš lumpy. Já je jenom strkám za katr.“

Obě jsme se na okamžik odmlčely. Pak jsem řekla: „Nevadilo by ti, kdybych změnila téma?“

Pokrčila rameny. „Jsou to tvoje sójové fazole,“ řekla a hodila si jednu do úst.

„Nevím, jestli to nebude znít hloupě, ale tuhle jsem si o tebe dělala starosti. Tu neděli, kdy jsme si byly zaběhat. Jde o ty modřiny, co jsi měla. Vrtá mi to hlavou.“

„Co ti vrtá hlavou?“ zeptala se.

Pohlédla jsem jí do očí. „Je mi jasné, že jsi neměla ty modřiny od toho, že jsi uklouzla ve sprše. Vím, jaké to je, když musíš přiznat, že jsi jen člověk, jako my všichni ostatní. Pamatuji si, jak moc jsi chtěla miminko. Pak ti zemřel otec. Tváříš se, jako když všechno skvěle zvládáš. Ale možná to tak není. Nechceš o tom s nikým mluvit, dokonce ani s námi. Tohle všechno mi dělá starosti. Řekni mi, je všechno v pořádku?“

V jejích očích se objevila tvrdohlavost, která se však náhle rozplynula. Nevěděla jsem, zda jsem nezašla příliš daleko, ale k čertu s tím, byla to moje kamarádka. Chtěla jsem jen, aby byla šťastná.

„V jedné věci máš možná pravdu,“ řekla Jill nakonec. „Možná jsem si ty modřiny opravdu neudělala ve sprše.“

Kapitola 32

NĚKTERÉ ZLOČINY JSOU BRUTÁLNÍ a neomluvitelné. Z jiných se mi dělá zle, ale jejich motivy jsou jasné. Občas se mi stane, že pachatele dokonce chápu. A pak jsou zde skryté zločiny. Takové, které mají zůstat navždy utajeny. Taková krutost, která nezanechá žádné stopy na kůži, ale rozdrtí vše, co je pod ní, ten slabý hlas našeho lidství.

To jsou ty případy, během kterých se podivuji nad tím, čím se to vlastně živím.

Když se mi Jill svěřila s tím, co se děje mezi ní a Stevem, když jsem jí utřela slzy a poplakala si s ní jako sestra, rozjela jsem se domů jako ve snách. Její tvář zahalil mrak studu, na který nikdy nezapomenu. Ach Jill, má Jill.

Instinkty mi velely, abych se hned ten večer rozjela za Stevem a vyřídila si to s ním. S tím slizkým, nafoukaným hajzlem, který týral moji kamarádku.

Hlavu jsem měla plnou Jill a výrazu malé holčičky, který jsem spatřila na její tváři. V tu chvíli vůbec nevypadala jako zástupce prokurátora a nejlepší studentka ve svém ročníku na Stanfordu, která se vždy zdála klouzat životem hladce jako nůž máslem. Jako žena, která s ledovým klidem posílala zločince za mříže. Ale stále to byla má kamarádka.

Celou noc jsem se převalovala na posteli. Druhý den ráno mi nezbylo, než se zase ponořit až po uši do práce. Laboratorní testy provedené přes noc potvrdily Claiřinu hypotézu. To, co spolkl George Bengosian, byl opravdu ricin.

Ještě nikdy jsem nezažila v Baráku tak napjatou atmosféru jako toho dopoledne. Všude se to hemžilo federály v černých oblecích. Když jsem volala Cindy a Claire, měla jsem pocit, jako bych porušovala bezpečnostní předpisy.

„Potřebuji se s vámi sejít,“ řekla jsem jim. „Je to důležité. Sejdeme se v poledne U Susie.“

Když jsem do té malé kavárny dorazila, Cindy a Claire už seděly v rohovém boxu. Obě se tvářily ustaraně.

„Kde je Jill?“ zeptala se Cindy. „Myslely jsme, že přijde s tebou.“

„Nepozvala jsem ji,“ řekla jsem. Posadila jsem se ke stolu proti nim. „Musíme si promluvit o ní.“

„Tak dobře,“ přikývla Claire překvapeně.

Krok za krokem jsem je provedla vším, co jsem věděla. Řekla jsem jim o těch podezřelých modřinách, které jsem na Jill zpozorovala při běhání. Jak se mi nezdálo její vysvětlení a jak jsem si myslela, jestli si je neudělala schválně, aby se potrestala za ztrátu dítěte.

„To je přece stará historka,“ skočila mi do řeči Cindy. „Nebo ne?“

„Ptala ses jí na to?“ zeptala se Claire. Její výraz byl smrtelně vážný.

Přikývla jsem a pohlédla jí do očí.

„A…?“

„Řekla: ‚Co když jsem si ty modřiny neudělala sama?‘“

Sledovala jsem, jak mě Claire pozoruje a snaží se vyčíst pravdu z mé tváře. Cindy zamrkala a zdálo se, že začíná chápat.

„Proboha,“ zamumlala Claire. „Nechceš snad říct, že Steve…“

Přikývla jsem a polkla.

Kolem stolu se rozhostilo hluboké ticho. Přišla servírka. Otupěle jsme si objednaly. Když servírka odešla, naše oči se setkaly.

„Ten parchant,“ vyhrkla Cindy. „Nejradši bych mu uřízla koule.“

„Nejsi sama,“ opáčila jsem. „Celou noc jsem na nic jiného nemyslela.“

„Jak dlouho?“ zeptala se Ciaire. „Jak dlouho už tohle trvá?“

„To opravdu nevím. Pořád opakovala, že to je kvůli dítěti. Když o něj přišla, hodil pan Citlivý vinu na ni. ‚Tys to nedokázala, co? Ty, velká prokurátorka. Nedokázala jsi to, co zvládne kdejaká ženská. Porodit dítě.‘“

„Musíme jí pomoci,“ řekla Cindy.

Povzdechla jsem si. „Tuší někdo jak?“

„Musíme ji od něj dostat,“ řekla Claire. „Může bydlet u jedné z nás. Ale chce od něj?“

To jsem nevěděla. „Nejsem si jistá, jestli už dospěla tak daleko. Myslím, že se teď potýká hlavně se studem. Má pocit, že všechny zklamala. Nás. Možná jeho. Zní to možná podivně, ale zdá se mi, že chce dokázat, že umí být manželkou a matkou podle jeho představ.“

Claire přikývla. „Tak si s ní promluvíme, že? Kdy?“

„Dnes večer,“ odpověděla jsem.

Pohlédla jsem na Cindy. „Dnes večer,“ souhlasila.

Přinesli nám jídlo a my se do něj bez velké chuti pustily. Žádná z nás se dokonce ani nezmínila o případu. Náhle Claire potřásla hlavou. „Jako kdyby se toho nedělo dost.“

„Když o tom mluvíme,“ – sáhla Cindy po kabelce – „něco pro tebe mám.“ Vytáhla kroužkový blok a odtrhla z něj jeden list.

Roger Lemouz. Dwinelle Hall. 555-0124.

„Tohle je jeden chlapík z Berkeley. Z katedry lingvistiky. Expert na globalizaci. Abys nebyla překvapená: jeho pohled na svět se, řekněme, nemusí ve všem shodovat s tvým.“

„Díky. Kde jsi k tomu přišla?“ Složila jsem papír a zastrčila si ho do peněženky.

„Jak jsem říkala,“ odpověděla Cindy. „Na míle daleko.“

Kapitola 33

ZASUNULA JSEM TU VĚC S Jill co nejhlouběji; potřebovala jsem se soustředit na práci. Zavolala jsem Rogerovi Lemouzovi a podařilo se mi ho zastihnout v kanceláři. Krátce jsme si promluvili a on souhlasil, že se se mnou setká.

Udělalo mi dobře, že jsem mohla vypadnout z Baráku a nadýchnout se čerstvého vzduchu. V poslední době jsem se na tuhle stranu zátoky moc často nedostala. Zaparkovala jsem poblíž stadionu na Telegraf Avenue a dál pokračovala pěšky. Slunce pálilo na náměstí Sproul Plaza, všude posedávali studenti s batůžky a sandály a listovali ve skriptech.

Lemouzova kancelář byla v Dwindle Hall, strohé šedé budově kousek od hlavního nádvoří. „Prosím, je otevřeno,“ zazněl po mém zaklepání silný hlas se středomořským přízvukem. Zároveň v něm bylo cosi formálního, jakoby britského.

Profesor Lemouz seděl za stolem v malé kanceláři plné knih a papírů. Byl statný a snědý, do čela mu padaly kudrnaté černé vlasy a na tvářích měl patrné strniště.

„Ach, inspektorka Boxerová,“ řekl. „Posaďte se prosím, buďte mým hostem. Omlouvám se, že tady není zrovna naklizeno.“ Místnost byla zatuchlá a byla cítit knihami a kouřem. Mezi hromadami papírů trůnil na stole plný popelník spolu s krabičkou rothmansek bez filtru.

Posadila jsem se na židli před jeho stolem a vytáhla poznámkový blok. Podala jsem mu navštívenku.

„Oddělení vražd,“ přečetl Lemouz a našpulil rty, zjevně zaujat. „Takže to asi nebude nějaká etymologická nuance, co vás sem přivedlo?“

„Jde mi spíš o tu druhou sféru vašich zájmů,“ řekla jsem. „Předpokládám, že víte o tom, k čemu došlo na druhé straně zátoky.“

Povzdechl si. „Ano. I člověk tak zahrabaný do knih jako já občas vystrčí nos ven. Tragédie. Naprosto kontraproduktivní. Fanon řekl: ‚Násilí si je samo soudcem a porotou.‘ Jen se divím, že to ještě může někoho překvapit.“

Lemouzovy předstírané sympatie na mě udělaly asi takový dojem jako zubařova vrtačka. „Mohl byste mi prosím vysvětlit, co jste tím myslel, pane Lemouzi?“

„Zajisté, paní inspektorko, pokud budete ovšem tak hodná a objasníte mi, proč jste za mnou vlastně přišla.“

„Jsem poručík,“ opravila jsem ho. „Velím oddělení vražd. A vy jste mi byl doporučen jako člověk, který by mi mohl objasnit ideologický základ toho, co se tady děje. Vysvětlit mi, proč se někdo rozhodl vyhodit do vzduchu tři spící lidi a skoro zabít dvě nevinné děti, stejně jako proměnit něčí vnitřnosti v huspeninu, na znamení protestu.“

„Tím ‚tady‘ máte zřejmě na mysli mírumilovné, akademické háje Berkeley,“ poznamenal Lemouz.

„Tím ‚tady‘ mám na mysli kdekoliv, kde k něčemu tak hroznému dojde, pane Lemouzi.“

„Profesore,“ opravil mě. „Jsem profesor románských jazyků,“ – po tváři mu přelétl zlomyslný úsměv – „když už budeme dbát na titulech.“

„Řekl jste, že vás ty vraždy nepřekvapují.“

„A proč by měly?“ pokrčil Lemouz rameny. „Mělo by pacienta překvapit, že je nemocný, když se mu tělo pokryje lézemi? Naše společnost je nakažená, poručíku, a ti lidé, kteří tuto nemoc přenášejí, se jen rozhlížejí kolem sebe a říkají: Kdo, já? Víte,“ pokračoval a pozvedl obočí, „že mocné nadnárodní korporace mají teď větší zisk než HDP devadesáti procent zemí na celém světě? V systému sociální zodpovědnosti v našem světě už nahradily vlády. Proč asi,“ zasmál se cynicky, „se tak tvrdě stavíme proti apartheidu, když ohrožuje naše rasové cítění, ale zavíráme oči před jeho ekonomickou variantou? Je to proto, že ekonomický apartheid nevidíme očima zotročených. Vidíme ho optikou mocných. Korporací. V televizi.“

„Promiňte,“ přerušila jsem ho, „ale jsem tady kvůli vraždám. Umírají lidé.“

„Ano, to umírají, poručíku. Přesně o tom mluvím.“

Měla jsem chuť popadnout Lamouze za klopy a zatřást s ním. Místo toho jsem vytáhla fotografii hledané chůvy z průkazu Wendy Raymorové a policejní podobiznu ženy zachycené kamerou, když vcházela s Georgem Bengosianem do hotelu Clift. „Znáte některou z těchto žen, profesore?“

Lemouz se rozesmál. „Proč bych vám měl pomáhat? To stát je architektem spravedlnosti, ne ty dvě ženy. Řekněte mi prosím, kdo se dopustil větší nespravedlnosti? Tyto dvě podezřelé“ – hodil přede mě titulní stranu Chroniclu – „nebo tihle skvělí představitelé našeho systému?“

Hleděla jsem na fotografie Lightowera a Bengosiana.

„Pokud úmrtí těchto lidí ohlašuje začátek války,“ zasmál se Lemouz, „já říkám, ať tedy vypukne.“

Posbírala jsem fotografie a vrátila je spolu s poznámkovým blokem do tašky. Cítila jsem se vyčerpaná a špinavá. Vstala jsem a vyšla ze dveří dřív, než jsem musela pana profesora románských jazyků udeřit do obličeje.

Kapitola 34

KREV SE VE MNĚ VAŘILA celou cestu zpátky do kanceláře. Nijak zvlášť mi nepomohla ani skutečnost, že vyšetřování případu ustrnulo na mrtvém bodě. Po šesté jsem zavolala Cindy a domluvila si s ní schůzku U Susie. Možná se nám podaří něco vymyslet nad humrovými quesadillas. Cítila jsem, že se v tomhle bez kamarádek neobejdu.

Když jsem zavěsila po hovoru s Cindy, vstoupil do kanceláře Warren Jacobi. „Čína,“ řekl. „Čína?“

„Ta je lepší než mexické jídlo. Ženy se u činy vždycky začnou svěřovat. To bys měla vědět, poručíku. Když jsme u toho, říká se, že kuře na soli a skořici způsobilo pád čínské dynastie Qin. Mimochodem, kde jsi byla?“ Posadil se. Něco pro mě měl. Poznala jsem to podle jeho mazaného úsměvu.

„Marnila jsem čas v Lidové republice. Máš něco, kromě téhle kulinářsko-historické vložky?“

„Pátrání po té Wendy Raymorové přineslo ovoce,“ řekl a culil se při tom od ucha k uchu. Nadskočila jsem na židli.

„Prodavač na noční směně v supermarketu Safeway na druhé straně zátoky si myslí, že poznal její obličej. Videozáznam už je na cestě. Tvrdí, že má teď zrzavé vlasy a na očích měla sluneční brýle. Ale ty si na chvilku sundala, aby spočítala drobné, a on přísahá, že to byla ona.“

„Kde na druhé straně zátoky, Warrene?“

„Na Harmon Avenue v Oaklandu.“ Vybavila jsem si mapu a oba jsme dospěli ke stejnému poznání. „Poblíž McDonaldu, kde byla nalezena malá Caitlin.“

Geograficky to do sebe začínalo zapadat. „Dejte tu fotku do výkladů všech obchodů v okolí.“

„Už se stalo, poručíku.“ Záblesk v Jacobiho očích mi napověděl, že má ještě jedno eso v rukávu.

„Podobných telefonátů už byla spousta,“ nahrála jsem mu na smeč. „Proč myslíš, že tohle je ten pravý?“

Zamrkal na mě. „Kupovala si inhalátor pro astmatiky.“

Kapitola 35

CINDY, CLAIRE A JÁ jsme už skoro dopily pivo Corona a dojedly talíř kuřecích křidýlek, když dorazila Jill. Pověsila si kabát a zamířila k našemu boxu. Z každého jejího pohybu byla patrná nervozita.

„Tak jo,“ řekla, odložila kufřík a usadila se naproti Claire, „kdo si do mě chce rýpnout jako první?“

„Žádné rýpání,“ řekla jsem. „Tady jsou křidýlka… a tady…“ Nalila jsem jí do sklenice pivo, které zbylo v mé láhvi.

Všechny jsme pozvedly sklenice, Jill trochu váhavě. Dopřály jsme si okamžik ticha, v němž jsme zvažovaly, co říct. Kolikrát už jsme se takhle setkaly? Zpočátku jsme byly jen čtyři ženy s náročnými zaměstnáními, jež chtěly spojit své síly, aby vyřešily zločin.

„Na přátele,“ řekla Claire. „Na ty, kteří drží vždy při sobě. To znamená v dobrém i zlém, Jill.“

„Radši to vypiju,“ řekla Jill, které začaly vlhnout oči, „než si do toho nabrečím.“

Jill do sebe nalila asi třetinu sklenice jedním douškem. Zhluboka se nadechla. „Dobře, proč chodit kolem horké kaše, co? Všechny už to víte?“

Přikývly jsme.

„Informační agentura Boxerová,“ ušklíbla se Jill mým směrem.

„Co bolí tebe, bolí i nás,“ řekla Claire. „Bylo by to stejné, i kdybychom si vyměnily role.“

„Já vím,“ přikývla Jill. „Takže bych řekla, že se od vás teď dozvím, že zrovna neodpovídám prototypu týrané manželky.“

„Spíš jsme se tě chtěly zeptat, jak se cítíš,“ řekla jsem.

„Jo.“ Na okamžik zavřela oči. „Za prvé, Steve mě nebije. Šikanuje mě. Nikdy mě neuhodil pěstí. Nikdy mě neudeřil do obličeje.“

Cindy otevřela ústa, aby něco namítla, ale Claire ji zarazila.

„Vím, že to ho neospravedlňuje. Jen jsem chtěla, abyste to věděly.“ Kousla se do horního rtu. „Myslím, že nedokážu popsat, jak se cítím. Zažila jsem už hodně podobných případů, abych věděla, jaké v nich panují emoce. Nejvíc ze všeho se stydím. Stydím se přiznat, že se to stalo mně.“

„Jak dlouho už to trvá?“ zeptala se Claire.

Jill se opřela v židli a usmála se. „Chcete znát pravdu, tu, kterou si opakuji posledních několik měsíců? Pravda je, že to trvá od chvíle, kdy jsme se vzali.“

Zaťala jsem zuby.

„Vždycky se mu něco nezdálo. Něco, co jsem si oblékla, bytový doplněk, který jsem koupila. Steve mi dokáže skvěle dát najevo, že jsem pitomá.“

„Pitomá?“ zalapala po dechu Claire. „Ve srovnání s ním jsi naprostý génius.“

„Steve není žádný hlupák,“ řekla Jill. „Jenom často nevidí všechny možnosti. Ze začátku měl ve zvyku občas mě stisknout, takhle, na rameni. Pokaždé předstíral, že to bylo neúmyslné. Jednou nebo dvakrát po mně něčím hodil, když jsme se hádali. Mou peněženkou. Vzpomínám si, že jednou“ – zasmála se – „to byl kus ementálu.“

„Proč?“ potřásla Cindy nechápavě hlavou. „Proč to udělal?“

„Protože jsem zaplatila pozdě účet. Protože jsem si něco koupila, když jsme začínali a měli hluboko do kapsy.“ Pokrčila rameny. „Protože mohl.“

„A takhle to bylo celou dobu, co se známe?“ zeptala jsem se nevěřícně.

Jill polkla. „Je to tak, celou dobu jsem to před vámi tajila.“ Servírka přinesla quesadillas a z jukeboxu zazněla píseň Shanii Twainové. „To je, jako byste mě uplácely.“ Namočila si plněnou placku do dresinku a zasmála se. „Nová výslechová metoda. ‚Ano, vím, kde se skrývá Usáma bin Ládin, ale prosím, kdybych si mohla vzít ještě jednu tuhle sýrovou dobrotu…“

Zasmály jsme se. Jill nás vždycky dokázala rozesmát.

„Nikdy nejde o nic zásadního,“ řekla Jill. „Pokaždé je to nějaká banalita. Těm velkým věcem čelíme společně. Hodně jsme toho už překonali. Ale co se týče drobností… Přijmu třeba pozvání na večeři k lidem, které nemá rád. Zapomenu říct hospodyni, aby vzala vyprat jeho košile. Dokáže ve mně vzbudit pocit, že jsem jen hloupé dítě.“

„Tak hloupá tedy nejsi určitě,“ řekla Claire.

Jill si otřela oči a usmála se. „Mé fanynky… Mohla bych toho parchanta zastřelit a vy byste mi pochválily dobrou mušku.“

„Tuhle možnost už jsme probíraly,“ poznamenala Cindy.

„Můžete mi věřit, že jsem o tom taky přemýšlela,“ přikývla Jill. „A taky o tom, kdo by dostal můj případ jako žalobce. No tak, zdá se mi, že zacházíme trochu daleko.“

„Co bys poradila ženě, která by za tebou přišla se stejným problémem?“ zeptala jsem se. „Uvažuj teď jako prokurátorka, ne jako manželka. Co bys jí řekla?“

„Poradila bych jí, aby ho zažalovala tak rychle, že by se mu koule strachy smrskly do velikosti hrášku,“ řekla a zasmála se.

My ostatní jsme se postupně přidaly.

„Tvrdíš, že potřebuješ ještě trochu času,“ řekla jsem Jill. „Nejsme tady od toho, abychom hned dneska obracely život naruby. Ale já tě znám. Přešlapuješ na místě, protože máš pocit, že si za to všechno můžeš sama. Ale něco ti povím. Ještě jeden incident a já přijedu, osobně ti sbalím věci a přestěhuju tě k sobě, ke Claire, k Cindy… Tam vlastně ne, to je díra. Budeš muset jednat, zlato. Ale chci, abys mi slíbila, že jakmile tě ještě jednou napadne, odejdeš od něj.“

Jilliny modré oči se zaleskly a mě napadlo, že jí to ještě nikdy takhle neslušelo. V ofině se jí uvolnila kadeř a sklouzla jí přes oči.

„Slibuji,“ řekla nakonec a pokusila se o úsměv.

„Bereme tě za slovo,“ varovala ji Cindy.

Jill pozvedla ruku. „Mé věrné sestry, přísahám na svou celulitidu, že svůj slib dodržím. Pokud ne, ať mi po celém obličeji vyskáčou obrovské beďary.“

„To zní přesvědčivě,“ uznala Claire.

Jill nás vzala za ruce uprostřed stolu. „Jsem ráda, že vás mám, holky,“ řekla.

„A my jsme rády, že máme tebe.“

„Teď už se snad můžeme konečně pustit do jídla,“ řekla jsem. „Mám pocit, že bych snědla koně i s kopyty.“

Kapitola 36

MOŽNÁ JSEM SE POŘÁDNĚ NEVYSPALA proto, že jsem měla plnou hlavu toho parchanta, jenž ubližoval té nejchytřejší ženské ve městě a který se nikdy nerozpakoval vypadnout z domova, když si jeden z jeho kámošů zamanul, že si chce zahrát golf, a pak si na veřejnosti hrál na pozorného, milujícího manžela.

Ať už to bylo jakkoliv, nešel mi Steve z hlavy skoro celé následující dopoledne. Nakonec jsem už tam nedokázala jen tak sedět a předstírat, že jsem soustředěná na případ.

Popadla jsem kabelku. „Kdyby mě hledal Tracchio, řekněte mu, že se za hodinu vrátím.“

O deset minut později jsem zaparkovala auto před číslem Beale 160, jedním z těch skleněných mrakodrapů dolní části Marketu plných účetních a právníků, kde měl kancelář Steve.

Celou cestu výtahem do jedenatřicátého patra jsem v sobě dusila vztek. Rozrazila jsem dveře právnické firmy Northstar Partnership a pohledná dívka na recepci se na mě usmála.

„Steve Bernhardt,“ řekla jsem a strčila jí pod nos svůj odznak.

Nečekala jsem, až mu zavolá, a zamířila přímo do rohové kanceláře, kterou jsem jednou navštívila s Jill. Steve se pohupoval ve své židli, oblečený do citrónově zelené košile Lacoste a khaki kalhot, a telefonoval. Aniž by se na okamžik odmlčel, zamrkal na mě a ukázal na židli. Jen si mrkej, parchante.

Čekala jsem, až dokončí pracovní hovor, a můj vztek rostl, zatímco jsem naslouchala frázím jako „To vypadá, jako kdybys kvůli tomu chtěl vyvařit oceán, člověče.“

Nakonec se rozloučil a otočil se se židlí. „Lidnsay,“ řekl a pozvedl překvapeně obočí, jako by si nebyl jistý, o co vlastně jde.

„Nech si zbytečné kecy, Steve, víš dobře, proč jsem tady.“

„Ne, to nevím.“ Zavrtěl hlavou a pak se zatvářil ustaraně. „Stalo se něco Jill?“

„Víš, musím se hodně držet, abych nepřeskočila stůl a nenarvala ti ten telefon do krku. Jill nám všechno řekla, Steve. Víme všechno.“

Nevinně pokrčil rameny. „A co víte?“

„Viděla jsem ty modřiny. Jill nám pověděla, co se mezi vámi děje.“

„Ach,“ – pohodlně se opřel a usmál se – „Jill říkala, že si včera večer šla sednout s tou vaší partou.“ Podíval se na hodinky. „No, rád bych tady s tebou seděl a probíral tyhle osobní hovadiny, ale mám v půl jedné schůzku dole v hale…“

Naklonila jsem se k němu přes stůl. „Dobře mě poslouchej. Přišla jsem, abych ti řekla, že to skončilo. Dneska. Ještě jednou na ni sáhneš… uvidím, že má zlomený nehet… nebo jenom přijde do mé kanceláře zamračená a obviním tě z ublížení na zdraví. Rozumíš, Steve?“

Jeho výraz se nezměnil. Prohrábl si své krátké kudrnaté vlasy a zasmál se. „Páni, Lindsay, už jsem slyšel, že jsi pořádně drsná, ale netušil jsem… Jill neměla právo tě do toho zatahovat. Vím, že to pro kariéristku, jako jsi ty, nemá velkou váhu… ale my jsme manželé. Cokoliv se stane, je jen mezi námi.“

„Už ne,“ odsekla jsem. „Ublížení na zdraví je trestný čin, Steve. Lidi jako ty posílám do basy.“

„Jill proti mně nikdy svědčit nebude,“ ušklíbl se. „No teda, to už je hodin… Budeš mě muset omluvit, Lindsay, čekají mě dole v hale.“

Vstala jsem. Nechápala jsem, jak se může takhle chovat. Mluvili jsme přece o Jill. „Povím ti to tak, abys to pochopil,“ řekla jsem. „Uděláš jí ještě jedinou modřinu a Jillino svědectví bude to poslední, co by ti mělo dělat starosti. Půjdeš si zaběhat, zdržíš se v práci a budeš dole v garáži nasedat do auta a najednou uslyšíš zvuk, při kterém sebou trhneš… Dávej si bacha, Steve.“

Došla jsem ke dveřím, aniž bych z něj spustila oči. Steve tam seděl celý rudý a nezmohl se ani na slovo. „Tak co, jaké to je, mít strach, Steve?“

Kapitola 37

CINDY THOMASOVÁ seděla za svým stolem v redakci Chroniclu a necítila se právě ve své kůži. Otevřela láhev organického meruňkového džusu Fruitopia a napila se. Pak vzala do ruky noviny a přelétla pohledem titulní stranu. Jeden z jejích příspěvků byl v pravém sloupci. Titulek vytištěný velkým písmem: POLICIE: KDO VRAŽDÍ VÝKONNÉ ŘEDITELE?

Zapnula počítač, aby si zkontrolovala poštu. Cindy klikla na Internet Explorer a objevily se její emaily.

Dvanáct nových.

Všimla si jednoho od Aarona, se kterým se rozešla před třemi měsíci. Pumpkinseed Smith pořádá 22. května v 8.00 recitál v kostele. Hodí se ti to? Pumpkinseed Smith byl jedním z nejlepších hráčů na lesní roh široko daleko! To si piš, že hodí! odepsala Cindy. I kdyby to znamenalo, že si od tebe budu muset vyslechnout kázání.

Rychle prolistovala zbytek. Odpověď od člověka, který pro ni dělal rešerše o Lightowerovi a Bengosianovi.

Ten parchant čelil v posledních dvou letech čtyřiceti šesti žalobám od pojištěnců, jejichž nároky byly zamítnuty. Takový hnus!

Chystala se právě vymazat poslední email z adresy SLAM@hotmail.com, kterou neznala, když jí do oka padl jeho předmět. CO PŘIJDE TEĎ, stálo tam.

Cindy klikla na zprávu a byla připravena ji vymazat jako ostatní nevyžádanou poštu. Napila se džusu.

Neptejte se, kde jsme přišli k Vašemu jménu nebo proč Vás kontaktujeme. Jestli chcete udělat dobrý skutek, máte teď příležitost.

Cindy si přitáhla židli blíž k monitoru.

Ony „tragické“ incidenty minulého týdne jsou jen drobnou ukázkou toho, co teprve přijde. Ministři financí celého světa se příští týden setkají, aby zlikvidovali poslední zbytky svobodné světové ekonomiky.

Cindy se rozbušilo srdce, když četla dál.

Jsme připraveni zabít jedno z těch prominentních krvelačných prasat každé tři dny, dokud nepřijdou k rozumu a neodsoudí ten globální virus, jímž je systém svobodného podnikání, jenž spoutal bezbranné národy ve Velké lži, že je obchod osvobodí; jenž uvrhl do otroctví zaměstnance nadnárodních společností, který ukradl americkým dělníkům úspory investované do akcií.

Už nejsme v našem boji sami.

Je nás celá armáda, stejně smrtící a mocná jako ty upíří supervelmoci.

Cindy nevěřícně zamrkala, skoro neschopná pohybu. Že by nějaká internetová kachna? Ukázka podivného smyslu pro humor?

Klikla na ikonu TISK a zvedla k uchu telefonní sluchátko, zatímco četla dál.

Důvod, proč jsme si vybrali Vás, je ten, že normální kanály médií jsou stejně zkorumpované jako nadnárodní společnosti, které je vlastní. Jste i vy součástí této korupce? To se brzy uvidí.

Žádáme ty významné osobnosti, jež se příští týden sejdou v San Francisku, takzvanou G-8, aby se odhodlaly k historickému kroku. Aby odemkly řetězy. Odpustily dluhy. Postavily se za svobodu, ne za zisk. Zastavily kolonizaci. Otevřely světovou ekonomiku.

Dokud neuslyšíme tento hlas, uslyšíte Vy náš. Každé tři dny jedno z těch prasat zemře.

Víte, co proti tomu můžete udělat, slečno Thomasová. Nemarněte čas snahami nás vystopovat. Pokud se ovšem o nás nechcete doslechnout znovu.

Cindy vyschlo v ústech. SLAM@hotmail.com. Byla ta adresa skutečná? Nebo si z ní jen někdo vystřelil?

Zalistovala až na konec dokumentu. Po několik následujících vteřin nemohla pohnout ani malíčkem.

Dopis byl podepsán August Spies.

Kapitola 38

KDYŽ JSEM SE VRÁTILA do kanceláře, čekal tam na mě jeden vzkaz od Tracchia a jeden od Jill.

„A je tu někdo z Chroniclu,“ oznámila mi má sekretářka Brenda.

„Z Chroniclu?“

Vzhlédla jsem od papírů na svém stole a spatřila Cindy, jak sedí se zkříženýma nohama na stohu spisů před mou kanceláří. Když jsem k ní došla, vstala, ale já na ni prostě neměla čas.

„Cindy, teď se s tebou setkat nemůžu. Je mi líto. Tiskovka je naplánována na –“

„Ne,“ přerušila mě, „Musím ti něco ukázat, Lindsay. Tohle má přednost.“

„Je všechno v pořádku?“

Zavrtěla hlavou. „Neřekla bych.“

Zavřely jsme za sebou dveře mé kanceláře a Cindy vytáhla z batůžku list papíru. Vypadalo to jako email.

„Posaď se,“ řekla. Položila list přede mě na stůl a sedla si vedle mě. „Čti.“

Jediný pohled na Cindy mi stačil, abych poznala, že je zle.

„Našla jsem to ráno v poště,“ vysvětlila. „Mám adresu na webové stránce Chroniclu. Nevím, od koho to je, ani proč mi to poslal. Ale musím říct, že mě to trochu zaskočilo.“

Začala jsem číst. Neptejte se, kde jsme přišli k Vašemu jménu nebo proč Vás kontaktujeme… Čím déle jsem četla, tím horší to bylo. Jsme připraveni zabít jedno z těch prominentních krvelačných prasat každé tři dny… Zvedla jsem hlavu.

„Čti dál,“ vybídla mě Cindy.

Pokračovala jsem ve čtení. Snažila jsem se uhodnout, jestli je možné brát ten dopis vážně. Když jsem došla na konec, poznala jsem, že ano.

August Spies.

Srdce se mi rozbušilo. Náhle mi bylo jasné, kam to všechno míří. Drželi celé město jako rukojmí. Tohle bylo vyhlášení teroru. Jejich cílem byla G-8. Do jejího zasedání zbývalo deset – devět dní. V San Francisku se sejdou ministři financí nejrozvinutějších zemí celého světa.

„Kdo o tom ví?“ zeptala jsem se.

„Ty a já,“ řekla Cindy. „A oni.“

„Chtějí, abys zveřejnila jejich požadavky,“ řekla jsem. „Chtějí použít Chronicle jako hlásnou troubu.“ Promýšlela jsem všechny možné scénáře. „Tracchia z toho raní mrtvice.“

Odpočítávání už začalo. Každý třetí den. Dnes byl čtvrtek. Věděla jsem, že ten email musím předat dál. A že jakmile to udělám, už to nebude můj případ. Ale ještě předtím jsem musela něco udělat.

„Můžeme se pokusit tu adresu vystopovat,“ navrhla Cindy. „Znám jednoho hackera –“

„To nikam nepovede,“ řekla jsem. „Mysli. Proč kontaktovali tebe? V Chroniclu je spousta dalších reportérů. Musejí k tomu mít dobrý důvod.“

„Možná proto, že jsem o tom případu psala. Nebo že jsem měla něco společného s Berkeley. Ale to bylo před deseti lety, Lindsay.“

„Mohl by to být někdo z tvé minulosti? Někdo, koho jsi znala? Třeba ten pitomec Lemouz?“

Pohlédly jsme na sebe. „Co chceš, abych udělala?“ zeptala se Cindy nakonec.

„Nevím…“ Navázali kontakt. Znala jsem vrahy dost dobře, abych věděla, že když se s vámi spojí, jediný způsob, jak jim zabránit v dalším zločinu, je s nimi komunikovat.

„Myslím, že chci, abys jim odpověděla,“ řekla jsem.

Kapitola 39

ZDÁLO SE, ŽE VŠECHNO UKAZUJE na druhou stranu zátoky. Zdroje internetových zpráv. Místo, kde bylo nalezeno dítě Lightowerových. Lemouz. Pozměněný průkaz totožnosti Wendy Raymorové. Hodiny tikaly. Nová oběť každý třetí den…

Byla jsem unavená čekáním. Barák obsadil houf agentů FBI, kteří analyzovali Cindyin email. Bylo na čase vyrazit za těmi, kdo měli ty odporné vraždy na svědomí.

Jacobi a já jsme zavolali Joeovi Sántosovi a Philu Martellimu, dvěma berkeleyským policistům, kteří stáli v čele tamní zpravodajské služby. Santos tam byl už od šedesátých let – oddělení loupeží, vražd, jeden z těch veteránů, kteří viděli všechno. Martelli byl mladší a přišel z protidrogového.

„Dalo by se říct, že ve Svobodné republice operují všechny všivé teroristické skupiny, na které si vzpomenete,“ pokrčil Santos rameny. Hodil si do úst mentolový bonbon. „Máme tady BLA, IRA, Araby. Račte si vybrat.“

„A říká se,“ dodal Martelli, „že se sem ze Seattlu chystá pěkných odpůrců globalizace, aby to při zasedání G-8 pořádně roztočili.“

Vyndala jsem z desek hrozivé záběry Lightowerova domu a mrtvého Bengosiana. „Nehledáme pár puberťáků, co mávají transparenty, Phile.“

Martelli se usmál na Santose. Pochopil. „Tuhle,“ řekl, „jsme dostali za úkol najít a zneškodnit pacholka, který otravoval PG a E.“ Pacific Gas and Electric. Naše energetické magnáty. Od té aféry v Enronu nebyl v Kalifornii jediný člověk, který by se necítil ošizený. A to nejspíš právem.

„Na tyhle parchanty má pifku každý,“ poznamenal Jacobi. „Včetně mě.“ 1

„Tohle individuum toho dělalo víc, než že posílalo sprosté dopisy oddělení pro styk s veřejností. Ten chlap postával před ústředími a rozdával lidem letáky, ve kterých je vyzýval, aby neplatili účty. Říkal, že zastupuje Iniciativu svobodných občanů. Vypadalo to,“ zasmál se Santos, „že to byl pořádně naštvaný občan.“

Vyprávění se ujal Martelli. „Ten magor chodil všude s velkou taškou. Mysleli jsme si, že v ní má nacpané ty své letáky. Jednoho dne ho zastavil policista v civilu a donutil ho tu tašku otevřít. Chlap v ní měl raketomet M49. Pak jsme vrazili k němu do domu. Našli jsme tam granáty, plastickou trhavinu G4, rozbušky. Tahle Iniciativa svobodných občanů chtěla vyhodit celou společnost do povětří.“

„Poslechni, Joe,“ změnila jsem téma, „mluvil jsi o radikálech, kteří se přesouvají do San Franciska, aby tady zabránili schůzce G-8? Tam bychom mohli začít.“

„Udělejte něco lepšího,“ navrhl Santos a hodil si do úst další mentolku. „Jeden z našich agentů povídal, že se dneska v Shattucku koná nějaké shromáždění. Mají tam být všichni místní hlavouni. Nechcete se tam podívat? Vítejte v naší noční můře.“

Kapitola 40

O DVACET MINUT POZDĚJI jsme zaparkovali Santosovo a Morelliho neoznačené auto asi dva bloky od sídla Bank of America v Santosu. Před vchodem do pobočky už se shromáždila skupina asi stovky demonstrantů; většina z nich držela hrubě namalované transparenty. POMOC ZEMÍM TŘETÍHO SVĚTA, hlásal jeden.

Na střeše černé dodávky stál jeden z organizátorů v tričku a potrhaných džínsech a křičel do mikrofonu: „Bank of America zotročuje dívky před pubertou! Bank of America vysává lidem krev!“

„Proti čemu ti lidé sakra protestují?“ zeptal se Jacobi. „Proti hypotékám?“

„Kdo ví,“ odpověděl Santos. „Proti dětské práci v Guatemale, Světové obchodní organizaci, velkým korporacím, té všivé ozónové díře. Půlka z nich je jsou jenom zkrachovanci na podpoře. Mě zajímají jejich vůdci.“

Vytáhl fotoaparát a začal fotografovat lidi v davu. Mezi bankou a protestujícími stál kordon asi deseti policistů, kterým u boků visely obušky.

Vybavilo se mi to, co povídala Cindy. Jak v pohodlí svých životů můžeme jen obrátit list, když čteme o chudých lidech bez zdravotního pojištění nebo o rozvojových zemích topících se v dluzích. Ale jak někteří lidé list prostě obrátit nemohou. Miliony kilometrů daleko, že? Právě teď to tak nevypadalo.

Náhle vylezl na střechu dodávky nový řečník. Vyvalila jsem oči. Byl to Lemouz. Představte si to.

Profesor si vzal mikrofon a spustil: „Z čeho se skládá Světová banka? Je to skupina šestnácti členských institucí z celého světa. Jednou z nich je Bank of America. Kdo půjčil peníze Mortonu Lightowerovi? Kdo byl zajistitelem při vydání emise akcií jeho společnosti? Tahle stará dobrá B of A, přátelé!“

Nálada davu se náhle změnila. „Tihle parchanti by měli vyletět do vzduchu!“ vykřikla nějaká žena. Jeden student se pokusil zahájit skandování: „Svině zlodějský! Svině zlodějský!“

Viděla jsem, jak se v davu začínají objevovat ohniska násilí. Nějaký kluk hodil na okno banky láhev. Nejprve jsem myslela, že je to Molotovův koktejl, ale k výbuchu nedošlo.

„Tak vidíte, s čím se tady musíme potýkat,“ řekl Santos. „Problém je v tom, že na tom, co říkají, něco je.“

„To si pište, že jo,“ přisadil si Jacobi.

Do davu vnikli dva policisté, aby našli toho, kdo hodil láhev, ale dav se semknul a zahradil jim cestu. Viděla jsem, jak ten kluk utíká pryč ulicí. Pak se ozval křik a v davu se to začalo mlít. Nevěděla jsem ani, kde to přesně začalo.

„Kruci.“ Santos odložil kameru. „Začíná se to vymykat kontrole.“

Jeden z policistů mávl obuškem a vlasatý mladík padl na kolena. Další lidé začali házet různé předměty. Láh ve, kameny. Dva agitátoři se začali prát s policisty, kteří je srazili na zem a přitiskli obušky.

Lemouz stále štěkal do mikrofonu. „Tak vidíte, k čemu se stát uchyluje – neštítí se rozbíjet hlavy matkám a dětem.“

Nemohla jsem tam jen tak sedět a dívat se.

„Ti chlapi potřebují pomoc,“ řekla jsem a chystala se vystoupit z auta.

Martelli mě zadržel. „Když tam půjdeme, prozradíme se.“

„Na to kašlu,“ řekla jsem a vytrhla z pouzdra na opasku pistoli. Pak jsem rozběhla přes ulici s Martellim v těsném závěsu.

Policisté byli terčem urážek a deště kamení. „Prasata! Náckové!“

Pronikla jsem do davu. Nějaká žena si hadrem utírala krev z hlavy. Jiná utíkala pryč s dítětem v náručí. Díky bohu že aspoň někomu zbyla trocha zdravého rozumu.

Profesor Lemouz na mě ukázal prstem. „Podívejte, jak policie čelí našim oprávněným protestům! Chtějí nás zastrašit zbraněmi! No, madam poručíku,“ ušklíbl se na mě ze svého provizorního pódia, „vidím, že se stále chcete poučit. Povězte mi, co jste se naučila dneska?“

„Tohle je vaše práce,“ křikla jsem a doufala, že ho vyvedu z míry. „Byla to poklidná demonstrace. To vy jste to násilí vyprovokoval.“

„Ostuda, co? Poklidné demonstrace se nikdy nedostanou do zpráv. Ale podívejte…“ Ukázal na televizní dodávku, která právě zastavila o kus dál v ulici. Vyskočil z ní reportér a kameraman, který začal okamžitě točit.

„Budu si na vás dávat pozor, Lemouzi.“

„To mi lichotí, poručíku. Jsem jen skromný profesor vyučující předmětu, který dnes nikoho nezajímá. Měli bychom spolu zajít na skleničku. Ale jestli mě omluví te, moji pozornost si teď vyžaduje tahle ukázka policejní brutality.“

Uklonil se a věnoval mi pohrdavý úsměšek, ze kterého mi naskočila husí kůže. Pak začal mávat rukama nad hlavou a rozdmýchávat dav pokřikem: „Bank of America! Vrahové dětí!“

Kapitola 41

CHARLES DANKO VYSTOUPIL do ponurého vestibulu velké úřední budovy. Po levé straně byl pult, kde dva nedůslední strážci kontrolovali tašky a balíčky. Jeho prsty se sevřely kolem držadla koženého kufříku.

Danko samozřejmě nebylo právě teď jeho jméno. Momentálně se jmenoval Jeffrey Stanzer. Předtím Michael O’Hara. A Daniel Browne. Za ta léta vystřídal mnoho jmen. Jména se dala převlékat jako kabáty a stejně snadné bylo získat nový řidičský průkaz. Neměnná zůstávala jen víra, jež plála v jeho nitru. Pocit, že dělá něco velmi důležitého. Že to dluží lidem blízkým jeho srdci, lidem, kteří za tuhle věc zemřeli.

Nejstrašidelnější na tom ale bylo, že nic z toho nebyla pravda.

Protože Danko nevěřil ničemu jinému než nenávisti, která v něm hořela.

Rychle zkontroloval, jak strážci dělají svou práci, ale nebylo tam nic nového. Viděl to už mockrát. Přistoupil k pultu a začal vyprazdňovat kapsy. Dělal to v po sledních několika týdnech už tolikrát, že by tam mohl sám pracovat. Kufřík položte sem – tahle slova mu zazněla v uších dřív, než byla opravdu vyslovena.

„Kufřík položte sem,“ řekl strážce a ukázal na vyhrazené místo na pultu. Zvedl víko.

„Ještě prší?“ zeptal se, když Danko procházel detekčním rámem.

Danko zavrtěl hlavou. Tep se mu nezrychlil ani o píď. Mal tentokrát vyrobil mistrovský kus, všechen obsah ukryl pod vnitřní potah kufříku. Kromě toho by ti tupci bombu nenašli, ani kdyby věděli, co vlastně hledají.

Danko prošel detektorem a ozvalo se zapípání. Poplácal se po kapsách saka a zatvářil se překvapeně, kdy z jedné vyndal černou krabičku.

„Mobil,“ řekl a omluvně se usmál. „Vzpomenu si na něj, jen když zazvoní.“

„Ten můj zvoní, jenom když mě s něčím otravuje žena,“ poznamenal ten geniální strážce a ušklíbl se.

Jak snadné. Jako by ti lidé spali. Neprobudila je ani všechna ta varování v jejich okolí. Druhý strážce posunul kufřík na konec pultu. Byl uvnitř. V té takzvané Budově spravedlnosti.

Chystal se rozbít ji na kousky. Zabít všechny uvnitř. Bez lítosti a výčitek svědomí.

Danko tam chvilku jen tak stál, díval se na lidi spěchající dovnitř a ven a vzpomínal na svůj tichý, bezvýznamný život, který nechával za sebou. Začínaly se mu potit dlaně. Za několik minut bude celý svět vědět, že dokáží zaútočit kdekoliv. I v epicentru jejich moci, v samém srdci vyšetřování.

My si vás najdeme, ať jsou vaše domy sebevětší a právníci sebemocnější.

To, co nesl, stačilo, aby do vzduchu vyletělo celé patro.

Nastoupil do přeplněného výtahu a stiskl tlačítko čtvrtého poschodí. Kolem něj se tísnili lidé vracející se z oběda. Policisté, vyšetřovatelé, pěšáci státní moci. Když se dívali v bezpečí svých domů na baseball v televizi, měli nejspíš pocit, že nejsou za nic zodpovědní. Ale opak byl pravdou. I ta poslední uklízečka nesla svůj díl zodpovědnosti. Všichni byli zodpovědní, a kdyby nebyli, co na tom?

„Promiňte,“ řekl Danko ve čtvrtém patře a vysoukal se spolu s dalšími dvěma nebo třemi lidmi z výtahu. Na chodbě minul dva uniformované policisty. Ani nemrkl. Dokonce se na ně usmál. Jak snadné bylo proniknout do sídla prokuratury, policejního velitele a vyšetřovatelů.

Nechali ho hladce proniknout dovnitř. Pitomci!

Ukáže jim, že pronesl bombu dovnitř přímo jim před nosem. Předvede jim, jak jsou slepí a neschopní.

Danko se zhluboka nadechl a zastavil se před místností 350. ODDĚLENÍ VRAŽD, stálo na dveřích.

Chvilku tam postával a tvářil se, jako by tam patřil. Pak se však obrátil a zamířil zpět k výtahu.

Zkouška na nečisto, pomyslel si, když sjížděl dolů. Cvičení dělá mistra. Pak…

Prásk! S pozdravem August Spies.

Třetí část

Kapitola 42

KDYŽ JSEM SE VRÁTILA Z BERKELEY do kanceláře, bylo kolem čtvrté. Na chodbě jsem potkala svou sekretářku Brendu. „Máš tam dva vzkazy od asistentky prokurátora Bernhardtové, ale teď na ně není čas. Chce tě vidět šéf.“

Když jsem zaklepala na Tracchiovy dveře, schůze mimořádné pracovní skupiny byla v plném proudu. Nepřekvapilo mě, když jsem tam uviděla Torna Roache z místního ústředí FBI. Účastnili se vyšetřování od chvíle, kdy Cindy dostala onen email. Kromě něj tam byl Gabe Carr, zástupce starosty pověřený dohledem nad policií, a Steve Fiori, tiskový mluvčí.

A někdo otočený zády ke mně, koho jsem neznala: dobře stavěný muž s hustými hnědými vlasy. Bezpochyby člověk z přípravného týmu zasedání G-8. Ať žijí žaludeční vředy.

Kývla jsem na muže, se kterými jsem už pracovala, a vrhla rychlý pohled na neznámého v obleku. „Chcete nás rychle informovat o posledním vývoji, poručíku?“ zeptal se velitel.

„Jistě,“ přikývla jsem. Žaludek se mi sevřel. Na něco takového jsem nebyla připravená. Měla jsem pocit, že to na mě Tracchio nastražil.

„Všechno ukazuje na Berkeley,“ vysvětlila jsem. Seznámila jsem je se všemi stopami, na nichž jsme pracovali. Zmínila se o Wendy Raymorové, dnešní demonstraci, Lemouzovi.

„Myslíte, že je do toho ten chlap zapletený?“ zeptal se Tracchio. „On je profesor, že?“

„Prověřila jsem si ho a nenašla nic závažnějšího než pár nepovolených demonstrací a vzpíraní se zatčení,“ řekla jsem. „Ve všech případech bylo obvinění staženo. Je neškodný. A nebo velmi, velmi chytrý.“

„Nějaké stopy po značkovací látce v té cé čtyřce?“ zeptal se Tracchio. Zdálo se mi, že chce udělat dojem na toho federála v tmavém obleku. Co je ten chlap vlastně zač?

„Laboratoř na tom pracuje,“ odpověděla jsem. „A tihle lidé nám posílají hrozby z veřejných počítačů,“ řekl.

„Co máme podle vás dělat, nechat sledovat všechny internetové kavárny a knihovny na druhé straně zátoky?“ zeptala jsem se. „Máte představu, kolik jich je?“

„Dva tisíce sto sedmdesát devět,“ pronesl náhle federál v obleku. Položil na stůl list papíru. „Dva tisíce sto sedmdesát devět veřejně přístupných internetových portálů v Bay Area. V univerzitních budovách, knihovnách, kavárnách, na letištích. Patří do toho i dvě armádní náborová střediska v San Jose, ale nemyslím si, že by to zkusili tam, takže tím se to trochu zužuje.“

„Jo,“ řekla jsem, když se naše oči konečně setkaly. „Tím se to opravdu zužuje.“

„Je mi líto.“ Muž si promnul spánky a věnoval mi unavený úsměv. „Před dvaceti minutami jsem přiletěl z Madridu a čekal, že si tady projdu rutinní bezpečnostní opatření pro zasedání G-8. A teď mám pocit, že jsem se ocitl uprostřed třetí světové války.“

„Jsem Lindsay Boxerová,“ řekla jsem.

„Vím, kdo jste,“ odpověděl federál. „Pracovala jste vloni na tom útoku na kostel v La Salle Heights. Ti nahoře si toho všimli. Je šance, že bychom ty teroristy dopadli do příštího týdne?“

„Do příštího týdne?“ zopakovala jsem nevěřícně.

„Nebudeme si na nic hrát, poručíku. Čeká nás setkání šéfů ekonomik svobodného světa. Kromě toho je ohrožena veřejná bezpečnost, takže nemáme moc času.“

Ten muž jednal na rovinu a to se mi zamlouvalo. Nevypadal na typického washingtonského ouřadu.

„Takže co dál?“ zeptal se zástupce starosty Gabe Carr.

„Co dál?“ Muž z Washingtonu se rozhlédl po místnosti. „Všechny citlivé body jsou zabezpečeny, je to tak? Lidí máme dost, pravda, veliteli?“

„Každý uniformovaný policista vám bude příští týden k dispozici,“ ujistil ho Tracchio.

Odkašlala jsem si. „Co ten email, který jsme dostali? Co s ním?“

„Co navrhujete, inspektorko?“ zeptal se chlapík z Washingtonu.

Vyschlo mi v ústech. „Navrhuji na něj odpovědět,“ řekla jsem. „Navrhuji zahájit dialog. Zjistit, jestli na sebe něco neprozradí. Čím víc s nimi budeme komunikovat, tím větší je šance, že se něco dozvíme.“

Rozhostilo se napjaté ticho a já zadoufala, že nebudu z případu odvolána.

„Správná odpověď,“ zamrkal na mě federální agent. „Tohle malé představení mělo jen jediný důvod. Chtěl jsem zjistit, s kým mám tu čest. Joe Molinari,“ usmál se a podal mi navštívenku.

Pohlédla jsem na ni a měla co dělat, abych nevyvalila oči a neotevřela ústa dokořán.

ÚŘAD PRO NÁRODNÍ BEZPEČNOST, stálo na vizitce. JOSEPH P. MOLINARI. ZÁSTUPCE ŘEDITELE.

Kruci, a tenhle chlap se sem dostavil osobně!

„Zahájíme s těmi parchanty dialog,“ rozhodl zástupce ředitele.

Kapitola 43

KDYŽ JSEM SE VRACELA do své kanceláře, v hlavě mi ještě hučelo po schůzce s Molinarim. Cestou jsem se zastavila u Jill.

Na chodbě už pracoval člověk s vysavačem, ale u ní se ještě svítilo.

V kanceláři potichu hrálo CD Evy Cassidyové. Slyšela jsem, že Jill něco namlouvá do diktafonu.

„Ahoj.“ Zaklepala jsem na dveře. Tvářila jsem se tak omluvně, jak jsem jen dokázala. „Tvoje vzkazy jsem dostala. Asi nepomůže, když ti budu vypravovat, jaký jsem měla den.“

„No, rozhodně vím, jak začal,“ opáčila ledově Jill.

Nic jiného jsem si nezasloužila.

„Podívej, chápu, že jsi naštvaná.“ Vešla jsem do místnosti a položila ruku na opěradlo židle před jejím stolem.

„Jo, naštvaná jsem byla,“ řekla Jill. „A teď?“

„Teď… Teď bych řekla, že přímo zuřím, Lindsay.“

V její tváři nebylo ani stopy po úsměvu. Když přijde na to někomu pořádně vynadat, není nad Jill.

„Ty mě mučíš,“ řekla jsem a posadila se. „Uvědomuji si, že jsem to přehnala.“

Jill se suše zasmála. „Řekla bych, že poslat na mého muže zabijáka je trochu víc než přehánění.“

„Nebyl to zabiják,“ opravila jsem ji. „Jenom gorila. Ale k čemu to slovíčkaření. Co na to mám říct? Vzala sis totálního kreténa.“ Přitáhla jsem si židli blíž k jejímu stolu. „Podívej, Jill, vím, že jsem udělala chybu. Nechtěla jsem mu vyhrožovat. Ale ten slizoun se choval tak hnusně.“

„Možná se tomu slizounovi nelíbilo, že mu naše soukromé záležitosti někdo hodil pod nos jako účet za telefon. To, co jsem ti pověděla, bylo důvěrné, Lindsay.“

„Máš pravdu,“ polkla jsem. „Mrzí mě to.“

Její výraz začal měknout a hněv z její tváře konečně zmizel. Odstrčila židli od stolu a postavila si ji přede mě tak, že jsme se skoro dotýkaly koleny.

„Podívej, Lindsay, jsem velká holka. Svoje bitvy si musím vybojovat sama. V tomhle jsi moje kamarádka, ne policajtka.“

„To mi říkají všichni.“

„Tak je poslouchej, holka, protože tě potřebuji jako kamarádku a ne jako bodyguarda.“ Vzala mě za ruce a stiskla je. „Kamarádka kamarádku vyslechne, pozve na večeři, případně dá dohromady s pěkným kolegou z práce… Ale vtrhnout do kanceláře jejího manžela a vyhrožovat mu, to mi moc kamarádské nepřipadá, Lindsay.“

Zasmála jsem se. Poprvé jsem na její tváři zahlédla záblesk úsměvu. Ale jen záblesk.

„Dobře, takže se zeptám jako kamarádka: jak to teď mezi tebou a tím parchantem vypadá?“ řekla jsem a křečovitě se usmála.

Jill se zasmála a pokrčila rameny. „Řekla bych, že dobře… Mluvili jsme o manželské poradně.“

„Jediné, co Steve potřebuje, je dobrý rozvodový právník.“

„Jsi má kamarádka, Lindsay, nezapomínej… Kromě toho, musíme si promluvit o důležitějších věcech. Co se to v tomhle městě děje?“

Pověděla jsem jí o tom emailu, který ráno dostala Cindy, a jak to pohnulo s vyšetřováním. „Už jsi někdy slyšela o chlápkovi jménem Joe Molinari z protiteroristického?“

Jill se zamyslela. „Vzpomínám si na jednoho Joea Molinariho, který pracoval jako prokurátor v New Yorku. Byl to dobrý vyšetřovatel. Pracoval na tom bombovém útoku na Světové obchodní centrum. Kromě toho na něj byl docela příjemný pohled. Myslím, že opravdu odešel do Washingtonu na nějaký vyšší post.“

„Ten vyšší post znamená Úřad pro národní bezpečnost. A teď mi bude koukat přes rameno při vyšetřování.“

„Mohla jsi dopadnout hůř,“ řekla Jill. „Už jsem se zmínila o tom, že na něj je příjemný pohled?“

„Nech si to,“ začervenala jsem se.

Jill naklonila hlavu ke straně. „Normálně po federálech nejedeš.“

„Protože jsou to většinou jen kariéristi, kteří chtějí druhému ukrást výsledky práce, aby dosáhli povýšení. Ale Molinari vypadá, že bere svou práci vážně. Možná bys pro mě mohla udělat menší vyšetřování…“

„Myslíš, abych zjistila, jaký je policajt?“ Jill se usmála a přimhouřila oči. „Nebo jestli je ženatý? Tak se mi zdá, že naše Lindsay dostala zálusk na zvláštního agenta.“

„Zástupce ředitele,“ opravila jsem ji a nakrčila nos.

„Páni, ten chlap si vede dobře,“ pokývla Jill uznale hlavou. „A už jsem říkala, že je hezký?“ Obě jsme se rozesmály.

Po chvíli jsem vzala Jill za ruku. „Mrzí mě, co jsem udělala, Jill. Nechtěla jsem ti přitížit v tom, čím procházíš. Nemůžu ti slíbit, že se budu držet stranou, aspoň ne úplně. Jsi naše kamarádka, Jill, a máme o tebe hrozný strach. Ale dám ti své slovo… že na něj nepošlu zabijáka. Ne bez toho, že se bych se nejdřív poradila s tebou.“

„Domluveno,“ přikývla Jill. Stiskly jsme si ruce. „Vím, že si o mě děláš starosti, Lindsay. A jsem ti za to vděčná. Ale dovol mi, abych si to vyřešila po svém. A nech příště pouta doma.“

„Domluveno,“ usmála jsem se.

Kapitola 44

NA ŠVÝCARA SI GERD PROPP OSVOJIL spoustu amerických návyků a choutek. Jednou z nich byla jeho vášeň pro lov lososů. Ve svém pokoji v hotelu Governor v Portlandu si Gerd rozložil na dvojité posteli novou rybářskou vestu Ex Officio, kterou si právě koupil, spolu s několika návnadami a hákem.

Jeho práci ekonoma u OECD, Organizaci pro ekonomickou spolupráci a rozvoj v Ženevě by mohl leckdo považovat za otravnou a únavnou, ale její výhodou bylo, že ho několikrát do roka přivedla do Států, kde se mohl setkat s muži, s nimiž sdílel vášeň pro rybolov.

A přesně to měl Gerd v plánu na příští den, místo toho, aby dokončoval svůj projev na setkání G-8 v San Francisku, které se mělo konat v následujícím týdnu.

Oblékl si novou vesty a stoupl si před zrcadlo. Opravdu vypadám jako profík! Když si rovnal klobouk a vypínal hruď ve vestě, cítil se Gerd tak chlapsky jako představitel hlavní role v hollywoodském filmu.

Ozvalo se zaklepání na dveře. Poslíček, pomyslel si, protože se na recepci zmínil, že by potřeboval vyžehlit oblek.

Když otevřel dveře, spatřil ke svému překvapení mladou ženu, která na sobě neměla uniformu hotelové obsluhy, ale černou flísovou bundu s kapuci, jež jí zakrývala část obličeje.

„Herr Propp?“ zeptala se mladá žena.

„Ano?“ Gerd si narovnal brýle na nose. „O co jde?“

Dřív než mohl pronést další slovo, spatřil Gerd, jak proti němu vystřelila ruka. Popadla ho za hrdlo a vyrazila mu dech. Pak byl tvrdě sražen na zem.

Gerd potřásl hlavou. Brýle byly pryč. Cítil, jak mu z nosu teče krev. „Proboha, co to má znamenat?“

Do pokoje vstoupil mladý muž a zavřel za sebou dveře. Náhle se v jeho ruce objevil nějaký tmavý kovový předmět. Gerd strnul. Neviděl moc dobře, ale tady se nemohl splést. Vetřelec držel v ruce pistoli.

„Jste Gerhard Propp?“ zeptal se mladý muž. „Hlavní ekonom OECD v Ženevě? Nesnažte se to popírat.“

„Ano,“ zamumlal Gerd. „Ale jakým právem jste mi vtrhli do pokoje a –“

„Jsme tu jménem sta tisíce dětí, které každoročně zemřou v Etiopii,“ přerušil ho muž, „na nemoci, kterým by se dalo snadno předejít, kdyby splátky jejich národního dluhu nepřekračovaly šestkrát náklady na zdravotní péči v jejich zemi.“

„Co-cože?“ zakoktal Gerd.

„Jménem lidí umírajících na AIDS v Tanzánii,“ pokračoval muž, „které jejich vláda nechá hnít, protože má příliš mnoho práce se splácením dluhů, do kterých ji uvrhli vyžraní parchanti, jako jste vy.“

„Já jsem jenom ekonom,“ namítl Gerd. Co si ten chlap myslí, že dělá?

„Jste Gerhard Propp. Hlavní ekonom OECD, jehož úkolem je zvýšit tempo, jímž rozvinuté země světa vyvlastňují zdroje zemí chudých, aby se mohly stát odpadkovými koši těch bohatých.“ Vzal z postele polštář. „Jste architekt MAI.“

„Chápete to úplně špatně,“ vypravil ze sebe vyděšený Gerd. „Ty dohody mají přivést rozvojové země do moderního světa. Vytvářejí pracovní příležitosti a exportní trhy pro národy, které nikdy nedoufaly, že by jednou mohly ostatním konkurovat.“

„Ne, ty to chápeš špatně!“ zařval mladík. Sáhl po ovladači a zapnul televizi. „Přinášejí jim chudobu a drancování. A tyhle televizní sračky.“

Na CNN právě šlo mezinárodní ekonomické zpravodajství a vytvářelo celé situaci velmi případnou kulisu. Gerd sledoval vytřeštěnýma očima, jak si vetřelec kleká vedle něj, a zároveň poslouchal, jak komentátor oznamuje další pokles kurzu brazilského reálu.

„Co chcete dělat?“ vyhrkl Gerd.

„To, co by vám chtěly udělat tisíce těhotných matek s AIDS, Herr Doktor.“

„Prosím,“ vzlykl Gerd. „Prosím… děláte vážnou chybu.“

Vetřelec se usmál a pohlédl na rybářskou výbavu na posteli. „Ale, vidím, že rád rybaříte. Tohle se mi zrovna hodí.“

Kapitola 45

DRUHÝ DEN RÁNO jsem dorazila do kanceláře v půl osmé a překvapilo mě, když jsem za svým stolem našla telefonujícího zástupce ředitele Molinariho. Něco se stalo.

Zamával na mě, abych za sebou zavřela dveře. Podle toho, co jsem zaslechla, jsem odhadla, že mluví se svým ústředím na Východě a podává zprávu o průběhu vyšetřování. Na klíně měl hromadu šanonů a občas si udělal stručnou poznámku. Dvě se mi podařilo přečíst: 9 mm a itinerář.

„Co se děje?“ zeptala jsem se, když zavěsil.

Pokynul mi, abych se posadila. „V Portlandu došlo k vraždě. Jeden Švýcar byl zastřelen ve svém hotelovém pokoji. Druhý den ráno se chystal vyrazit do Vancouveru rybařit.“

Ne že by mě to nezajímalo, ale měli jsme už dvě vraždy, které souvisely s národní bezpečností a vedoucí představitelé svobodného světa sledovali každý náš krok. „To je mi líto,“ řekla jsem. „Ale co to má společného s námi?“

Molinari otevřel jeden ze šanonů, který, jak se ukázalo, obsahoval fotografie z místa činu, které už přišly faxem. Bylo na nich mrtvé tělo oblečené v něčem, co vypadalo jako rybářská vesta se dvěma otvory po kulkách. Mrtvý měl roztrženou košili a do nahé hrudi měl vyrytá písmena MAI.

„Obětí byl ekonom, poručíku,“ řekl Molinari. „Pracoval pro OECD.“ Pohlédl na mě a pousmál se. „Už je to jasné?“

Sevřel se mi žaludek. Naprosto jasné. Vražda číslo tři. Pozorněji jsem si prohlédla otvory po kulkách. Střela do hrudi a rána z milosti do čela. Velký rybářský hák v pytli na důkazy. Písmena vyrytá do hrudi oběti. MAI. „Říkají vám ta písmena něco?“

„Jo,“ odpověděl Molinari. Vstal. „Vysvětlím vám to v letadle.“

Kapitola 46

LETADLO, KTERÉ PRO NÁS MOLINARI ZAŘÍDIL, byl Gulfstream G-3 s červenomodrobílým znakem a nápisem VLÁDA SPOJENÝCH STÁTŮ na trupu. Zástupce ředitele musel být pořádně vysoko v potravním řetězci.

Bylo to poprvé, kdy jsem letěla soukromým tryskáčem. Když se za námi zavřely dveře a motory naskočily hned, jak jsme se připoutali, neubránila jsem se vzrušení. „Tak tomu říkám cestování,“ řekla jsem Molinarimu. Nezdálo se, že by nesouhlasil.

Let do Portlandu trval něco přes hodinu. Prvních několik minut strávil Molinari na telefonu. Když zavěsil, chtěla jsem si s ním promluvit.

Vytáhla jsem fotografie z místa činu. „Chtěl jste mi vysvětlit, co znamená ta zkratka MAI.“

„MAI je označení pro tajnou obchodní smlouvu,“ řekl. „Byla uzavřena před několika lety bohatými zeměmi Světové obchodní organizace. Rozšiřovala pravomoci velkých korporací na úkor pravomocí vlád. Někteří lidé si myslí, že to zahájilo volný lov na menší ekonomiky. Byla zrušena po celosvětové kampani v roce 1998, ale jak mi bylo řečeno, OECD, pro kterou Propp pracoval, ji upravila a ráda by ji prosadila znovu.“

„Na zasedání G-8 příští týden?“

„Ano… Mimochodem,“ – otevřel kufřík – „myslím, že by se vám mohlo hodit tohle.“ Podal mi nějaké desky. Otevřela jsem je a zjistila, že v nich jsou jisté dokumenty tajné služby týkající se nepokojů v Seattlu, o něž jsem žádala. Na každém z nich bylo razítko DŮVĚRNÉ, MAJETEK FBI.

„Nedávejte je z ruky,“ zamrkal na mě zástupce ředitele. „Bylo by pro mě trochu trapné, kdyby se dostaly ven.“

Prolistovala jsem zprávy ze Seattlu. Někteří ze zadržených měli už záznam z dřívějška – všechno možné od vyvolávání nepokojů přes kladení odporu při zatýkání po nedovolené držení střelné zbraně. Jiní byli zřejmě studenti zatčení při demonstracích. Robert Alan Rich měl záznam u Interpolu kvůli podněcování k násilí během zasedání Světového ekonomického fóra v Gstaadu. Terri Ann Gatesová byla vyšetřována pro žhářství. Stephen Hardaway, vychrtlý student vyloučený z Reedovy univerzity, se dopustil bankovní loupeže ve Spokane.

„Dálkově odpalované bomby, ricin,“ přemýšlela jsem nahlas. „Technologicky poměrně náročné. Byl by některý z nich dostatečně na výši, aby mohl mít na svědomí některý z našich případů?“

Molinari pokrčil rameny. „Někdo mohl založit teroristickou buňku. Technologie se dá koupit. Nebo bychom mohli mít co do činění s bílým králíkem.“

„S bílým králíkem? Co to má být?“

„Říkáme tak někomu, kdo se dlouho skrývá. Jako ti, co se účastnili nepokojů v šedesátých letech. Většina z nich se opět začlenila do společnosti. Mají rodiny, počestná zaměstnání. Ale jsou mezi nimi takoví, kteří dosud hoří pro svou věc.“

Dveře kabiny se otevřely a druhý pilot nám oznámil, že začínáme klesat. Zastrčila jsem desky do kufříku. Udělalo na mě dojem, jak rychle Molinari vyslyšel mé prosby.

„Ještě nějaké otázky?“ zeptal se, když si zapínal pás. „Na zemi se na mě obvykle nalepí horda lidí od FBI.“

„Jenom jedna,“ usmála jsem se. „Jak vás mám oslovovat? Titul zástupce ředitele mi připomíná někoho, kdo vede hydroelektrárnu na Ukrajině.“

Zasmál se. „Při práci mi lidé většinou říkají pane. Ale jinak slyším na jméno Joe. Co vám vyhovuje víc, poručíku?“

„Uvidíme, pane.“

Kapitola 47

POLICEJNÍ ESKORTA NÁS DOPROVODILA ze soukromého letiště kousek od Portlandu k hotelu Governor ve středu města. Byla to zrestaurovaná stavba z dob starého Západu a tohle byla ta nejhorší věc, která se v ní kdy přihodila.

Zatímco Molinari jednal se šéfem oblastní centrály FBI, já se setkala s Hannah Woodovou, místní inspektorkou oddělení vražd, a jejím partnerem Robem Stonem.

Molinari mi dal čas, abych se porozhlédla na místě činu. Bylo zjevné, že Propp sám pustil útočníka dovnitř. Ekonom byl střelen třikrát – dvakrát do hrudi a jednou do čela, kdy se kulka zaryla do podlahy. Jeho tělo však na sobě mělo také řezné rány, nejspíš od zoubkovaného nože, který ležel na podlaze vedle oběti.

„Technici už to tady obrátili vzhůru nohama.“ Hannah mi ukázala sáček obsahující kulku ráže 9 mm. Další sáček obsahoval velký rybářský hák.

„Otisky?“ zeptala jsem se.

„Neúplné na knoflíku na vnitřní straně dveří. Nejspíš Proppovy. Švýcarský konzulát se už spojil s Proppovou rodinou,“ řekla Hannah. „Včera večer povečeřel s přítelem a na sedmou ranní měl naplánovaný let do Vancouveru. Mezi tím žádné telefonní hovory ani návštěvy.“

Natáhla jsem si gumové rukavice, otevřela kufřík na posteli a prolistovala jeho poznámky. Kolem se povalovalo několik knih, většinou odborných.

Šla jsem do koupelny. Na polici tam ležela Proppova toaletní taška. Nebylo v ní nic zvláštního. Nezdálo se, že by se v jeho věcech někdo hrabal.

„Bylo by snadnější, kdybyste nám řekla, co hledáte, poručíku,“ řekl Stone.

Nemohla jsem. Jméno August Spies jsme si ještě nechávali pro sebe. Soustředila jsem se na fotografie z místa činu nalepené na zrcadle. Nebyl to hezký pohled. Všude krev. A pak to varování: MAI.

Vrazi si dali záležet. Podařilo se jim získat pozornost veřejnosti. Ale co měli na srdci?

„Poslouchejte, poručíku,“ pronesla Hannah nejistě, „není těžké uhodnout, proč jste vy a zástupce ředitele tady. Jde o ty hrozné případy v San Francisku? Je tady souvislost, že?“

Než jsem mohla odpovědět, přistoupil k nám Molinari se zvláštním agentem Thompsonem. „Viděla jste dost?“ zeptal se mě.

„Pokud nemáte námitky, pane,“ – muž od FBI vytáhl mobilní telefon – „uvědomím protiteroristické oddělení v Quantiku, že se vrazi přemístili.“

„Souhlasíte, poručíku?“ pohlédl na mě Molinari.

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne. Nesouhlasím.“

Agent FBI na mě překvapeně pohlédl. „Promiňte, poručíku?“

„Myslím, že byste měl počkat.“ Vážila jsem každé slovo. „Neřekla bych, že spolu ty vraždy souvisejí. Jsem si tím skoro jistá.“

Kapitola 48

MUŽ OD FBI VYTŘEŠTIL oči, jako by mu na hlavu spadl strop. Naopak Molinari na sobě nedal nic zdát. Zdálo se, že je připraven poslechnout si, co mám na srdci.

„Víte, čím se Gerhard Propp živil? A jaký byl jeho hlavní důvod cesty do Spojených států?“ zeptal se zvláštní agent Thompson.

„Vím,“ odvětila jsem.

„A čeho se měl zúčastnit příští týden?“

„Mám stejné informace jako vy,“ ujistila jsem ho.

Thompson se samolibě usmál na Molinariho. „Takže je tu ještě jeden vraždící maniak, který si čirou náhodou vzal na mušku účastníky setkání G-8?“

„Ano,“ řekla jsem. „Přesně to si myslím.“

Thompson se zasmál a zvedl ruku s telefonem. Začal volit číslo.

Molinari ho zarazil. „Chtěl bych si poslechnout, co chce poručík říct.“

„Dobře… Tahle vražda se naprosto liší těch ostatních. Pachatelem byl nejspíš muž; to se pozná podle síly, kterou srazil Proppa na zem. Ale to není nejdůležitější. Jde mi o to, v jakém stavu je tělo. První dvě vraždy byly chladnokrevné.“ Ukázala jsem na fotografie nalepené na zrcadle. „Tahle je emocionální. Osobní. Podívejte na ty řezné rány. Vrah tělo zohyzdil. Použil zároveň pistoli a nůž.“

„Takže vy tvrdíte, že je rozdíl v tom roztrhat někoho bombou nebo nalít mu o krku ricin a tímhle?“ řekl Thompson.

„Už jste někdy ve službě stiskl spoušť, zvláštní agente?“

Pokrčil rameny, ale zrudl v obličeji. „Ne… A co má být?“

Odlepila jsem fotografii Proppova těla. „Dokázal byste tohle?“ Zdálo se, že federál zaváhal.

„Jiní vrazi, jiný temperament,“ shrnul to Molinari. „Tady by mohlo jít o sadistického maniaka.“

„Správně, a pak je tady to načasování. Včerejší vzkaz naznačoval, že další oběť zemře po třech dnech. To by bylo v neděli. Je příliš brzy.“

„Spíš je to tím, že byl tenhle chlap po ruce,“ namítl agent. „Nechcete snad tvrdit, že věříte slovu teroristy?“

„Přesně to tvrdím,“ opáčila jsem. „Už jsem viděla dost sériových vrahů, abych se je naučila chápat. Chtějí navázat určitý vztah. Když nám jednou zalžou, proč bychom měli věřit jejich dalším vzkazům? Jak bychom mohli potvrdit, že jejich činy jsou prací stejné skupiny? Potřebují naprostou důvěryhodnost.“

Thompson pohlédl na Molinariho, jako by u něj hledal pomoc. Ten se však díval na mě. „Parket je stále váš, poručíku.“

„A nejdůležitější je,“ řekla jsem, „že tu chybí podpis. Obě vraždy v San Francisku byly podepsané. Vrah chce, abychom věděli, že to byl on. Abychom obdivovali jeho důvtip. Ta školní taška napodobující druhou bombu u domu Lightowerových. Formulář Bengosianovy firmy, který měl nacpaný v ústech.“

Pokrčila jsem rameny. „Pokud vím, mohl jste sem povolat kteréhokoliv forenzního specialistu z FBI, ale vzal jste s sebou mě. A já vám povídám, že tohle nebyl náš člověk.“

Kapitola 49

„JSEM PŘIPRAVENÝ ZATELEFONOVAT.“ Federální agent kývl na Molinariho, jako by vůbec neposlouchal, co říkám. To mě opravdu nadzvedlo.

„Takže abychom si to ujasnili, poručíku,“ řekl Molinari a pohlédl na mě. „Vy si myslíte, že tady pracoval vrah, který napodoboval toho ze San Franciska.“

„Mohlo by to tak být. Nebo by mohlo jít o nějakou odštěpenou frakci. Věřte mi, ráda bych potvrdila, že se jedná o vraždu číslo tři, protože takhle stojíme před mnohem větším problémem.“

„To nechápu,“ zamračil se zástupce ředitele.

„Pokud to není tentýž vrah,“ řekla jsem, „znamená to, že se teror začal šířit. Obávám se, že právě to se stalo.“

Molinari pomalu přikývl. „Mám v úmyslu instruovat FBI, agente Thompsone, aby tento případ řešili odděleně. Alespoň prozatím.“

Agent Thompson si povzdechl.

„Tak či tak, musíme tu vyřešit vraždu. Tenhle člověk je mrtvý,“ uzavřel debatu zástupce ředitele. Rozhlédl se po místnosti a pak spočinul pohledem na Thompsonovi. „Vidí v tom někdo problém?“

„Ne, pane,“ řekl Thompson a zastrčil telefon do kapsy u saka.

Byla jsem ohromená. Molinari se za mě postavil. Dokonce i Hannah Woodová obdivně pohlédla jeho směrem.

Zbytek dne jsme strávili v oblastní kanceláři FBI v Portlandu. Vyslechli jsme člověka, se kterým se Propp měl sejít ve Vancouveru, stejně jako jeho známého, ekonoma na Portlandské státní univerzitě. Molinari mě také přizval ke dvěma telefonátům s vyšetřovateli v jeho domovské kanceláři ve Washingtonu, během nichž podpořil mou teorii, že jde o zločin napodobující sanfranciské vraždy a že se teror možná začal šířit.

Okolo páté mi začalo docházet, že se nemohu už déle zdržovat. Doma jsem měla dva důležité případy, které si vyžadovaly mou pozornost. Brenda mi zjistila letadlo společnosti Southwest, jež odlétalo v půl sedmé.

Zaklepala jsem na šedou kóji, kterou Molinari používal jako kancelář. „Jestli už mě tady nepotřebujete, měla bych se vrátit domů. Bavilo mě být na den federálem.“

Molinari se usmál. „No, doufal jsem, že se budete moci ještě pár hodin zdržet a třeba se mnou povečeřet.“

Stála jsem tam a snažila se předstírat, že pro mě jeho slova nic neznamenala, ale navzdory svým zásadám ohledně federálů jsem byla zvědavá. Kdo by nebyl?

Ale hlavou mi blesklo i několik důvodů, proč bych zvědavá být neměla. A skutečnost, že Molinari je druhým nejmocnějším mužem zákona v zemi. A přes pokušení, s nímž jsem bojovala, nebylo zbourání Čínské zdi vedoucí středem důležitého vyšetřování, tím nejlepším krokem.

„Je tu ještě jeden let do San Franciska, v jedenáct,“ řekl Molinari. „Slibuji, že vás dopravím na letiště včas. No tak, Lindsay.“

Když jsem stále váhala, vstal. „Poslyšte, když nemůžete důvěřovat Úřadu pro národní bezpečnost… tak komu?“

„Mám dvě podmínky,“ řekla jsem. „Dobře,“ přikývl zástupce ředitele. „Poslouchám.“

„Mořské speciality,“ řekla jsem. Molinari se pousmál. „Myslím, že znám to pravé místo…“

„A žádní agenti FBI.“

Molinari zaklonil hlavu a rozesmál se. „Tak to vám můžu na sto procent zaručit.“

Kapitola 50

UKÁZALO SE, ŽE „TO PRAVÉ MÍSTO“ je restaurace Catch na Vine Street, která byla jako Union Street v San Francisku plná módních restaurací a kýčovitých butiků. Vrchní číšník nás uvedl k tichému stolu vzadu.

Molinari se zeptal, jestli se může postarat o víno, a objednal pinot noir z Oregonu. Nazval se „tajným gurmánem“ a tvrdil, že na normálním životě mu nejvíc chybí šmejdění po kuchyni.

„A tomu mám věřit?“ ušklíbla jsem se.

Zasmál se. „Říkal jsem si, že za pokus nic nedám.“

Když přinesli víno, pozvedla jsem skleničku. „Díky, že jste mě dneska podržel.“

„Není zač,“ opáčil Molinari. „Měl jsem pocit, že máte pravdu. Kromě toho, nevadilo by tykání, Lindsay?“

Zavrtěla jsem hlavou a přiťukli jsme si.

Poté, co jsme si objednali, jsme mluvili o všem možném kromě práce. Měl rád sport – což mi vyhovovalo – ale také hudbu, dějiny, staré filmy. Uvědomila jsem si, že se směji a pozorně poslouchám, že čas plyne rychle a hladce a všechna hrůza jako by se rozplynula.

Nakonec se zmínil o své bývalé ženě a dceři v New Yorku.

„Myslela jsem si, že každý hlavoun jako ty musí mít doma milou ženušku,“ řekla jsem.

„Byli jsme spolu patnáct let a rozvedli se před čtyřmi. Když jsem odešel za prací do Washingtonu, zůstala Isabel v New Yorku. Nejprve jsem tam byl jen dočasně, ale pak – jak to často bývá – dopadlo všechno jinak. A co ty, Lindsay?“

„Také jsem byla jednou vdaná,“ řekla jsem. Pak jsem se přistihla, že vyprávím Molinarimu „svůj příběh“. Jak jsem se vdala hned po škole a po třech letech se rozvedla. Byla to jeho vina? Má? Jaký v tom byl rozdíl? „Pak před několika lety jsem se s jedním mužem sblížila… Ale nevyšlo to.“

„To se stává,“ povzdechl si. „A někdy je to i lepší.“

„V tomhle případě ne,“ řekla jsem. „On zemřel. Ve službě.“

„Ach,“ řekl Molinari. Viděla jsem, že je trochu na rozpacích. Pak udělal něco moc milého. Jen mi položil ruku na předloktí a jemně stiskl. Pak ruku opět stáhl.

„Pravdou je, že jsem v poslední době nikam moc nechodila,“ řekla jsem a zvedla zrak. Pak jsem se usmála. „Tohle bylo to nejlepší pozvání, které jsem za dlouhou dobu dostala.“

„To jsem moc rád,“ usmál se Molinari.

Náhle zapípal jeho mobil. Sáhl do kapsy. „Promiň…“

Ať už to byl kdokoliv, zdálo se, že zastane většinu rozhovoru. „Zajisté, zajisté, pane…,“ opakoval Molinari. Dokonce i zástupce ředitele má šéfa. Pak řekl: „Rozumím. Budu vás informovat, jakmile budu něco mít. Ano, pane. Děkuji mnohokrát.“

Zastrčil mobil zpátky do kapsy. „Washington,“ řekl omluvně.

„Washington, takže sám ředitel Úřadu pro národní bezpečnost?“ Trochu mi zalichotilo, že večeřím s někým, komu volají taková velká zvířata.

„Ne.“ Zavrtěl hlavou a vzal si další kousek ryby. „Washington, takže Bílý dům. To byl viceprezident Spojených států. Chystá se přijet na zasedání G-8.“

Kapitola 51

I JÁ SE OBČAS NECHÁM vyvést z míry.

„Kdybych nebyla poručík z oddělení vražd,“ řekla jsem, „možná bych ti na to skočila. Opravdu chceš tvrdit, že ti jen tak zavolal viceprezident?“

„Mohl bych vytočit poslední číslo z příchozích hovorů a dokázat ti to,“ řekl Molinari, „ale je potřeba, abychom začali pracovat na vzájemné důvěře.“

„Tak proto jsi mě sem pozval?“ usmála jsem se.

Ať už se dělo cokoliv, cítila jsem, jak mi srdce buší v rytmu písně „Záře mé lásky“. Cítila jsem, že si mi začíná potit čelo a hrozně mě kouše svetr. Molinari mi připomínal Chrise.

„Doufám, že si začínáme důvěřovat,“ pronesl nakonec. „Zůstaňme teď při tom, Lindsay.“

„Ano, pane,“ řekla jsem.

Zaplatil účet a pomohl mi obléknout sako. Dotkla jsem se jeho paží a opravdu, přeskočila jiskra. Podívala jsem se na hodinky: 9.30. Měla jsem čtyřicet minut, abych stihla svůj let.

Venku jsme se kousek prošli po Vine Street. Nevěnovala jsem zvláštní pozornost výlohám. Noc byla chladná, ale velmi příjemná. Co to dělám? Co to my dva děláme?

„Lindsay,“ – zastavil se a obrátil se ke mně čelem – „nechci říct něco nevhodného…“ Nebyla jsem si jistá, jestli si přeji, aby pokračoval. „Můj řidič čeká kousek odsud, jestli chceš… Ale pořád tu zbývá jeden let v šest ráno.“

„Poslechni…“ Chtěla jsem se dotknout jeho paže, ale neudělala jsem to. Ani vlastně nevím proč.

„Joe,“ řekl.

„Joe.“ Usmála jsem se. „Tohle je také součástí toho nastolování vzájemné důvěry?“

Vzal mi tašku a řekl: „Jenom mě napadlo, že by bylo škoda nevyužít to náhradní oblečení, co sis zabalila.“

Opravdu mu důvěřuji, pomyslela jsem si. Všechno na Joeovi Molinarim vzbuzovalo důvěru. A rozhodně se mi líbil. Jen jsem si stále nebyla jistá, jestli je to dobrý nápad a jestli mi řekl všechno, co jsem pro tu chvíli potřebovala vědět.

„Myslím, že ti asi ukážu, že nejsem zas tak snadno k mání, jak by se mohlo zdát“ – kousla jsem se do rtu – „a že se pokusím stihnout ten let v jedenáct.“

„Chápu…,“ přikývl. „Nepřipadá ti to správné.“

„Nejde o to, že by mi to nepřipadalo správné.“ Dotkla jsem se jeho ruky. „Jde o to, že jsem nehlasovala pro tvoji administrativu…“ Molinari se rozesmál.

„Ale aby bylo jasno, nic nevhodného jsi neřekl.“

Usmál se, jako by se mu ulevilo. „Připozdívá se,“ řekl. „Mám tady ještě nějaké zařizování. Brzy se uvidíme.“

Pak Molinari mávl na své auto. Černý lincoln přijel až k nám, řidič vystoupil a otevřel mi dveře. Nastoupila jsem, stále na pochybách, zda nedělám chybu.

Náhle mě něco napadlo a stáhla jsem okénko. „Hej, ani nevím, na který let mám zamluvenou letenku.“

„O všechno je postaráno,“ odpověděl Molinari. Zamával mi a uhodil dlaní do střechy. Auto se rozjelo.

Jakmile jsme vyjeli na dálnici, zavřela jsem oči a začala si v duchu přehrávat všechno, co se toho dne přihodilo, ale hlavně večeři s Molinarim. Po chvíli se ozval řidič: „Už jsme na místě, madam.“

Vyhlédla jsem ven a zjistila, že jsme v nějaké odlehlé části letiště. Jo, nechám se občas vyvést z míry. Na ranveji na mě čekal stejný tryskáč Gulfstream G-3, kterým jsme ráno přiletěli.

Kapitola 52

JILL TO MĚLA VŠECHNO NAPLÁNOVANÉ. A v jejích představách to proběhlo dobře.

Přišla domů brzy a uvařila jedno ze Steveových oblíbených jídel, kohouta na víně. Po pravdě řečeno to byla, kromě vajec na několik způsobů, jediná věc, kterou uměla – nebo alespoň jediná, kterou si byla jistá.

Možná se jim dnes večer podaří promluvit si o tom, co dál. Od jedné známé dostala doporučení na dobrého terapeuta a Steve slíbil, že s ní k němu půjde.

Na pánvi se dusila zelenina a ona se do ní právě chystala přidat víno, když přišel Steve domů. Jakmile však vyšel do schodů, bylo vidět, že ji prokoukl. „To se na to podívejme,“ řekl. „Jeden by si myslel, že hrajeme v reklamě na domácí štěstí.“

„Snažím se,“ opáčila Jill. Vzala si na sebe přiléhavé džíny a růžové tričko s výstřihem do V a upravila si vlasy tak, jak se to Steveovi líbilo.

„Jenom jedna věc tady nehraje.“ Steve hodil na stůl noviny. „Já jdu pryč.“

Jill se sevřel žaludek. „Proč? Podívej se na mě, Steve. Dala jsem si záležet.“

„Frank si se mnou potřebuje promluvit o jedné smlouvě.“ Steve se natáhl ke košíku s ovocem a vzal si broskev. Bylo vidět, jak září, spokojen s tím, že jí zkazil večer.

„Nemůžeš se s Frankem sejít zítra v kanceláři? Víš přece, že si musíme promluvit. Souhlasil jsi s tím. A uvařila jsem večeři.“

Kousl do broskve a zasmál se. „Jeden večer přijdeš před osmou a začneš si hrát na spořádanou ženušku a jsem to já, kdo ti kazí scénář?“

„To není scénář, Steve.“

„Když si chceš promluvit,“ – ukousl si další sousto broskve – „tak mluv. Jenom pro případ, že jsi zapomněla, je to pořád ještě můj šek, který zaplatil tyhle lodičky od Blahnika. A musím říct, že dávám přednost výnosné smlouvě před nadrženou Ledovou královnou.“

„To bylo opravdu sprosté,“ zamračila se Jill. Ze všech sil se snažila neztratit sebeovládání. „Snažila jsem se udělat něco hezkého.“

„Povedlo se ti to.“ Steve pokrčil rameny a znovu si kousl. „A když si pospíšíš, třeba se o ten vzácný okamžik stačíš podělit s některou ze svých kamarádek.“

Spatřila svůj odraz v okně a náhle se cítila trapně. „Ty jsi takový hajzl.“

„Au…,“ zakňučel Steve posměšně.

Jill odhodila vařečku a omastek se rozprskl po celé kuchyňské lince.

„To, co se snažíš zničit, je vápencová deska za pět tisíc dolarů,“ upozornil ji Steve.

„K čertu s tebou,“ vykřikla Jill a oči se jí začínaly plnit slzami. „Proč se vůbec o něco snažím?“ Všechno se rozpadlo. Vůbec se neměla snažit udržet to pohromadě.

„Ponižuješ mě. Kritizuješ. Chceš, abych si připadala jako chudák. Jestli chceš odejít, běž si… Zmiz z mého života. Stejně si všichni myslí, že jsem blázen, když chci naše manželství zachránit.“

„Všichni…“ Spatřila, jak mu na čele naskočila tepající žíla. Popadl Jill za paži, pevně stiskl a přinutil ji lehnout na zem. „Dovolila jsi, aby ty děvky řídily tvůj život. Od toho jsem tady já. Já, Jill…“

Jill se vší silou snažila zadržet slzy. „S tím je konec, Steve. Odejdi!“

„Skončí to, až řeknu já,“ řekl a sklonil se nad ní. „Když ti dělám ze života peklo, nezbývá ti, než prosit mě, abych odešel. A já to udělám. Ale do té doby zůstane všechno při starém. Ještě to neskončilo, miláčku… Tohle je teprve začátek.“

„Vypadni,“ vypravila ze sebe a odvrátila hlavu.

Sevřel ruku v pěst, ale ona sebou ani netrhla. Tentokrát ne. Ani nemrkla. Steve naznačil úder. „Vypadni, Steve,“ procedila znovu mezi zuby.

Ve Stevovi by se krve nedořezal. „S radostí,“ řekl a vstal. Vzal si z košíku další broskev a otřel si ji o košili. Hodil poslední pohrdavý pohled na ušpiněný sporák.

„Schovej mi večeři do trouby.“

Jakmile Jill uslyšela, že se dole zabouchly dveře, rozplakala se. A bylo to! Nevěděla, jestli má zavolat Claire nebo Lindsay. Ale nejdřív musela udělat něco jiného. Popadla Zlaté stránky, a když našla to správné číslo, rychle ho vytočila.

Ruka se jí třásla, ale tentokrát už nebyla cesta zpět. Zvedněte to… prosím!

„Díky bohu,“ řekla, když se ve sluchátku ozval mužský hlas. „Zámečnictví…“

„Pracujete i o večerech?“ zeptala se Jill, jejíž odhodlání se mísilo se slzami. „Potřebuji, abyste sem někoho poslali. Okamžitě.“

Kapitola 53

NA MÉM ZÁZNAMNÍKU blikala kontrolka.

Když jsem se konečně dostala domů, bylo po jedné hodině ranní.

Přehodila jsem sako přes židli, sundala si svetr a stiskla na záznamníku tlačítko PLAYBACK.

17.28. Jamie, Martina veterinářka. Ráno si mám Martu vyzvednout.

19.05. Jacobi, jen zkoušel, jestli už jsem doma.

19.16. Jill. Roztřesený, nervózní hlas. „Potřebuji si s tebou promluvit, Lindsay. Zkoušela jsem ti zavolat na mobil, ale byla jsi nedostupná. Zavolej mi, až se vrátíš domů.“

23.15. Znovu Jill. „Lindsay? Zavolej mi, jakmile dorazíš. Jsem vzhůru.“

Něco se stalo. Vytočila jsem její číslo a ona to zvedla při druhém zazvonění. „To jsem já. Byla jsem v Portlandu. Je všechno v pořádku?“

„Já nevím,“ řekla. Okamžik ticha. „Vyhodila jsem Stevea.“

Málem jsem upustila telefon na podlahu. „Opravdu?“

„Tentokrát je to definitivní. Mezi námi je konec, Lindsay.“

„Ach, Jill…“ Představila jsem si, jak sedí celou noc sama doma a čeká, až jí zavolám. „Co ti provedl?“

„O tom se mi teď nechce mluvit,“ řekla, „ale víckrát už se to nestane. Vyhodila jsem ho, Lindsay. A nechala jsem vyměnit zámek.“

„Tys ho vyhodila na ulici? Páni! A kde je teď?“

Jill se tlumeně zasmála. „Nemám tušení. Vypadl kolem sedmé a asi v půl dvanácté jsem slyšela, jak buší na domovní dveře. Dala bych nevím co za to, abych mohla vidět, jak se tvářil, když se nemohl dostat s klíčem do zámku. Zítra se zastaví pro věci.“

„Jsi sama? Zavolala jsi někomu?“

„Ne,“ odpověděla. „Čekala jsem na tebe. Na svoji kámošku.“

„Hned k tobě přijedu,“ nabídla jsem. „Ne,“ řekla. „Právě jsem si vzala prášek na spaní. Půjdu si lehnout. Zítra mám stání u soudu.“

„Jsem na tebe pyšná, Jilly.“

„Taky jsem na sebe pyšná. Nebude ti vadit, když budu v příštích pár týdnech potřebovat, abys mě trochu držela za ruku?“

„Žádnou ruku bych nedržela raději. Teď se trochu vyspi. A jedna rada od policajtky: Dobře se zamkni.“

Zavěsila jsem. Táhlo už na druhou hodinu, ale bylo mi to jedno. Chtěla jsem zavolat Claire nebo Cindy a podělit se s nimi o tu novinu.

Jill toho parchanta konečně vykopla!

Kapitola 54

„HEJ, PORUČÍKU!“ křikl na mě Cappy Thomas, když jsem druhý den ráno přišla do kanceláře. „Máš na drátě Leezu Gibsonovou z Entertainment Tonight. Chtěla by vědět, jestli bys s ní nezašla na oběd a neprozradila jí něco o svém soukromém životě.“

Udělala jsem tu chybu, že jsem předchozího večera zavolala z letadla Jacobimu a byla až příliš sdílná. Po kanceláři se rozlehl smích.

Vzala jsem si ke svému stolu konvici s horkou vodou. Na telefonu mi blikala kontrolka. Stiskla jsem tlačítko.

„Poslechni, poručíku,“ ozval se Jacobiho hlas, „já a moje drahá polovička se chceme v červenci vypravit na Big Island. Nemohla bys nám domluvit soukromej tryskáč?“

Přerušila jsem hovor a nasypala si do hrníčku rozpustnou kávu.

„Hej, poručíku, telefon!“ křikl znovu Cappy.

Popadla jsem sluchátko a houkla do něj: „Tak poslouchej, nevyspala jsem se s ním, o ten tryskáč jsem se neprosila a zatímco vy jste se tady škrábali na koulích, já se tam zúčastnila vyšetřování vraždy.“

„Přesně na tohle jsem se tě chtěla zeptat,“ rozesmála se Cindy.

„Proboha…“ Sklonila jsem hlavu a zavřela oči.

„Věř mi nebo ne, nevolám ti proto, abych z tebe tahala rozumy. Mám pro tebe novinku.“

„To já taky,“ řekla jsem a pomyslela na Jill. „Nejdřív ty.“ Z Cindina naléhavého tónu jsem usoudila, že nevolá kvůli Jill.

„Každou vteřinou by ti měl přijít fax.“

V tom okamžiku zaklepala na okno mé kancelářské kóje Brenda a podávala mi zprávu od Cindy.

Další email.

„Tohle jsem měla v počítači, když jsem dneska ráno přišla do práce,“ oznámila Cindy.

Okamžitě jsem byla vržena zpět do reality. Adresa odesílatele byla tentokrát MarionDelgadova@hotmail. com.

Zpráva byla stručná: V Portlandu jsme to nebyli my. Podepsán August Spies.

Kapitola 55

„TOHLE MUSÍM ODNÉST NAHORU,“ řekla jsem a vyskočila ze židle tak rychle, že jsem málem vytrhla telefon ze zdi. Byla jsem na půl cesty do Tracchiovy kanceláře, když jsem si uvědomila, že jsem zapomněla říct Cindy o Jill. Události se řítily příliš rychle.

„Má schůzku za zavřenými dveřmi,“ varovala mě jeho sekretářka. „Měla byste raději počkat.“

„Tohle počkat nemůže,“ řekla jsem a vtrhla bez zaklepání dovnitř. Koneckonců, TracchIo na to byl už zvyklý.

Seděl za svým stolem tváří ke mně. Zády ke mně tam seděli další dva muži, jedním z nich byl Tom Roach, styčný důstojník FBI.

Skoro jsem upadla, když jsem zjistila, že ten druhý je Molinari.

„Jako na zavolanou, poručíku,“ řekl Molinari a vstal.

„Tebe jsem tady nečekala. Myslela jsem, že máš něco naléhavého v Portlandu.“

„Měl jsem. Svěřil jsem to místním. Máme přece práci tady, ne?“

„Právě jsem vám chtěl zavolat, Lindsay,“ řekl Tracchio. „Tady zástupce ředitele mě informoval, že jste si v Portlandu vedla dobře.“

„Co konkrétně měl na mysli?“ Pohlédla jsem Molinariho směrem.

„Tu Proppovu vraždu samozřejmě.“ Pokynul mi, abych se posadila. „Povídal, že jste předložila přesvědčivou teorii o těch zločinech.“

„Dobře,“ řekla jsem a podala Tracchiovi Cindin email. „Tak to se vám bude líbit tohle.“

Tracchio přelétl papír očima a podal ho Molinarimu.

„To přišlo té reportérce z Chroniclu?“ zeptal se.

„Zdá se, že náš člověk rád mejluje,“ poznamenal Molinari, když si zprávu přečetl. „To bychom mohli využít.“ Našpulil rty. „Právě jsem se ptal velitele, jestli bys mohla pracovat přímo s námi. Potřebujeme pomoc někoho místního. Chci být přímo ve středu dění, poručíku. Nejlépe s ostatními v kanceláři, jestli to bude možné.“

Naše pohledy se setkaly. Věděla jsem, že to není žádná hra. Šlo o národní bezpečnost.

„Najdeme pro tebe stůl. Přímo ve středu dění.“

Kapitola 56

MOLINARE NA MĚ POČKAL nA chodbě a jakmile Roach zmizel ve výtahu, káravě jsem na něj pohlédla. „Tak nějaké zařizování, jo?“

Následoval mě po schodech dolů do mé kanceláře. „Podívej, musel jsem se ukázat v portlandské centrále FBI. V těchhle věcech je vždycky spousta politiky. Však to znáš.“

„No, jsem ráda, že jsi tady,“ řekla jsem a podržela mu dveře na schodiště. „Ani jsem ti nemohla poděkovat za to letadlo. Takže děkuju.“

Uvedla jsem Molinariho do naší kanceláře a nechala mu tam vyklidit jednu menší kóji. Řekl mi, že před chvílí odmítl něco soukromějšího a vhodnějšího v šestém patře kousek od velitele.

Ukázalo se, že to není vůbec špatné, když Úřad pro národní bezpečnost pracuje s námi ruku v ruce, přestože na mě Jacobi a Cappy zahlíželi, jako bych přivedla nepřítele. Za dvě hodiny jsme vystopovali původ posledního emailu: internetovou kavárnu zvanou KGB

Bar v Haywardu, kterou měli v oblibě studenti na druhé straně zátoky.

A také jsme zjistili, kdo je Marion Delgadová.

Molinari položil přede mě na stůl fax od FBI. Byla to stará novinová reportáž se zrnitou fotografií malé holčičky s mezerou mezi zuby, držící v ruce cihlu. „Tohle je Marion Delgadová. Bylo jí pět, když vykolejila v Itálii rychlík tím, že hodila na koleje cihlu.“

„Je nějaký důvod myslet si, že je důležitá pro naše vyšetřování?“ zeptala jsem se.

„Marion Delgadová byla v šedesátých letech symbolem revolucionářů,“ řekl Molinari. „Pětiletá holčička, která dokázala zastavit vlak. Její jméno se stalo kódem, který měl zmařit policejní sledování. FBI napichovala telefony jako šílená ve snaze infiltrovat skupinu, která si říkala Weathermen. Zaznamenali stovky vzkazů od Marion Delgadové.“

„Takže ty tvrdíš, že za těmi zločiny stojí jeden z těchhle starých Weathermanů?“

„Neškodilo by zjistit jména známých členů, které se nepodařilo dostat do vězení.“

„To je dobrý nápad,“ řekla jsem. Pak jsem otevřela zásuvku a vyndala z ní pistoli. „A mezitím, co takhle se zajet podívat do toho KGB Baru?“

Kapitola 57

V DLOUHÉ TRADICI POKOUTNÍCH PUTYK, kde byl policista vítaný asi jako bojovník za práva černošského obyvatelstva na srazu Ku-Klux-Klanu, udával KGB Bar nový tón. Zařízení tvořily dlouhé úzké dřevěné stoly, na nichž se před monitory hrbili vyvrhelové společnosti. Osazenstvo doplňovala různorodá směsice pobudů, potahujících na baru z cigaret.

„Jsi si jistý, že do toho půjdeš?“ pošeptala jsem Molinarimu. „Kdybys tady dostal ránu do hlavy, těžko bys to vysvětloval.“

„Dělal jsem v New Yorku prokurátora,“ opáčil Molinari a postoupil kupředu. „Tuhle cenovou skupinu miluju.“

Přistoupila jsem k barmanovi, vyzáblému chlapíkovi s krysím obličejem, potetovanými pažemi a vlasy svázanými do dlouhého ohonu. Poté, co mě asi čtvrt minuty ignoroval, se opřel a pult a pohlédl mi do očí. „Šli jsme náhodou kolem a napadlo nás, jestli by tady někdo nechtěl finančně podpořit naši misii v Čadu.“

Nepodařilo se mi z něj vyloudit ani pousmání. Nalil pivo černému mladíkovi s africkou čapkou, který seděl o dvě stoličky dál.

„Tak jo, jsme poldové,“ řekla jsem a ukázala mu odznak. „Prokoukl jste mě.“

„Je mi líto, tohle je soukromej klub,“ prohlásil barman. „Potřebuju vidět vaše členský průkazy.“

„Páni, to je ale exkluzivní podnik,“ řekla jsem a mrkla na Molinariho.

„Jo, to je,“ ušklíbl se barman.

Molinari se natáhl přes pult a popadl barmana za ruku, právě když se chystal nalít další pivo. Strčil mu pod nos svůj odznak Úřadu pro národní bezpečnost. „Pořádně mě poslouchej. Vezmu do ruky telefon a do deseti vteřin sem vtrhne tým zvláštních agentů, kteří ti to tady obrátí vzhůru nohama. Když se tady tak rozhlédnu, odhaduji, že tady máš počítače tak za patnáct, dvacet tisíc dolarů, a nevěřil bys, jak jsou policajti nešikovní, když musejí stěhovat těžký důkazní materiál. Nám bude stačit, když odpovíš na pár otázek.“

Barman se na něj zamračil.

„Poslechni, Lahváči,“ ozval se černoch s čepičkou, „tak se mi zdá, že bychom mohli udělat výjimku a nebazírovat v tomhle případě na našich pravidlech o členství.“

Otočil se k nám, srdečně se usmál a promluvil se silným britským přízvukem: „Jsem Amir Kamor. Šestiraňák jenom dbá na to, aby si naše klientela udržela svoji pověstně vysokou úroveň. Není potřeba uchylovat se k výhrůžkám. Můžu vás pozvat do své kanceláře?“

„Lahváč?“ Podívala jsem se na barmana a obrátila oči v sloup. „Jak vtipné.“

Vzadu byla malinká kancelář, do níž se sotva vešel jeden psací stůl. Zdi byly polepené plakáty a pozvánkami na různé akce – protestní pochody na podporu nemocných AIDS, rozvojových zemí, nezávislost Východního Timoru.

Podala jsem Amiru Kamorovi svůj policejní průkaz a on pokývl hlavou, jako by na něj udělal dojem. „Říkali jste, že máte nějaké otázky.“

„Byl jste tady včera večer, pane Kamore?“ spustila jsem. „Okolo desáté večer?“

„Jsem tady každý večer, poručíku. Víte, jak to chodí v tomhle podnikání. Musím si dát pozor, kdo strká ruce do kasy.“

„Včera večer v deset hodin tři minuty byl odsud poslán jeden email.“

„Odsud chodí spousta emailů. Je to koneckonců jedna z věcí, kvůli které sem lidé chodí.“

„Dokážete si vybavit, kdo tu byl? Někdo neobvyklý?“

„Každý, kdo sem chodí, je neobvyklý,“ usmál se Kamor. „V deset večer, říkáte… Bylo tady narváno. Možná by pomohlo, kdybyste mi prozradili, koho hledáte a co provedl.“

Vytáhla jsem fotografii Wendy Raymorové a kresbu ženy, jenž doprovázela Georgea Bengosiana. Kamor svraštil své husté obočí a pořádně si obě podobizny prohlédl. Pak si povzdechl.– „Možná jsem je za ta léta viděl a možná také ne. Projde tady spousta lidí.“

„Dobře, a co tohle?“ Sáhla jsem znovu do kabelky a položila před něj fotografie FBI ze Seattlu. Jednu po druhé si prohlížel a nad každou zavrtěl hlavou.

Pak jsem si všimla, že se na jeden snímek podíval dvakrát a zamrkal.

„Poznáváte někoho?“

„Byl to jenom pocit,“ řekl a potřásl hlavou. „Vlastně nepoznávám. Opravdu.“

„Ne, jedna tvář vám byla povědomá. Která to byla?“ Znovu jsem před ním na stole rozložila fotografie.

„Povězte mi, poručíku,“ řekl Kamor a pohlédl na mě, „proč bych vám měl pomáhat? Vaše státní zřízení je vystavěno na korupci a chtivosti. A vy jako jeho ochránce jste součástí toho zla.“

„Řeknu ti to takhle,“ vložil se do hovoru Molinari. „Kašlu na ty vaše kecy, ale měl byste vědět, o jakých zločinech tady mluvíme. Nejde tady o pár ukradených aut, pane Kamore. Tady riskujete spoluvinu na vlastizradě a spiknutí za účelem páchání teroru. Takže se na ty fotky podívejte ještě jednou. Prosím.“

„Můžete mi věřit, pane Kamore,“ řekla jsem a podívala se mu do očí. „že byste vůbec nechtěl být zapletený do toho, co vyšetřujeme.“

Na čele mu naskočila žíla. Sklonil hlavu a znovu se začal prohrabovat fotografiemi. „Možná… Já nevím…,“ mumlal.

Po chvíli váhání položil jednu stranou. „Teď vypadá jinak. Ne jako hippie, má kratší vlasy. A bradku. Byl tady.“

Stephen Hardaway. Alias Morgan Bloom. Alias Mal Caldwell.

„Je to pravidelný zákazník? Jak ho najdeme? Je to důležité.“

„Nevím,“ zavrtěl Kamor hlavou. „A mluvím pravdu. Před časem se tady párkrát zastavil. Myslím, že pocházel odněkud ze severu.

A ještě něco…,“ dodal Kamor a ztěžka polkl. „Příště si na to vzpomeňte, až sem zase vtrhnete a budete vyhrožovat, že mě připravíte o má práva.“

Dal stranou ještě jednu fotografii. Další tvář, kterou jsme znali.

„Tuhle jsem tady viděl včera večer.“

Dívali jsme se na Wendy Raymorovou, chůvu Lightowerových.

Kapitola 58

SOTVA JSME NASEDLI DO AUTA, pohlédla jsem na Molinariho a zvedla pochvalně palec. Na zástupce ředitele si vedl zatraceně dobře.

„To se ti povedlo, Joe.“ Stěží jsem se ubránila úsměvu. „A nevěřil bys, jak jsou policajti nešikovní, když musejí stěhovat těžký důkazní materiál…“

Jak jsme se dívali jeden druhému do očí, znovu jsem pocítila, jak mě ten muž přitahuje. Nastartovala jsem a zařadila rychlost. „Nevím, jak se to dělá u vás,“ řekla jsem, „ale myslím, že bychom měli začít tím, že to ohlásíme.“

Molinari rychle zavolal do své kanceláře, aby zjistil něco víc o Hardawayovi. Odpověď na sebe nedala dlouho čekat. Jeho spis v Seattlu byl docela tlustý Nezákonné držení zbraně, ozbrojená loupež, vyloupení banky. Zítra ráno budeme mít všechno písemně.

Náhle jsem si uvědomila, že se mi neozvala Jill. „Musím si zavolat,“ řekla jsem Molinarimu a vyťukala na mobilu její číslo.

Ozvala se Jillina hlasová schránka. „Dobrý den, tady je asistentka okresního prokurátora Jill Bernhardtová…“

Kruci, Jill mívala svůj mobil obvykle zapnutý. Ale vzpomněla jsem si, jak říkala, že ji čeká dlouhý den u soudu. „To jsem já, Lindsay. Jsou dvě hodiny. Kde jsi byla?“ Měla jsem toho na srdci víc, ale nebyla jsem sama. „Zavolej mi. Chci vědět, jak na tom jsi.“

„Děje se něco?“ zeptal se Molinari, když jsem zavěsila.

Zavrtěla jsem hlavou. „Volala jsem kamarádce. Včera večer vyhodila z domu svého manžela. Měly jsme si dneska promluvit. Její manžel je pěkný parchant.“

„Tak to má kliku,“ poznamenal Molinari, „že má za kamarádku policajtku.“

To mě pobavilo. Napadlo mě, že bych jí mohla zavolat do kanceláře, ale pak jsem si to rozmyslela. Zavolá mi, jakmile si zapne mobil. „Ta se o sebe dokáže postarat sama.“

Vjeli jsme na most Bay. Nemusela jsem ani použít maják, protože ve směru do města nebyl skoro žádný provoz. „Klidná plavba,“ řekla jsem. „Máme štěstí.“

„Poslechni, Lindsay…“ Molinari se ke mně obrátil a jeho tón se změnil. „Co bys tomu řekla, kdybych tě dnes večer pozval na večeři?“

„Na večeři?“ Na okamžik jsem se zamyslela. Pohlédla jsem na něj. „Oba myslím víme, že by to nebyl nejlepší nápad.“

Molinari rezignovaně přikývl, jako by mou odpověď čekal. „Ale jíst musíme,“ usmál se.

Dlaně na volantu se mi začaly potit. Dokázala bych vyjmenovat stovku důvodů, proč to není dobrý nápad. Ale k čertu s tím, člověk také musí žít.

Usmála jsem se na Molinariho. „To tedy musíme.“

Kapitola 59

POSLEDNÍ EMAIL ROZPROUDIL CINDY KREV. Pro jednou byla součástí reportáže, nejen tím, kdo ji zaznamenává.

A také byla trochu vystrašená. Kdo by jí to mohl mít za zlé, při tom, co se dělo? Ale poprvé ve své kariéře měla také pocit, že dělá něco dobrého. Zhluboka se nadechla a pohlédla na monitor počítače.

V Portlandu jsme to nebyli my, zněla zpráva.

Ale proč se její autor od té vraždy distancoval? Proč jen těch šest slov, nic víc?

Aby se odlišil. Aby jeho činy nebyly spojovány se skutky někoho, kdo ho napodobil. To se zdálo být zřejmé.

Ale nepříjemný pocit v žaludku jí říkal, že by v tom mohlo být ještě něco jiného.

Možná se mýlila. Ale co když se teroristé nechtěli jen distancovat od cizího zločinu? Co když promluvilo jeho svědomí?

Ne, to je šílené, okřikla sama sebe. Ti lidé vyhodili do vzduchu dům Mortona Lightowera i s jeho ženou a dítětem. Podali Bengosianovi hrozný jed. Ale ušetřili malou Caitlin.

Bylo v tom ještě něco jiného… Měla podezření, že by autorem vzkazů mohla být žena. A jako adresáta si vybrala ji. Ve městě byla spousta dalších reportérů. Tak proč ji?

Cindy si říkala, že pokud jsou v té osobě nějaké lidské city, mohla by jich využít. Třeba se jí tak podaří něco zjistit. Jméno, místo. Třeba jí psala ta chůva, která nakonec přece jen měla srdce.

Cindy si prokřupala prsty a položila ruce na klávesnici. Tak do toho.

Začala psát:

Povězte mi, proč to všechno děláte? Myslím, že jste žena. Je to tak? Jsou lepší způsoby, jak dosáhnout svého cíle, než zabíjet lidi, které svět považuje za nevinné. Můžete využít mě. Zveřejním vaše poselství. Naslouchám vám. Prosím, využijte mě. Prosím. Už nezabíjejte.

Přečetla si, co napsala. Byla to rána naslepo. Víc než naslepo.

A cítila, že pokud tu odpověď pošle, stane se skutečně součástí příběhu a celý její život se změní.

„Sayonara,“ rozloučila se šeptem se svým starým životem, v němž jen pozorovala dění a popisovala, co vidí. Klikla myší na ODESLAT.

Kapitola 60

PO ZBYTEK DNE MI PRÁCE vůbec nešla od ruky. Asi na hodinu jsem se setkala s Tracchiem a poslala Jacobiho a Cappyho, aby prošli bary v Berkeley s Hardawayovou fotografií. Každou chvíli jsem v myšlenkách zabloudila k dnešnímu večeru a srdce se mi rozbušilo. Ale jak řekl Molinari, jíst musíme.

Když jsem se pak později doma sprchovala a vdechovala vůni levandule, usadil se mi na tváři provinilý úsměv: Šlechtím se tady jako puberťačka před prvním rande.

Pobíhala jsem po bytu a trochu uklízela; srovnala jsem knihy na polici, zkontrolovala kuře v troubě, nakrmila Martu a prostřela stůl s výhledem na záliv. Pak jsem si uvědomila, že se mi ještě neozvala Jill. To bylo divné. Zabalená do ručníku a s mokrými vlasy jsem jí zavolala. „Začínám si o tebe dělat starosti. Ozvi se mi. Potřebuji vědět, jak na tom jsi.“

Právě jsem se chystala zavolat Claire, abych se jí zeptala, jestli neví, co je s Jill, když zazvonil zvonek.

U dveří do bytu!

Sakra, je teprve 7.45.

Molinari přišel dřív.

Omotala jsem si ještě jeden ručník kolem hlavy, chvatně jsem ztlumila světla a vyndala další skleničku na víno. Konečně jsem doběhla ke dveřím. „Kdo je?“

„Zásahová jednotka Úřadu pro národní bezpečnost,“ zavolal Molinari.

„No jo, ale ještě je brzy, zásahová jednotko. Neřekl vám někdo, že se sluší zazvonit dole u domovních dveří?“

„Tyhle věci my většinou obcházíme.“

„Poslechni, pustím tě dovnitř, ale nesmíš se dívat.“ Nemohla jsem uvěřit, že tam stojím jen v ručníku. „Už otevírám dveře.“

„Mám zavřené oči.“

„To bych ti radila.“ Marta se přišla podívat, co se to děje. „Mám tady psa, který by za mě položil život.“

Odemkla jsem a pomalu otevřela dveře.

Molinari tam stál se sakem přehozeným přes jedno rameno. V ruce držel kytici narcisů. Oči měl otevřené dokořán.

„Slíbil jsi mi…“ Ustoupila jsem o krok a začervenala se.

„Nemusíš se stydět,“ usmál se Molinari. „Vypadáš skvěle.“

„Tohle je Marta,“ představila jsem svou kamarádku. „Chovej se slušně, Marto, nebo tě Joe nechá zavřít do psí boudy v Guantánamu. Už jsem ho viděla při práci.“

„Ahoj Marto.“ Molinari se dřepl a drbal ji na hlavě mezi ušima, dokud nezavřela oči. „Ty vypadáš taky skvěle.“

Pak Molinari vstal a já si přitáhla ručník blíž k tělu. Poťouchle se usmál.

„Myslíš, že by Martu naštvalo, kdybych řekl, že bych hrozně rád viděl, co je pod tím ručníkem?“

Zatřásla jsem hlavou a ručník zakrývající mi vlasy spadl na zem. „Tak co?“

„Takhle jsem to přesně nemyslel,“ poznamenal Molinari.

„Zatímco si vy dva budete povídat,“ řekla jsem, „já se obléknu. V lednici je víno, na lince vodka a skotská. Kdybys neměl co na práci, mohl bys podlít kuře v troubě.“

„Lindsay,“ řekl Molinari. Zarazila jsem se. „Ano…?“

Udělal krok směrem ke mně. Srdce mi vyskočilo až do krku.

Položil mi ruce na ramena. Roztřásla jsem se. Sklonil se ke mně. „Jak dlouho se ten pták bude ještě péct?“

„Čtyřicet minut.“ Všechny chloupky na pažích mi stály v pozoru. „Asi.“

„Nic moc,“ usmál se Molinari. „Ale bude to muset stačit.“

A pak mě políbil. Jeho rty byly pevné a jakmile se dotkly mých, projela mnou vlna horka. Opětovala jsem jeho polibky. Pohladil mě po zádech a pevně mě k sobě přitiskl. Jeho doteky se mi líbily. Líbil se mi celý.

Na zem spadl druhý ručník.

„Musím tě varovat,“ řekla jsem. „Marta řádí jako ďábel, když se mnou někdo má nekalé úmysly.“

Ohlédl se po Martě. Ležela na podlaze stočená do klubíčka. „Tak to vypadá, že já nekalé úmysly nemám.“

Kapitola 61

JOE MOLINARI LEŽEL NA BOKU vedle mě mezi pomačkanými prostěradly. Všimla jsem si, že zblízka vypadá ještě líp. Jeho oči byly tmavě modré a krásně se třpytily.

Bylo těžké popsat, co jsem cítila, jak přirozené se mi to zdálo, jak správné. Mráz, který mi běhal po zádech, byl nečekaný, ale docela příjemný. Byly to už dva roky, co jsem něco takového cítila naposledy, a bylo to… jiné. Nevěděla jsem toho o Molinarim moc. Jaký byl, když zrovna nepracoval? Jak žil, když byl doma? Pravda byla, že v té chvíli mi na tom nezáleželo. Cítila jsem se dobře. To stačilo.

„Možná není vhodná chvíle se na tohle ptát,“ řekla jsem, „ale jaká je tvá osobní situace doma na Východě.“

Molinari se nadechl. „Nijak zvlášť složitá… Obvykle se přehrabuji v papírech a buzeruji podřízené.“ Usmál se.

„No tak.“ Posadila jsem se. „Tohle je legitimní postkoitální otázka.“

„Jsem rozvedený, Lindsay. Občas mám rande, jak čas dovolí.“ Pohladil mě po vlasech. „Myslíš tím, jestli se tohle nestává příliš často?“

„Co myslíš tím tohle?“

„Však víš. Tohle. To, co se stalo mezi námi.“

Molinari se otočil tváří ke mně. „Tak tady nemám žádné pochybnosti. Jsem tady proto, že ve chvíli, kdy jsi přišla na tu schůzi, já, no… rozezněly se zvony. A jediná věc, která na mě od té chvíle udělala větší dojem než to, jak jsi dobrá ve své práci, bylo to, jak dobře vypadáš, když jsem ti sundal ručník.“

Nadechla jsem se a pohlédla do jeho modrých očí. „Právě jsi mě přesvědčil, že nejsi pitomec, Joe Molinari.“

Najednou jsem sebou trhla. „Proboha, večeře.“

„Zapomeň na to kuře,“ usmál se Molinari a přitáhl si mě k sobě. „Nemusíme jíst.“

Zazvonil telefon. Ještě to chybělo.

Nechtělo se mi vstávat. Počkala jsem, až se zapne záznamník.

Pak se ozval Claiřin hlas a zněl velmi naléhavě. „Lindsay, mám strach. Zvedni to, jestli tam jsi. Linds?“

Překulila jsem se na posteli a sáhla po telefonu na nočním stolku. „Claire. Co se děje?“

„Díky bohu že jsi doma.“ Její hlas zněl nezvykle vystrašeně. „Jde o Jill. Jsem u ní doma, Lindsay. Ale ona tady není.“

„Byla dneska u soudu. Zkusila jsi jí zavolat do kanceláře? Nejspíš ještě pracuje.“

„Jasně že jsem jí volala do práce,“ odsekla Claire. „Jill se tam dneska vůbec neukázala.“

Kapitola 62

POSADILA JSEM SE NA POSTELI, zmatená, ale také vystrašená. „Povídala, že má přelíčení, Claire. Jsem si tím jistá.“

„Opravdu měla přelíčení. Jenomže k soudu nepřišla. Hledali ji celý den.“

Přitiskla jsem se zády k pelesti. Nechtěla jsem ani pomyslet, za jakých okolností by Jill nepřišla do práce a dokonce tam ani nezavolala.

„To jí není vůbec podobné,“ řekla jsem.

„Ne,“ odpověděla Jill. „To tedy není.“

Náhle mě zachvátil opravdový strach. „Claire, víš, co se stalo? Mezi ní a Stevem?“

„Ne. O čem to mluvíš?“

„Zůstaň, kde jsi,“ přikázala jsem jí.

Zavěsila jsem a několik vteřin seděla bez hnutí. „Je mi to líto, Joe, ale budu muset jít.“

Za pár minut už jsem se řítila po Třiadvacáté ulici. V duchu jsme probírala několik možností. Jill měla depresi. Potřebovala změnit vzduch. Odjela k rodičům. To všechno bylo možné. Ale Jill by nikdy – nikdy – jen tak nevynechala přelíčení.

Konečně jsem zastavila před jejím domem na třídě Buena Vista Park. Okamžitě jsem si všimla, že Jillino auto stojí na příjezdové cestě.

Claire stála u vstupních dveří. Objaly jsme se. „Neozývá se,“ řekla. „Zvonila jsem a bušila na dveře.“

Rozhlédla jsem se kolem a nikoho neviděla. „Tohle dělám hrozně nerada.“ Pak jsem rozbila okénko ve dveřích a sáhla dovnitř. Napadlo mě, že Steve se také mohl dostat dovnitř – snadno.

Okamžitě se rozezněl alarm. Znala jsem kód, 63442, Jillino služební číslo. Vyťukala jsem ho a snažila se uhodnout, jestli je to dobré znamení, že byl alarm zapnutý.

Rozsvítila jsem. „Jill?“ zavolala jsem. Pak jsem uslyšela štěkat Otise. Hnědý labrador přiběhl z kuchyně.

„Ahoj, kluku.“ Poplácala jsem ho po zádech. Zdálo se, že je rád, že vidí známou tvář. „Kde je maminka?“ zeptala jsem se. Jedno jsem věděla jistě – Jill by ho nikdy neopustila. Stevea možná ano, ale Otise ne.

„Jill… Steve?“ zavolala jsem. „To jsme my, Lindsay a Claire.“

Jill v minulém roce celý dům nově zařídila. Vzorkované pohovky, stěny s odstínem melounu, kožený gauč u konferenčního stolku. V domě byla tma a ticho. Prohlédly jsme všechny pokoje v přízemí. Po Jill ani stopy.

Claire vydechla a řekla: „Naskakuje mi z toho husí kůže.“

Přikývla jsem a stiskla jí rameno. „Mně taky.“

„Pojď,“ řekla jsem Claire. „Podíváme se nahoru.“ Když jsme stoupaly po schodech, nemohla jsem se zbavit představy, jak se rozzuřený Steve plíží po domě jako v nějakém hororu. „Jill… Steve?“ zavolala jsem znovu. Pro jistotu jsem vytáhla pistoli.

Stále se nikdo neozýval. V hlavní ložnici byla tma. Velká manželská postel byla ustlaná. V koupelně jsme našly Jilliny toaletní potřeby.

Když jsem s ní mluvila naposledy, chystala se do postele. Právě jsem se chtěla vrátit do chodby, když jsem to spatřila.

Jillin kufřík.

Jill bez své „cestovní kanceláře“ nikam nechodila. Byla tím proslulá. Ani na pláž se nevypravila bez své zatracené práce.

Vytáhla jsem kapesník a opatrně ho zdvihla. Na chodbě jsem se setkala s Claire. Prohlédla ostatní pokoje. „Nic.“

„Tohle se mi nechce líbit, Claire. Její auto stojí venku.“ Můj pohled zalétl ke kufříku. „A tohle… Ona tady přespala, Claire. Ale do práce neodešla.“

Kapitola 63

NEMĚLA JSEM TUŠENÍ, jak se spojit se Stevem.

Bylo pozdě – kdo měl sakra vědět, kde teď bydlí. A Jill byla nezvěstná teprve jeden den. Mohla se každou chvíli objevit a vynadat nám za to, jak jsme k ní vtrhly. Nemohly jsme dělat nic jiného než čekat, bát se a v mém případě se také cítit provinile.

Zavolala jsem Cindy a ta dorazila za čtvrt hodiny. Claire zavolala Edmundovi a řekla mu, že se nějakou dobu zdrží, možná přes noc.

Seděly jsme v Jillině pracovně stočené na pohovkách. Pořád ještě zbývala možnost, že změnila názor a vypravila se někam za Stevem.

Okolo jedenácté mi zazvonil mobil. Byl to však jen Jacobi, který mi oznámil, že se v žádném z berkeleyských barů nenašel nikdo, kdo by přiznal, že poznal Hardawaye. Pak jsme jen seděly beze slova. Ani si nepamatuji, v kolik nás přemohla dřímota.

Během noci jsem se několikrát probudila s pocitem, že jsem něco zaslechla. „Jill?“ Ale nebyla to ona.

Ráno jsem se nejdřív stavila doma. Joe ustlal a uklidil. Osprchovala jsem se a zavolala do kanceláře, že přijdu později.

Za hodinu jsem už stála před domem, kde měl Steve kancelář. Auto jsem nechala hned před vchodem. Když jsem otevírala dveře kanceláře, nemohla jsem se ubránit panice.

Steva jsem našla hned v recepci. Byl skoro omotaný kolem recepční, usrkával kávu a nohy měl položené na židli.

„Kde je?“ vybafla jsem na něj. Musela jsem ho vylekat, protože si polil kávou svou růžovou košili Lacoste.

„Co tady sakra děláš, Lindsay?“ vypravil ze sebe.

„Do tvé kanceláře,“ řekla jsem a probodla ho pohledem.

„Pane Bernhardte?“ řekla recepční.

„To je v pořádku, Stacy,“ uklidnil ji Steve. „To je přítelkyně.“ Jo, to určitě.

Jakmile jsme vstoupili do jeho rohové kanceláře, zabouchla jsem za sebou dveře. „Co blázníš, Lindsay?“

Strčila jsem ho do židle. „Chci vědět, kde je Jill, Steve.“

„Jill?“ Rozhodil ruce a zatvářil se zmateně.

„Nech si ty kecy, ty parchante. Jill zmizela. Neukázala se v práci. Chci vědět, kde je.“

„Nemám nejmenší tušení,“ řekl Steve. „Jak to myslíš, ‚zmizela‘?“

„Včera měla proces, Steve.“ Už jsem se přestávala ovládat. „A neukázala se tam. To by Jill nikdy neudělala. A nepřišla ani včera večer domů. Její auto tam zůstalo. A její kufřík. Někdo se dostal do domu.“

„Myslím, že máš trochu zmatek ve faktech, poručíku,“ řekl Steve a pohrdavě se zasmál. „Jill mě předevčírem večer vyhodila z domu a nechala vyměnit zámek.“

„Nesnaž se z toho vykroutit, Steve. Chci vědět, co jsi dělal. Kdy jsi ji viděl naposledy?“

„Co takhle předevčírem v jedenáct večer přes okno obývacího pokoje, když jsem se snažil dostat domů?“

„Řekla mi, že si druhý den přijdeš vyzvednout věci.“

V jeho očích se zableskl vztek. „Co to má být? Výslech?“

„Chci vědět, kde jsi strávil páteční večer,“ zamračila jsem se na něj, „a co jsi dělal v sobotu večer, než jsi přišel do práce.“

„O co jde? Potřebuju snad právníka, Lindsay?“

Neodpověděla jsem, jen jsem se otočila na podpatku a odešla. Doufala jsem, že Steve právníka nepotřebuje.

Kapitola 64

VZTEK UŽ DÁVNO NEBYLO TO PRAVÉ SLOVO, které by popsalo to, co jsem cítila, když jsem se vracela do Baráku. Bylo to hlubší než vztek. Pokaždé, když jsem se podívala do zpětného zrcátka a zahlédla v něm své oči, napadlo mě: Tenhle pohled jsem už viděla.

Při práci. Byly to pohledy rodičů a manželek, které pohřešovaly někoho blízkého, jen klid, říkáme jim. Ještě je brzy. Stát se může cokoliv.

A přesně to samé jsem si připomínala, když jsem jela zpátky do kanceláře. Jen klid, Lindsay. Jill se může každou chvíli objevit.

A při pohledu do zpětného zrcátka jsem se neubránila myšlence: Stejný pohled…

Když jsem se vrátila do práce, zavolala jsem Ingrid Barrosové, Jillině hospodyni, ale ta byla na rodičovské schůzce ve škole svých dětí. Poslala jsem Loraine a China do ulic v okolí parku Buena Vista, poblíž kterého Jill bydlela, aby zjistili, jestli si někdo nevšiml něčeho podezřelého. Nechala jsem si dokonce zjistit Jilliny telefonáty.

Někdo jí musel zavolat. Někdo ji musel vidět. Nemohla se přece jen tak vypařit. Nebyla ten typ.

Dalo mi dost práce, abych se dokázala soustředit na pátrání po Stephenu Hardawayovi. FBI ho už několik let hledala, a ačkoliv nepatřil mezi deset nejhledanějších zločinců, zdálo se, že by to mohl být náš muž.

Vyrostl v Lansingu ve státě Michigan. Po střední škole šel na Reedovu univerzitu v Portlandu. V té době se začaly projevovat jeho protispolečenské tendence. Oregonské policejní záznamy obsahovaly zatčení za násilný trestný čin při demonstraci proti Světové obchodní organizaci. Byl podezřelý z bankovních loupeží v Eugene a Seattlu. V roce 99 byl zatčen v Arizoně, když se pokusil koupit trhavinu od člena jednoho gangu, který se ukázal být policejním informátorem. Poté byl Stephen Hardaway propuštěn na kauci, tu nechal propadnout a zmizel. Šly pověsti, že byl zapleten do série ozbrojených loupeží ve Washingtonu a Oregonu. Věděli jsme tedy, že je ozbrojen, nebezpečný a má slabost pro výbušniny.

Ale v posledních několika letech jako by se po něm slehla zem.

Kolem páté zaklepala na dveře mé kanceláře Claire. „Já se snad zblázním strachy, Lindsay. Pojď, zajdeme na kafe.“

„To jsme na tom stejně,“ odvětila jsem a popadla kabelku. „Možná že bychom měly zavolat Cindy.“

„Není třeba,“ řekla a ukázala na chodbu. „Už je tady.“

Společně jsme sešly do bufetu ve třetím patře. Nejdřív jsme jen mlčky seděly a míchaly kávu.

Nakonec jsem se nadechla. „Myslím, že se všechny shodneme, že si Jill nevyrazila někam na výlet do hor. Něco se jí stalo. Čím dřív si to přiznáme, tím dřív se nám podaří zjistit, co s ní je.“

„Pořád si myslím, že musí existovat nějaké vysvětlení,“ řekla Claire. „Chci říct, že vím, co je Steve zač. Všechny to víme. Nebyl by zrovna můj typ, ale nevěřím, že by byl schopen něčeho takového.“

„No, věř si, čemu chceš,“ zamračila se Cindy. „Ale Jill je pryč už dva dny.“

Claire se obrátila ke mně. „Pamatuješ, jak jednou Jill letěla z Atlanty přes Salt Lake City, a když tam čekala na letišti, padl jí pohled na ty zasněžené hory a prohlásila: ‚Sakra, kašlu na to!‘ Nechala letadlo uletět, pronajala si auto a strávila celý den na lyžích.“

„Jo, to si pamatuju,“ řekla jsem a usmála se při té vzpomínce. „Steve měl nějaké jednání s klientem, do kterého ji chtěl zatáhnout, celá kancelář ji hledala, a kde byla Jill? Ve třech tisících metrech nad mořem, na vypůjčených lyžích a ve sněhovém království. Užívala si nejlepší den ve svém životě.“

Všem se nám po tvářích rozlil smutný úsměv.

„Takže si myslím,“ řekla Claire a otřela si oči, „že teď někde lyžuje. Musím věřit, jela na lyže, Lindsay.“

Kapitola 65

CINDY ZŮSTALA ZA SVÝM STOLEM dlouho do noci, kdy už v redakci sedělo jen několik novinářů poslouchajících policejní vysílačky.

Jillino zmizení jí nešlo z hlavy – jí, stejně jako jejím kamarádkám.

Zpráva o něm už prosákla ven. Pohřešovaná asistentka okresního prokurátora byla sólokapr. Její šéfredaktor se jí zeptal, jestli by o tom chtěla napsat. „Ještě to není jisté,“ odsekla. Bude to jisté, až to vyjde v novinách. Bude to skutečné.

Tentokrát se to nestalo někomu jinému.

Hleděla na fotografii, kterou si přilepila na stěnu své kancelářské kóje. Byly na ní všechny čtyři v jejich oblíbené kavárně U Susie, v rohovém boxu, poté, co vyřešili případ vražd novomanželských párů. Několik margarit a úspěch je patřičně rozjařil. Jill se zdála být tak neporazitelná. Skvělá práce, skvělý manžel… Nikdy si na nic nepostěžovala.

„No tak, Jill,“ zašeptala Cindy a ucítila, že jí zase vlhnou oči. Přestaň se schovávat. Projdi těmihle dveřmi. Ukaž svůj hezký obličej, usměj se. Modlím se, Jill. Projdi těmihle zatracenými dveřmi.

Bylo po jedenácté. Kolem byl klid. Tohle byl její způsob, jak si udržet naději. Jdi domů, Cindy. Pro dnešek to už zabal. Stejně nemůžeš nic dělat.

Muž luxující podlahu v kanceláři na ni zamrkal. „Hodně práce, paní Thomasová?“

„Jo,“ povzdechla si. „Zase jsem tady zkejsla.“

Konečně hodila pár věcí do kabelky a naposledy zkontrolovala svůj počítač, než se odhlásí. Možná ještě zavolá Lindsay. Jen tak, aby si popovídala.

Na monitoru se jí objevil nový email.

Ještě než ho otevřela, bylo Cindy jasné, od koho je. Moczle@hotmail.com.

Věděla, že je čas. Dobře si pamatovala varování, že každý třetí den zemře další člověk. Byla neděle. August Spies byl přesný.

„Byli jste varováni,“ stálo v emailu. „Ale vaše arogance vám nedovolila poslouchat.“

Proboha. Z Cindyina hrdla uniklo tiché zasténání.

Dočetla strašlivou zprávu až do konce, ke známému podpisu.

August Spies udeřil znovu.

Kapitola 66

TOHO VEČERA JSEM SE DOSTALA DOMŮ V jedenáct, vyčerpaná a s prázdnýma rukama. Chvilku jsem zůstala zamyšleně stát pod schody před domem. Ráno bude Jill oficiálně prohlášena za pohřešovanou. Budu muset vést vyšetřování zmizení jedné ze svých nejlepších kamarádek.

„Myslel jsem, že bys chtěla vědět,“ – ozvalo se nade mnou – „co jsem se dozvěděl z Portlandu.“

Překvapeně jsem vzhlédla a spatřila Molinariho sedět na nejvyšším schodu.

„Našli sekretářku na Portlandské státní univerzitě, která prozradila svému příteli místo Proppova pobytu. Ta zbraň patřila jemu. Místní radikál. Ale obávám, se dneska večer tě nic nerozveselí.“

„Myslela jsem, že máš být velké zvíře, Molinari,“ řekla jsem, příliš unavená a prázdná, abych mu dala najevo, jak ráda ho vidím. „Jak to přijde, že se o mě tak staráš?“

Vstal. „Nechtěl jsem tě nechávat samotnou.“

Molinari seběhl ze schodů a objal mě. Pevně mě stiskl a já cítila, jak mi po tvářích stékají slzy. Styděla jsem se, že mě takhle vidí – tolik jsem si přála vypadat silná – ale nemohla jsem slzy zadržet.

„Je mi to líto,“ řekla a jsem a utřela si tváře.

„Ne,“ – pohladil mě po vlasech – „ale přede mnou nemusíš nic předstírat. Vyplač se. To není žádná ostuda.“

Jill se něco stalo! chtěla jsem vykřiknout, ale bála jsem se zvednout hlavu.

„Také je mi to líto.“ Položil mi ruce na ramena a pohlédl do mých uplakaných očí. „Byl jsem na Ministerstvu spravedlnosti,“ řekl a otřel mi slzy, „když spadla Dvojčata. Některé z těch, kteří tam zahynuli, jsem znal. Pár hasičů, Johna O’Neilla z bezpečnosti. Byl jsem členem nouzového týmu, ale když se začala scházet všechna ta jména, nemohl jsem to už vydržet. Odešel jsem na záchod, sedl si tam a plakal. To není ostuda.“

Odemkla jsem domovní dveře a šli jsme dovnitř. Molinari mi uvařil čaj a já se schoulila na gauči s Martinou hlavou na stehně. Nevěděla jsem, co bych si počala, kdybych byla sama. Přišel a posadil se vedle mě a objal mě kolem ramen. Dlouhou jsme tam tak seděli, pili čaj a mlčeli. Měl pravdu, nebyla to ostuda.

„Díky,“ zašeptala jsem s hlavou na jeho hrudi.

„Za co? Že umím uvařit čaj?“

„Prostě ti děkuju. Za to, že nejsi jeden z těch pitomců.“ Zavřela jsem oči. Na okamžik bylo všechno špatné venku, daleko od mého bytu.

Zazvonil telefon. Nechtělo se mi ho zvedat. Na okamžik jsem měla pocit, že jsem miliony mil daleko, a sobecky si ho vychutnávala.

Pak mě napadlo: Co když je to Jill?

Popadla jsem sluchátko a z něho se ozval Cindyin hlas. „Lindsay, díky bohu. Stalo se něco zlého.“

Sevřel se mi žaludek. Přitiskla jsem se k Molinarimu. „Je něco s Jill?“

„Ne,“ odpověděla. „Napsal mi August Spies.“

Kapitola 67

S HRŮZOU JSEM POSLOUCHALA, jak mi Cindy předčítá nejnovější vzkaz. „‚Byli jste varováni,‘ stojí v něm. „Ale vaše arogance vám nedovolila poslouchat. Nepřekvapuje nás to. Neposlouchali jste ani dříve. Proto jsme udeřili znovu.‘ Lindsay, je tam podpis August Spies.“

„Došlo k další vraždě,“ obrátila jsem se k Molinarimu. Pak jsem dokončila hovor s Cindy.

V emailu bylo také uvedeno, že to, co hledáme, najdeme na adrese Harrison Street 333, dole u přístavní hráze v Oaklandu. Uplynuly přesně tři dny, co Cindy dostala první email. August Spies splnil své hrozby.

Rozloučila jsem se se Cindy a zavolala pohotovostní tým. Chtěla jsem, aby na místo okamžitě poslali policii a zablokovali dopravu. Neměla jsem tušení, o jaký druh incidentu se jedná a kolika se týká lidí, takže jsem zavolala Claire, aby se tam vypravila také.

Molinari už měl na sobě sako a také telefonoval. Ani ne za minutu jsem byla připravená. „Pojď,“ řekla jsem cestou ke dveřím. „Můžeš jet klidně se mnou.“

Řítili jsme se po Třetí ulici k mostu s kvílející sirénou. V té pozdní hodině byly ulice skoro prázdné. Přes Bay Bridge jsme přelétli hladce.

Ve vysílačce to zapraskalo. Molinari a já jsme poslouchali, jestli se dozvíme, co nás čeká. Požár, exploze, mnoho zraněných?

Sjela jsem z mostu na silnici 880 a z ní pak odbočila k přístavu. Už tam stála policejní barikáda. Dvě hlídková auta s blikajícími majáky. Zastavili jsme u nich. Spatřila jsem tam stát Cindyin fialový volkswagen. Cindy se dohadovala s jedním z policistů.

„Naskoč si!“ zavolala jsem na ni. Molinari ukázal svůj odznak mladšímu z policistů, který na něj vyvalil oči. „Je tu s námi.“

Do přístavu to byl už jen kousek. Harrison Street byla kousek od mola. Cindy vysvětlila, jak email dostala. Přinesla ho s sebou vytištěný a Molinari si ho cestou přečetl.

Když jsme se přiblížili k přístavu, všude blikala modrá a červená světla. Vypadalo to, jako by se tam sjeli policisté z celého Oaklandu. „Tak, vystupovat.“

Vyskočili jsme z auta a rozběhli se ke starému cihlovému skladišti označenému číslem 333. Do noci se tyčily jeřáby. Všude byly narovnané obrovské kontejnery. Oaklandským přístavem procházela většina lodního nákladu v oblasti zátoky.

Zaslechla jsem, jak mě někdo volá. Doběhla k nám Claire. „Co to tu máme?“

„Ještě nevím,“ odpověděla jsem.

Konečně jsem zahlédla z budovy vycházet kapitána z oaklandského okrsku, se kterým jsem už dříve pracovala. „Gene!“ zavolala jsem na něj. Nemusela jsem se ani na nic ptát.

„Oběť se nachází ve třetím patře. Byla střelena zezadu do hlavy.“

Paradoxně se mi trochu ulevilo. Alespoň že byla jen jedna.

Začali jsme stoupat po železných schodech. Jeden oaklandský policista se nás pokusil zastavit. Ukázala jsem mu odznak a prošla kolem. Tělo leželo na podlaze, skoro celé zabalené do zakrvácené celty. „Krucinál,“ zavrčela jsem. „Ti parchanti.“ Nad obětí se skláněli dva policisté a tým ze záchranky.

Na celtě byl připevněn kus papíru. Formulář potvrzení o převzetí nákladu.

„‚Byli jste varováni,‘“ četla jsem nahlas. „‚Tento zločinný stát nesmí být zproštěn viny za své zločiny. Účastníci zasedání G-8, vzpamatujte se. Vzdejte se kolonizační politiky. Máte další tři dny. Můžeme udeřit kdekoliv a kdykoliv. August Spies.‘“

Na konci bylo připsáno tiskacími písmeny: TOHLE VRAŤTE DO BUDOVY SPRAVEDLNOSTI.

Roztřásla jsem se. Zachvátila mě panika. Na okamžik jsem se nemohla pohnout. Pohlédla jsem na Claire. Byla v šoku.

Odstrčila jsem policistu, který mi stál v cestě. Klekla jsem si. První věc, na kterou mi padl zrak, bylo zápěstí oběti – a na něm náramek s akvamaríny, který jsem tak dobře znala.

„Ach, ne,“ vydechla jsem. „Ne, ne, ne…“

Odhrnula jsem celtu.

Byla to Jill.

Čtvrtá část

Kapitola 68

PŘI ZPĚTNÉM POHLEDU se mi vybavují jen záblesky toho, co se dělo pak. Vím, že jsem tam stála neschopna pochopit, co vidím: Jillinu krásnou tvář, teď bez života. Její oči hledící do prázdna, jasné a klidné. „Ach ne, ne, ne…“ opakovala jsem pořád dokola.

Vím, že se mi podlomila kolena a někdo mě podepřel. Pamatuji si Claiřin chraptivý hlas: „Proboha, Lindsay…“

Nemohla jsem spustit oči z Jillina obličeje. Z koutku úst vytekl pramínek krve. Dotkla jsem se její ruky. Stále měla na prstě snubní prsten.

Slyšela jsem, jak se Cindy rozplakala, a viděla, jak ji Claire objímá. Stále jsem si opakovala: Tohle nemůže být Jill. Co měla do činění s Augustem Spiesem?

Pak všechno zahalila mlha. Pořád jsem si připomínala: Tohle je místo činu, Lindsay. Chtěla jsem být silná pro Claire a Cindy, pro všechny ty policisty stojící kolem. Zeptala jsem se: „Viděl někdo, jak se sem dostala?“ Rozhlédla jsem se kolem. „Prohledejte okolí a sežeňte svědky. Někdo mohl vidět auto.“

Molinari se mě pokusil odvést, ale já odmítla. Musela jsem se porozhlédnout kolem, něco najít. Každý vrah po sobě něco zanechá, každý udělá chybu. Auguste Spiesi, ty hajzle… Ty parchante.

Náhle se tam objevil Jacobi. A Cappy. Dokonce i Tracchio. Můj tým z oddělení vražd. „Postaráme se o to,“ řekl Cappy. Nakonec jsem neochotně souhlasila.

Začínala jsem chápat, že je to skutečnost. Všechny ty majáky neblikaly jen v mé hlavě. Jill byla mrtvá. A nezabil ji Steve, ale August Spies.

Dívala jsem se, jak ji odnášejí. Mou kamarádku. Jill… Dívala jsem se, jak ji Claire pomáhá nakládat do dodávky z márnice a nechává ji odvézt s houkající sirénou. Joe Molinari mě utěšoval, jak nejlépe dokázal, ale pak se musel vrátit do Baráku.

Když na místo činu nastoupili technici, sedla jsem si s Cindy a Claire na schody přilehlé budovy. Lehce pršelo. Nevyměnily jsme si ani jediné slovo. V hlavě mi zněly otázky, na které jsem nedokázala odpovědět. Proč? Co s tím měla společného? Tohle je jiný připad! Co s ním Jill spojovalo?

Nevím, jak dlouho jsme tam seděly. Kolem hučely naléhavé hlasy, blikala světla. Cindy plakala a Claire ji objímala. Já nedokázala ani promluvit, jen jsem tam seděla se zaťatými pěstmi a hlavou se mi honila stále ta stejná otázka: Proč?

Pak mě napadlo ještě něco jiného. Kdybych tak tu noc jela k Jill. Tohle se nemuselo…

Náhle ticho narušilo zazvonění telefonu. Cindyina mobilu. Ohlásila se roztřeseným hlasem. „Ano?“ Zhluboka se nadechla. „Jsem na místě činu.“

Byla to její redakce.

Zadrhávajícím hlasem popsala, k čemu došlo. „Ano, zdá se, že je to součást té teroristické kampaně. Třetí oběť…“ Popsala místo a zmínila se o emailu, který jí přišel do práce.

Pak se Cindy odmlčela. Viděla jsem, jak se jí v očích lesknou slzy. Kousla se do rtu, jako by se bála vyřknout ta slova nahlas. „Ano, třetí oběť už byla identifikována. Jmenuje se Bernhardtová… Jill.“ Písmeno po písmenu hláskovala její jméno.

Chtěla říct ještě něco, ale slova se jí vzpříčila v hrdle. Claire jí stiskla ruku. Cindy si otřela oči. „Ano,“ přikývla. „Paní Bernhardtová byla zástupkyní prokurátora města San Franciska.“

A šeptem dodala: „A byla to také moje přítelkyně.“

Kapitola 69

VĚDĚLA JSEM, ŽE TU NOC NEBUDU MOCI USNOUT. Nechtělo se mi jezdit domů.

Zůstala jsem tedy na místě činu, dokud týmy z laboratoře nedokončily svou práci; pak jsem asi hodinu křižovala opuštěnými ulicemi okolo přístavu ve snaze najít kohokoliv, dělníka na noční směně, tuláka, kdo mohl vidět Jillina vraha. Jezdila jsem bez cíle, bála se vrátit do kanceláře, bála se vrátit domů a po tvářích mi stékaly slzy. Pořád jsem před sebou viděla Jillin obličej v okamžiku, kdy jsem odhrnula tu celtu.

Pak náhle jako by auto samo rozhodlo, kam mě odveze. Kam jinam jsem také mohla jet ve tři hodiny ráno? Ocitla jsem se před márnicí.

Věděla jsem, že tam Claire bude. Bez ohledu na denní dobu. Bude dělat svou práci, protože je to jediná věc, která ji může udržet na nohou.

Jillino tělo leželo na pitevním stole. Ozářeno týmž ostrým světlem zářivek, které už osvětlovalo tolik obětí před ní.

Jill… Má drahá kamarádka.

Dívala jsem se přes sklo dveří a plakala. Vyčítala jsem si, že jsem nějak selhala a tohle je má vina.

Nakonec jsem otevřela dveře a vešla dovnitř. Claire byla uprostřed pitvy. Dělala to co já. Svou práci.

„Tady bys neměla být, Lindsay,“ řekla, když mě spatřila. Zakryla látkou Jillino nahé tělo.

„Ale měla, Claire.“ Stála jsem tam a dívala se. Nechystala jsem se odejít. Musela jsem to vidět.

Claire pohlédla do mé opuchlé tváře mokré od slz. Přikývla a na rtech se jí objevil náznak úsměvu. „Tak buď aspoň užitečná a podej mi tu sondu, co leží tamhle na tom podnosu.“

Podala jsem Claire požadovaný nástroj a pohladila hřbetem ruky Jillinu chladnou tvář. Je možné, že se mi tohle nezdá?

„Rozsáhlé poškození pravého okcipitálního laloku,“ pronesla Claire do mikrofonu, který měla připevněný na klopě pláště, „které je ve shodě s traumatem způsobeným jednou kulkou, jež vnikla do lebky zezadu. Kulka stále vězí v levé laterální mozkové komoře. Minimální krvácení z poškozené oblasti. Zvláštní…,“ zamumlala.

Skoro jsem ji neposlouchala. Oči jsem upírala na Jill.

„Slabé stopy po střelném prachu ve vlasech a na krku ukazují na výstřel zblízka a zbraň malé ráže,“ pokračovala Claire.

Posunula tělo. Otevřená rána v Jillině lebce se objevila na monitoru.

Na to jsem se už dívat nemohla. Odvrátila jsem zrak.

„Právě vyjímám z levé mozkové komory něco, co vypadá jako fragment kulky malé ráže,“ diktovala dál Claire. „Známky velkého poškození, symptomatické pro tento druh traumatu, ale… velmi malý otok…“ Dívala jsem se, jak Claire pátrá sondou a pak vyndává zploštělou kulku. Upustila ji do misky.

Projel mnou nával vzteku. Vypadalo to na ráži .22.

„Něco tady nesedí,“ řekla překvapeně Claire. Podívala se na mě. „Tahle oblast by měla být pokryta mozkomíšním mokem. Ale mozková tkáň není oteklá a je tu jen velmi málo krve.“

Claiřina profesionalita opět nabyla vrchu. „Otevřu teď hrudní dutinu,“ pronesla do mikrofonu. „Nedívej se, Lindsay.“

„Co je, Claire? Co se děje?“

„Něco se mi nezdá.“ Claire obrátila tělo na záda a vzala do ruky skalpel. Pak vnořila ostří do Jilliny hrudi a provedla dlouhý, rovný řez.

Opravdu jsem uhnula pohledem. Tohle jsem vidět nemusela.

„Provádím standardní sternotomii,“ diktovala Claire do mikrofonu. „Otvírám hrudní dutinu. Plicní membrána je měkká, tkáň… rozložená, kašovitá… teď odkrývám perikard…“ Uslyšela jsem, jak Claire zalapala po dechu. „Kruci.“

Srdce se mi divoce rozbušilo. Pohlédla jsem tázavě na Claire. „Co se děje? Co tam vidíš?“

„Zůstaň, kde jsi.“ Zvedla ruku. Spatřila něco strašného. Co to mohlo být?

„Ach, Lindsay,“ zašeptala a konečně odtrhla oči od mrtvého těla. „Jill nezabila ta kulka.“

„Cože!“

„Ten chybějící otok, prosakování krve…“ Potřásla hlavou. „Byla střelena do hlavy až po své smrti.“

„Co to říkáš, Claire?“

„Nejsem si jistá,“ pronesla váhavě, „ale vypadá to… na ricin, Lindsay.“

Kapitola 70

NA OSOBNÍM SETKÁNÍ S CHARLESEM DANKEM bylo vždy něco zastrašujícího. Dokonce i v tak přepychovém prostředí, jako byla jídelna hotelu Huntington v San Francisku. Danko zapadl kamkoliv. Měl na sobě tvídové sako, proužkovanou košili a rypsovou kravatu.

Byla tam s ním pohledná dívka s dlouhými rusými vlasy. Vždycky byl rád, když se mu podařilo někoho překvapit. Co je tahle zač?

Mal dostal instrukce, aby si vzal oblek a dokonce i kravatu, jestli se mu nějakou podaří vyštrachat. Poslechl a podařilo se mu najít jednu docela legrační – jasně červenou s malými trumpetkami.

Danko formálně povstal a potřásl Malovi rukou, což bylo další z jeho zvláštních, neosobních gest. Ukázal kolem sebe. „Našlo by se bezpečnější místo pro naše setkání? Můj ty bože, hotel Huntington!“

Pohlédl na dívku a oba se zasmáli, ale nepředstavil ji.

„Ten ricin,“ řekl Malcolm, „je geniální. Byl to skvělý den, když jsme odrovnali Bengosiana. Můžeme tady napáchat takové škody. Stačilo by pár minut, abychom z tohohle kapitalistického hnízda udělali hřbitov. Pak bychom zašli do hotelu Mark a oddělali další stovku vypasených pracháčů.“

„Ano, a to všechno hlavně díky tomu, že jsem přišel na to, jak ho vyrábět jako koncentrát.“

Malcolm přikývl, ale vypadal nervózně. „Myslel jsem, že jde o to setkání G-8?“

Danko znovu pohlédl na dívku. Vyměnili si blahosklonné úsměvy. Kdo to sakra je? Co všechno ví?

„Tvůj zorný úhel je příliš úzký, Male. Už jsme o tom mluvili. Víc než o cokoliv jiného jde o to vyděsit lidi. A my je vyděsíme k smrti, to mi věř. Ricin to dokáže. Antrax vypadá ve srovnání s ním jako bacil chřipky.“

Pevně pohlédl Malcolmovi do očí. „Máš pro mě distribuční systém? Pro ricin?“

Malcolm uhnul pohledem. „Ano.“

„A další výbušniny?“

„Mohli bychom vymazat Huntington z mapy. A Mark také.“ Malcolm si konečně dovolil rozpačitý úsměv. „Tak jo, kdo je to?“

Danko zaklonil hlavu a rozesmál se. „Je to génius, jako ty. Tajná zbraň. To ti musí stačit. Prostě další voják,“ řekl a pohlédl dívce do očí. „Vždycky se najde další voják, Malcolme. A právě z toho mají všichni hrůzu.“

Kapitola 71

MICHELLE ZASLECHLA VE VEDLEJŠÍM POKOJI HLASY. Malcolm se vrátil ze své schůzky. Julia jásala, jako by vyhrála v loterii. Ale Michelle se cítila hrozně.

Věděla, že spáchala hrozné věci. Ta poslední vražda jí neseděla. Ta hezká, nevinná prokurátorka. Už vyhnala z hlavy obraz Charlotty Lightowerové a hospodyně, které zemřely při výbuchu, a nacházela jistou útěchu v tom, že aspoň děti se podařilo zachránit. Lightower, Bengosian – byli to jen chamtiví špinavci.

Ale tahle? Co udělala, že se dostala na seznam? Bylo to proto, že pracovala pro stát? Jak to Mal řekl? Tahle je jen pro potěšení, jen abychom ukázali, že na to máme. Jenomže Michelle tomu tak úplně nevěřila. Mal si pokaždé nechal něco pro sebe.

Ta ubohá prokurátorka věděla, že zemře, od okamžiku, kdy ji nacpali do dodávky. Ale nevzdala to. Ani na okamžik. Michelle se zdálo, že se je velmi statečná. Největší zločin byl, že ani nevěděla, proč umírá! Ani tuhle informaci jí nedopřáli.

Dveře se se zavrzáním otevřely a do pokoje vstoupil Mal. Z triumfálního výrazu v jeho tváři naskočila Michelle husí kůže. Lehl si vedle ní. Páchl tabákem a alkoholem. „Co se to stalo s mou veselou holčičkou?“

„Dnes večer ne,“ řekla Michelle. V hrdle jí při tom zahvízdalo.

„Dnes večer ne?“ ušklíbl se Mal.

Michelle se posadila. „Já to prostě nechápu. Proč ona? Co provedla?“

Mal ji pohladil po vlasech. „Měla špatného zaměstnavatele, zlato. Zastupovala stát, který podporuje zločinné drancování světa. Tím se provinila, Michelle. Ona představuje tanky v Iráku, Grumman, Dow Chemicals a Světovou obchodní organizaci v jednom. Nenech se zmást tím, že byla hezká.“

„Ve zprávách říkají, že posílala za mříže vrahy. Vedla také obžalobu proti ředitelům společností zapleteným do obchodních skandálů.“

„Kolikrát ti mám opakovat, aby sis zpráv nevšímala, Michelle. Někdy umírají i lidé, kteří dělají dobro. Smiř se s tím.“

Vyděšeně na něj pohlédla. Hrdlo se jí sevřelo. Zatápala kolem sebe po posteli po svém novém inhalátoru, ale Mal jí zadržel ruku. „Co sis myslela, Michelle? Že chceme jenom oddělat pár vyžraných miliardářů? Bojujeme proti státu, Michelle. A stát je velmi mocný.“

Michelle zalapala po dechu. V tom okamžiku si uvědomila, jak moc se od Mala liší. Od něj i od ostatních. Říkal jí holčičko. Ale mýlil se. Holčičky nedělají ty strašné věci, které dělala ona. Znovu zasípěla. „Potřebuji svůj inhalátor, Male. Prosím.“

„A já potřebuji vědět, jestli ti můžu důvěřovat, zlato.“ Zvedl inhalátor a kutálel si s ním v dlani jako s hračkou.

Její dech byl těžký a přerývaný. Mal to ještě zhoršoval tím, jak ji děsil. Nevěděla, čeho všeho je schopný. „Můžeš mi důvěřovat, Male. To přece víš,“ zašeptala.

„Já to vím, Michelle, ale nejsem to já, kdo si dělá starosti. Chci říct, pro někoho přece pracujeme, ne, zlato? Charles Danko neodpouští tak jako já. Danko je dost tvrdý na to, aby je porazil v jejich vlastní hře. Je to génius.“

Vytrhla Malovi inhalátor z ruky a dvojím zmáčknutím vstříkla uklidňující sprej do svých plic.

„Víš ty, co je hezké na ricinu?“ usmál se Mal. „Může se dostat do krevního oběhu stovkou způsobů.“ Dvakrát pohnul ukazováček, jako by mačkal neviditelný inhalátor. Usmál se. „Pšouk, pšouk.“

Oči se mu leskly tak, jak je ještě neviděla. „Takhle se konečně dostaneme státu na kobylku, co říkáš, zlato? Pšouk, pšouk.“

Kapitola 72

TOHO RÁNA VLÁDL V BARÁKU hrozný zmatek a zoufalství. Nic horšího jsem neviděla za celou dobu, co jsem byla u policie.

Byla zabita asistentka okresního prokurátora. Jako třetí oběť Augusta Spiese.

Kolem šesté ranní se Budova spravedlnosti hemžila dobrou stovkou federálů z FBI a Ministerstva spravedlnosti. Místnost vyhrazenou médiím v šestém patře do posledního místa zaplnili reportéři čekající na improvizovanou tiskovku. Na titulní straně Examineru stálo velkými tiskacími písmeny: KDO BUDE DALŠÍ?

Pročítala jsem si právě zprávu z místa činu, když na dveře k mému překvapení zaklepali Joe Santos a Phil Martelli. „Je nám moc líto, co se stalo Jill Bernhardtové,“ řekl Santos a vstoupil dovnitř.

Odhodila jsem zprávu a přikývla na znamení díků. „Je od vás hezké, že jste se zastavili.“

Martelli pokrčil rameny. „Po pravdě řečeno jsme přijeli kvůli něčemu jinému, Lindsay.“

„Rozhodli jsme se projít své záznamy v té Hardawayově záležitosti,“ spustil Santos, když se posadil. Vytáhl hnědou obálku. „Napadlo nás, že jestli byl tady a má v tomhle všem prsty, musel se objevit i někde jinde.“

Santos vyndal z obálky svazek černobílých fotografií. „Tohle je z jedné manifestace, na kterou jsme dohlíželi. Z dvacátého sedmého října. Před šesti měsíci.“

Bylo zjevné, že fotografa zajímal dav jako celek, ne někdo konkrétní. Jedna tvář byla zakroužkovaná. Pískové vlasy, úzká brada, malá bradka. Muž měl na sobě tmavou bundu, džíny a šálu, která mu visela až ke kolenům.

Krev mi začala rychleji proudit v žilách. Přistoupila jsem k nástěnce a porovnala snímek s fotografiemi, které pořídila FBI v Seattlu o pět let dříve.

Stephen Hardaway.

Ten parchant byl před šesti měsíci tady.

„Tady to teprve začíná být zajímavé,“ zamrkal na mě Phill Martelli.

Rozložil přede mnou další fotografie. Jiná manifestace. Opět Hardaway. Tentokrát stál vedle někoho, koho jsem poznala.

Vedle Rogera Lemouze.

Hardaway ho držel kolem ramen.

Kapitola 73

ZA PŮL HODINY JSEM UŽ ZASTAVOVALA na Durant Avenue před jižním vchodem do univerzity. Vběhla jsem do Dwinelle Hall, kde měl Lemouz kancelář.

Profesor byl uvnitř, oblečený do tvídového saka a bílé plátěné košile, a žertoval s nějakou studentkou s dlouhými rusými vlasy.

„Zábava skončila,“ řekla jsem.

„Ach, madam poručík.“ Usmál se. Znovu ten jeho blahosklonný přízvuk, etonský nebo oxfordský.

„Právě jsem vysvětloval tady Annette, co myslel Foucalt tím, že ty samé síly, které utlačují třídy, ovlivňují i vztahy mezi pohlavími.“

„No, hodina skončila, rusovlásko.“ Vrhla jsem na studentku pohled, který říkal: „Do deseti vteřin ať jsi pryč.“ Zhruba tak dlouho jí trvalo, než si posbírala knihy a odešla. Ve dveřích mi ještě stačila ukázat prostředník. Oplatila jsem jí to.

„Rád vás opět vidím.“ Nezdálo se, že by Lemouzovi nějak vadilo, že jsem k němu tak vtrhla. „Vzhledem k tomu, co bylo dnes ráno ve zprávách, se obávám, že naším tématem bude politika, ne ženská otázka.“

„Myslím, že jsem vás špatně odhadla, Lemouzi.“ Zůstala jsem stát. „Myslela jsem, že jste jen pompézní, laciný agitátor, ale teď jste se ukázal jako dobrý herec.“

Lemouz si přehodil nohu přes nohu a blahosklonně se usmál. „Nejsem si jist, zda vám správně rozumím.“

Vytáhla jsem obálku se Santosovou fotografií.

„Největší legrace je, Lemouzi, že jsem to já, kdo vám drží od těla Úřad pro národní bezpečnost. Kdybych jim předala vaše jméno a doplnila ho popisem vašich veřejných vystoupení, viděli bychom se příště v cele.“

Lemouz se pohodlně opřel v židli, stále s pobaveným úsměvem na rtech. „Takže mě varujete, poručíku. Ale proč?“

„Kdo říká, že vás varuji?“

Jeho výraz se změnil. Neměl tušení, co na něj mám. To se mi líbilo.

„Co shledávám zábavným,“ potřásl Lemouz hlavou, „je, jak je vaše požehnaná ústava slepá k právům občanů této země, kteří nosí čádor nebo mají špatný přízvuk, a přitom vyvine tolik úsilí, když jde o pár chamtivých podnikatelů nebo jednu hezkou prokurátorku.“

Předstírala jsem, že jsem přeslechla, co právě řekl.

„Chci, abyste se na něco podíval, Lemouzi.“

Otevřela jsem obálku a rozložila před ním na stole fotografie od FBI, na kterých byl Stephen Hardaway.

Lemouz pokrčil rameny. „Nevím. Možná už jsem ho někdy viděl… Ale netuším, kde. Studuje tady?“

„Vy jste mě neposlouchal, Lemouzi.“ Položila jsem před něj další fotografii. A druhou. A třetí. Ty od Santose a Martelliho. Ty, na nichž stál Hardaway vedle profesora a držel ho kolem ramen. „Jmenuje se Stephen Hardaway. Jak ho najdu, Lemouzi? Jak?“

Zavrtěl hlavou. „Nevím. Tyhle fotografie nejsou nejnovější. Myslím, že to byl profesor propuštěný po nějakém přestupku. Objevil se na několika demonstracích. Od té doby jsem ho neviděl. Vlastně toho člověka ani neznám.“

„To mi nestačí,“ opáčila jsem.

„Opravdu víc nevím. Taková je pravda, poručíku. Byl odněkud ze severu, jestli si dobře vzpomínám. Z Eugene? Seattlu? Párkrát se ukázal, ale zdálo se, že ho to všechno nudí.“

Pro jednou jsem Lemouzovi věřila. „Pod jakým jménem vystupoval?“

„Hardaway ne. Malcolm něco. Malcolm Dennis, řekl bych. Nevím, kde je teď. Nemám tušení.“

Dělalo mi dobře vidět, jak Lemouzovi oprýskalo to jeho slizké, povýšené pozlátko. „Chci vědět ještě jednu věc. A ta zůstane mezi námi. Dobře?“

Lemouz přikývl. „Samozřejmě.“

„Jde o jméno August Spies. Znáte ho?“

Lemouz zamrkal. Zbledl. „Takhle si říkají?“

Posadila jsem se a přitáhla si židli blíž k němu. Tohle jméno nikdy neproniklo na veřejnost. A on ho znal. Poznala jsem mu to na obličeji.

„Povězte mi to, Lemouzi. Kdo jsou ti, co si říkají August Spies?“

Kapitola 74

„SLYŠELA JSTE NĚKDY O MASAKRU na Senném trhu?“ zeptal se mě stejným tónem, jakým mluvil se svými studenty.

„Myslíte v Chicagu?“ řekla jsem.

„Výborně, poručíku,“ přikývl Lemouz. „Dnes ho připomíná socha. Prvního května 1886 došlo na Michigan Avenue k velké dělnické demonstraci. K do té doby největšímu shromáždění pracujících v USA. Sešlo se tam osmdesát tisíc dělníků včetně žen a dětí. Od toho dne je První máj slaven jako svátek práce po celém světě. Všude, samozřejmě kromě,“ ušklíbl se, „Spojených států.“

„K věci. Politika mě nezajímá.“

„Ta demonstrace byla mírumilovná,“ pokračoval Lemouz, „a v několika následujících dnech stávkovalo a demonstrovalo čím dál více dělníků. Třetího dne pak policie zahájila palbu do davu. Dva demonstranti byli zabiti. Následující den bylo zorganizováno další shromáždění. Na Senném trhu.

Ohnivé projevy napadaly vládu. Starosta nařídil policii, aby dav rozehnala. Sto šedesát šest chicagských policistů vstoupilo na náměstí v kordonu a pustilo se do lidí obušky. Pak policisté spustili palbu. Když se usadil prach, leželo tam sedm mrtvých policistů a čtyři demonstranti.

Policie potřebovala obětního beránka, proto zatkla osm dělnických vůdců, z nichž někteří tam toho dne ani nebyli.“

„Kam tím míříte?“

„Jedním z nich byl učitel jménem August Spies. Všechny odsoudili a pověsili. Později se ukázalo, že Spies na Senném trhu vůbec nebyl. Když stál na popravčím lešení, řekl: ‚Jestli si myslíte, že tím, že nás pověsíte, zadupete dělnické hnutí do prachu, pak nás pověste. Půda, na níž stojíte, hoří. Nechť zazní hlas lidu.‘“

Lemouz mi pohlédl zpříma do očí. „Okamžik, o kterém se u nás v dějepisu neučí, ale jenž přináší inspiraci. Alespoň někomu.“

Kapitola 75

BRZY BUDOU UMÍRAT LIDÉ. A to poměrně dost lidí.

Charles Danko seděl u obřího vodopádu v třpytivém skleněném atriu nákupního střediska Rincón Center kousek od Market Street a předstíral, že si čte noviny. Za ním padal úctyhodný pětadvacetimetrový sloupec vody do mělkého jezírka.

Američané rádi cítí respekt, pomyslel si – mají rádi své filmy, své moderní umění a dokonce i svá nákupní střediska. Dopřeji jim tedy ten pocit. Dám jim pocítit respekt před smrtí.

Danko věděl, že tam toho dne bude plno. Restaurace Rincón Centra se připravovaly na nával obědvajících. Na více než tisíc zaměstnanců právnických, realitních a poradenských firem z okolí.

Škoda že už to nemůžu dál protahovat, pomyslel si Danko a povzdechl si jako člověk, který na tenhle okamžik dlouho čekal. Rincón Centre se za tu dobu stal jedním z jeho oblíbených míst v San Francisku.

Danko předstíral, že dobře oblečeného černocha, který se usadil za ním čelem k vodopádu, nikdy neviděl. Věděl, že je to veterán z války v Zálivu. Spolehlivý, i když možná trochu přecitlivělý.

„Mal povídal, že vám mám říkat profesore,“ promluvil černoch koutkem úst.

„A vy jste Robert?“ zeptal se Danko.

Muž přikývl. „To jsem.“

Nějaký muž začal hrát na piáno uprostřed atria. Jako každý den od deseti do dvanácti. Gigantický prostor začala zaplňovat melodie z Fantoma v opeře.

„Víte, koho máte hledat?“ zeptal se Danko.

„Vím,“ odpověděl muž sebejistě. „Udělám svou práci. Nemusíte si o mě dělat starosti. Jsem výborný voják.“

„Musí to být ten správný muž,“ řekl Danko. „Uvidíte ho vcházet na náměstí asi dvacet minut po dvanácté. Přejde ho a možná hodí pianistovi pár drobných. Pak půjde do čínské restaurace.“

„Zdá se, že si jste naprosto jistý, že se objeví.“

Danko se konečně ohlédl a usmál se. „Vidíte ten sloupec vody, Roberte? Padá dolů přesně z výšky dvaceti pěti metrů. Vím to, protože jsem na tomhle místě proseděl spoustu času. Během té doby jsem si to přesně vypočítal. Víte, kolik dní jsem tady seděl a pozoroval ten vodopád, Roberte? Nebojte se, on přijde.“

Charles Danko vstal. Na lavičce nechal kufřík. „Děkuji vám, Roberte. To, co děláte, je velmi statečné, i když bude jen málo těch, kteří vás za to pochválí. Hodně štěstí, příteli. Dnes se z vás stane hrdina.“ A zároveň posloužíte mému účelu.

Kapitola 76

JEDNOHO TEMNÉHO, SYCHRAVÉHO ODPOLEDNE jsme se v texaském Highland Parku rozloučili s Jill. Už dříve jsem se musela takto rozloučit s lidmi, které jsem milovala. Ale nikdy jsem se necítila tak prázdná a otupělá. A nikdy tak podvedená.

Chrám byl moderní stavba z cihel a skla s vysokou lodí plnou světla. Obřadu celebrovala rabínka, což by se Jill určitě líbilo. Dostavil se tam prakticky každý. Velitel Tracchio, okresní prokurátor Sinclair. Několik spolupracovníků z kanceláře. Claire, Cindy a já. Skupinka spolužaček ze střední a vysoké školy, se kterými byla Jill po celá léta v kontaktu. Samozřejmě tam byl i Steve, ale nedokázala jsem se překonat, abych s ním promluvila.

Posadili jsme se a místní sbor zazpíval Jillinu oblíbenou árii z Turandot.

Bennet Sinclair pronesl několik slov. Pochválil Jill jako nejlepší prokurátorku v jeho týmu. „Lidé říkají, že byla tvrdá. A ona byla. Ale ne tak tvrdá, aby pro ni respekt a lidskost byly prázdnými termíny. Většina z nás ztratila dobrou přítelkyni, ale San Francisko bude postrádat zatraceně dobrou právničku.“

Spolužačka ze Stanfordu ukázala fotografii Jill v ženském fotbalovém týmu, který se probojoval do národního finále, a všechny rozesmála, když řekla, že netrvalo dlouho, než se ukázalo, kdo je skutečnou kapitánkou.

Slova jsem se ujala i já. „Každý znal Jill Meyer Bernhardtovou jako sebejistou ženu, která vždy dosáhla svého cíle. Nejlepší studentku v ročníku na právech. Prokurátorku s největším procentem odsouzených z celého týmu. Horolezkyni, která zdolala bez jištění Sultánovu věž v Moabu,“ řekla jsem. „I já ji znala takhle, ale také jako přítelkyni, jejímž nejniternějším přáním nebylo vítězit v soudní síni, ale přivést na svět dítě. To byla ta Jill, kterou jsem milovala nejvíce, ta skutečná Jill.“

Claire zahrála na cello. Pomalu vystoupala na řečniště a za doprovodu sboru zahrála strašidelně krásnou verzi „Milujícího objetí“, Jilliny oblíbené písně. Kolikrát jsme si tuhle píseň zpívaly posíleny margaritami, když jsme se setkaly po práci U Susie. Dívala jsem se, jak Claire zavřela oči a krásný zvuk cella slévající se s měkkými hlasy zpěváků byl dokonalou poctou Jill.

Při posledních taktech zvedli nosiči rakev a Jillina rodina povstala, aby ji následovala.

A jak to udělali, začalo několik z nás tleskat. Nejprve potichu, jak procesí procházelo kolem. Pak se jeden po druhém přidali všichni přítomní.

Když se rakev přiblížila k zadním dveřím, nosiči na několik okamžiků zastavili, jako by chtěli Jill dopřát, aby si tu poctu vychutnala.

Pohlédla jsem na Claire. Po tvářích se mi řinuly slzy, jako by se neměly nikdy zastavit. Claire mi stiskla ruku. Pak mi Cindy stiskla druhou.

A já si pomyslela: Toho parchanta najdu. Klidně spi, Jill.

Kapitola 77

BYLO NĚCO PO PŮLNOCI, když se Cindy dostala domů. Oči ji pálily, tělo bolelo a přemýšlela, jestli se ze ztráty Jill vůbec někdy vzpamatuje.

Věděla, že nebude moci spát. Kontrolka na záznamníku blikala. Byla pryč celý den. Napadlo ji, že si zkontroluje emaily, a třeba tak na chvíli vyžene Jill z hlavy.

Sedla si k počítači a našla si titulní stranu Chroniclu. Tématem dne byl ricin. Příčina Jilliny smrti se dostala ven. Její smrt spolu s Bengosianovou způsobila ve městě paniku. Jak snadno se dá ricin získat? Jaké jsou příznaky otravy? Co kdyby se dostal do vodovodního potrubí? Jsou nějaké protilátky? Kolik lidí v San Francisku by mohlo zemřít?

Právě se chystala otevřít svou emailovou schránku, když se jí na monitoru objevila zpráva, že jí někdo píše. Přezdívka Hotwaxll99.

Nemarněte čas tím, že se mě budete snažit vystopovat, začínal vzkaz.

Cindy ztuhla.

Není ani třeba si mou přezdívku pamatovat. Patří žákyni šesté třídy z Dublinu v Ohiu. Nemá tušení, že jsem si ji půjčil. Jmenuje se Marion Delgadová, pokračoval vzkaz. Víte, kdo jsem já?

Ano, odepsala Cindy. Vím, kdo jste. Jste ten parchant, který zabil mou kamarádku Jill. Proč jste mě kontaktoval?

Dojde k dalšímu úderu, objevila se odpověď.

Zítra. A tentokrát to bude jiné. Zemře mnoho nevinných lidí. Naprosto nevinných.

Kde? naklepala Cindy. Napjatě čekala. Můžete mi říct, kde? Prosím!

Ta schůzka G-8 musí být odvolána, pokračovala zpráva.

Říkala jste, že chcete pomoci, tak pomáhejte, sakra! Tihle lidé, tahle vláda, se musí přihlásit k zodpovědnosti za své zločiny. Za zabíjení nevinných lidí, jen kvůli ropě. Za řádění mnohonárodnostních společností, vykořisťujících chudé po celém světě. Říkala jste, že chcete zveřejnit naše požadavky. Máte příležitost. Přinuťte ty zloděje a vrahy, aby přestali páchat své zločiny.

Pisatel se odmlčel. Cindy si nebyla jistá, zda je s ní stále ve spojení. Nevěděla, co dál.

Na monitoru se objevila další slova.

Přinuťte je, ať se přiznají ke svým zločinům. Je to jediný způsob, jak ty nevinné lidi zachránit.

Tohle je něco jiného, pomyslela si Cindy. Pisatel se snaží komunikovat. Možná ho k tomu dohnalo svědomí, nebo jeho rozum dočasně převážil nad šílenstvím.

Je vidět, že chcete s tím šílenstvím skoncovat, napsala Cindy.

Prosím, prozraďte mi, co se má stát. Nikomu se nic nestane! Nic. Žádná odpověď.

„Kruci!“ Cindy uhodila pěstí do klávesnice. Jen ji využívali, to bylo všechno. Hodila se jim k tomu, aby zveřejnila jejich požadavky.

Naklepala:

Proč musela zemřít Jill Bernhardtová? Čeho se dopustila? Kradla ropu? Globalizovala? Co udělala?

Uplynulo třicet vteřin. Pak minuta. Cindy si byla jistá, že pisatele ztratila. Neměla se nechat unést. Tohle bylo důležitější než její hněv nebo žal.

Nakonec se opřela čelem o monitor. Když vzhlédla, nemohla uvěřit vlastním očím. Objevila se další slova.

Jill Bernhardtová neměla s G-8 nic společného. V jejím případě to bylo jiné než u ostatních. U ní to bylo osobní, stálo tam.

Kapitola 78

TOHO DNE SE MĚLO STÁT něco strašného. Cindy o tom ujistil její tajemný pisatel. A ten se zatím nikdy nemýlil, neklamal ani nelhal.

S pocitem naprosté bezmocnosti jsem sledovala, jak se rozednívá, a věděla, že přes všechny prostředky americké vlády, veškerou ostražitost, varování a policisty v ulicích, přes celé ty roky mé praxe v oddělení vražd… August Spies dnes udeří. A my nemůžeme udělat nic, čím bychom mu v tom zabránili.

Ráno mě zastihlo v městském ústředí Civilní obrany, umístěné v neoznačené panelové budově v odlehlé části přístavu v Hunter’s Point. Byl to velký sál zaplněný monitory a špičkovým komunikačním vybavením. Všichni tam byli jako na jehlách. Co má August Spies v plánu teď?

Byl tam Joe Molinari, stejně jako starosta, velitel hasičů a pohotovosti. Všichni jsme se tísnili okolo jednoho velkého stolu.

Byla tam i Ciaire. Po posledním varování jsme se všichni obávali, že nejnovější útok bude veden proti velké skupině obyvatelstva a sehraje v něm hlavní roli ricin.

Během noci jsme se rozhodli uvolnit Hardawayovo jméno a popis pro média. Zatím jsme ho nebyli schopni lokalizovat a situace se dramaticky zhoršovala. Vyšetřování ustoupilo zájmům bezpečnosti obyvatelstva. Byli jsme si jistí, že je v tom všem Hardaway nějak zapleten a že je mimořádně nebezpečný.

V televizi začalo ranní zpravodajství. Hardawayův popis byl hlavním tématem na všech třech celostátních kanálech. Bylo to jako dívat se na katastrofický film, jen s vědomím, že není možné vypnout televizi a jít spát. Pomyšlení, že v našem městě může každou minutou vybuchnout bomba nebo být použit jed, třeba i z letadla, bylo nesnesitelné.

Okolo sedmé se začali ozývat první lidé, kteří byli přesvědčeni, že Hardawaye spatřili. Jedna pokladní ze supermarketu s celonočním provozem v Oaklandu si byla jistá, že tam před dvěma týdny nakupoval. Další telefonáty přicházely ze Spokane, Albuquerque, dokonce i z New Hampshiru. Kdo mohl vědět, jestli některý z volajících opravdu hledaného nespatřil? Každé svědectví muselo být prověřeno.

Molinari mluvil telefonem s jakýmsi Ronaldem Kullem ze Světové obchodní organizace.

„Myslím, že bychom měli vydat nějaké komuniké,“ naléhal zástupce ředitele. „Nemyslím požadované doznání, ale třeba slib, že se organizace bude zabývat všemi stížnostmi, pokud teroristé na oplátku upustí od násilí. Tím získáme čas. Mohli bychom tak zachránit lidské životy. Možná hodně životů.“

Zdálo se, že dosáhl nějaké dohody, a řekl, že napíše návrh prohlášení. To však bude muset být schváleno Washingtonem a Světovou obchodní organizací.

Vteřiny ubíhaly. Každým okamžikem mohlo dojít k nějaké katastrofě.

Pak, přesně jak email předpověděl, se to stalo.

V 8.42. Myslím, že tenhle časový údaj nikdy nezapomenu.

Kapitola 79

DĚTEM, KTERÉ SE NAPILY Z FONTÁNKY V základní škole v Redwood City, se udělalo špatně… To byla první děsivá slova, která jsme uslyšeli.

Každé srdce v místnosti se zastavilo ve stejný okamžik. V 8.42. Během několika vteřin měl Molinari na drátě ředitele školy. Bylo učiněno rozhodnutí okamžitě budovu vyklidit. Claire se pokoušela spojit se záchrankami, které odvážely postižené děti do nemocnice.

Nikdy jsem neviděla hlavní představitele města tak vyděšené. Molinari ze sebe chrlil instrukce řediteli školy: „Nikdo se té vody nesmí dotknout, dokud se tam nedostaneme. Škola musí být okamžitě vyklizena.“

Poslal tým FBI vrtulníkem do Redwood City. V našich sluchátkách zazněl hlas odborníka na toxikologii.

„Jestli je to ricin,“ řekl, „můžeme očekávat silné křeče, značné zúžení průdušek a intenzívní příznaky podobné chřipce.“

Claire se spojila se školní zdravotnicí. Představila se jí a řekla: „Potřebuji, abyste mi podrobně popsala příznaky, které ty děti vykazují.“

„Já nevím, co to bylo,“ ozval se vyděšený hlas. „Děti byly náhle zesláblé a udělalo se jim zle od žaludku. Teplota jim stoupla skoro ke čtyřicítce. Bolest v krajině břišní, zvracení.“

Jeden z pohotovostních vrtulníků už kroužil nad školou a posílal nám záběry. Ze všech východů se valily děti v doprovodu učitelů. Na místo přijížděli vyděšení rodiče.

Náhle nám rádiové vlny přinesly další zprávu. V San Leonardu se zhroutil jakýsi dělník. Nikdo nevěděl, jestli šlo o infarkt nebo otravu.

Když jsme se to snažili zjistit, na monitorech se objevilo zvláštní televizní zpravodajství. „Místní základní škola v Redwood City musela být vyklizena poté, co bylo několik žáků odvezeno do nemocnice se silnou nevolností, způsobenou pravděpodobně jedovatou látkou. Vzhledem k varováním před možným teroristickým útokem…“

„Nějaké další případy onemocnění?“ promluvil Molinari do telefonu.

„Zatím ne,“ odpověděl ředitel. Všechny děti i zaměstnanci byli evakuováni. Nad školou stále kroužil vrtulník.

Náhle se ozval doktor z pohotovosti. „Jejich teplota se pohybuje v rozmezí třicet devět pět až čtyřicet,“ hlásil. „Akutní nevolnost a dýchací obtíže. Nevím, co je způsobilo. Ještě nikdy jsem nic podobného neviděl.“

„Okamžitě musíte udělat výtěry z úst a nosu, aby se zjistilo, co požily,“ instruoval ho toxikolog. „A rentgeny plic.“

Do debaty se vložila Claire. „Co funkce plic? Dýchaní?“

Všichni napjatě čekali. „Zdá se, že plíce fungují normálně,“ odpověděl doktor.

Claire popadla Molinariho za paži. „Poslechněte, nevím, o co tam jde, ale řekla bych, že to ricin není,“ řekla.

„Jak si tím můžete být jistá?“

Claire si stála za svým. „Ricin způsobuje nekrózu vaskulárních buněk. Viděla jsem to na vlastní oči. Touhle dobou by se už začaly rozkládat plíce. Kromě toho má ricin čtyř až osmihodinovou inkubační dobu, že, doktore Taube?“ obrátila se toxikologa.

Ten neochotně souhlasil.

„To znamená, že by ho ty děti musely požít v noci. Pokud jim plíce fungují normálně, domnívám se, že s tím ricin nemá nic společného. Nevím, jestli je to nějaký stafylokok nebo strychnin… Ale ricin ne.“

Minuty, během kterých doktoři v Redwood City prováděli první sérii diagnostických testů, ubíhaly k zešílení pomalu.

Tým zdravotníků už dorazil do San Leonarda. Hlásili, že onen dělník utrpěl infarkt a byl stabilizován. „Byl to infarkt,“ opakovali.

O pár minut později se konečně ozvalo Redwood City. Rentgeny hrudníku neukázaly u žádného z dětí sebemenší poškození plic. „Krevní testy prokázaly přítomnost stafylokokového enterotoxinu B.“

Pohlédla jsem na Claire.

„Co to sakra znamená?“ zeptal se jí starosta Fiske.

„To znamená, že se jedná o silnou stafylokokovou infekci,“ vydechla. „Je to vážné, je to nakažlivé, ale ricin to není.“

Kapitola 80

V RINCÓN CENTRU BYLO V POLEDNE PLNO. Stovky lidí si povídaly u oběda, pročítaly si sportovní stránky novin a pospíchaly sem a tam s taškami z obchodů Gap či Office Max. Nebo prostě jen odpočívaly pod tou ohromnou masou vody, která padala dolů od třpytivého stropu.

Pianista hrál píseň od Mariah Carey. Ale nezdálo se, že by ho někdo poslouchal. Aby taky ano, hrál naprosto strašně.

Robert seděl a předstíral, že čte noviny. Srdce mu divoce bušilo. Konec nesmyslným debatám a hádkám, říkal si. Konec čekání na změnu. Dnes vezme svůj osud do vlastních rukou. Konec zbytečným pobytům v nemocnici pro veterány. Armáda ho připravila o duševní zdraví a pak ho odkopla. To z něj udělalo radikála.

Poklepal špičkou boty na kožený kufřík, jen aby se ujistil, že je stále na svém místě. Vybavilo se mu něco, co viděl v televizi, v dramatizaci Občanské války. Uprchlý otrok byl osvobozen a naverbován, aby bojoval za Sever. Zúčastnil se některých nejkrvavějších bitev války. Po jedné náhodou spatřil svého bývalého pána, vyděšeného a zraněného, mezi zajatými vojáky Konfederace. Otrok k němu přistoupil a řekl: „Dobrý den, pane. Tak to vypadá, že ti vespod jsou teď nahoře.“

A přesně na to Robert myslel, když pozoroval nic netušící bankéře a právníky pojídající oběd. Ti vespod jsou teď nahoře…

Do haly vstoupil člověk, na kterého Robert čekal – muž s prošedivělými vlasy. Robertova krev ožila. Vstal, uchopil držadlo kufříku a upřel na něj pohled – na svůj dnešní terč.

Tohle je ten okamžik, říkal si, kdy se všechny ty projevy, přísahy a kázání změní v činy. Odhodil noviny. Prostor kolem vodopádu byl plný lidí. Zamířil směrem k piánu.

Nebojíš se jednat? Nebojíš se roztočit kola osudu? Ne, řekl Robert, jsem připraven. Jsem připraven už celá léta.

Zastavil se u piána a čekal. Pianista spustil další píseň, „Something“ od Beatles. Další bělošský cajdák.

Robert se usmál na rudovlasého chlápka u piána. Vytáhl z peněženky bankovku a strčil mu ji do misky.

Díky, pokývl pianista.

Robert gesto opětoval, skoro se rozesmál nad tím falešným kamarádstvím a opřel svůj kufřík o nohu nástroje. Zkontroloval postup svého terče – teď byl deset metrů daleko – a ledabyle zakopl kufřík pod piáno. Tady to máte, parchanti!

Robert zamířil pomalou chůzí k severnímu východu. A je to, hochu. Na tohle už dlouho čekal. Sáhl do kapsy pro ukradený mobilní telefon. Terč byl asi pět metrů daleko. Robert se u východu otočil a sledoval ho.

Muž s prošedivělými vlasy se zastavil u piána, přesně jak říkal profesor. Vytáhl z peněženky dolarovou bankovku. Za ním padal od stropu pětadvacetimetrový sloupec vody.

Robert prošel dveřmi, vyšel z budovy a stiskl na klávesnici telefonu předem nastavenou kombinaci – G-8.

Pak jako by celý svět naplnil kouř a plameny a Robert pocítil největší uspokojení v celém svém životě. Tohle byla válka, v níž chtěl bojovat.

Nespatřil záblesk, viděl jen, jak se budova změnila v hromadu betonu a skla.

Revoluce začíná, hochu. Robert se usmál. Ti vespod jsou teď nahoře.

Kapitola 81

V ÚSTŘEDÍ CIVILNÍ OBRANY zazněl hlasitý výkřik. Jeden z mužů poslouchajících policejní frekvence si strhl z hlavy sluchátka. „V Rincón Centru právě vybuchla bomba!“

Obrátila jsem se ke Claire s pocitem, že se hroutí celý svět. Rincón Center byl jedním z nejpozoruhodnějších míst ve městě a nacházel se v srdci finanční čtvrti plné vládních agentur, kanceláří velkých podniků a bytů. Kolik lidí asi právě zemřelo?

Nečekala jsem na policejní zprávy ohlašující rozsah škod a počet obětí. Vyběhla jsem z ústředí s Claire v těsném závěsu. Skočily jsme do její služební dodávky. Trvalo nám asi čtvrt hodiny, než jsme se dostaly do centra a našly si cestu v zácpě aut, požárních vozů a davů čumilů obklopujících postiženou oblast.

Zprávy v rádiu říkaly, že bomba vybuchla v atriu, které bylo kolem poledne plné lidí.

Nechaly jsme dodávku stát na rohu ulic Beale a Folsom a daly se do běhu. Na vzdálenost několika bloků jsme viděly dým stoupající z místa katastrofy. Cestou k vchodu ze Steuart Street jsme proběhly kolem restaurace Červený herink a hotelů Harbor Court a Y.

„Lindsay, tohle je špatné, moc špatné,“ sténala Claire.

První věc, která mě zasáhla, byl štiplavý pach korditu. Vchodové dveře rozbila tlaková vlna na kousky. Na chodníku před nimi seděli kašlající a krvácející lidé, pořezaní od střepů a snažící se dostat z plic kouř. To nejhorší nás však čekalo uvnitř.

Zhluboka jsem se nadechla. „Jdeme. Buď opatrná, Claire.“

Všechno pokrývaly horké černé saze. Kouř mě pálil v hrudi. Policie se snažila udělat trochu místa. Hasiči likvidovali sporadická ohniska požáru.

Claire poklekla k ženě, jež měla popálený obličej a křičela, že nevidí. Protáhla jsem se kolem nich dál do nitra budovy. Několik těl leželo ve středu atria poblíž Sloupu deště, který stále lil vodu do jezírka v podlaze. Co to ti lidé udělali? Takhle má podle nich vypadat válka?

Zkušení policisté štěkali povely do vysílaček, ale viděla jsem, že někteří mladší jen postávali kolem a snažili se zadržet slzy.

Ve středu atria mi zrak padl na hromadu třísek a roztavených drátů – zbytky něčeho, co vypadalo jako piáno. Všimla jsem si, že vedle něj klečí Niko Magitakos od pyrotechniků. Ve tváři měl výraz, na který nikdy nezapomenu.

Protlačila jsem se k němu.

„Epicentrum výbuchu,“ řekl a hodil kus ohořelého dřeva na trosky piána. „Ti všiví parchanti. Lidé tady právě seděli u oběda.“

Nebyla jsem odborník na bomby, ale i já jsem viděla, že stojíme ve středu kruhu, po jehož obvodu se povalo valy zničené lavičky, stromy a mrtvá těla odmrštěná výbuchem.

„Dva svědci říkají, že viděli dobře oblečeného černocha, který nechal pod piánem kufřík a pak zmizel. Řekl bych, že jde o stejnou práci jako u Lightowerova domu. Cé čtyřka, elektronicky odpálená. Možná telefonem.“

Přiběhla žena v bundě pyrotechniků a v ruce držela kousek koženého kufříku.

„Označte to,“ přikázal jí Niko. „Kdyby se vám podařilo najít držadlo, možná by na něm byly otisky.“

„Počkejte,“ zastavila jsem ji, když se obrátila k odchodu. To, co našla, byl široký kožený popruh, takový, který bývá připevněný k vrchní části kufříku a zapíná se na sponu. Byl na něm monogram, dvě zlatá písmena. AS.

Sevřel se mi žaludek. Pohrávali si s námi. Vysmívali se nám. Samozřejmě jsem věděla, co ta dvě písmena znamenají.

AS. August Spies.

Zazvonil mi mobil. Okamžitě jsem po něm sáhla. Byla to Cindy.

„Jsi tam, Lindsay?“ ptala se. „Jsi v pořádku?“

„Jsem tady. Co se děje?“

„Přihlásili se k tomu bombovému útoku,“ řekla. „Někdo zavolal do redakce a představil se jako August Spies. Řekl: ‚Další tři dny, pak o sobě dáme znovu vědět!‘ A dodal, že tohle byla jen zkouška.“

Kapitola 82

NAVEČER JSEM SI UVĚDOMILA, že jsem už druhou noc po sobě ani na okamžik nezamhouřila oko.

Také jsem začala mít pocit, že mi ve vyšetřování něco důležitého uniká. Byla jsem si tím jistá.

Svolala jsem Cindy a Claire. Tolik jsem se snažila najít Hardawaye, že jsem přehlédla něco jiného.

Claire měla za sebou den v márnici, kde se potýkala se smutným úkolem identifikovat oběti výbuchu v Rincón Centru. Zatím tam bylo šestnáct mrtvých a bohužel to ještě nebylo konečné číslo. Souhlasila, že se na pár minut setkáme U Susie přes ulici, v našem obvyklém rohovém boxu.

V té minutě, kdy jsem vyšla na ulici a zamířila do baru, jsem ucítila úzkost, spatřila ji ve tvářích okolojdoucích. Claire a Cindy už na mě čekaly uvnitř.

„Ta poznámka o Jill je klíč,“ sdělila jsem jim svou nejnovější teorii, když jsme si objednaly čaj.

„Tam se ale říkalo, že byla součástí státu,“ namítla nechápavě Claire.

„To nemyslím. Mluvím o tom, co sdělil Cindy ten člověk, který si s ní dopisoval přes internet. Řekl: ‚V jejím případě to bylo jiné než u ostatních…“

„U ní to bylo osobní,“ dokončila Cindy.

„Ty si myslíš, že se Jill s tím chlapem nějak znala?“ vyhrkla Claire. „A odkud?“

„Nevím, co si mám myslet. Jde jen o to, že všechny ty oběti byly pečlivě vybrány. Žádná z těch vražd nebyla náhodná. Co je tedy dovedlo k Jill? Vystopovali ji. Vnikli do jejího domu a unesli ji. Lightower, Bengosian… Něco s nimi Jill spojovalo.“

„Že by některý z jejích případů?“ pokrčila Cindy rameny. Claire se tvářila nedůvěřivě.

Na chvilku jsme se odmlčely Rozhlédly jsme se kolem. Naše pohledy se upřely na stejné místo. Prázdnou židli u našeho stolu.

„Je to divné, být tady jen ve třech,“ povzdechla si Claire. „Rozebírat případ bez Jill. Mluvit o ní.“

„Jill nám pomůže,“ zašeptala jsem.

Pohlédla jsem na své kamarádky. V jejich očích jsem opět spatřila odhodlání.

„Dobře,“ přikývla Claire. „Ale jak?“

„Projdeme si její staré případy,“ řekla jsem. „Pokusím se přimět Sinclaira, aby na to poslal své lidi.“

„A hledáme něco konkrétního?“ zeptala se Cindy.

„Něco osobního,“ odpověděla jsem. „Stejně jako je tenhle případ pro nás. Podívejte se do tváří lidí na ulicích. Někdo musí ty parchanty zastavit.“

Kapitola 83

BENNET SINCLAIR MI PŘIDĚLIL Wendy Hongovou, mladou prokurátorku ze svého oddělení, a April, Jillinu asistentku. Vyžádaly jsme si Jilliny případy za posledních osm let. Všechny!

Z archívu nám přivezli horu papírů na vozíku jako ze samoobsluhy a v Jillině kanceláři navršili stohy šanonů.

Pustily jsme se do práce.

Přes den jsem stále vedla vyšetřování a snažila se dopadnout Hardawaye. Ale v noci a v každé volné chvíli jsem chodila dolů a hrabala se v aktech. Přidala se ke mně i Claire a Cindy. Pozdě v noci se zdálo, že z celého Baráku se svítí jen v Jillině kanceláři.

U ní to bylo osobní. Tahle věta mi stále zněla v uších.

Ale nic jsme nenašly. Jen jsme promarnily spoustu času. Pokud bylo v Jillině životě nějaké spojení s Augustem Spiesem, netýkalo se jejích starých případů. Kde tedy hledat?

Nakonec jsme naložily poslední šanony a nechaly je odvézt zpátky do archívu.

„Jeď domů,“ řekla mi Claire, sama k smrti unavená. „Vyspi se.“ Vyhrabala se na nohy a oblékla si plášť. Položila mi ruku na rameno a stiskla ho. „Najdeme jiný způsob, Lindsay. Neboj se.“

Claire měla pravdu. Potřebovala jsem spánek víc než co jiného na světě, snad kromě horké koupele. Nasedla jsem do auta a zamířila po Brannan Avenue do Potrera. Zastavila jsem na semaforech. Cítila jsem se naprosto prázdná.

Naskočila zelená. Zůstala jsem sedět. Bylo mi jasné, že domů nepojedu.

Strhla jsem volant doprava a rozjela se po Šestnácté ulici směrem k parku Buena Vista. Nebylo to tím, že bych dostala nějaký geniální nápad. Spíš mě nic lepšího nenapadlo.

Něco je spojovalo. Tím jsem si byla jistá. Jenom jsem to nemohla najít.

Před Jilliným domem hlídkoval osamělý policista. Schody k přední verandě přehrazovala policejní páska.

Ukázala jsem svůj průkaz mladému policistovi, který byl vděčný za trochu rozptýlení během nudné služby. Pak jsem vešla do Jillina domu.

Kapitola 84

PŘEPADL MĚ PODIVNÝ POCIT, že tohle bych dělat neměla. Procházet se po jejím domě, kde jsem byla už tolikrát, a vědět, že je mrtvá. Dívat se na její věci: černý deštník, Otisovu misko na žrádlo, hromádku starých novin. V tom okamžiku se mi po ní stýskalo víc než kdy předtím.

Zamířila jsem do kuchyně. Vzala jsem do ruky několik drobností ležících na starém borovicovém stole. Byl tam vzkaz pro Ingrid, její hospodyni. Několik účtů. Jillin povědomý rukopis. Bylo to skoro, jako by Jill vůbec neodešla.

Pak jsem vyšla do prvního patra a prošla chodbou do Jilliny pracovny. Tam pracovala a trávila většinu času.

Sedla jsem si za její stůl. Ucítila její parfém. Rozsvítila jsem starou mosaznou lampu. Na stole leželo několik dopisů. Jeden od její sestry Beth. Několik fotografií: ona, Steve a Otis v Moabu.

Co tady děláš, Lindsay? ptala jsem se sama sebe. Co myslíš, že tady najdeš? Něco s podpisem August Spies? Nebuď blázen.

Otevřela jsem jednu ze zásuvek. Desky s papíry týkajícími se provozu domácnosti. Prospekty z cest.

Vstala jsem a přistoupila ke knihovně. Cesta narvala, Velký Gatsby, povídky od Eudory Weltyové. Jill měla dobrý čtenářský vkus. Nikdy mi nebylo jasné, jak si dokáže udělat čas na čtení. Ale nějak se jí to dařilo.

Sehnula jsem se a otevřela skřínku pod knihovnou. Našla jsem tam krabice se starými fotografiemi. Snímky z cest, ze svatby její sestry. Některé dokonce i ze slavnostního ukončení střední školy.

Podívejte se na jill: kudrnaté vlasy, hubená jako lunt, ale silná. Neubránila jsem se úsměvu. Seděla jsem na dřevěné podlaze a prohrabovala se fotografiemi. Bože, Jill, jak moc mi chybíš.

Spatřila jsem staré desky pevně převázané stužkou. Otevřela jsem je. Jejich obsah mě překvapil. Dopisy, fotografie, výstřižky z novin. Jillina vysvědčení ze střední školy. Svatební oznámení jejích rodičů.

Prošla jsem i výstřižky z novin. Většinou se týkaly jejího otce.

Její otec byl prokurátor v Texasu. Zemřel teprve před několika měsíci a Jill ho moc postrádala. Většina článků pojednávala o případech, na nichž pracoval, nebo o jmenováních, která dostal.

Padla jsem na jeden starý, zažloutlý výstřižek. Jeho zdroj mě překvapil.

San Francisko Examiner. 17. září 1970. Titulek zněl: PROKURÁTOROVO JMÉNO ZAZNĚLO V PŘÍPADU BOMBOVÉHO ÚTOKU ČNA.

Černošská národní armáda. ČNA byla radikální skupina ze šedesátých let. Známá svými loupežnými přepadeními a ozbrojenými útoky.

Přelétla jsem článek pohledem. Při přečtení prokurátorova jména mi přeběhl mráz po zádech.

Robert Meyer.

Jillin otec.

Kapitola 85

O HODINU POZDĚJI už jsem tiskla tlačítko zvonku u Cindyiných dveří. V půl třetí ráno. Uslyšela jsem, jak se otáčí klíč v zámku a dveře se pomalu otevřely. Cindy tam stála ve staré mikině a mžourala na mě ospalýma očima. Nejspíš jsem ji vytrhla z nejlepšího spánku za poslední tři dny.

„Doufám, že máš něco kloudného,“ řekla, když za mnou zamkla.

„To si piš, Cindy.“ Strčila jsem jí před oči starý článek z Examineru. „Myslím, že jsem našla to, co Jill spojuje s tímhle případem.“

Za čtvrt hodiny už jsme ujížděly temnými, prázdnými ulicemi do redakce Chroniclu na Páté ulici.

„Ani jsem nevěděla, že tady Jillin otec pracoval,“ řekla Cindy a zívla.

„Začínal tady, hned po škole, pak se vrátil do Texasu. Hned po tom, co se narodila Jill.“

Ve tři ráno jsme vstoupily do její kancelářské kóje. Světla v redakci byla ztlumená. Několik mladých redaktorů, kteří měli pohotovost, jsme přistihly při hraní karet.

„Namátková kontrola pracovního úsilí,“ oznámila jim Cindy s vážnou tváří. „Máte průšvih, pánové.“

Posadila se ke svému stolu a zapnula počítač. Do databáze Chroniclu zadala několik klíčových slov: Robert Meyer. ČNA. Pak stiskla ENTER.

Na monitoru se okamžitě objevilo několik odkazů. Přeskočily jsme několik článků o aktivitách ČNA v šedesátých letech. Pak jsme konečně něco objevily.

PROKURÁTOROVO JMÉNO ZMÍNĚNO V SOUVISLOSTI S RAZIÍ NA ČNA.

Série článků ze září 1970.

Vyhledaly jsme si další titulky a bingo! POLICEJNÍ RAZIE NA BAŠTU ČNA. ČTYŘI LIDÉ ZABITI PŘI PŘESTŘELCE.

Bylo to v neklidných šedesátých letech. Neustálé protiválečné demonstrace organizované SDS neboli Studenty za demokratickou společnost, nepokoje na náměstí Sproul Plaza v Berkeley. ČNA vyloupila několik bank. Zemřel jeden strážce, jeden rukojmí a dva policisté. Členové ČNA se dostali na seznam FBI deseti nejhledanějších zločinců.

Prošli jsme všechno ostatní, co měl Chronicle v kartotéce. Útok na základnu ČNA proběhl v noci 6. prosince 1970. Federálové obklíčili dům v tiché berkeleyské čtvrti na základě tipu od informátora. Vtrhli dovnitř a spustili palbu.

V domě bylo zabito pět radikálů. Mezi mrtvými byl Fred Whitehouse, vůdce skupiny, a dvě ženy.

Při zátahu byl zabit i jeden bílý student univerzity v Berkeley. Z dobré rodiny v Sacramentu. Rodiče a přátelé trvali na tom, že neuměl ani vystřelit z pistole. Pouhé idealistické dítě protestující proti nemorální válce.

Nikdo však nevysvětlil, co tedy pohledával v tom domě.

Jmenoval se William „Billy“ Danko.

Kapitola 86

BYLA SVOLÁNA VELKÁ POROTA, aby prošetřila přestřelku v úkrytu CNA. Napravo i nalevo padala nepříjemná obvinění. Případem byl pověřen mladý, nadějný prokurátor Robert Meyer. Jillin otec.

Porota při procesu neshledala žádné provinění na straně policie. Ti, kteří byli zabiti, argumentovala policie, patřili mezi hledané zločince, i když v případě Danka tenhle popis zrovna neseděl. Federální agenti se pochlubili arzenálem zabaveným při razii: samopaly, granátomety, hromadami munice. Mrtvý Fred Whitehouse svíral v ruce pistoli – i když jeho sympatizanti tvrdili, že mu byla podstrčena.

„Dobře,“ řekla Cindy unaveně a odstrčila si židli od monitoru. „Kudy se pustíme dál?“

V databázi byl záznam o článku z roku 1971 v nedělním magazínu Chroniclu.

„Dole máte kartotéku, ne?“

„Ano, to máme. Ve sklepě.“

Táhlo na čtvrtou hodinu ranní. Rozsvítily jsme světla v kartotéce a spatřily jen řady kovových polic s přihrádkami z drátěného pletiva. Zklamaně jsem se zamračila. „Znáš ten systém, Cindy?“

„Jasně že ten systém znám,“ opáčila. „Přijdeš sem během normální pracovní doby a řekneš si chlapovi, co sedává tamhle u toho stolu.“

Rozdělily jsme se a ponořily se do temných, úzkých chodeb. Cindy si nebyla jistá, jestli tam tak starý článek ještě bude; to, co jsme viděli, už je k dispozici možná jen na filmu. Konečně jsem ji uslyšela volat: „Něco jsem našla!“

Po hlase jsem jsem k Cindy zamířila bludištěm uliček.

Když jsem ji našla, vytahovala z regálu výtisky starých příloh ve velkých plastových přepravkách. Byly seřazeny podle letopočtů.

Seděly jsme vedle sebe na betonové podlaze ve světle tak slabém, že jsme stěží viděly na čtení.

Přesto jsem rychle našla článek, o kterém se zmiňovala databáze. Bylo to skandální odhalení nazvané „Co se skutečně stalo v Hope Street číslo pět“.

Podle pisatele policie všechno nastražila, aby se mohla radikálů zbavit. Tip dostala od nejmenovaného informátora. Byl to masakr, ne zatýkání. Oběti měly údajně klidně spát.

Velký prostor byl v článku věnován bílé oběti razie, Billymu Dankovi. FBI tvrdila, že to byl člen skupiny Weathermen a spojovala ho s bombovým útokem v oblastním zastoupení Raytheonu, výrobce zbraní. Článek popíral většinu faktů FBI o Dankovi, který se zde zdál být nevinnou obětí.

Byly čtyři ráno. Začínalo se mě zmocňovat zoufalství a vztek.

Cindy a já jsme to objevily současně.

V záznamech ze soudního přelíčení. Vyšlo najevo, že členové ČNA a skupiny Weathermen používali krycí jména. Fred Whitehouse byl Bobby Z po jednom zastřeleném Černém panterovi. Leon Mickens byl Vlad – jako Vladimír Iljič Lenin. Joanne Crowová byla Sasha podle ženy, sebevražedné atentátnici bojující proti chilské juntě.

„Vidíš to, co já, Cindy?“ pohlédla jsem na ni ve slabém světle.

Jméno, které si pro sebe zvolil Billy Danko, znělo August Spies.

Jill nám ukázala cestu.

Kapitola 87

SVĚTLA V MOLINARIHO KANCELÁŘI SVÍTILA – jediná v celém Baráku v šest ráno.

Když jsem vstoupila, právě telefonoval. Tvář se mu rozzářila unaveným úsměvem. Nikdo z nás toho v posledních dnech moc nenaspal.

„Právě jsem se snažil ujistit šéfa,“ řekl, když zavěsil, „že jsme tady na tom s bezpečností přece jen o něco lépe než v Čečensku. Pověz mi, že něco máš, cokoliv.“

Položila jsem před něj zažloutlý, přeložený článek, který jsem našla v Jillině pracovně. Molinari ho zvedl a přelétl pohledem.

„Jak jim to říkáš, Joe? Radikálům ze šedesátých let, kteří nikdy nepřišli k rozumu?“

„Myslíš bílé králíky?“ řekl.

„Co když tady nejde o politiku? Co když je tu nějaký jiný motiv? Nebo v tom trochu politiky je, ale k tomu ještě něco jiného?“

„A jaký jiný motiv, Lindsay?“

Položila jsem před něho článek z nedělní přílohy s červeně zakroužkovaným krycím jménem Billyho Danka: August Spies.

„Vrátit se zpátky do hry. Zabít některé konkrétní lidi. Možná jde o pomstu. Zatím nevím všechno. Ale myslím si, že na tom něco je.“

V následujících několika minutách jsem Molinariho seznámila se vším, co jsme zjistily – až po prokurátora Roberta Meyera, Jillina otce.

Molinari překvapeně zamrkal. Pohlédl na mě, jako bych se zbláznila. A ono to znělo bláznivě. To, co jsem tvrdila, naprosto odporovalo výsledkům dosavadního vyšetřování, prohlášením vrahů, zkušenostem všech bezpečnostních složek v zemi.

„Co s tím chceš podniknout, Lindsay?“ zeptal se Molinari nakonec.

„Musíme zjistit, co se dá, o lidech v tom domě. Začala bych s Billym Dankem. Jeho rodina pocházela ze Sacramenta. FBI určitě bude mít složku k té události, že? Nebo Ministerstvo spravedlnosti. Potřebuji vědět všechno, co vědí federálové.“

Molinari pomalu pokýval hlavou. Uvědomila jsem si, že žádám hodně. Zavřel na okamžik oči a opřel se v židli. Když je znovu otevřel, uviděla jsem na jeho tváři náznak úsměvu. „Věděl jsem, že je tu nějaký důvod, aby se mi po tobě stýskalo, Lindsay.“

Pochopila jsem to jako ano.

„Taky se mi po tobě stýskalo,“ řekla jsem.

Kapitola 88

V SAN FRANCISKU VLÁDLA PANIKA, jakou jsem ještě neviděla. Noviny nepsaly o ničem jiném. Ale jak daleko jsme byli s vyšetřováním? Obávala jsem se, že k vrahům jsme nebyli o nic blíž než na začátku.

Celá má teorie závisela na tom, jestli se nám podaří najít souvislost mezi všemi zavražděnými. Věřila jsem, že tam nějaká být musí.

Bengosian pocházel z Chicaga. To se mi pro začátek zdálo být příliš daleko. Ale vzpomněla jsem si, že Lightower byl z Berkeley. Jeho společník se o tom zmínil, když jsme po jeho vraždě byli v sídle Lightowerovy společnosti.

Zavolala jsem Dianne Aronoffové, sestře Morta Lightowera, a zastihla ji doma. Promluvily jsme si a já zjistila, že její bratr býval členem SDS. V roce 1969, kdy studoval prvním rokem na univerzitě v Berkeley, přerušil na čas studium.

V šedesátém devátém došlo k razii na Hope Street. Znamenalo to něco? Mohlo.

Kolem jedné hodiny na mě zaklepal Jacobi. „Myslím, že jsme našli otce toho tvého Danka.“

On a Cappy začali s telefonním seznamem, pak si spojili adresu s místní střední školou. Dankův otec byl stále v Sacramentu. Žil na stejné adrese, na které bydleli v roce šedesát devět. Když tam Cappy zavolal, ozval se nějaký muž. Zavěsil však v okamžiku, kdy inspektor vyslovil jméno Billy Danko.

„FBI tam má svoji kancelář,“ nadhodil Jacobi. „Nebo?“

„Tu máš.“ Vyskočila jsem a hodila mu klíčky od svého exploreru. „Řídit budeš ty.“

Kapitola 89

PO DÁLNICI 80 TO DO SACRAMENTA trvalo asi dvě hodiny a my ujížděli plynule rychlostí okolo sto dvaceti kilometrů v hodině. Za hodinu a padesát minut jsme zastavili před poněkud zanedbaným domem z padesátých let, připomínajícím ranč. Potřebovali jsme tam vyhrát a potřebovali jsme to hodně.

Velký dům se rozkládal uprostřed sluncem sežehlého trávníku. Za domem bylo oplocené parkoviště. Vybavilo se mi, že Dankův otec byl lékař. Před třiceti lety to mohl být nejhezčí dům ve čtvrti.

Sundala jsem si sluneční brýle a zaklepala na domovní dveře. Chvíli se nic nedělo a já už byla jako na jehlách.

Nakonec se dveře otevřely a vyhlédl z nich starý muž. Hned jsem si všimla jeho nosu a špičaté brady – podobné rysy měl i Billy Danko na fotografii v magazínu Chroniclu.

„Vy jste ti idioti, co mi volali?“ Stál tam a zamračeně si nás měřil. „Jistě, kdo jiný.“

„Jsem poručík Lindsay Boxerová,“ představila jsem se. „A tohle je inspektor oddělení vražd Warren Jacobi. Nevadilo by vám, kdybychom šli dál?“

„Vadilo,“ odsekl, ale přesto nám otevřel síťové dveře. „Pokud se týče mého syna, nemám policii co říct, jsem pouze připraven přijmout omluvu za jeho zavraždění.“

Provedl nás vlhkými, oprýskanými chodbami do malé pracovny. Nezdálo se, že by s ním v domě žil ještě někdo jiný.

„Doufali jsme, že vám budeme moci položit několik otázek o vašem synovi,“ řekl Jacobi.

„Ptejte se.“ Danko se posadil na starý gauč. „I když lepší čas na kladení otázek byl před třiceti lety. William byl dobrý chlapec, skvělý chlapec. Vychovali jsme ho, aby myslel vlastní hlavou a řídil se svým svědomím – správně, jak se později ukázalo. Když zemřel, přišel jsem o všechno. Svou ženu…“ Ukázal na černobílou fotografii ženy ve středních letech. „O všechno.“

„Je nám líto, co se stalo.“ Posadila jsem se na kraj flekatého křesla. „Nechceme vám způsobit další utrpení. Věřím, že víte o tom, co se v poslední době děje v San Francisku. Zemřelo tam hodně lidí.“

Danko zavrtěl hlavou. „Po třiceti letech ho stále nenecháte odpočívat v pokoji.“

Pohlédla jsem na Jacobiho. Bylo jasné, že to nebude lehké. Začala jsem mluvit o Jill, o tom, jak jsme našli spojitost mezi jejím otcem a razii na Hope Street. Zmínila jsem se, že další oběť, Lightower, měl také spojení s Berkeley a studentskými nepokoji.

„Nechci vám mluvit do vaší práce, inspektoři,“ usmál se Charles Danko, „ale tohle mi připadá trochu přitažené za vlasy.“

„Váš syn používal krycí jméno,“ řekla jsem. „Říkal si August Spies. Stejné jméno používají ti, kdo páchají ty vraždy.“

Carl Danko si posměšně odfrkl a sáhl po dýmce. Zdálo se, že mu to všechno připadá zábavné.

„Nevíte o někom, kdo by v tom mohl mít prsty?“ naléhala jsem. „Třeba některý z Billyiho přátel? Třeba se s vámi někdo z nich v poslední době spojil?“

„Ať to dělá kdokoliv, bůh mu žehnej.“ Carl Danko si vyčistil dýmku. „Tady jenom marníte čas. Nemohu vám nijak pomoci. A kdybych mohl… Doufám, že dokážete pochopit, proč nejsem nijak nadšený z toho, že bych měl pomáhat sanfranciské policii. A teď prosím odejděte z mého domu.“

Jacobi a já jsme vstali. Udělala jsem krok ke dveřím a doufala, že ještě neřekl poslední slovo. Zastavila jsem se u fotografie jeho ženy. Pak jsem si všimla ještě jednoho snímku.

Byla to rodinná fotografie.

Něco mě přimělo pozorně si prohlédnout všechny obličeje.

Na obrázku byl ještě jeden syn. Mladší. Asi šestnáctiletý. Všichni čtyři se na fotografii usmívali.

„Vy máte ještě jednoho syna,“ obrátila jsem se zpátky k Dankovi. „Charlese,“ přikývl.

Zvedla jsem fotografii. „Možná bychom si měli promluvit s ním. Mohl by něco vědět.“

„O tom pochybuji,“ odsekl Danko. „Už je také mrtvý.“

Kapitola 90

KDYŽ JSME SE VRÁTILI DO AUTA, zavolala jsem Cappymu. „Chci, abys mi prověřil Charlese Danka. Narodil se v Sacramentu v roce padesát tři nebo čtyři. Údajně zemřel. To je všechno, co mám. Jestli je ten chlap mrtvý, chci vidět jeho úmrtní list.“

„Pustím se do toho,“ řekl Cappy. „A zatím mám pro tebe jednu novinu, poručíku. O Georgi Bengosianovi. Měla jsi pravdu, opravdu studoval medicínu na univerzitě v Chicagu. Ale přestoupil tam z Berkeley. Byl tam v šedesátém devátém.“

„Díky, Cappy. Dobrá práce. Jen tak dál.“

Takže jsme měli tři oběti – Jill, Lightowera a Bengosiana – které byly spojeny s tou tragickou policejní razií v Hope Street. A krycí jméno August Spies používané Billiym Dankem.

Zatím jsem nevěděla, co si s tím počít. Jak říkal Danko, byla to jen snůška podezření.

Zatímco Jacobi řídil zpátky do města, já si konečně na chvíli zdřímla. Byl to můj první spánek za poslední tři dny. Do Baráku jsme se vrátili kolem šesté. „Jenom pro tvoji informaci,“ řekl Jacobi, „chrápala jsi.“

„Vrněla,“ opravila jsem ho. „Já nechrápu. Vrním.“

Ze všeho nejdřív jsem se chtěla vidět s Molinarim. Vyběhla jsem po schodech a vklouzla do jeho kanceláře. Schůze tam byla v plném proudu. Co se stalo?

U jeho stolu seděl velitel Tracchio. S ním tam byl Tom Roach z FBI. A Strickland, který měl na starost bezpečnost schůzky G-8.

„Lightower tam byl,“ oznámila jsem, stěží schopna skrýt své vzrušení. „V Berkeley – v době razie na ČNA. George Bengosian tam byl také. Byli tam všichni.“

„Já vím,“ opáčil Molinari.

Kapitola 91

OKAMŽITĚ MI TO DOŠLO. „Vy jste našli složku FBI o ČNA?“

„Něco lepšího,“ řekl Molinari. „Našli jsme jednoho z těch agentů FBI, kteří veleli té razii v Hope Street. William Danko opravdu patřil k Weathermanům. Tím si můžeme být jistí. Byl spatřen, když si obhlížel regionální ústředí Grummana, které bylo vyhozeno do vzduchu v září 1969. Jeho krycí jméno August Spies bylo zachyceno při odposlechu telefonů Weathermanů. Ten kluk nebyl nevinný, Lindsay. Zapletl se do vraždy.“

Molinari mi přistrčil žlutý blok popsaný jeho rukopisem. „FBI ho začala sledovat asi tři měsíce před tím zátahem spolu s několika dalšími z berkeleyské buňky. Jednoho z nich se FBI podařilo změnit na svého informátora. Hrozba pětadvaceti let ve federální věznici se příliš neslučuje s úspěšnou lékařskou kariérou.“

„Bengosian!“ zvolala jsem. Zachvátilo mě vzrušení. Moje práce nebyla marná.

Molinari přikývl. „Ano, Bengosian byl ten práskač, Lindsay. Na základě jeho informací se té noci dostali do domu v Hope Street. Měla jsi pravdu – a je toho víc.“

„Lightower,“ řekla jsem napjatě.

„Ten byl Dankův spolubydlící,“ odpověděl Molinari. „Škola ostře zasáhla proti studentům aktivním v SDS. Lightower se možná rozhodl, že přišel čas strávit jeden semestr v zahraničí. A jeden z agentů FBI, který vedl tu razii, který vnikl té noci do toho domu, byl povýšen. Strávil dvacet let ve službě a do důchodu šel tady v San Francisku. Jmenoval se Frank T. Seymour. Říká ti to něco?“

Ano, říkalo, ale nenaplnilo mě to zvláštním nadšením. Spíš se mi udělalo nevolno.

Frank T. Seymour patřil mezi oběti výbuchu v Rincón Centru.

Kapitola 92

BYLA NOC A MICHELLE měla noci ráda. Mohla se dívat na Simpsonovy a opakování Přátel. Dokonce se i zasmála, jako před tím, než to všechno začalo, jako když žila jako dítě v Eau Claire.

Museli opustit byt v Oaklandu, kde strávili posledních šest měsíců. Přestěhovali se do Juliina domu v Berkeley.

A už nemohli chodit moc ven. Situace byla příliš napjatá. Občas spatřili v televizi Malovu fotografii, jen s tím rozdílem, že mu reportéři říkali Stephen Hardaway. Nastěhoval se k nim i Robert. Bydleli tam teď čtyři. A možná se k nim brzy přidá i Charles Danko. Ten měl mít svůj závěrečný plán, něco, co podle Mala všem vyrazí dech. Mělo to být obrovské.

Michelle vypnula televizi a sešla dolů. Mal se vrtal nad novým zařízením, chystal další bombu. Prý už existoval plán, jak ji dostat na požadované místo. Být ve stejném domě s tou zatracenou věcí ji děsilo k smrti.

Potichu se postavila za něj. „Male, nechceš něco k jídlu? Mohla bych ti něco udělat.“

„Vidíš, že pracuju, Michelle.“ Spíš odseknutí než odpověď. Soukal červený drát do dřevěné nohy stolu, která, jak věděla, ukrývala rozbušku.

Položila mu ruku na rameno. „Musíme si promluvit, Male. Myslím, že chci odejít.“

Mal ztuhl. Odložil lupu a odhrnul si z čela zpocené vlasy.

„Tak ty chceš odejít?“ řekl a pobaveně si ji změřil pohledem. „A kam chceš jít? Chceš naskočit na autobus domů? Vrátit se do Wisconsinu? Zapsat se na místní vysokou po tom, co jsi ve velkoměstě vyhodila do vzduchu pár dětí?“

Michelle se zalily oči slzami. Známka slabosti, pomyslela si. Potupné sentimentality.

„Přestaň, Male.“

„Jsi hledaný vrah, zlato. Milá chůvička, která vyhodila svěřené děti do vzduchu. Copak jsi na to zapomněla?“

Náhle spatřila všechno jasně. Pochopila, že i když splní ten poslední úkol, Mal ji nikdy nepustí. Když v noci zavřela oči, viděla děti Lightowerových. Jak sedí u snídaně. Jak se oblékají do školy. Věděla, že spáchala hrozné věci. I když se to bála přiznat, měl Mal pravdu, neměla kam jít. Byla vraždící chůvou. A navždy bude.

„Pojď sem,“ vybídl ji Mal o něco přátelštěji. „Když už jsi tady, můžeš mi pomoci. Potřebuju jeden z těch tvých hezkých prstíků. Polož ho na tenhle drát. Však víš, nemáš se čeho bát.“

Vzal do ruky telefon. „Budou z nás hrdinové, Michelle. Zachráníme svět od těch grázlů. Lidstvo na nás nikdy nezapomene.“

Kapitola 93

JEDNA HODINA V NOCI, ale kdo by spal?

Do kanceláře vstoupil Molinari. Pohlédl na mě a povzdechl si. „Charles Danko.“

Hodil přede mě na stůl zelené desky. Byly označeny DŮVĚRNÉ INFORMACE, FBI. „Dalo jim hodně práce tohle vyhrabat.“

Rozbušilo se mi srdce. Znamenalo to, že jsme mu na stopě?

„Chodil na Michiganskou univerzitu,“ řekl Molinari. „Dvakrát byl zatčen za podněcování k nepokojům. V roce 1973 ho sebrali v New Yorku za nezákonné držení střelné zbraně. Domek, ve kterém bydlel, vyletěl jednoho dne do povětří.“

„To vypadá na našeho hocha.“

„Byl hledán v souvislosti s bombovým útokem na Pentagon v roce 1972. Je to oborník na výbušniny. Poté, co vyletěl do vzduchu ten dům v New Yorku, zmizel. Charles Danko je už třicet let pohřešovaný. Ale nikdo se po něm nijak zvlášť nesháněl.“

„Bílý králík,“ řekla jsem.

Položil na stůl starý zatykač FBI. Byla na něm o něco starší verze chlapecké tváře, kterou jsem viděla na té rodinné fotografii v domě Dankových.

„Tak tohle je náš člověk,“ řekl Molinari. „Ale jak ho najdeme?“

Kapitola 94

„PORUČÍKU!“ ZASLECHLA JSEM hlasité zaklepání na sklo své kóje.

Trhla jsem sebou. Na hodinkách jsem měla 6.30. Musela jsem usnout při čekání na Molinariho zprávu s dalšími podrobnostmi o Dankovi.

Za dveřmi stál Paul Chin. „Poručíku, měla byste si vzít telefon. Hned…“

„Něco o Dankovi?“ zamrkala jsem rozespale.

„Něco lepšího. Máme na drátě ženu z Wisconsinu, která se domnívá, že její dcera je ve spojení se Stephenem Hardawayem. Myslím, že ví, kde je!“

Ve vteřině jsem byla vzhůru. Chin doběhl k mému stolu a zapnul nahrávání. Zvedla jsem sluchátko.

Odkašlala jsem si. „Tady poručík Lindsay Boxerová,“ řekla jsem.

Žena spustila, jako by byla přerušena uprostřed věty. Její hlas zněl rozrušeně a nepříliš vzdělaně. Měla středozápadní přízvuk.

„Vždycky jsem jí povídala, že mi na tom nafoukaným chlápkovi něco nesedí. Tvrdila, že je geniální. Geniální, prokristapána! Byla úplně posedlá dělat dobro, ta moje Michelle. Nechala si kdeco namluvit. Říkala jsem jí: ‚Hlavně běž na státní školu. Pak budeš moct dělat, co budeš chtít.‘“

„Vaše dcera se jmenuje Michelle?“ Zvedla jsem propisku. „A příjmení?“

„Fontieulová. Jo, jo, Michelle Fontieulová.“

Poznamenala jsem si to. „Povězte mi všechno, co víte.“

„Já ho viděla, jasný?“ mluvila žena dál. „Toho chlápka v televizi. Jak ho všichni hledaj. Moje Michelle se s ním sčuchla. Jasně že se tenkrát nejmenoval Stephen. Jak mu říkala do telefonu? Malcolm? Mal. Odjeli odsud někam na západ. Myslím, že byl z Portlandu nebo Washingtonu. Zatáhnul ji do těch ‚protestních‘ věcí. Nerozuměla jsem ani půlce toho, co povídal. Snažila jsem se ji varovat.“

„Jste si jistá, že to byl stejný muž, kterého jste viděla v televizi?“ zeptala jsem se.

„Úplně. Jasně, teďka má jiný vlasy. A nemíval bradku. Vím, že –“

Přerušila jsem ji. „Kdy jste naposledy mluvila se svou dcerou, paní Fontieulová?“

„Budou to asi tři měsíce. Pokaždý mi volá ona. Nikdy mi nedá svý číslo. A naposledy mluvila trochu divně. Říkala, že konečně dělá něco dobrýho. Že prej jsem ji dobře vychovala. A že mě miluje. Napadlo mě, že se možná nakonec nechala zbouchnout.“

Všechno to sedělo. To, co jsme věděli o Hardawayovi a popis z KGB Baru. „Znáte nějaký způsob, jak se s vaší dcerou spojit? Třeba adresu?“

„Nějakou adresu bych měla, myslím, že je její kámošky. A taky ten P.O. Box. Michelle říkala, že tam vždycky můžu něco poslat, kdybych potřebovala. Je to tři-tři-tři-osm, Mail Boxes, Etc., Broad Street, Oakland, Kalifornie.“

Pohlédla jsem na China a oba jsme si to poznamenali zároveň. Bylo jasné, že tam otevřou až za několik hodin. Museli jsme se spojit s FBI ve Wisconsinu. Sehnat fotografii její dcery. Prozatím jsem ji požádala, aby mi ji popsala.

„Blondýna. Modrý oči.“ Žena zaváhala. „Michelle byla vždycky hezká, to jí musím přiznat. Nevím, jestli nedělám něco špatnýho, poručíku. Je to ještě malá holka.“

Poděkovala jsem jí, že se nám ozvala. A slíbila jí, že se postarám, aby se s její dcerou zacházelo spravedlivě, pokud se do toho nějak zapletla, o čemž jsem neměla nejmenší pochybnosti.

„Spojím vás teď s jiným důstojníkem,“ řekla jsem jí, „ale než to udělám, musím se vás zeptat ještě na něco.“ V hlavě se mi vynořila vzpomínka na začátek tohoto případu. „Nemá vaše dcera nějaké potíže s dýcháním?“

„No jo,“ vyhrkla, „odjakživa měla astma. Už od svých deseti s sebou všude nosí inhalátor.“

Kývla jsem na China. „Řekla bych, že jsme právě našli Wendy Raymorovou.“

Kapitola 95

CINDY THOMASOVÁ ZAMÍŘILA DO PRÁCE na Market Street autobusem stejně jako každé ráno, ale toho dne ji pronásledovalo neodbytné tušení, že se má něco stát. Alespoň August Spies to slíbil.

Autobus byl toho rána nacpaný a bylo tam místo jen k stání. Trvalo dvě zastávky, než se pro ni uvolnilo místo. Jako obvykle vytáhla Chronicle a přelétla pohledem titulní stranu. Byl na ní snímek starosty Fiskeho, doprovázeného zástupcem ředitele Molinarim a Tracchiem. Schůzka G-8 stále nebyla odvolána. Její reportáž o možném spojení s Billym Dankem byla ve spodním pravém sloupci.

Přiblížila se k ní dívka s nakrátko ostříhanými vlasy obarvenými na zrzavo, oblečená v džínech a háčkovaném svetru. Cindy vzhlédla; něco jí na ní bylo povědomé. Dívka měla v levém uchu tři náušnice a baret s nášivkou mírového symbolu ze šedesátých let. Hezká, i když nijak výrazná.

Cindy sledovala jedním okem obchody na Market Street, kolem kterých projížděli. Muž vedle ní vystoupil u Van Ness.

Dívka v baretu se posadila vedle ní. Cindy se na ni usmála a obrátila list. Další články o G-8. Zdálo se, že jí to děvče čte přes rameno.

Pak se její pohled setkal se Cindyiným. „Oni s tím nepřestanou, víte?“

Cindy se neutrálně usmála; před osmou hodinou ranní nebyla společenská konverzace něco, o co by zvlášť stála. Dívka ji však nepřestala probodávat pohledem.

„Oni s tím nepřestanou, slečno Thomasová. Já to zkusila. Udělala jsem, co jste říkala, a zkusila jsem to.“

Cindy ztuhla. Srdce jako by se jí zastavilo.

Pohlédla děvčeti do obličeje. Byla o něco starší než vypadala – asi kolem pětadvaceti. Cindy napadlo, že se jí zeptá, odkud zná její jméno, ale v tu vteřinu jí to došlo.

Byla to ta osoba, se kterou si psala na internetu. Tahle holka měla prsty v Jillině vraždě. Asi ta chůva.

„Poslouchejte mě. Vyklouzla jsem ven, oni nevědí, že jsem tady. Chystá se něco hrozného,“ řekla dívka. „Na tom zasedání G-8. Další výbuch. Nebo něco horšího. Nevím přesně kde, ale bude to něco hrozného. Zemře spousta lidí. Teď se to pokuste zastavit vy.“

Každý sval Cindyina těla se napjal. Nevěděla, co má dělat. Chytit ji, vykřiknout, zastavit autobus? Cosi ji však zadrželo. „Proč mi tohle povídáte?“

„Je mi to líto, slečno Thomasová.“ Děvče se dotklo Cindyiny paže. „Je mi jich líto všech, Erika, Caitlin. Toho právníka, vaší přítelkyně. Vím, že jsem se dopustila hrozných věcí. Kéž bych to mohla vzít zpátky. Ale nejde to.“

„Musíte se přihlásit na policii.“ Cindy na ni pevně pohlédla. Dívka se vyděšeně rozhlédla kolem, jestli je někdo neposlouchá. „Skončilo to. Vědí, kdo jste.“

Děvče její prosbu ignorovalo. „Něco pro vás mám.“ Vložila Cindy do ruky složený kus papíru. „Neznám žádný způsob, jak to teď všechno zastavit. Jenom tenhle. Bude lepší, když zůstanu s nimi. Pro případ, že by změnili plány.“

Autobus zastavil u Městského občanského centra. Cindy rozložila papír, který jí děvče dalo.

Stálo tam: Sedmnáctá ulice 722, Berkeley.

„Proboha,“ vydechla Cindy. Ta dívka jí prozradila, kde se ukrývají.

Mladá teroristka náhle vyskočila ze sedadla a zamířila k východu. Zadní dveře se se zasyčením otevřely. „Je mi líto,“ pronesla přes rameno. „Musím to udělat takhle.“ Pak vyběhla z autobusu.

Cindy vstala, když se dveře zavřely, a křikla na řidiče, aby znovu otevřel. Než se však dostala ven, zmizela Michelle Fontieulová v ranním davu.

Cindy okamžitě zavolala Lindsay. „Vím, kde jsou! Mám jejich adresu.“

Pátá část

Kapitola 96

ZCHÁTRALÝ BÍLÝ DŮM na adrese Sedmnáctá ulice 722 v Berkeley obklíčila ta největší zásahová jednotka v dějinách města. SWAT, týmy z Berkeley a Oaklandu, federální agenti z FBI a DHS.

Veškerý provoz v okolí byl odkloněn. Okolní domy byly v tichosti jeden po druhém vyklizeny. Pyrotechnici měli pohotovost. Záchranky čekaly na případné zraněné.

Asi před dvaceti minutami zastavila na příjezdové cestě k domu šedá dodávka. Někdo byl doma.

Podařilo se mi zaujmout postavení poblíž Molinariho, který měl po telefonu spojení s Washingtonem. Zásahové jednotce velel kapitán ze zvláštních operací Joe Szerbiak.

„Uděláme to takhle,“ řekl Molinari klečící za barikádou černých policejních aut asi třicet metrů od domu. „Zavoláme jim. Dáme jim příležitost, aby se vzdali. Pokud to neudělají,“ – kývl na Szerbiaka – „jsou vaši.“

V plánu bylo vystřelit dovnitř patrony se slzným plynem a přinutit všechny vyjít ven. Pokud by opustili dům dobrovolně, donutili bychom je lehnout na zem a zatkli bychom je.

„A co když se nevzdají?“ zeptal se Joe Szerbiak, který si oblékal neprůstřelnou vestu. Molinari pokrčil rameny. „Jestli začnou střílet, budeme je muset zneškodnit.“

Divokou kartou v celé akci byly výbušniny. Věděli jsme, že mají bomby. To, co se stalo v Rincón Centru před dvěma dny, nás dostatečně varovalo.

Zásahový tým byl připraven. Několik střelců zaujalo svá místa. Tým, který měl jít dovnitř, se shromáždil v opancéřované dodávce. Cindy Thomasová tam byla s námi. Jedna dívka uvnitř jí podle všeho důvěřovala. Michelle, pravděpodobná chůva Wendy Raymorová.

Byla jsem značně nervózní. Přála jsem si, abychom to už měli za sebou. A bez krveprolití.

„Myslíte, že o nás vědí?“ Tracchio si prohlížel dům zpoza hlídkového vozu.

„Jestli ne,“ řekl Molinari, „brzy o nás vědět budou.“ Pohlédl na Szerbiaka. „Kapitáne, můžete jim zavolat.“

Kapitola 97

UVNITŘ ČÍSLA 722 bylo všechno vzhůru nohama.

Robert popadl samopal a skrčil se pod jedním z oken do ulice. „Je tam celá armáda! Poldové, kam se jenom podívám!“

Julie ječela jako šílená. „Povídala jsem vám, že máte vypadnout z mýho domu!“ Pohlédla na Mala. „Co teď budeme dělat? Co budeme dělat?“

Mal vypadal klidně. Došel k oknu a vyhlédl ven mezi závěsy. Pak odešel do vedlejší místnosti a vrátil se s černým kufříkem. „Nejspíš zemřeme,“ odpověděl.

Michellino srdce bušilo rychlostí nejméně tisíc tepů za minutu. Za několik okamžiků vtrhnou dovnitř ozbrojení policisté. Částečně ji ovládal strach, částečně stud. Věděla, že zradila své přátele. Zmařila vše, za co bojovali. Ale zabíjela také ženy a děti, jejichž smrti mohla možná zabránit.

Náhle zazvonil telefon. Všichni se po něm ohlédli. Bylo to, jako když začnou zvony bít na poplach.

„Zvedni to,“ vybídl Robert Mala. „Vždycky jsi chtěl být velitel. Tak to zvedni ty.“

Mal přistoupil k telefonu. Čtyři, pět zazvonění. Konečně zvedl sluchátko.

Okamžik naslouchal. V jeho tváři nebylo stopy po strachu ani překvapení. Vyslovil dokonce své jméno. „Stephen Hardaway,“ pronesl hrdě.

Pak opět poslouchal. „Rozumím,“ odpověděl. Položil sluchátko a rozhlédl se kolem. „Říkají, že máme jedinou šanci. Každý, kdo chce odejít, musí jít hned.“

V pokoji zavládlo hrobové ticho. Robert stál u okna. Julia se tiskla zády ke zdi. Mal se konečně začal tvářit šokovaně a došla mu řeč. Michelle chtěla vykřiknout, že je do toho dostal on.

„No, mě rozhodně nedostanou,“ pronesl Robert. Zvedl svůj samopal, postavil se zády k domovním dveřím a přes rameno pohlédl na dodávku zaparkovanou na příjezdové cestě.

Zamrkal na ně, asi na rozloučenou. Pak rozrazil dveře a vyběhl z domu.

Kousek od dodávky zvedl zbraň a vypálil dlouhou dávku směrem k policii. Odpovědí mu byly dva výstřely. Jen dva. Robert se zastavil. Otočil se kolem své osy s překvapeným výrazem ve tváři a rudými skvrnami na hrudi.

„Roberte!“ vykřikla Julia. Hlavní své pistole rozbila oknu a spustila palbu. Pak se zapotácela dozadu, padla na zem a už se nepohnula.

Náhle oknem prolétla jakási černá plechovka. Místnost se začala plnit plynem. Následovala další plechovka. Palčivý, hořký plyn jí začal naplňovat plíce.

„Ach, Male,“ vykřikla. Ohlédla se na něj. Stál tam a tvářil se naprosto klidně.

V ruce držel mobilní telefon.

„Já odsud nepůjdu,“ řekl. „Ani já ne,“ zavrtěla hlavou. „Jsi statečná holčička,“ usmál se Mal. Dívala se, jak volí telefonní číslo. Pak uslyšela vyzvánění. Vycházelo z kufříku. A druhé. Třetí…

„Tak co, nemám zavěsit, zlato?“ zeptal se. Jen zavrtěla hlavou.

Kapitola 98

KDYŽ DŮM VYLETĚL DO POVĚTŘÍ, krčili jsme za policejním vozem ani třicet metrů daleko.

Nejprve vyletěly z oken dlouhé červené plameny. Pak jako by se dům zvedl ze základů a ve vzduchu se rozpadl na kusy.

„K zemi!“ zařval Molinari. „Všichni k zemi!“

Popadla jsem Cindy, která stála vedle mě, přitiskla ji k zemi a zakryla ji vlastním tělem před tlakovou vlnou a sprškou suti.

Zůstali jsme ležet, dokud se to nepřehnalo. Kolem se ozývaly výkřiky jako „Do prdele!“ a „Jste všichni v pořádku?“

Pomalu jsme se vyhrabali na nohy. „Můj ty bože,“ zasténala Cindy.

Tam, kde ještě před okamžikem stál bílý dům, byl nyní jen kouř, oheň a kráter ze zhroucených stěn.

„Michelle,“ zamumlala Cindy. „No tak, Michelle.“

Dívali jsme se, jak vítr rozdmýchává plameny. Z trosek nikdo nevyšel. Nikdo ten výbuch nemohl přežít.

Zazněly sirény. Slyšela jsem policisty řvát do vysílaček: „Došlo k velkému výbuchu v Sedmnácté ulici číslo sedm set dvacet dva…“

„Třeba tam nebyla.“ Cindy potřásla hlavou s očima upřenýma na ruiny.

Objala jsem ji kolem ramen. „Zabili přece Jill, Cindy.“

Později, když hasiči udusili plameny a záchranáři se začali prohrabávat troskami, jsem se sama vypravila prohlédnout si trosky.

Opravdu už to skončilo? Byla hrozba zažehnána? Kolik jich bylo uvnitř? To jsem nevěděla. Vypadalo to na čtyři nebo pět. Hardaway byl nejspíš mrtvý. Zemřel i Charles Danko? August Spies?

Dorazila Claire. Sklonila se nad zakrytými těly, ale ostatky byly tak ohořelé, že byly skoro k nepoznání.

„Hledám bělocha kolem padesátky,“ řekla jsem jí.

„Podle toho, co jsem zatím viděla, byli čtyři,“ odpověděla. „Ten černoch zastřelený na příjezdové cestě. Tři další uvnitř. Dvě z nich byly ženy, Lindsay.“

Přistoupil ke mně Joe Molinari. Podal právě hlášení do Washingtonu o tom, co se právě stalo. „Jsi v pořádku?“ zeptal se.

„Ještě to neskončilo,“ řekla jsem a pokývla směrem k troskám.

„Danko?“ Pokrčil rameny. „To nám budou muset říct lidi z patologie. V každém případě je jejich buňka zničena. Časovaná bomba také. Co teď může dělat?“

V suti jsem něco zahlédla – baret. Bylo na tom skoro něco legračního. Zvedla jsem ho.

„Hlas lidu bude vyslyšen,“ řekla jsem Molinarimu a ukázala mu baret.

Byl na něm mírový symbol.

Kapitola 99

CHARLES DANKO BEZCÍLNĚ BLOUMAL ULICEMI San Franciska a přemýšlel o tom, co se stalo v Berkeley, kde jeho přátelé zemřeli za stejnou věc, za niž před lety položil život William.

Mohl bych zabít spoustu lidí. Právě teď.

Věděl, že by mohl začít řádit a dostali by ho až za několik hodin, možná i déle, kdyby neztratil hlavu a všechno si dobře promyslel – kdyby vraždil s rozumem.

Jseš mrtvej, ty slizoune v drahým černým obleku. Ty jseš taky mrtvá, blbá blondýno. Ty. A ty. Ty! Vy! Bando kašparů! Bože, bylo by tak snadné rozpoutat krveprolití. Kde by byla policie a FBI se svou směšnou snahou chránit občany. Vůbec nic jim nedošlo, co?

Nepochopili, že mu jde o spravedlnost a pomstu. Tyto dva cíle se k sobě dokonale hodily. Kráčel ve šlépějích svého bratra Williama, nesl dál jeho korouhev, a zároveň se za něj mstil. Dva cíle byly lepší než jeden. Poskytovaly dvojnásobnou motivaci, dvojnásobný vztek.

Ty tváře, které míjel, ty drahé obleky, ty absurdní obchody mu začaly splývat před očima. Nekonečná přehlídka viny. Celá země je vinna.

Ale oni to nepochopili. Ještě ne.

Válka vypukla přímo v těchto ulicích – a ta válka ještě nekončí. Nikdo ji už nemůže zastavit.

Vždycky tu budou další vojáci.

Koneckonců, byl tu přece on, další voják.

Zastavil se v telefonní budce a zavolal na dvě čísla.

Nejdřív jinému vojákovi.

Pak svému učiteli, člověku, měl vždy všechno promyšlené, včetně toho, jako ho využít.

Charles Danko se už rozhodl: zítřek bude dnem teroru.

Nic se nezměnilo.

Kapitola 100

NÁSLEDUJÍCÍHO DNE MĚLO ZAČÍT zasedání G-8 podle původního plánu. Washington si to tak přál. Budiž.

Oficiální zahájení mělo proběhnout ten večer včetně recepce v Rodinově galerii v Paláci Čestné legie s výhledem na most Golden Gate.

Ceremonie se měla konat pod záštitou Eldridge Neala, jednoho z nejváženějších Afroameričanů v zemi, současného viceprezidenta. Každý dosažitelný muž v uniformě byl převelen k jednotkám střežícím okolí a příjezdové cesty. Každý průkaz bude třikrát prověřen, všechny odpadkové koše a ventilátory zkontrolují policejní psi vycvičení na vyhledávání výbušnin.

Ale Danko byl stále na svobodě.

A Carl Danko byl jediné spojení s jeho synem, které jsem měla.

Rozjela jsem se do Sacramenta, zatímco se zbytek oddělení připravoval na slavnostní večer. Carla Danka zřejmě překvapilo, že mě znovu vidí. „Myslel jsem, že budete dneska přebírat nějakou medaili. Zabíjet děti je poslední dobou dobrým zvykem mezi lidmi jako vy. Tak proč jste tady?“

„Kvůli vašemu synovi.“

„Můj syn je mrtvý.“

Ale Danko si povzdechl a pustil mě dovnitř. Následovala jsem ho do jeho pracovny. V krbu tam hořel oheň. Dřepl si a prohrábl plameny, pak se posadil do houpacího křesla.

„Už jsem vám jednou říkal, že čas mluvit o Williamovi byl před třiceti lety.“

„Nejde o Billyho,“ řekla jsem. „Jde o Charlese.“

Zdálo se, že Danko zaváhal. „Povídal jsem přece federálům –“

„To víme,“ přerušila jsem ho uprostřed věty. „Známe jeho materiály, pane Danko. Víme, že není mrtvý.“

Starý muž si odfrkl. „Vy toho nikdy nenecháte, co? Nejdřív William, teď Charlie. Běžte si pro svoje medaile, poručíku. Chytila jste svoje vrahy. Co vás přivedlo na myšlenku přijít sem a vypravovat mi, že Charles žije?“

„George Bengosian,“ odpověděla jsem.

„Kdo?“

„George Bengosian. Druhá oběť. Kdysi v Berkeley se znal s Billym. A co víc, byl to ten, kdo vašeho syna a jeho společníky udal.“

Danko si poposedl v křesle. „A co má být?“

„A Frank Seymour? Zemřel při výbuchu v Rincón Centru. Seymour velel tomu zátahu v Hope Street, při kterém zemřel váš syn. Charles žije a zabíjí nevinné lidi, pane Danko. Myslím, že zešílel. A řekla bych, že vy si to myslíte také.“

Stařec se zhluboka nadechl. Pohlédl do ohně, pak vstal a došel k psacímu stolu. Ze spodní zásuvky vyndal balíček dopisů. Hodil je přede mě na konferenční stolek.

„Nelhal jsem. Můj syn pro mě byl mrtvý. Za posledních třicet let jsem ho viděl jen jednou, na ulici v Seattlu. Před pár lety začaly přicházet tyhle dopisy. Jeden ročně, kolem mých narozenin.“

Proboha, celou dobu jsem měla pravdu. Charles Danko žije…

Vzala jsem dopisy a začala jimi listovat.

Stařec pokrčil rameny. „Řekl bych, že učí na univerzitě nebo něco takového.“

Prohlédla jsem si obálky; žádná zpáteční adresa. Ale poslední čtyři byly poslány ze severu. Jeden před čtyřmi měsíci, sedmého ledna.

Z Portlandu.

Náhle mě něco napadlo. Tohle nemůže být náhoda. Stephen Hardaway chodil v Portlandu na vysokou. Pohlédla jsem na starého lékaře. „Povídal jste, že učí? A kde?“

Zavrtěl hlavou. „To nevím.“

Ale já to věděla. Náhle mi to bylo naprosto jasné.

Danko byl na Reedově univerzitě, že? Celou dobu učil tam na severu.

A tam se také setkal se Stephenem Hardawayem.

Kapitola 101

ZAVOLALA JSEM MOLINARIMU do Paláce Čestné legie. Recepce viceprezidenta měla začít ani ne za dvě hodiny.

„Myslím, že vím, kde je Danko,“ vyštěkla jsem do mobilu. „Je na Reedově univerzitě. V Portlandu. Učí tam. Joe, tam přece chodil Stephen Hardaway. To sedí.“

Molinari odpověděl, že pošle na univerzitu tým FBI. Já se zatím řítila zpátky do města. Celou cestu jsem jela s blikajícím majákem a houkající sirénou. Jižně od Valleja jsem to už nevydržela. Zjistila jsem si telefonní číslo na Reedovu univerzitu.

Představila jsem se operátorce, která mě spojila s děkanem fakulty humanitních věd Michaelem Picottem. Během našeho hovoru k němu dorazili i agenti FBI z portlandské centrály.

„Nutně potřebujeme najít jednoho z vašich profesorů. Spěchá to,“ řekla jsem děkanovi. „Neznám jeho jméno ani popis. Jeho skutečné jméno je Charles Danko. Mohlo by mu být asi padesát.“

„D-Danko?“ zakoktal Picotte. „Na univerzitě nikdo takový není. Ale několik profesorů kolem padesátky tady pracuje, včetně mě.“

Byla jsem čím dál netrpělivější. „Máte fax?“ zeptala jsem se. „Dáte mi na něj číslo?“

Zavolala jsem vysílačkou do kanceláře a spojila se s Lorraine. Řekla jsem jí, aby sehnala zatykač FBI na Charlese Danka ze sedmdesátých let. Určitá podoba by se mohla zachovat. Děkan Picotte slíbil, že se mi ozve, jakmile fax přijde.

Blížila jsem se k Bay Bridge; Sanfranciské mezinárodní letiště bylo asi dvacet minut daleko. Napadlo mě, že bych mohla zaletět do Portlandu osobně.

„Tak dobře, mám to tady,“ ozval se mi děkan. „Ale to je zatykač…“

„Pořádně si tu fotografii prohlédněte,“ vybídla jsem ho. „Prosím… Poznáváte ten obličej?“

„Proboha…,“ vypravil ze sebe děkan.

„Kdo je to? Potřebuji jméno!“ vykřikla jsem do telefonu. Vycítila jsem, že Picotte váhá. Možná přemýšlel, jestli má policii udat přítele.

Sjela jsem z mostu do San Franciska a na Harrison Street. „Děkane Picotte, prosím… Potřebuji jméno! Jsou tu v ohrožení lidské životy.“

„Stanzer,“ pronesl děkan konečně. „Vypadá to jako Jeffrey Stanzer. Jsem si skoro jistý.“

Vytáhla jsem pero a chvatně si jméno zapsala. Jeffrey Stanzer. Stanzer je Danko!

Danko byl August Spies. A byl stále na svobodě.

„Kde ho najdeme?“ zeptala jsem se. „Na univerzitě jsou teď agenti FBI. Potřebujeme okamžitě Stanzerovu adresu.“

Picotte znovu zaváhal. „Profesor Stanzer je váženým členem našeho pedagogického sboru.“

Zastavila jsem u chodníku. „Musíte nám prozradit, kde Jeffreyho Stanzera najdeme. Stanzer je vrah! A chce znovu zabíjet.“

Děkan si povzdechl. „Říkáte, že voláte ze San Franciska?“

„Ano.“

Chvilku bylo ticho. „Je tam dole u vás… Jeffrey Stanzer má vystoupit na zasedání G-8. Myslím, že dnes večer.“

Proboha, Danko tam chce všechny zabít.

Kapitola 102

CHARLES DANKO STÁL POD JASNÝMI SVĚTLY před Palácem Čestné legie a třásl se nervozitou a očekáváním. Tohle byl jeho večer. Dnes se proslaví a s ním i jeho bratr William.

Všichni, kteří ho znali, byli překvapeni, že má promluvit toho večera v San Francisku. Jeffery Stanzer strávil celé roky v ústraní akademického života, skrytý před očima veřejnosti. Skrytý před policií.

Ale teď měl v plánu něco mnohem odvážnějšího než přednést nudný projev. Všechny teorie a analýzy mohou jít k čertu. Dnes večer přepíše dějiny.

Každý policista v San Francisku ho hledal, každý hledal Augusta Spiese. A největší ironie byla, že ho pustili dovnitř – přímo hlavním vchodem!

Otřásl jím chlad. Přitiskl kufřík pevně k pomačkanému smokingu. Uvnitř byl jeho projev, analýza dopadu investování zahraničního kapitálu na pracovní trhy v zemích třetího světa. Jeho životní dílo, řekli by mnozí.

Ale co o něm vlastně věděli? Vůbec nic. Neznali dokonce ani jeho jméno.

Vepředu prohledávali bezpečnostní agenti ve večerním kapsy a kabelky ekonomům a manželkám velvyslanců, těm domýšlivým hlavounům, kteří se vždy houfovali při podobných příležitostech.

Mohl bych je všechny zabít, pomyslel si. A proč ne? Přišli sem, aby rozdrobili svět na kousky, aby sevřeli svými špinavými prsty ty, kteří s nimi nemohli soupeřit nebo se bránit. Upíři, pomyslel si. Odporná, mrzká lidská stvoření. Každý z nich si zaslouží zemřít. Stejně jako Lightower a Bengosian.

Ve frontě už postoupil až k soše Rodinova Myslitele. Údy mu projela další vlna nervozity. Konečně Danko předložil svou VIP pozvánku atraktivní ženě v černých večerních šatech. Nejspíš agentce FBI. Bezpochyby měla pod šaty pistoli.

„Dobrý večer, pane,“ řekla a odškrtla si jeho jménu na seznamu. „Omlouváme se za ty nepříjemnosti, profesore Stanzere, ale mohl byste prosím předložit váš kufřík ke kontrole?“

„Zajisté. Ale je v něm jen můj projev,“ řekl Danko a podal jí svůj kufřík jako každý nervózní vědec. Rozpažil, aby ho mohl zkontrolovat agent s detektorem kovů.

Muž si povšiml boule na jeho saku. „Co je tohle?“ zeptal se. Danko vyndal z kapsy malou plastovou nádobku. Byla na ní nálepka z lékárny. Tahle nádobka byla dalším z mistrovských kousků Stephana Hardawaye. Chudák Stephen. Chudák Julia, Robert a Michelle. Vojáci. Stejně jako on.

„To mám na astma,“ řekl Danko. Slabě zakašlal a ukázal si na hruď. „Inhalátor. Potřebuji ho před každým projevem.“

Agent na okamžik zaváhal. Vlastně to byla zábava. On a Stephen přivedli tu nádobku k dokonalosti. Kdo by potřeboval bomby a pistole, když se celý teror ve světě vešel do dlaně jedné ruky.

William by byl tak pyšný!

„Můžete jít dál, pane.“ Stráž Dankovi konečně pokynula, aby pokračoval. „Přeji hezký večer.“

„Nebojte se, užiji si to.“

Kapitola 103

ŠLÁPLA JSEM NA PLYN a řítila se červená nečervená k Paláci Čestné legie, který stál až na Lands End. I v prázdných ulicích by mi to trvalo dobrých deset minut.

Vytočila jsem Molinariho číslo. Byl nedostupný.

Pokusila jsem se spojit s velitelem. Ozval se jeden z jeho asistentů a informoval mě, že je někde mezi lidmi. „Právě přichází viceprezident,“ řekl. „Už je tady.“

„Poslouchejte mě!“ vykřikla jsem, když jsem s houkající sirénou kličkovala provozem. „Chci, abyste našel Tracchia nebo Molinariho. Musím s nimi mluvit. Je to v zájmu národní bezpečnosti. Nezajímá mě, s kým zrovna mluví. Běžte! Hned!“

Mrkla jsem na hodiny na palubní desce. Bomba mohla vybuchnout každým okamžikem. Všechno, co jsme měli, byla třicet let stará fotografie Charlese Danka. Sama jsem si nebyla jistá, zda bych ho poznala.

Uběhla nekonečná minuta. Pak se v mém mobilu ozval něčí hlas. Molinari. Konečně.

„Joe,“ promluvila jsem do telefonu, „jen mě poslouchej, prosím. Charles Danko je tam! Právě teď! Pod jménem Jeffrey Stanzer má vystoupit jako řečník na konferenci. Dorazím asi za tři minuty. Najdi ho, Joe!“

Rychle jsme probrali všechny možnosti včetně vyklizení Paláce nebo vyhlášení Stanzerova jména. Molinari rozhodl proti. Jakákoliv známka poplachu by mohla uspíšit provedení Dankova plánu.

Konečně jsem zabočila na Třicátou čtvrtou ulici, vjela na parkoviště a rozjela se do kopce k Paláci. Parkoviště bylo plné demonstrantů. Cestu přehrazovala barikáda.

V průjezdu v barikádě kontrolovali strážníci doklady. Stáhla jsem okénko a ukázala jim svůj odznak. Zároveň jsem troubila na klakson.

Konečně jsem mohla projet úzkou uličkou kolem řady limuzín a policejních aut, která se táhla k hlavnímu vchodu do budovy. Nechala jsem stát explorer před klenutou bránou podpíranou sloupy. Rozběhla jsem se. Neustále jsem narážela na federály s vysílačkami a musela jim ukazovat odznak. „Nechte mě projít!“

Nakonec jsem pronikla až do hlavní budovy. Haly byly plné státníků a hodnostářů.

Zahlédla jsem Molinariho vydávajícího rozkazy vysílačkou. Doběhla jsem k němu: „Je tady,“ řekl mi. „Jeho jménu bylo odškrtnuto na seznamu hostů. Už je uvnitř.“

Kapitola 104

VŠUDE POSTÁVALI VELVYSLANCI, členové vlády a byznysmeni, povídali si ve skupinkách, popíjeli šampaňské. Každým okamžikem mohla vybuchnout bomba. Viceprezidenta už odváděli do bezpečí. Ale Charles Danko mohl být kdekoliv. Jen bůh mohl vědět, co má za lubem. Nevěděli jsme ani, jak ten parchant teď vypadá!

Molinari mi podal vysílačku přepnutou na jeho frekvenci. „Mám tu fotku ze zatykače. Půjdu nalevo. Budeme ve spojení, Lindsay. Nehraj si na hrdinu.“ Začala jsem se prodírat davem. Před očima jsem měla třicet let starou Dankovu podobiznu a promítala jsem si ji do každé tváře, kterou jsem spatřila. Vyčítala jsem si, že jsem se nezeptala děkana, jak teď Stanzer vypadá. Všechno se to semlelo tak rychle.

Kde jsi, Danko, ty hajzle?

„Prohledávám hlavní sál,“ ohlásila jsem do vysílačky. „Nikde ho nevidím.“

„Já jsem v zadním traktu,“ odpověděl Molinari. „Zatím nic. Ale někde tady je.“

Pozorně jsem si prohlížela každý obličej. Jedinou naší výhodou bylo, že netušil, že o něm víme. Několik federálních agentů v tichosti odvádělo lidi k bočním východům. Nemohli jsme vyvolat paniku a prozradit se tak.

Ale nikde jsem ho neviděla. Kde může Danko být? Co má v plánu? Muselo to být něco velkého, když to chtěl provést osobně.

„Mířím do galerie,“ informovala jsem Molinariho. Kolem mě se tyčily bronzové sochy na mramorových podstavcích. Mezi nimi popíjeli lidé šampaňské. Přistoupila jsem ke skupině shromážděné před jednou sochou.

„Co se to tu děje?“ zeptala jsem se ženy v černých šatech.

„Čekáme na viceprezidenta,“ odpověděla. „Každým okamžikem by se tady měl objevit.“ Viceprezident byl už pryč, ale nikdo o tom nebyl informován. Bude tu i Danko?

Prohlížela jsem si skupinku tvář po tváři.

Uviděla jsem vysokého, hubeného muže s pleší. Měl husté obočí a úzké oči. Jednu ruku držel v kapse saka. Po zádech mi přeběhl mráz.

Hleděla jsem na fotografii ze zatykače, jež zestárla o třicet let. Pohybovalo se tam hodně lidí a bránilo mi ve výhledu, ale nebylo pochyb. Charles Danko byl takřka zrcadlovým obrazem svého otce.

Odvrátila jsem hlavu a promluvila do vysílačky: „Našla jsem ho! Joe, je tady.“

Danko stál ve frontě a čekal na setkání s viceprezidentem. Srdce mi divoce bušilo. Levou ruku měl stále v kapse saka. Že by tam držel nějaký detonátor? Jak ho mohl pronést dovnitř?

„Jsem v tom sálu se sochami. Joe, dívám se přímo na něj.“

„Zůstaň tam,“ přikázal mi Molinari. „Jdu k tobě. Neriskuj.“

Dankův pohled náhle zalétl ke mně. Nevěděla jsem, zda mě viděl v televizi v souvislosti s vyšetřováním nebo jsem měla na čele napsáno „polda“. Tak či tak mě poznal. Naše oči se setkaly.

Viděla jsem, jak vystoupil z řady. Stále se na mě díval.

Pohnula jsem se směrem k němu. Sáhla jsem pod bundu pro pistoli. V cestě mi stálo nejméně deset lidí. Musela jsem se k němu dostat. Na vteřinu jsem Danka ztratila z dohledu. Nic víc.

Když se mi průhled znovu otevřel, Danko už zmizel.

Bílý králík byl zase pryč.

Kapitola 105

PROTLAČILA JSEM SE NA MÍSTO, kde ještě před okamžikem stál. Byl pryč. Rozhlédla jsem se po místnosti. „Ztratila jsem ho,“ přiznala jsem se do vysílačky. „Musel se ukrýt někde v davu. Ten parchant!“

Nikde jsem Charlese Danka neviděla. Všichni muži měli na sobě smokingy a vypadali stejně. A všem těm lidem hrozilo nebezpečí, možná dokonce smrt.

S odznakem v ruce jsem překonala bezpečnostní uzávěru a rozběhla se dlouhou chodbou vedoucí k uzavřené části muzea. Po Dankovi stále ani stopy. Vběhla jsem zpátky do hlavního plesového sálu a narazila tam na Molinariho.

„Je tady. Vím to, Joe. Tohle je jeho chvíle.“

Molinari přikývl a vydal vysílačkou příkaz, že nikdo nesmí za žádných okolností opustit budovu. Pomyslela jsem si, že kdyby mezi všemi těmi lidmi vybuchla bomba, následky by byly strašné. Já bych zemřela také. I Molinari. Bylo by to horší než v Rincón Centru.

Kde jsi, Danko?

Pak jsem ho zahlédla znovu. Alespoň jsem si to myslela. Ukázala jsem na vysokého muže s pleší. Vzdaloval se od nás, nořil se do davu a znovu se objevoval. „To je on!“

„Danko!“ vykřikla jsem a vytrhla svůj glock z podpažního pouzdra. „Danko! Stůj!“

Dav se rozestoupil natolik, abych ho viděla, jak vyndává ruku z kapsy. Znovu zachytil můj pohled – a usmál se na mě. Co to sakra má?

„Policie!“ křikl Molinari. „Všichni k zemi!“

Charles Danko svíral něco v ruce. Nerozeznala jsem, jestli je to zbraň nebo detonátor.

Pak jsem to spatřila – malou plastovou nádobku. Co to může být? Zvedl paži a já vyrazila. Neměla jsem na vybranou.

O vteřinu později jsem srazila Charlese Danka k zemi, popadla ho za paži a doufala, že se nádobka nerozbije. Páčila jsem mu prsty a zoufale se mu snažila nádobku vykroutit. Nešlo to.

Slyšela jsem ho sténat bolestí a viděla, jak obrací ústí lahvičky proti mně. Mířil mi přímo do obličeje.

Molinari držel Danka z druhé strany a také se ho snažil přitisknout k zemi. „Běž od něj!“ zavolal na mě. Nádobka se znovu obrátila – tentokrát k němu. Všechno se to semlelo hrozně rychle, v několika vteřinách.

Dál jsem svírala Dankovu paži. Potřebovala jsem nějakou páku. Snažila jsem se mu zlomit ruku.

Obrátil se ke mně a naše pohledy se setkaly. Nikdy jsem nepocítila takovou nenávist, takový chlad. „Parchante!“ zařvala jsem mu do obličeje. „Vzpomeň si na Jill!“

V tom okamžiku jsem stiskla nádobku. Nějaká tekutina mu stříkla přímo do obličeje. Zblízka. Danko se rozkašlal a vyvalil oči. Jeho tvář se změnila v hrůznou masku. Ostatní agenti ho už drželi. Odtáhli ho ode mě.

Danko těžce dýchal. Stále kašlal, jako by se snažil dostat jed z plic.

„Skončilo to,“ vypravila jsem ze sebe. „Skončil jsi. Chcípni, ty hajzle.“

Na jeho tváři se objevil úsměv. Kývl na mě, abych přišla blíž. „Tohle nikdy neskončí, ty pitomá krávo. Vždycky je tu ještě další voják.“

Pak jsem zaslechla výstřely a došlo mi, že jsem opravdu byla pitomá.

Kapitola 106

VYBĚHLI JSME NA NÁDVOŘÍ, odkud výstřely přicházely. Joe Molinari a já jsme se protlačili davem strnulých přihlížejících. Několik lidí plakalo.

Konečně jsem spatřila, co se stalo. A přála jsem si, abych to neviděla.

Eldridge Neal ležel na zádech na zemi a na jeho bílé košili se rozšiřovala rudá skvrna. Někdo vystřelil na viceprezidenta Spojených států. Můj bože, nedopusť další takovou tragédii.

Agenti Tajné služby drželi nějakou ženu; nemohlo jí být víc než osmnáct nebo devatenáct. Měla kudrnaté rezavé vlasy. Vykřikovala něco na viceprezidenta, blábolila o dětech prodávaných do otroctví v Súdánu, o AIDS zabíjejícím miliony v Africe, o zločinné válce v Iráku a Sýrii. Musela čekat na Neala, až vyjde z hlavního sálu.

Náhle jsem tu dívku poznala. Už jsem ji viděla, v kanceláři Rogera Lemouze. Byla to ta studentka, která mi ukázala ukazováček, když jsem jí řekla, aby odešla. Sakra, bylo to teprve dítě.

Joe Molinari pustil mou paži a rozběhl se pomoci viceprezidentovi. Hysterickou dívku odtáhli pryč. Na nádvoří zatím přijela záchranka. Vyskočili z ní zdravotníci a začali ošetřovat viceprezidenta Neala.

Byl tohle plán Charlese Danka?

Věděl, že jsme mu na stopě?

Nastražil to takhle? Počítal s tím, že nastane chaos, když ho dopadneme? Jak to říkal? Vždycky je tu další voják.

A to bylo to nejhroznější. Věděla jsem, že Danko měl pravdu.

Kapitola 107

MĚLA JSEM JÍT DO NEMOCNICE na kontrolu, ale muselo to počkat. Joe Molinari a já jsme jeli s tou rusovláskou do Baráku. Několik hodin jsme Annette Breilingovou vyslýchali a pak se ta revolucionářka, ta teroristka, ta osoba, která chladnokrevně vystřelila na prezidenta, zlomila.

Annette Breilingová nám pověděla všechno, co jsme potřebovali vědět, a ještě více, o plánu v Paláci Čestné legie.

Byly čtyři hodiny ráno, když jsme dorazili do luxusní čtvrti v Kensingtonu nedaleko od Berkeley. Na místě už bylo několik hlídkových vozů a všichni přítomní byli po zuby ozbrojení. Ulice se nacházela v kopcích a byl z ní výhled na přehradu San Pablo. Velmi hezké a překvapivě luxusní bydlení. Nezdálo se, že by se tam mohlo stát něco zlého.

„Žije si dobře,“ poznamenal Molinari. „Jdeme ho poctít svou návštěvou.“

Dveře nám otevřel sám profesor románských jazyků Roger Lemouz. Na sobě měl froté župan a jeho kudrnaté černé vlasy byly rozcuchané. Oči měl skelné a zarudlé a mě napadlo, že možná toho večera popíjel, že oslavoval.

„Madam inspektorko,“ pronesl chraptivým šepotem, „začínáte mě svými návštěvami unavovat. Jsou čtyři ráno. A tohle je můj dům.“

Neobtěžovala jsem se společenskými frázemi a Molinari také ne. „Zatýkáme vás pro spiknutí za účelem spáchání vraždy,“ řekl a vstoupil do domu.

Objevila se Lemouzova žena a dvě děti, což bylo nešťastné. Chlapci bylo sotva dvanáct a holčička byla ještě mladší. Molinari a já jsme zastrčili pistole do pouzder.

„Charles Danko je mrtvý,“ oznámila jsem Lemouzovi. „Mladá žena jménem Annette Breilingová, kterou znáte, vás obvinila ze spáchání vraždy Jill Bernhardtové a ze všech ostatních vražd, Lemouzi. Řekla nám, že jste to byl vy, kdo založil buňku Stephena Hardawaye. Přivedl jste do buňky Julii Marrovou a Roberta Greena. A ovládal jste Charlese Danka – věděl jste, jak na něj. Byl vaší loutkou.“

Lemouz se mi vysmál do obličeje. „Ty lidi vůbec neznám. Ano, slečna Breilingová byla mojí studentkou. Ale před časem ji vyhodili z univerzity. Děláte velkou chybu a já zavolám svému právníkovi, pokud okamžitě neodejdete.“

„Jste zatčen,“ řekl Molinari. „Znáte svá práva? Přečtu vám je.“

Lemouz se usmál, podivně a děsivě. „Vy to stále nechápete, co? Ani jeden z vás. To proto jste odsouzení k záhubě. Tahle země se jednoho dne zhroutí. Její základy se už drolí.“

„Proč nám nevysvětlíte, co nám uniklo?“ vyštěkla jsem na něj.

Lemouz přikývl a pak se otočil ke své rodině. „Uniklo vám tohle.“ Jeho malý syn držel v ruce pistoli a bylo zjevné, že ji umí použít. Chlapcův pohled byl stejně chladný jako pohled jeho otce.

„Oba vás zabiju,“ řekl. „A s radostí.“

„Armáda, kterou proti vám budujeme, je obrovská, a bojuje za spravedlivou věc. Ženy, děti, spousta vojáků, madam inspektorko. Zamyslete se nad tím. Třetí světová válka už začala.“

Lemouz klidně přistoupil ke svému synovi a vzal si od něj zbraň. Namířil ji na nás. Pak políbil svou ženu, dceru a syna. Ty polibky byly něžné, upřímné. Jeho žena se rozplakala. Lemouz každému z nich něco pošeptal.

Vycouval z obývacího pokoje a pak jsme uslyšeli spěšné kroky. Někde v domě se zabouchly dveře. Jak mohl doufat, že unikne?

Domem se hlasitě rozlehl zvuk výstřelu.

Molinari a já jsme se rozběhli tím směrem.

Našli jsme ho v ložnici. Zabil se, střelil se do pravého spánku.

Jeho žena a děti naříkaly ve vedlejší místnosti. Spousta vojáků, opakovala jsem si. Tohle nikdy neskončí, že? Tohle je třetí světová válka.

Kapitola 108

CHARLES DANKO MĚ RICINEM NEPOSTŘÍKAL. TO mi řekli doktoři poté, co jsem strávila celé dopoledne na toxikologickém oddělení nemocnice v Moffitu.

A viceprezident nezemřel. Říkalo se, že leží dvě patra nade mnou a už si promluvil po telefonu se svým šéfem ve Washingtonu.

Strávila jsem několik hodin s dráty a hadičkami připevněnými na těle a monitory kontrolujícími mou krev a plíce. Obsah Dankovy lahvičky byl identifikován jako ricin. Bylo ho dost, aby zabil stovky lidí. Danko měl ricin v plicích a umíral. Rozhodně mi ho nebylo líto.

Kolem poledne mi zavolal prezident, ten prezident. Přiložili mi k uchu sluchátko a já jako v tranzu asi šestkrát zaslechla slovo hrdinka. Prezident dokonce řekl, že se těší, až mi bude moci poděkovat osobně.

Když jsem otevřela oči po krátkém spánku, seděl na kraji mé postele Joe Molinari.

Usmál se. „Ahoj. Myslím, že jsem ti říkal ‚žádné hrdinství!‘“

Zamrkala jsem a také se usmála, spíš unaveně než triumfálně, zmatená ze všech těch hadiček a monitorů.

„Dobrá zpráva je,“ řekl a zamrkal na mě, „je, že doktoři tvrdí, že jsi v pořádku. Nechají si tě tady jen ještě pár hodin na pozorování. Venku na tebe čeká celá armáda novinářů.“

„A ta špatná zpráva?“ zeptala jsem se chraptivě.

„Někdo tě bude muset naučit, jak se oblékat pro fotografy.“

„Budu potřebovat vizážistu,“ usmála jsem se.

Všimla jsem si, že má přes ruku přehozený a plášť a na sobě stejný modrý oblek, ve kterém jsem ho viděla prvně. Byl to moc hezký oblek a jemu moc slušel.

„Viceprezident se zotavuje. A já se večer vracím do Washingtonu.“

Mohla jsem jen přikývnout: „V pořádku…“

„Ne,“ zavrtěl hlavou a poposedl si blíž ke mně. „To není v pořádku. Protože to není to, co chci.“

„Oběma nám bylo jasné, že k tomu dojde,“ řekla jsem a snažila se být silná. „Máš tam svou práci.“

Molinari se zamračil. „Jsi dost statečná, aby ses vrhla po muži se smrtícím jedem, ale nedokážeš se postavit za něco, co opravdu chceš.“

Cítila jsem, jak se mi v koutku oka objevila slza. „Když já právě teď nevím, co opravdu chci.“

Molinari položil plášť na postel a otřel mi slzu. „Myslím, že potřebuješ čas. Musíš se rozhodnout, až se všechno uklidní, jestli jsi připravená pustit někoho do svého života, Lindsay.“

Vzal mě za ruku. „Jmenuji se Joe, Lindsay. Ne Molinari nebo zástupce ředitele. A mluvím teď o tobě a o mně. Nechci to přejít nějakým žertem, protože už ti bylo v životě ublíženo. Nebo proto, že jsi ztratila blízkou přítelkyni. Možná to bude znít staromódně, ale máš právo být šťastná.“ Usmál se.

V mém nitru se cosi sevřelo jako pokaždé, když jsem chtěla říct, co cítím. „Takže jak často se sem dostaneš?“

„Na pár přednášek, bezpečnostních konferencí… v případě několika národních krizí…“

Zasmála jsem se. „Tak přece jen došlo na žerty.“

Molinari si povzdechl. „Teď už to snad musí být jasné i tobě, Lindsay: nejsem jeden z těch pitomců. Mohlo by to vyjít. Další krok je na tobě.“

Vstal a pohladil mě po vlasech. „Doktoři mě ujistili, že je to naprosto bezpečné.“ Usmál se, pak se ke mně sklonil a políbil mě na ústa. Jeho rty byly měkké a ty mé, rozpraskané a oschlé po spánku, k nim přilnuly. Snažila jsem se mu ukázat, co cítím, protože jsem věděla, že by bylo bláznivé nechat ho jen tak odejít.

Joe Molinari se napřímil a přehodil si plášť přes ruku. „Bylo mi ctí se vámi seznámit, poručíku Boxerová.“

„Joe,“ řekla jsem trochu polekaně.

„Víš, kde mě najdeš.“

Dívala jsem se, jak kráčí ke dveřím. „Člověk nikdy neví, kdy může potřebovat odborníka na národní bezpečnost.“

„To jo.“ Otočil se a usmál se. „Budu bdít nad tvým klidným spánkem.“

Kapitola 109

POZDĚJI TOHO ODPOLEDNE PŘIŠEL DOKTOR a oznámil mi, že se mnou není v nepořádku nic, co by sklenička vína nebo dvě nedokázaly vyléčit.

„Jsou tady dokonce nějací lidé, kteří by vás rádi odvezli domů,“ řekl.

Spatřila jsem, jak do dveří nahlížejí Claire a Cindy.

Doma jsem se zdržela jen tak dlouho, abych se stačila osprchovat, převléknout a pomazlit se s Martou. Pak jsem se musela vypravit do práce. Byla jsem na roztrhání. Dohodla jsem se s kamarádkami, že se později sejdeme U Susie. Potřebovala jsem si s nimi v klidu posedět a popovídat.

Na schodišti před Barákem jsem udělala rozhovor s Tomem Brokawem do televizního zpravodajství.

Když jsem si zpětně promítala, jak jsme dopadli Danka a Hardawaye, cítila jsem, že se trochu třesu. Jill byla mrtvá, Molinari odjel a já si rozhodně nepřipadala jako hrdina. Telefon zvonil, zastavilo se několik kolegů a můj život se pomalu začal vracet do starých kolejí. Ale věděla jsem, že některé věci už nikdy nebudou jako dřív.

Bylo půl páté, když si mě děvčata přišla vyzvednout. Právě jsem sepisovala zprávu. Ačkoliv se Jacobi a Cappy vychloubali, že mají nejlepšího poručíka z celého sboru, já se cítila deprimovaná. Osamělá a prázdná. Tedy dokud se neobjevily kamarádky.

„Ahoj,“ řekla Cindy a zamávala mi před obličejem mexickou vlaječkou z koktejlu. „Margarity čekají.“

Odvedly mě k Susii, místa, kde jsme se naposledy viděly s Jill. Uběhly už dva roky ode dne, kdy jsme ji přijaly do party. Usadily jsme se v našem obvyklém rohovém boxu a objednaly si rundu margarit. Vylíčila jsem jim děsivé události předchozího večera v Paláci, zmínila se o telefonátu s prezidentem a rozhovorem s Brokawem pro večerní zprávy.

Bylo to ale smutné, sedět tam jen ve třech. Volné místo vedle Claire přímo bilo do očí.

Dorazily naše drinky. „Pozornost podniku, samozřejmě,“ řekla číšnice Joanie.

Pozvedly jsme sklenky a každá z nás se pokusila o úsměv, i když jsme potlačovaly slzy. „Na naši kámošku,“ řekla Claire. „Snad teď bude konečně moct odpočívat v pokoji.“

„Ta nikdy nebude odpočívat v pokoji,“ řekla Cindy a zasmála se přes slzy. „Tak si ji nedokážu představit.“

„Jsem si jistá, že je tam nahoře, rovná to tam do latě a dívá se na nás,“ řekla jsem. Všechny jsme se zasmály.

„Na Jill,“ pronesly jsme sborem. Přiťukly jsme si. Bylo těžké smířit se s tím, že takhle už to bude pořád. Moc se mi po ní stýskalo.

„Tak jo,“ pronesla Claire, odkašlala si a pohlédla na mě. „Co se bude dít teď?“

„Objednáme si žebírka,“ odpověděla jsem, „a já si pak dám další skleničku. A možná víc než jednu.“

„Myslím, že se Claire spíš ptala, jak to vypadá mezi tebou a panem zástupcem ředitele,“ zamrkala na mě Cindy.

„Vrací se do Washingtonu,“ řekla jsem. „Dneska večer.“

„Na pořád?“ podivila se Claire.

„Tam přece mají všechna ta odposlouchávací zařízení a elegantní černé vrtulníky.“ Zamíchala jsem si koktejl. „Vrtulníky Bell, jestli se nepletu.“

„No jo,“ přikývla Claire. Pohlédla na Cindy. „Ty máš to chlápka ráda, viď, Lindsay?“

„Mám ho ráda,“ přiznala jsem. Zamávala jsem na Joanii a objednala další rundu.

„Já nemyslím jenom ráda, zlato. Já myslím opravdu ráda.“

„Co chceš, abych udělala, Claire? Skočila do taxíku a požádala ho o ruku dřív, než nastoupí do letadla?“

„Ne,“ řekla Claire, podívala se na Cindy a pak zpátky na mě. „To, co chci, je, abys hodila za hlavu všechno, co stojí mezi tebou a jím.“

Opřela jsem se v boxu a zavřela oči. Stísněně jsem polkla. „Je to Jill…“

„Jill?“

Nadechla jsem se a oči se mi zalily slzami. „Já tam nebyla, Claire. Tu noc, co vyhodila Steva z domu.“

„O čem to mluvíš?“ zeptala se Claire. „Byla jsi přece nahoře v Portlandu.“

„Byla jsem s Molinarim,“ řekla jsem. „Domů jsem se vrátila něco po jedné v noci. Jill byla nešťastná. Nabídla jsem jí, že za ní zajedu, ale nijak jsem nenaléhala. A víš proč? Protože jsem měla plnou hlavu Joea.“

„Říkala přece, že je v pořádku,“ namítla Cindy. „Povídala jsi to.“

„Jill byla přece taková, ne? Slyšely jste ji někdy volat o pomoc? Jde prostě o to, že jsem ji nechala samotnou. A ať už je to dobře nebo špatně, nemůžu se podívat na Joea, aniž bych při tom neviděla ji, neslyšela, že mě potřebuje, a nemyslela na to, že kdybych tenkrát nebyla líná, možná by tady teď seděla s námi.“

Pak bylo ticho. Nikdo z nás neřekl ani slovo. Seděla jsem tam a zadržovala slzy.

„Povím ti, co si myslím,“ řekla Claire a vzala mě za ruku. „Myslím si, že jsi moc chytrá na to, aby sis opravdu myslela, že to, že ses po dlouhé době zamilovala, má nějaký vliv na to, co se stalo Jill. Sama víš, že ona by byla ta první, kdo by chtěl, abys byla šťastná.“

„To vím taky, Claire,“ přikývla jsem. „Jenom na to prostě nemůžu jen tak zapomenout.“

„No, to bys radši měla,“ řekla Claire a stiskla mi ruku, „protože takhle jenom ubližuješ sama sobě. Každý má právo být šťastný, Lindsay. Dokonce i ty.“

Otřela jsem si ubrouskem slzu. „Tohle už jsem dneska jednou slyšela,“ zamumlala jsem a neubránila se úsměvu.

„Skvělé, tohle je naše Lindsay Boxerová,“ zvolala Claire a pozvedla sklenici. „Takže na to, ať tě to štěstí pro jednou nemine.“

Přerušily nás výkřiky od baru. Všichni ukazovali na televizi. Místo nějakého přitroublého sportovního přenosu byla na obrazovce moje tvář. Odpovídala jsem na otázky Toma Brokawa. Zaznělo hvízdání a jásot.

Byla jsem to já ve večerních zprávách.

Kapitola 110

JOE MOLINARI SE NAPIL VODKY, kterou mu přinesla letuška, a pak se pohodlně opřel v sedadle vládního tryskáče. Při troše štěstí celou cestu do Washingtonu prospí. Alespoň v to doufal. Ne, určitě bude spát, a tvrdě. Poprvé v několika dnech.

Druhý den ráno se bude muset dostavit k řediteli Úřadu pro národní bezpečnost. Konečně bude moci říct, že případ byl vyřešen. Eldridge Neal se uzdraví. Zbývalo jen napsat zprávu. Možná bude také muset předstoupit před senátní podvýbor. Mezi lidmi klíčí zloba, na niž bude třeba dávat pozor. Tentokrát teror nepřišel ze zahraničí.

Molinari zavřel oči. Hlavou mu probíhal celý ten pozoruhodný sled událostí. Od oné neděle, kdy ho informovali o bombovém útoku v San Francisku, po dopadení Danka na recepci G-8 předchozí večer. Věděl, jak to všechno vysvětlit. Kromě jediné věci.

Kromě ní. Molinari pocítil nával smutku.

Jak vysvětlit ty elektrické výboje, které jím projížděly pokaždé, když se dotkli jeden druhého pažemi. Nebo to, co cítil, když pohlédl do Lindsayiných hlubokých zelených očí. Byla tak tvrdá a houževnatá – a tak jemná a zranitelná. Jako on. A uměla být i zábavná, když chtěla, což bylo často.

Přál si, aby se mohl zachovat jako v romantickém filmu, vyběhnout z letadla a najít ji. Zavolat do kanceláře: Ten podvýbor bude muset počkat, pane. Molinari ucítil, jak se mu na tvář vplížil úsměv.

„Odstartujeme kolem páté,“ informovala ho letuška.

„Děkuji,“ řekl a pokývl hlavou. Uvolni se. Spi. Myslel na domov. Už dva týdny bydlel po hotelích. Tohle možná není konec, který by si přál, ale bude příjemné být zase doma. Znovu zavřel oči.

„Pane,“ oslovila ho opět letuška. Na palubu letadla vstoupil uniformovaný letištní policista. Letuška ho k němu přivedla.

„Je mi líto, pane,“ řekl policista. „Objevilo se něco urgentního. Řekli mi, abych pozdržel letadlo a spojil se s vámi. Policie mi dala tohle telefonní číslo. Máte na něj zavolat.“

Molinariho zachvátily obavy. Co se mohlo stát? Vzal si kousek papíru s číslem a sáhl do kufříku pro mobil. Navolil číslo, vzkázal pilotovi, aby počkal, a následoval uniformovaného muže z letadla. Přiložil telefon k uchu.

Kapitola 111

TELEFON MI ZAČAL ZVONIT V okamžiku, kdy se Molinari objevil v ústí chodby vedoucí k letadlu. Stála jsem tam a pozorovala ho. Když mě spatřil s telefonem u ucha, pochopil. Na jeho tváři se objevil široký úsměv.

Ještě nikdy v životě jsem nebyla tak nervózní. Pak jsme tam jen tak stáli asi pět metrů od sebe.

„Je to urgentní,“ řekla jsem do telefonu. „Potřebuji tvou pomoc.“

Molinari vyměnil úsměv za vážný výraz zástupce ředitele. „To máš štěstí. Na to jsem odborník.“

„Nemám žádný život,“ řekla jsem. „Jen jednoho hodného psa. A kamarádky. A tuhle práci, ve které jsem dobrá. Ale nemám žádný život.“

„A co tedy chceš?“ řekl Molinari a udělal několik kroků ke mně.

Jeho oči se třpytily a odpouštěly mi. Odrážela se v nich jakási radost, stejná, jakou jsem cítila já ve svém srdci.

„Tebe,“ řekla jsem. „Chci tebe. A letenku do tohohle letadla.“ Zasmál se a došel až ke mně.

„Ne,“ zavrtěla jsem hlavou, „chci jen tebe. Nemohla jsem tě nechat odletět, aniž bych ti to řekla. Vím, že máme mezi sebou celý kontinent, ale třeba se nám podaří vymyslet to tak, aby to fungovalo. Povídal jsi, že se tady objevuješ na konferencích a při občasných bezpečnostních krizích… A já bych se mohla občas vypravit na východ. Nedávno jsem dostala pozvání do Bílého domu. Ty už jsi v Bílém domě byl. Můžeme –“

„Pššt.“ Položil mi ukazováček na rty. Pak se sklonil a políbil mě přímo tam, v odletové hale. Cítila jsem, že je to to pravé. Položila jsem mu paže kolem krku a pevně ho stiskla.

Když jsme se pustili, Molinari na mě mrkl. „Takže tys dostala pozvání do Bílého domu? Vždycky jsem si říkal, jaké by to bylo vyspat se v Lincolnově ložnici.“

„Nech si zajít chuť.“ Zahleděla jsem se do jeho modrých očí. Pak jsem se do něj zavěsila a vedla ho zpátky k terminálu. „Leda že byste se jednou do Bílého domu nastěhoval, pane zástupce ředitele. Pak bych si třeba dala říct…“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai