Čtvrtý v pořadí

James Patterson

(2006)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Romány detektivní, thriller

Název knihy není v tomto případě výčtem pachatelů ani obětí, jedná se o zatím poslední, ale nejtěžší kauzu detektivky Boxerové. Při vyšetřování záhadných vražd se stále stejným scénářem, zastřelí v sebeobraně mladou dívku a sama se tak ocitá na lavici obžalovaných. Odjíždí z města a na venkově se stává svědkem dalších zločinů, opět s podobným průběhem. Okolnosti ukazují na pojítko s minulostí a pro vyšetřující agentku jsou děsivým překvapením.

Copyright © 2005 by James Patterson

Translation © Ondřej Duha, 2006

Copyright ©ALPRESS, s. r. o.

Publisher agrees that no changes will be made

to the chapter lenght and layout as they appear

in the final manuscript or galley or finished book

of the U.S. edition as published

by Little, Brown & Company.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat

bez písemného souhlasu držitele práv,

s výjimkou krátkých citací nebo odkazů,

které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu 4th of July

přeložil Ondřej Duha

Redakční úprava Jana Pleskotová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2006

shop@alpress.cz

Tisk a knihařské zpracování Centa, spol. s r. o.,

Vídeňská 113, Brno

Vydání první

ISBN 80-7362-273-4

Naše díky a vděčnost patří kapitánu Richardu Conklinovi, Úřadu pro vyšetřování, Stamfordu, Connecticutu, policii a dále doktoru Humphreymu Germaniukovi, policejnímu patologovi okresu Trumbell v Ohiu, výbornému učiteli a uznávanému odborníkovi na forenzní patologii. Zvláštní díky patří Mickeymu Shermanovi, skvělému státnímu žalobci, za jeho nedocenitelné rady.

Jsme také vděční Lynn Colomellové, Ellii Shurtleffové, Lindě Guynup Deweyové a Yukii Kitoové za přípravné práce v terénu i na internetu.

První část

VŠEM JE TO JEDNO

Kapitola 1

BYL VŠEDNÍ DEN, krátce před čtvrtou ranní. Hlavou se mi honily tisíce myšlenek ještě předtím, než Jacobi zaparkoval před špinavým hodinovým hotelem v sanfranciském okresku Tenderloin. Byla to tak odpudivá budova, že na ni i slunce odmítalo svítit.

U chodníku už stála tři černobílá policejní auta a Conklin, první důstojník na místě činu, natahoval kolem celé oblasti žlutou pásku. Pomáhal mu jeho kolega Les Arou.

„Tak co tu máme?“ zeptala jsem se Conklina a Aroua.

„Mrtvého bělocha, poručíku. Mezi patnácti a dvaceti, vyvalené oči, slušně opečený,“ oznámil Conklin. „Pokoj dvacet jedna. Žádné známky násilného vniknutí. Oběť je ve vaně, stejně jako ta předchozí.“

Když jsme s Jacobim vešli do hotelu, pach moči a zvratků nás málem porazil. Nikde žádný poslíček. Ani výtahy a pokojová služba. Noční tvorové se rychle ztráceli ve stínech, až na jednu bledou prostitutku, která si odtáhla Jacobiho stranou.

„Dej mi dvacku,“ slyšela jsem ji říkat. „Mám číslo tý káry.“

Jacobi jí strčil desetidolarovku výměnou za kousek papíru. Pak se obrátil k recepčnímu, aby se ho poptal na zavražděného: Měl nějakého spolubydlícího, kreditku, pevné zvyky?

Obešla jsem feťáka na schodišti a vystoupala do druhého patra. Dveře pokoje 21 byly otevřené a stál v nich na stráži mladý policista.

„Dobrý večer, poručíku Boxerová.“

„Je ráno, Keresty.“

„Ano, madam,“ řekl, zapsal si mě a nastavil mi psací podložku, abych se mu podepsala.

V pokoji čtyřikrát čtyři metry byla ještě větší tma než na chodbě. Pojistky byly vyhozené a silné závěsy na oknech nepropouštěly dovnitř světlo z ulice. Pustila jsem se do luštění obvyklé hádanky, snažila jsem se přijít na to, co je důkaz a co ne, pokoušela se na nic nešlápnout. Byla tam hrozná spousta krámů a strašně málo světla.

Svítila jsem si baterkou na crackové baňky na podlaze, matraci se starými skvrnami od krve, páchnoucí hromady odpadků a šatstva. V rohu byla jakási kuchyňská linka, plotýnka ještě hřála, a ve dřezu se válely feťácké potřeby.

Vzduch v koupelně byl hustý jako polévka. Světlem baterky jsem sledovala prodlužovačku, která se táhla od zásuvky vedle dřezu kolem ucpané záchodové mísy k vaně.

Když paprsek dopadl na mrtvého chlapce ve vaně, sevřel se mi žaludek. Byl to nahý, hubený blonďák s holým hrudníkem, napůl seděl ve vaně, oči vyvalené, na rtech a nosních dírkách pěnu. Elektrická šňůra končila v prastarém opékači topinek, který se leskl pod vodou ve vaně.

„Kruci,“ řekla jsem, když do koupelny vešel Jacobi. „Máme to tu zas.“

„No jo, je z něj toast,“ konstatoval Jacobi.

Jako velící důstojník oddělení vražd jsem už neměla dělat detektivní práci v terénu. Ale od případů jako tenhle jsem se nedokázala držet dál.

Další dítě popravené elektrickým proudem, ale proč?

Šlo o náhodný akt násilí, nebo to bylo osobní? V duchu jsem viděla, jak se chlapec zmítá bolestí, když jím proniká proud a zastavuje mu srdce.

Voda na popraskané podlaze koupelny mi začala prosakovat do nohavic. Špičkou nohy jsem zavřela dveře koupelny; dobře jsem věděla, co uvidím. Ozvalo se zaskřípění pantů, které nejspíš nikdy nikdo nenamazal.

Na dveřích byla sprejem nastříkaná čtyři slova. Už podruhé ve dvou týdnech jsem přemýšlela, co sakra mají znamenat.

VŠEM JE TO JEDNO

Kapitola 2

VYPADALO TO jako mimořádně ošklivá sebevražda, až na to, že barva ve spreji nebyla nikde k nalezení. Slyšela jsem, jak dorazil Charlie Clapper a jeho tým forenzních techniků si začal v pokoji vybalovat nádobíčko. Postavila jsem se stranou, když fotograf pořizoval záběry oběti, a pak jsem vytrhla prodlužovačku ze zdi.

Charlie vyměnil pojistky. „Děkuji ti, Ježíši,“ řekl, když světlo zaplavilo to bohem zapomenuté místo.

Právě jsem se prohrabovala šaty mrtvého, v nichž jsem se marně snažila najít nějaký průkaz totožnosti, když do dveří vstoupila Claire Washburnová, má nejlepší kamarádka a hlavní sanfranciská forenzní patoložka.

„Vypadá to dost ošklivě,“ upozornila jsem Claire cestou do koupelny. Claire je světlo mého života, je pro mě jako vlastní sestra. „Pořád bojuju s pokušením.“

„Co chceš udělat?“ zeptala se Claire potichu.

Ztěžka jsem polkla. Zvykla jsem si už na hodně, ale na vraždy dětí si nezvyknu nikdy.

„Sáhnout tam a vytáhnout zátku.“

V jasném světle vypadala oběť ještě zuboženěji. Claire si dřepla vedle vany a vtiskla své kypré tělo do zhruba polovičního prostoru.

„Pulmonární edém,“ řekla a ukázala na růžovou pěnu v nose a na rtech oběti. Pak přejela prstem po pohmožděninách na rtech a u očí. „Schytal pár ran, než do něj pustili proud.“

Ukázala jsem na svislý šrám na lícní kosti. „Co si myslíš o tomhle?“

„Co si myslím? Zjistíme, že to odpovídá tlačítku na toustovači. Zřejmě tím toho kluka praštili, než to hodili do vany.“

Chlapec měl ruce položené na obrubě vany. Claire je opatrně zvedla a obrátila dlaněmi nahoru. „Žádná posmrtná ztuhlost. Tělo je ještě teplé. Může být mrtvý méně než dvanáct hodin, nejspíš méně než šest. Žádné viditelné známky po otiscích.“ Prohrábla se chlapcovými rozcuchanými vlasy, prsty v gumové rukavici mu nadzdvihla horní ret. „Nějaký čas nebyl u zubaře. Možná utekl z domova.“

„Jo,“ řekla jsem. Pak jsem se dobře na minutu odmlčela.

„Na co myslíš, zlato?“

„Že mám na krku další neidentifikovanou mrtvolu, dalšího Johna Doea.“

Vzpomněla jsem si na dalšího Johna Doea, kluka bez domova, kterého zabili na podobném místě jako tohle, když jsem začínala na oddělení vražd. Byl to jeden z nejhorších případů mojí kariéry a o deset let později mi ta smrt stále nešla z hlavy.

„Až dostanu toho mladíka na stůl, dozvím se víc,“ řekla Claire, když Jacobi znovu strčil hlavu do dveří.

„To neúplné číslo auta, co mi ta holka dala, bylo prý na mercedesu,“ řekl. „Černém.“

Černý mercedes svědkové viděli i u dalších vražd elektrickým proudem. Pocítila jsem záchvěv naděje. Ano, brala jsem to osobně. Byla jsem rozhodnutá najít toho parchanta, co zabíjí děti, a dostat ho za mříže dřív, než to bude moci udělat znovu.

Kapitola 3

OD NOČNÍ MŮRY V HOTELU LORENZO uplynul týden. V laboratoři se stále přehrabovali hromadou krámů nasbíraných v pokoji 21 a tři čísla z poznávací značky od informátorky byla buď z půlky špatně, nebo si je prostě vymyslela. Já sama jsem se každé ráno budila naštvaná a nešťastná z toho, že vyšetřování nikam nevede.

Mrtví chlapci mě strašili, i když jsem se toho večera vypravila k Susii na kus řeči se svými kamarádkami. U Susie je kavárna kousek od kanceláře, veselé místo vymalované jasnými tropickými barvami, kde podávají kořeněné, ale chutné karibské jídlo.

Jill, Claire, Cindy a já jsme si z toho podniku udělaly svou svatyni a klubovnu. Často se ukázalo, že vyříkat si věci na rovinu bez ohledu na různé šarže nebo profese, je účinnější než týdny byrokratických tahanic. Přesně na tomhle místě už jsme společně vyřešily pár případů.

Uviděla jsem Claire a Cindy v „našem“ zadním boxu. Claire se jako obvykle smála něčemu, co řekla Cindy – Claire se uměla nádherně smát a Cindy byla nejen vtipná, ale také prvotřídní investigativní reportérka Chroniclu. Jill samozřejmě chyběla.

„Dám si to, co vy,“ řekla jsem, když jsem se usadila v boxu vedle Claire. Na stole stál džbán margarity a čtyři skleničky, z toho dvě prázdné. Nalila jsem si, usmála se na kamarádky a ucítila až magickou spřízněnost, která se mezi námi vytvořila po tom, čím jsme společně prošly.

„Vypadáš, jako bys potřebovala transfúzi,“ zažertovala Claire.

„To taky potřebuju. Sem s krevní konzervou.“ Napila jsem se ledového nápoje, chňapla po novinách, o které se Cindy opírala loktem, a listovala jimi, dokud jsem nenašla zprávu pohřbenou na dolní polovině strany sedmnáct v lokální rubrice. POLICIE SHÁNÍ INFORMACE V PŘÍPADU VRAŽD V OKRSKU TENDERLOIN.

„V mé hlavě to vypadá jako mnohem důležitější zpráva,“ řekla jsem.

„Mrtví tuláci se na první stranu nedostanou,“ poznamenala Cindy soucitně.

„Je to divné.“ svěřila jsem se děvčatům. „Vlastně máme informací až moc. Sedm tisíc otisků. Vlasy, vlákna, tuny nepoužitelné DNA z koberce, který nikdo nevyluxoval od doby, co byl Nixon malý kluk.“ Přerušila jsem svou litanii jen na tak dlouho, než jsem si sundala gumičku a rozpustila si vlasy. „Na druhou stranu, i přes všechny práskače v okrsku Tenderloin, co by si rádi přivydělali, nemáme víc než jednu mizernou stopu.“

„Je to k vzteku, Linds,“ řekla Cindy. „Šlape ti na paty šéf?“

„Ne,“ řekla jsem a poklepala prsty na tu stručnou zmínku o vraždách v okrsku Tenderloin. „Jak říká vrah, všem je to jedno.“

„Musíš trochu ubrat, zlato,“ řekla Claire. „Moc ses do toho zakousla. Jako vždycky.“

„Jo, už to stačilo. Jill by mi vynadala, že si moc stěžuju.“

„Říká: ‚V pohodě,‘“ utrousila Cindy a ukázala a Jillino prázdné místo. Pozvedly jsme sklenice a přiťukly si.

„Na Jill,“ řekly jsme jednohlasně.

Naplnily jsme Jillinu sklenku a poslaly ji kolem jako vzpomínku na Jill Bernhardtovou, skvělou asistentku okresního prokurátora a báječnou kamarádku, která byla před několika měsíci zavražděna. Hrozně nám chyběla. Po chvíli nám naše číšnice Loretta přinesla nový džbán margarity a odnesla prázdný.

„Jsi nějaká veselá,“ řekla jsem Cindy a ta se s námi podělila o svou novinku. Potkala nového muže, hokejistu, který hrál za Žraloky v San Jose, a měla ze sebe dobrý pocit. Claire a já jsme z ní začaly tahat podrobnosti, zatímco na pódiu se připravovala skupina hrající reagge. Brzy jsme si všechny zpívaly písničku od Jimmyho Cliffa a cinkaly lžičkami o skleničky.

Margarita začala působit a já se konečně trochu uvolnila, když mi zazvonil mobil. Byl to Jacobi.

„Počkej na mě venku, Boxerová. Jsem kousek od tebe. Dostali jsme hlášku o tom mercedesu.“

Mohla jsem říct: „Jeď sám, já mám po službě.“ Ale byl to můj případ a musela jsem s ním. Položila jsem na stůl pár bankovek, zamávala kamarádkám a vyrazila ke dveřím. Vrah se v jedné věci mýlil. Mně to jedno nebylo.

Kapitola 4

USADILA JSEM SE NA SEDADLE pro spolujezdce našeho neznačeného šedého sedanu.

„Kam to bude?“ zeptala jsem se Jacobiho.

„Okrsek Tenderloin,“ odpověděl. „Dostali jsme hlášení, že se tam projíždí černý mercedes. Moc se do té čtvrti nehodí.“

Inspektor Warren Jacobi býval můj parťák. Když se to tak vezme, vyrovnal se s mým povýšením docela dobře; měl odslouženo o deset let víc, z toho o sedm víc jako důstojník. Stále jsme spolu dělali na výjimečných případech, a i když byl můj podřízený, musela jsem se mu svěřit.

„Dala jsem si pár u Susie.“

„Piv?“

„Margarit.“

„Kolik je pár?“ Obrátil svou velkou hlavu ke mně.

„Jedna a půl,“ řekla jsem, aniž bych se zmínila o té třetině skleničky, kterou jsem vypila na Jill.

„Máš na to, abys jela se mnou?“

„Jo, jasně. Jsem v pohodě.“

„Asi bys neměla řídit.“

„Copak chci?“

„Vzadu je termoska.“

„Kafe?“

„Ne, pro tebe, kdybys potřebovala čurat. Nemáme čas zastavovat.“

Zasmála jsem se a sáhla dozadu pro kávu. Jacobi si vždycky potrpěl na nechutné vtipy. Když jsme přejeli Šestou ulici jižně od Mission Street, uviděla jsem auto odpovídající popisu v hodinové parkovací zóně.

„Hele, Warrene. Tamhle je naše mimčo.“

„Dobrej postřeh, Boxerová.“

Kromě toho, že se mi zvedl tlak, nedělo se v Šesté ulici celkem nic. Byla to ulice plná zchátralých domů s nevábnými krámky v přízemí, z nichž některé byly prázdné a měly výklady zatlučené dřevotřískovými deskami. Po chodnících se potáceli opilci a bezdomovci chrápali pod hromadami hadrů. Jeden tulák na to nablýskané černé auto překvapeně zíral.

„Doufám, že se ho nikdo nepokusí ukrást,“ řekla jsem.

„Vyniká tady jako steinway na smetišti.“

Nahlásila jsem naši polohu a zaujali jsme pozici půl bloku za mercedesem. Zadala jsem do počítače poznávací značku a tentokrát se zadařilo – na monitoru se objevily požadované informace. Auto bylo přihlášené na doktora Andrewa Cabota z Telegraph Hillu.

Zavolala jsem na stanici a požádala Cappyho, aby doktora Cabota prověřil v databázi NCIC a zavolal mi zpátky. Pak jsme se s Jacobim připravili na dlouhé čekání. Ať byl Andrew Cabot kdokoliv, do tohohle prostředí se rozhodně nehodil. Normálně jsou sledovačky asi tak vzrušující jako ovesná kaše od večeře, ale tentokrát jsem nervózně poklepávala prsty o palubní desku. Kdo sakra je ten Andrew Cabot? A co dělá tady?

Za dvacet minut se na chodníku jako každou noc objevil čisticí stroj, žlutá potvora podobná pásovci, s majáky na střeše a nepříjemným klaksonem. Bezdomovci se zvedali z dlažby, aby nepřišli k úhoně. Ve slabém světle pouličních lamp vířily papíry.

Stroj nám na chvilku zastínil výhled, a když přejel, viděli jsme s Jacobim oba totéž: jak se u mercedesu na straně řidiče i spolujezdce zavírají dveře.

Pak se auto rozjelo.

„Je na čase vyrazit,“ řekl Jacobi.

Čekali jsme několik napjatých vteřin, než se mezi nás a sledovaný vůz zařadí kaštanová toyota camry. Nahlásila jsem centrále: „Sledujeme černý mercedes, Queen Zebra Whisky Dva Šest Charlie, který míří po Šesté směrem k Mission Street. Žádáme všechny vozy v okolí – sakra!“

Měla to být rychlá akce, ale náhle řidič mercedesu šlápl bez varování nebo zjevné příčiny na plyn a nechal Jacobiho a mě za sebou v oblaku prachu.

Kapitola 5

V ÚŽASU JSEM SLEDOVALA, jak se koncová světla mercedesu vzdalují a mění na malé červené tečky, zatímco toyota před námi couvala opatrně na parkovací místo a my museli zastavit.

Popadla jsem mikrofon a houkla do tlampače zabudovaného v autě: „Uvolněte ulici! Uhněte!“

„Kurva,“ ulevil si Jacobi.

Sáhl po vypínačích, které rozsvěcely světla v masce auta a blikačky v reflektorech, a když se rozeřvala naše siréna, proklouzli jsme kolem toyoty tak těsně, že jsme jí urazili koncové světlo.

„Dobře, Warrene.“

Přelétli jsme křižovatku s Howard Street a já nahlásila kód 33, abych si vyhradila volnou frekvenci pro pronásledování.

„Jedeme na sever po Šesté a pronásledujeme černý mercedes. Pokusíme se ho zastavit. Žádám všechny vozy v této oblasti, aby zamířily naším směrem.“

„Důvod pronásledování, poručíku?“

„Probíhající vyšetřování vraždy.“

Tělo mi zaplavil adrenalin. Věděla jsem, že ty parchanty dostaneme, jenom jsem se modlila, aby přitom nepřišel k úhoně nějaký náhodný chodec nebo řidič. Hlídkové vozy hlásily své pozice, když jsme přejeli křižovatku s Mission Street na červenou nejméně devadesátkou.

„Doprava,“ křikla jsem na Jacobiho.

Mercedes smykem odbočil do Taylor Street. Byli jsme od něj na dvě délky auta daleko, ale v houstnoucí tmě jsme nedokázali rozeznat, kdo sedí za volantem.

Sledovali jsme auto po Ellis Street a dál na západ kolem hotelu Coronado, kde byla spáchána první ze série vražd elektrickým proudem. Tohle byl vrahův svět, že? Ten hajzl znal místní ulice stejně dobře jako já.

Auta uhýbala k chodníku před zvukem naší sirény a my se řítili městem stodvacítkou, na plný plyn do kopce, pak několik okamžiků letu vzduchem a dopad na svah a přesto jsme mercedes ztratili na křižovatce ucpané auty a chodci.

Znovu jsem křikla do mikrofonu a děkovala pánubohu, když se mi ozval hlídkový vůz: „Máme ho, poručíku. Černý mercedes jede na západ po Turk Street, rychlost sto dvacet.“ Další hlídka se připojila k pronásledování na Hyde Street.

„Odhaduju, že míří na Polk Street,“ řekla jsem Jacobimu.

„Taky mě to napadlo.“

Podle instrukcí od hlídkových vozů jsme prolétli kolem Paláce prvotřídní veteše na rohu Turk Street a rozjeli se na sever po Polk Street. Z ní odbočovalo asi deset jednosměrek. Když jsme projížděli kolem Willow, Ellis a Olive Street, do každé jsem nahlédla.

„To je on a táhne za sebou zadek,“ křikla jsem na Jacobiho. Mercedes se vlekl s prázdnou pravou zadní pneumatikou kolem divadla Mitchell Brothers a pak odbočil do Larkin Street.

Chytila jsem se oběma rukama palubní desky a Jacobi se rozjel za ním. Řidič mercedesu ztratil nad vozem kontrolu, narazil do zaparkované dodávky, vylétl na chodník a ulomil poštovní schránku. Zaskřípěl trhaný kov, jak se schránka zaklínila pod podvozek auta, a to se zastavilo s čumákem zvednutým pod úhlem pětačtyřiceti stupňů a dveřmi řidiče nakloněnými ke kanálu.

Zpod otevřené kapoty se vyvalila pára z proraženého chladiče. Vzduch naplnil zápach spálené gumy a jablečné aroma nemrznoucí směsi.

Jacobi zastavil a rozběhli jsme se k mercedesu s pistolemi v rukou.

„Ruce vzhůru,“ vykřikla jsem. „A rychle!“

Viděla jsem, že obě postavy na předních sedadlech přirazily k opěradlům airbagy. Když splaskly, poprvé jsem jim uviděla do tváří. Byly to bílé děti, mezi třinácti a patnácti, a byly vyděšené.

Když nás uviděly, jak se k nim blížíme s pistolemi v rukou, začaly řvát z plných plic.

Kapitola 6

SRDCE MI SKORO SLYŠITELNĚ BUŠILO a zuřila jsem. Pokud nebyl doktor Cabot ještě školou povinný, v tomhle autě neseděl. Ty děti byly idioti, rychlostní maniaci nebo zloději aut – případně všechno dohromady.

Dál jsem mířila pistolí na okénko na straně řidiče.

„Dejte ruce nahoru. Správně. Dotkněte se stropu. Oba.“

Řidiči stékaly po tváři slzy a já si ke svému zděšení náhle uvědomila, že je to děvče. Byla ostříhaná nakrátko s konečky vlasů obarvenými na růžovo, žádné nalíčení, žádný piercing v obličeji: verze umírněné pankerky z časopisu Sedmnáct. Když zdvihla ruce, viděla jsem, že má černé tričko pokryté střepy skla. Na řetízku na krku měla přívěsek se svým jménem.

Přiznám se, že jsem na ni zařvala. Měli jsme za sebou honičku, při které jsme se klidně mohli zabít.

„Co sis sakra myslela, že děláš, Sáro?“

„Mě to moc mrzí,“ zafňukala. „To proto – já mám jenom průkaz studenta autoškoly. Co se mnou uděláte?“

Nemohla jsem tomu uvěřit. „Tak vy jste ujížděli před policií, protože nemáš řidičák? Zbláznili jste se?“

„On nás zabije,“ proneslo druhé dítě, vyčouhlý kluk připoutaný pásem na sedadle spolujezdce.

Chlapec měl velké hnědé oči, přes které mu visely dlouhé blond vlasy. Z nosu mu tekla krev; zřejmě mu ho zlomil airbag. Oči měl plné slz.

„Prosím, neříkejte to na nás. Jenom řekněte, že auto někdo ukrad nebo tak podobně a nechte nás jít domů. Prosím. Táta nás fakt zabije.“

„A pročpak?“ zeptal se Jacobi sarkasticky. „Nebude se mu líbit nová ozdoba na kapotě jeho auta za šedesát tisíc? Nechte ruce, kde jsou, a hezky pomalu vystupte.“

„Já nemůžu. Jsem tady zaseknutej,“ vzlykl kluk. Hřbetem ruky si utřel nos a rozmazal si krev po obličeji. Pak se vyzvracel na palubní desku.

„Ale kruci.“ zamumlal Jacobi. Instinkt pomoci jim nabyl vrchu. Vrátili jsme pistole do pouzder. Společnými silami jsme otevřeli zkroucené dveře u řidiče. Natáhla jsem se dovnitř, vypnula zapalování a pak jsme vytáhli děvče ven a postavili na nohy.

„Ukaž nám ten průkaz, Sáro,“ vybídla jsem ji. Chtěla jsem vědět, jestli je jejich otec opravdu doktor Cabot. Napadlo mě, jestli z něj opravdu jde takový strach.

„Mám ho tady,“ řekla Sára. „V peněžence.“

Jacobi právě volal záchranku, když dívka sáhla do kapsy u bundy a vytáhla předmět tak nečekaný a děsivý, že mi ztuhla krev v žilách.

„MÁ ZBRAŇ!“ zařvala jsem. V tom okamžiku po mně vystřelila.

Kapitola 7

ČAS JAKO BY SE ZPOMALIL, každá vteřina se neuvěřitelně vlekla, ale po pravdě řečeno se všechno odehrálo ani ne za minutu.

Trhla jsem sebou a otočila se o pětačtyřicet stupňů, jak mě kulka zasáhla do levého ramene. Pak mě druhá trefila do stehna. Snažila jsem se pochopit, co se to děje, když se mi podlomily nohy a já upadla na zem. Natáhla jsem ruku k Jacobimu a všimla si šokovaného výrazu v jeho tváři.

Neztratila jsem však vědomí. Viděla jsem, jak chlapec střelil Jacobiho – prásk, prásk, prásk. Pak došel k mému parťákovi a kopl ho do hlavy. Slyšela jsem, jak děvče říká: „Pojď, Sammy. Vypadneme odsud.“

Necítila jsem bolest, jen zuřivost. Myslelo mi to tak jasně jako nikdy předtím. Zapomněli na mě. Sáhla jsem po svém devítimilimetrovém glocku, který byl stále v pouzdře u pasu, sevřela pažbu v dlani a posadila se.

„Odhoďte zbraně,“ vykřikla jsem a namířila na Sáru.

„Vyser si, děvko,“ zaječela v odpověď. S tváří pokroucenou vztekem zvedla svou dvaadvacítku a vypálila tři rány.

Slyšela jsem, jak o dlažbu kolem mě cinkají nábojnice.

Trefit něco pistolí není zrovna snadné, ale já udělala, k čemu mě vycvičili. Zamířila jsem na střed jejího těla a dvakrát stiskla spoušť: prásk, prásk. Sára vytřeštila oči a padla k zemi. Pokusila jsem se postavit, ale podařilo se mi jen zvednout najedno koleno.

Chlapec stále držel pistoli v ruce. V obličeji byl rudý.

„Zahoď to!“ vykřikla jsem.

„Zastřelilas moji sestru!“

Namířila jsem a znovu dvakrát stiskla spoušť: prásk, prásk. Hoch upustil zbraň a náhle jako by ztratil vládu nad svým tělem.

Když dopadl na zem, vykřikl.

Kapitola 8

V LARKIN STREET zavládlo strašidelné ticho. Pak se vrátily obvyklé zvuky. Nedaleko hrál z rádia rap. Uslyšela jsem chlapcovo tiché sténání a kvílení sirén blížících se policejních aut.

Jacobi se vůbec nehýbal. Zavolala jsem na něj, ale neodpověděl. Sundala jsem z opasku služební telefon a s vypětím všech sil se ohlásila.

„Dva policisté a dva civilisté zasaženi. Potřebujeme první pomoc. Pošlete dvě sanitky, okamžitě.“

Dispečer mi položil obvyklé otázky: místo, číslo odznaku, ještě jednou místo. „Jste v pořádku, poručíku? Lindsay. Odpovězte mi.“

Zvuky kolem mě sílily a slábly. Upustila jsem telefon a položila hlavu na dlažbu. Zastřelila jsem děti. Děti! Viděla jsem šok v jejich očích, když padaly na zem. Proboha, co jsem to udělala?

Cítila jsem, jak se mi pod krkem a kolem nohy tvoří kaluže horké krve. Přehrála jsem si tu scénu ještě jednou a tentokrát jsem obě děti nechala opřít o auto, nasadila jim pouta a prohledala je. Zachovala jsem se profesionálně!

Byli jsme neomluvitelně hloupí a teď jsme umírali. Obklopila mě milosrdná tma a já zavřela oči.

Druhá část

NEPLÁNOVANÁ DOVOLENÁ

Kapitola 9

NĚJAKÝ MUŽ SEDĚL BEZ HNUTÍ v nevýrazném šedém autě zaparkovaném v Ocean Colony Road v nejhezčí části Half Moon Bay, Půlměsíční zátoky, v Kalifornii. Nebyl to ten druh člověka, který vzbuzuje pozornost, i když se tam moc nehodil. Vlastně ani neměl právo pozorovat obyvatele toho bílého domu v koloniálním slohu s drahými auty na příjezdové cestě.

Pozorovatel zvedl k oku fotoaparát o nic větší než krabička zápalek. Byl to skvělý přístroj s obrovskou pamětí a desetinásobným zvětšením.

Přiblížil si objekt svého zájmu a stiskl spoušť, aby zachytil rodinu za kuchyňským oknem, jak se krmí ovesnými vločkami a povídá si u snídaně.

Přesně v 8.06 otevřela Caitlin O’Malleyová domovní dveře. Měla na sobě školní uniformu, červený batůžek a dvoje hodinky, na každém zápěstí jedny. Dlouhé kaštanové vlasy jí zářily v ranním slunci.

Pozorovatel Caitlin vyfotografoval, když nastupovala na místo spolujezdce černého lexusu SUV a brzy se ozval slabý zvuk rockové hudby z rádia.

Pozorovatel odložil fotoaparát na palubní desku, z přihrádky vzal modrý poznámkový blok a kuličkové pero a pečlivým, skoro kaligrafickým rukopisem si udělal několik poznámek.

Bylo zásadní si všechno zapisovat. Pravda na tom trval.

V 8.09 se domovní dveře znovu otevřely. Doktor Ben O’Malley měl na sobě lehký šedý vlněný oblek a naškrobenou bílou košili ozdobenou červeným motýlkem. Obrátil se ke své ženě Lorelei, políbil ji na rty a vykročil po cestě směrem od domu.

Všichni byli přesní jako hodinky.

Malý fotoaparát všechno zaznamenával. Bzzz. Bzzz. Bzzz.

Doktor donesl k obrubníku modrý pytel s recyklovatelným odpadem. Zhluboka se nadechl, rozhlédl se po ulici a lhostejně přejel pohledem po šedém autě s mužem za volantem. Pak nasedl k dceři do SUV. Za okamžik doktor O’Malley vycouval do Ocean Colony Road a zamířil po ní na sever směrem k dálnici Cabrillo Highway.

Pozorovatel dopsal poznámky a uložil blok, pero a fotoaparát do přihrádky.

Už je viděl jasně: děvče v nažehlené uniformě a čistých bílých podkolenkách, plné radosti ze života. Pozorovatele to tak dojalo, že se mu oči zalily slzami. Byla tak skutečná, tak jiná než její otec doktor ve svém převleku za obyčejného občana.

Jedna věc se mu ale na doktoru Benu O’Malleym líbila. Potrpěl si na chirurgickou přesnost. Na ni Pozorovatel spoléhal.

Nenáviděl překvapení.

Kapitola 10

HLAS V MÉ HLAVĚ KŘIČEL: „HEJ! SÁRO!“

Trhla jsem sebou, probudila se a sáhla po zbrani, ale zjistila jsem, že se nemohu ani pohnout. Sklonila se nade mnou tmavá tvář osvětlená zezadu mlhavou bílou září.

„Zlá víla sudička,“ vyhrkla jsem.

„Už mi říkali i hůř.“ Zasmála se. Byla to Claire. Ležela jsem na jejím stole, což najisto znamenalo, že je ze mě mrtvola.

„Claire? Slyšíš mě?“

„Hlasitě a jasně, zlato.“ Zlehka mě objala. „Vítej zpátky.“

„Kde to jsem?“

„V sanfranciské všeobecné. Nejhorší máš za sebou.“

Mlha se zvedla. Vybavila se mi ta temná hrůza v Larkin Street. Ty děti. Zastřelili Jacobiho!

„Jacobi,“ řekla jsem a zoufale pohlédla na Claire. „Jacobi to nezvládl.“

„Je na jednotce intenzivní péče. Bojuje ze všech sil.“

Claire se na mě usmála. „Podívej, kdo tady je, Lindsay. Jenom otoč hlavu.“

Stálo mě to velké úsilí, ale podařilo se mi obrátit těžkou hlavu doprava, kde jsem uviděla jeho hezký obličej. Nebyl oholený, víčka měl ztěžklá únavou a obavami, ale jediný pohled na Joea Molinariho stačil, aby mi srdce poskočilo radostí.

„Joe. Měl jsi být ve Washingtonu.“

„A teď jsem tady, miláčku. Přiletěl jsem hned, jak jsem se o tom dozvěděl.“

Když mě políbil, ucítila jsem na tvářích jeho slzy. Pokusila jsem se mu vysvětlit, proč jsem tak zdrcená.

„Joe, ona je mrtvá. Bože, tak strašně se to zvrtlo.“

„Miláčku, podle toho, co jsem slyšel, jsi neměla na vybranou.“

Joe mě pošimral na tváři svým strništěm.

„Vedle telefonu je číslo mého pageru. Lindsay? Slyšíš mě? Zítra ráno zase přijdu,“ řekl.

„Cože, Joe? Co jsi povídal?“

„Snaž se usnout, Lindsay.“

„Jasně, Joe. Zkusím to…“

Kapitola 11

ZDRAVOTNÍ SESTRA HEATHER GRACE, ztělesnění mé představy světice, mi přivezla kolečkové křeslo. Seděla jsem v něm vedle Jacobiho postele na jednotce intenzivní péče, kam oknem pronikalo podvečerní světlo a rozlévalo se po podlaze pokryté modrým linoleem. Jacobimu provrtaly tělo dvě kulky. Jedna pronikla plícemi a způsobila pneumotorax, druhá natrhla ledvinu. Kopanec do hlavy mu zlomil nos a dodal jeho obličeji zářivý odstín lilku.

Byla to má třetí návštěva ve třech dnech, a ačkoliv jsem dělala, co jsem mohla, abych ho rozveselila, Jacobiho nálada zůstávala stále stejně temná. Dívala jsem se, jak spí, když se jeho oteklá víčka zachvěla a otevřela do tenkých škvír.

„Ahoj, Warrene.“

„Ahoj, Linds.“

„Jak se cítíš?“

„Jako kdyby mě přežvejkala a vyflusla šílená kráva.“

Bolestně se rozkašlal a já ho pohladila po ruce.

„To bude dobré, kámo.“

„Stojí to za prd.“

„Já vím.“

„Nemůžu na to přestat myslet. Zdá se mi o tom.“ Odmlčel se a dotkl se obvazu na nose. „Ten kluk mě sejmul, když jsem tam jen tak stál a drbal se na koulích.“

„No, já bych řekla, že jsi telefonoval, Jacobi.“

Nezasmál se. To bylo špatné.

„Pro to není omluva.“

„Řídili jsme se srdcem.“

„Srdcem? Kruci. Příště míň srdce a víc mozku.“

Měl samozřejmě pravdu. Pokývala jsem hlavou a v duchu doplnila pár vlastních pochyb. Jako například, budu ještě moci vzít do ruky zbraň? Nezaváhám, až půjde příště do tuhého? Dokážu vystřelit bez dlouhého rozmýšlení? Nalila jsem Jacobimu sklenku vody a zastrčila do ní proužkované brčko.

„Zvorala jsem to. Měla jsem těm dětem nasadit pouta –“

„Ani s tím nezačínej, Boxerová. To my jsme měli – a tys mi nejspíš zachránila život.“

Ve dveřích jsem zahlédla pohyb. Byl to velitel Anthony Tracchio s vlasy ulíznutými na pěšinku v nevýrazných civilních šatech. V ruce držel bonboniéru. Vypadal jako puberťák na prvním rande. No, ne tak úplně.

„Jacobi. Boxerová. To jsem rád, že vás vidím spolu. Jak se vám daří, všechno v pořádku?“ Tracchio nebyl špatný chlap a vycházeli jsme spolu dobře, i když jsme se nijak zvlášť nemilovali. Zhoupl se na špičkách a pak zamířil k Jacobiho posteli.

„Mám novinky.“

Hned si získal naši plnou pozornost.

„Ty Cabotovic děti nechaly otisky v hotelu Lorenzo.“

Před očima se mi roztančily světlé tečky. „A Sam Cabot se přiznal.“

„Do prdele. Je to pravda?“ zasípěl Jacobi.

„Přísahám na zdraví své matky. Ten kluk řekl zdravotní sestře, že s těmi dětmi bez domova hráli takovou hru. Říkali tomu ‚kulka nebo koupel‘.“

„Ta sestra to dosvědčí?“ zeptala jsem se.

„Samozřejmě. Osobně mi to slíbila.“

„‚Kulka nebo koupel‘. Ty malý parchanti,“ odfrkl si Jacobi. „Pěkná hra.“

„No, každopádně s tím mají utrum. V pokoji té holky jsme dokonce našli zápisky a výstřižky z novin o zločinech. Byla posedlá vraždami. Poslouchejte, vy dva se hlavně uzdravte. Nedělejte si s ničím starosti.

Jo, a tohle je od jednotky,“ řekl a podal mi velkou bonboniéru a přání brzkého uzdravení se spoustou podpisů. „Jsme na vás pyšní.“

Několik minut jsme si ještě povídali a nechali pozdravovat všechny přátele v Budově spravedlnosti. Když odešel, vzala jsem Jacobiho za ruku. To, že jsme společně skoro umřeli, mezi námi vytvořilo intimní pouto silnější než přátelství.

„Tak vidíš, byli to dva zkažení spratci,“ řekla jsem.

„Jo. Můžeme bouchnout šampus.“

Nemohla jsem nic namítat. To, že Cabotovic děti byly vrazi, nijak nezmenšilo hrůznost té přestřelky, a neměnilo nic na faktu, že ji s sebou ponesu až do konce života.

„Něco ti povím, Jacobi. Uvažuju o tom, že s tím seknu.

Nechám téhle práce.“

„No tak. To ti mám věřit?“

„Myslím to vážně.“

„Ty s tím nesekneš, Boxerová.“

Natáhla jsem se, abych mu narovnala deku, a pak přivolala sestru, která mě odvezla zpátky do mého pokoje.

„Dobře se vyspi, parťáku.“

„Já vím. Nedělejte si s ničím starosti.“

Sklonila jsem se nad ním a poprvé v životě ho políbila na zarostlou bradu. Věděla jsem, že ho to muselo bolet, ale Jacobi se usmál.

Kapitola 12

BYL TO DEN JAKO Z DĚTSKÝCH OMALOVÁNEK.

Jasně žluté slunce. Ptáci zpívali a ve vzduchu se vznášela květinová vůně léta. Dokonce i prořezané stromy v nemocničním parku natahovaly kvetoucí větve k nebi, když jsem se dostala poprvé ven.

Krásný den, to ano, ale nějak jsem se nedokázala zbavit pocitu, že něco není v pořádku. Byla to paranoia, nebo nade mnou opravdu visí Damoklův meč?

Catino zelené subaru forester obkroužilo oválnou příjezdovou cestu ke vchodu do nemocnice a já uviděla, jak mi mé neteře mávají a poskakují na zadním sedadle. Jakmile jsem se připoutala na sedadle spolujezdce, zvedla se mi nálada. Dokonce jsem si začala zpívat „Jaký to den pro snění…“

„Teto Lindsay, nevěděla jsem, že umíš zpívat,“ pípla šestiletá Brigid ze zadního sedadla.

„Jasně že umím. Na střední škole jsem hrála na kytaru a zpívala v jednom kuse, viď, Cat?“

„Říkali jsme jí Top čtyřicet,“ řekla moje sestra. „Byla jako lidský džubox.“

„Co je džúúúbox?“ zeptala se dvouapůlletá Meredith.

Zasmály jsme se a já jí to vysvětlila: „Je to něco jako obrovský přehrávač cédéček, který hraje desky,“ řekla jsem a pak ještě přidala výklad, co to byly desky.

Stáhla jsem okénko a dovolila větru, aby mi čuchal dlouhé, světlé vlasy, když jsme jely na východ po Dvacáté druhé ulici směrem k řadám pastelových dvou– a třípatrových viktoriánských domů, které jako schody lemovaly ulici vedoucí nahoru na Portero Hill.

Cat se mě zeptala na mé plány a já jen pokrčila rameny. Řekla jsem jí, že jsem byla postavena mimo službu po dobu interního vyšetřování té přestřelky a mám spoustu času, který můžu dobře využít. Třeba si udělat pořádek ve skříních. Nebo roztřídit staré fotografie v krabicích od bot.

„Měla bych lepší nápad. Nastěhuj se k nám a odpočívej,“ nabídla mi Cat. „Příští týden vyrážíme do Aspenu. Udělej to, prosím! Penelope bude ráda, že má společnost.“

„Kdo je Penelope?“

Holčičky za mnou se zahihňaly.

„Kdopak to je Penelope?“

„Je to naše kámoška,“ zazpívaly jednohlasně.

„Promyslím si to,“ řekla jsem sestře, když jsme odbočily doleva na Mississippi a zastavily před modrým viktoriánským činžovním domem, kterému jsem říkala domov.

Cat mi právě pomáhala z auta, když z domu vyběhla Cindy a před ní běžela moje sladká Marta.

Nadšená fenka mě málem porazila, olizovala mě a štěkala tak hlasitě, že jsem mohla jen doufat, že Cindy slyší, jak jí děkuji za péči o moji holčičku.

Zamávala jsem všem na rozloučenou a stoupala po schodech natěšená na horkou sprchu a dlouhý spánek ve vlastní posteli, když zazvonil zvonek.

„No jo, už jdu,“ zamumlala jsem. Koho jsem čekala? Asi poslíčka s květinami.

Sešla jsem zase ze schodů a otevřela dveře. Na prahu stál nějaký mladík v khaki kalhotách a mikině se znakem univerzity v Santa Claře a v ruce držel obálku. Jeho sladký úsměv mi byl hned podezřelý.

„Lindsay Boxerová?“

„Ne. Máte špatnou adresu,“ odsekla jsem. „Myslím, že žije někde v Kansasu.“

Mladík se nepřestal zubit – a já ucítila, že Damoklův meč dopadl.

Kapitola 13

„TRHEJ!“ poručila jsem Martě. Podívala se na mě a zavrtěla ocasem. Cvičené border kolie slyší na spoustu povelů, ale „trhej“ mezi ně nepatří. Vzala jsem si od mladíka obálku a ten vycouval s rukama nad hlavou. Zabouchla jsem za ním dveře holí.

Nahoře ve svém bytě jsem si vzala dopis, který zjevně obsahoval soudní obsílku. Šla jsem ke stolu s kovovými nohami a skleněnou deskou na terase, odkud byl nádherný výhled na sanfranciskou zátoku. Opatrně jsem se usadila do křesla.

Marta mi položila hlavu na zdravé stehno a já ji hladila a rozhlížela se po třpytivé ploše vodní hladiny.

Minuty ubíhaly, a když už jsem to nemohla déle vydržet, otevřela jsem obálku a rozložila dopis.

Před očima mi vířily právnické termíny, jako výnos, předvolání a stížnost, a já se snažila dojít k jádru věci. Nebylo to tak těžké. Doktor Cabot na mě podal žalobu pro „neoprávněné zabití, nadměrné použití síly a zneužití pravomoci veřejného činitele“. Žádal, aby se do týdne uskutečnilo předběžné líčení za účelem zajištění mého bytu, bankovního účtu a veškerého dalšího majetku, který bych se mohla před procesem pokusit zatajit.

Cabot se se mnou chce soudit!

Cítila jsem, jak mě zalévají vlny chladu a horka, jak jsem se ve svém nitru potýkala s tou šílenou nespravedlností. Znovu jsem si celou tu scénu v duchu přehrála. Ano, udělala jsem chybu, když jsem těm dětem důvěřovala, ale nadměrné použití síly? Zneužití pravomoci? Neoprávněné zabití?

Ti malí vrazi byli ozbrojení.

Začali na mě a na Jacobiho střílet, když jsme měli ještě pistole v pouzdrech. Přikázala jsem jim, aby odhodili zbraně, než jsem palbu opětovala! Jacobi mi to dosvědčí.

Byl to jasný případ sebeobrany. Naprosto jasný!

Přesto jsem byla vyděšená. Ne, byla jsem přímo strnulá hrůzou.

Dokázala jsem si představit ty novinové titulky. Veřejnost spustí pokřik: policistka postřílela dvě sladká neviňátka. Tisk po tom nadšeně skočí. Budu pranýřována na soudním kanálu Court TV.

Asi tak za minutu se budu muset zvednout, zavolat Tracchiovi, sehnat právního zástupce a zmobilizovat své síly. V tom okamžiku jsem však nedokázala udělat nic. Seděla jsem bez hnutí v křesle, paralyzovaná sílícím pocitem, že jsem zapomněla na něco důležitého.

Na něco, co by mi mohlo skutečně ublížit.

Kapitola 14

PROBUDILA JSEM SE PROPOCENÁ na zmačkaném prostěradle z egyptské bavlny. Vzala jsem si dva tylenoly na bolest a blankytně modré valium, které mi dal můj psychoanalytik, a pak jsem jen ležela a zírala do stropu osvětleného pruhy světla z ulice.

Obrátila jsem se opatrně na svůj zdravý bok a podívala se na hodiny: 00.15. Spala jsem jen hodinu a zdálo se, že mě čeká opravdu dlouhá noc.

„Marto, ke mně, hop.“

Moje kamarádka vyskočila na postel a stulila se mi v klíně. Za chvilku začala ze spaní cukat nohama, jak ve snu proháněla ovce, zatímco já si znovu v duchu přehrávala Tracchiovu verzi ujištění, že si nemusím dělat starosti.

Znělo to takhle:

„Budete potřebovat dva právníky, Boxerová. Mickey Sherman vás bude zastupovat jménem sanfranciské policie, ale budete si muset vzít vlastního obhájce pro případ, že… No, pro případ, že jste udělala něco nad rámec svých služebních povinností.“

„A co pak? Budu v tom sama?“

Doufala jsem, že prášky převedou mou mysl ze stavu ostrého vědomí do náruče dřímoty, ale nestalo se tak. Přemýšlela jsem o tom, co mě toho dne čeká, a hlavně o domluvené schůzce se Shermanem a mým právníkem, mladou ženou jménem Castellanová. Molinari mu ji moc doporučoval – a když dostane někdo nadšený posudek od zástupce ředitele Úřadu pro bezpečnost, už to něco znamená.

Opět jsem došla k závěru, že vzhledem k okolnostem je o mě dobře postaráno. Ale následující týden bude peklo.

Potřebovala jsem něco, na co bych se mohla těšit.

Pomyslela jsem na Catin dům. Nebyla jsem tam od doby, kdy se tam sestra před dvěma lety po rozvodu nastěhovala, ale vzpomínky na to místo byly nezapomenutelné. Half Moon Bay, vzdálená od San Franciska pouhých čtyřicet minut jízdy, byla něco jako ráj. Byla tam půlkruhová zátoka s písečnou pláží, sekvojový les a krásný výhled na oceán. V červnu tam bylo právě tak teplo, abych se mohla rozvalit na verandě Catina domu a nechat slunce, aby vybělilo ošklivé obrazy v mé hlavě.

Prostě jsem nemohla počkat do rána. Ve tři čtvrtě na jednu jsem zavolala sestře. Mluvila pomalu a ospale.

„Samozřejmě že jsem to myslela vážně, Lindsay. Můžeš přijet kdykoliv. Klíče jsou tam co obvykle.“

Soustředila jsem se na Half Moon Bay, ale pokaždé když mě představa ráje uspala, jsem se s trhnutím probudila a srdce se mi rozběhlo jako cyklotron. Nadcházející přelíčení mě plně ovládlo a nemohla jsem myslet na nic jiného.

Kapitola 15

O STŘECHU BUDOVY CIVILNÍHO SOUDU v McAllister Street číslo 400 se otíraly bouřkové mraky a ulici bičoval hustý déšť. Protože jsem toho rána odložila hůl, cestou po kluzkých schodech jsem se opřela ke vchodu o Mickeyho Shermana, advokáta města San Franciska. Byl mi oporou nejen v tomto smyslu.

Minuli jsme doktora Andrewa Cabota a jeho právníka Masona Broylese, kteří poskytovali rozhovor zástupcům tisku, shromážděným pod shlukem černých deštníků. Měla jsem štěstí – žádná z televizních kamer nemířila na mě.

Cestou jsem si Masona Broylese rychle prohlédla. Měl přivřené oči, hladké černé vlasy a vlčí úsměšek na rtech. Zaslechla jsem ho říkat něco jako „prudkost poručíka Boxerové“ a bylo mi jasné, že mi půjde po krku, když k tomu dostane příležitost. Co se týkalo doktora Cabota, tomu žal proměnil tvář v kamennou masku.

Mickey otevřel jedny z těžkých dveří z oceli a leptaného skla a vešli jsme do vstupní haly soudní budovy. Mickey byl ostřílený profík, uznávaný pro svou tvrdošíjnost, zdravý rozum a značný šarm. Nerad a hlavně zřídkakdy prohrával.

„Podívejte, Lindsay,“ řekl, když zavíral deštník. „Broyles to představení pořádá proto, že ví, že máme skvělý případ. Nedovolte mu, aby vás dostal na kolena. Máte tady spoustu přátel.“

Přikývla jsem, ale musela jsem myslet na to, jak jsem poslala Sama Cabota na vozík po zbytek života a jeho sestru na věčnost. Jejich otec nepotřeboval můj byt nebo směšný bankovní účet. Chtěl mě zničit. A najal si na to toho pravého člověka.

Zapíchla jsem si do klopy odznak sanfranciské policie, abych vypadala co nejúředněji bez toho, že bych si oblékla uniformu. Když jsem si sedala vedle Mickeyho, zněly mi v hlavě jeho instrukce: „Až vás bude Broyles vyslýchat, nepodávejte dlouhá vysvětlení. ‚Ano, pane; ne, pane‘. To je všechno. Bude se snažit vyprovokovat vás, abyste předvedla, že jste vznětlivá, a proto jste stiskla kohoutek.“

Nikdy jsem se nepovažovala za vznětlivého člověka, ale v tu chvíli jsem rozhodně měla vztek. Střílela jsem z donucení. Z donucení! Okresní prokurátor mě očistil. A teď jsem se znovu cítila jako terč. Jak se lavice zaplňovaly diváky, slyšela jsem za sebou stále silnější šepot vzrušených hlasů.

To je ta policistka, co zastřelila ty děti. To je ona.

Náhle jsem na rameni ucítila uklidňující dotek. Ohlédla jsem se, a když jsem spatřila Joea, naplnily se mi oči slzami. Položila jsem svou ruku na jeho a v tom okamžiku se můj pohled setkal s pohledem mého druhého právníka, mladé dívky s japonskými předky a zvláštním jménem Yuki Castellanová. Vyměnily jsme si pozdravy a ona se posadila vedle Mickeyho.

Hluk v soudní síni náhle utichl, když soudní sluha zavolal: „Všichni povstaňte!“

Vstali jsme a Její Ctihodnost Rosa Algierriová zaujala své místo. Soudkyně Algierriová mohla stížnost zamítnout a já bych vyšla ze soudní síně, zotavila se na těle i na duši a vrátila se ke starému životu. Nebo mohla případ poslat před porotu a mě by čekal soudní proces, při kterém by bylo v sázce všechno, na čem mi záleželo.

„Je vám dobře, Lindsay?“

„Nikdy mi nebylo líp,“ odpověděla jsem Mickeymu.

Pochopil můj sarkasmus a dotkl se mé ruky. Za okamžik se mi divoce rozbušilo srdce. Mason Broyles povstal, aby pronesl svou úvodní řeč.

Kapitola 16

CABOTŮV PRÁVNÍK se opřel bříšky prstů o stůl a stál mlčky tak dlouho, že napětí v soudní síni připomínalo strunu na kytaře. Někdo na galerii nervózně zakašlal.

„Žalující strana povolává soudní patoložku doktorku Claire Washburnovou,“ pronesl konečně Broyles a moje nejlepší kamarádka předstoupila jako svědek navrhovatele.

Chtělo se mi jí zamávat, usmát se na ni, zamrkat, ale samozřejmě jsem se mohla jen dívat a poslouchat. Broyles zahájil několika snadnými podáními, ale pak už se od něj daly čekat jen tvrdé smeče.

„Provedla jste desátého května večer pitvu Sáry Cabotové?“ zeptal se Broyles.

„Ano, provedla.“

„Co nám můžete říci o jejích zraněních?“

Všechny oči se upíraly na Claire, která zalistovala v kůži vázaným zápisníkem, než znovu promluvila.

„Objevila jsem dvě střelné rány v hrudníku. Rána A byla způsobena kulkou, která vnikla do horní levé části hrudníku patnáct centimetrů pod levým ramenem a šest centimetrů nalevo od přední středové linie.“

Claiřino svědectví bylo zásadní, přesto jsem se v myšlenkách vzdalovala ze soudní síně do minulosti. Viděla jsem sama sebe, jak stojím v bledém pruhu světla lampy na Larkin Street. Dívala jsem se, jak Sára vytahuje z bundy pistoli a střílí na mě. Upadla jsem a převalila se na břicho.

„Odhoďte zbraně!“

„Vyser si, děvko!“

Dvakrát jsem vystřelila a Sára se zhroutila na zem ani ne metr od místa, kde jsem ležela. Zabila jsem tu dívku, a ačkoliv jsem nespáchala nic z toho, z čeho jsem byla obviněna, mé svědomí volalo: vinna, vinna, vinna!

Naslouchala jsem Claiřině svědecké výpovědi, když popisovala druhý výstřel, kdy kulka Sáře pronikla hrudní kostí.

„Jedná se o zranění, kterému říkáme ká pět,“ řekla Claire. „Střela prošla osrdečníkem, pokračovala do srdce a skončila ve čtvrtém hrudním obratli, z něhož jsem vyňala částečně zdeformovaný poloplášťový projektil měděného zabarvení a střední velikosti.“

„Odpovídá kulce ráže devět milimetrů?“

„Ano.“

„Děkuji, doktorko Washburnová. Nemám ke svědkyni další otázky, Vaše Ctihodnosti.“

Mickey se opřel dlaněmi o stůl obhajoby a povstal.

„Doktorko Washburnová, zemřela Sára Cabotová okamžitě?“

„Předpokládám, že ano. Po jednom, nejvýše dvou tepech. Oba výstřely poškodily srdce.“

„Aha. A doktorko, vypálila zesnulá krátce před smrtí ze střelné zbraně?“

„Ano. Na jejím ukazováku jsem nalezla skvrnu od spáleného střelného prachu.“

„Jak jste poznala, že šlo o pozůstatky střelby?“

„Stejně jako vy poznáte svou matku od babičky,“ opáčila Claire a v očích se jí zablesklo. „Protože to tak vypadalo.“ Odmlčela se, počkala, až utichne smích a pak pokračovala. „Kromě toho jsem tu skvrnu vyfotografovala, zdokumentovala a nechala provést patřičné laboratorní testy, které mou domněnku potvrdily.“

„Mohla zesnulá vystřelit na poručíka Boxerovou poté, co utrpěla zmíněná zranění?“

„Nevím, jak by mohla mrtvá dívka na někoho vystřelit, pane Shermane.“

Mickey přikývl. „Určila jste také dráhu střel, doktorko Washburnová?“

„Určila. Kulky byly vypáleny zdola a vnikly do těla pod úhlem čtyřiceti sedmi a čtyřiceti devíti stupňů.“

„Jen aby to bylo naprosto jasné, doktorko – Sára Cabotová vystřelila po poručíku Boxerové jako první a policistka střelbu opětovala, když už ležela na zemi.“

„Ano, domnívám se, že přesně tak to proběhlo.“

„Nazvala byste něco takového jako ‚neoprávněné zabití, nadměrné použití síly či zneužití pravomoci veřejného činitele‘?“

Soudkyně přijala Broylesovu pobouřenou námitku.

Mickey poděkoval Claire a propustil ji. Když se ke mně vracel, usmál se. Uvolnila jsem se, a dokonce Mickeyho úsměv opětovala. Ale slyšení bylo teprve na začátku.

Srdce se mi sevřelo hrůzou, když jsem zachytila pohled Masona Broylese. Dal by se popsat jediným slovem – dychtivý. Právník se nemohl dočkat, až předstoupí jeho další svědek.

Kapitola 17

„UVEĎTE PROSÍM SVÉ JMÉNO,“ vyzval Broyles drobnou brunetu mezi třiceti a čtyřiceti.

„Betty D’Angelová.“

Pohled jejích tmavých očí za velkými brýlemi s obroučkami z rohoviny zalétl rychle ke mně a pak se vrátil k Broylesovi. Podívala jsem se na Mickeyho Shermana a pokrčila rameny. Nemohla jsem si vybavit, že bych tu ženu už někdy viděla.

„A jaká je vaše profese?“

„Pracuji jako zdravotní sestra v sanfranciské všeobecné nemocnici.“

„Sloužila jste na pohotovosti večer a v noci desátého května?“

„Ano.“

„Odebírala jste krev obžalované Lindsay Boxerové?“

„Ano.“

„A proč jste jí krev odebírala?“

„Připravovali jsme ji na operaci, vyjmutí kulek a tak dále. Byla v ohrožení života, hodně krvácela.“

„Ano, já vím,“ řekl Broyles a mávl nad jejím komentářem rukou, jako by odháněl mouchu. „Povězte nám o těch krevních testech.“

„Je to běžný postup. Potřebovali jsme vzorek její krve na porovnání před transfuzí.“

„Paní Angelová, mám před sebou zdravotní záznamy poručíka Boxerové z toho večera. Je to poměrně obsáhlý dokument.“ Broyles s plesknutím položil před svědkyni silný svazek papírů a zapíchl prst do stránky nahoře. „Je tohle váš podpis?“

„Ano.“

„Podívejte se prosím na tento zvýrazněný řádek.“

Svědkyně se zamračila, jako by ucítila něco nekalého.

Personál pohotovosti se často považoval za součást policejního týmu a snažil se nás chránit. Nechápala jsem proč, ale sestra se zjevně snažila Broylesově otázce vyhnout.

„Můžete mi vysvětlit, co je tohle?“ zeptal se Broyles svědkyně.

„Tohle? Myslíte zkratku ETAL?“

„Označuje přítomnost etylalkoholu v krvi, je to tak?“

„Ano, přesně tak.“

„Co znamená 0,067?“

„No… To znamená, že v krvi bylo šedesát sedm miligramů alkoholu na decilitr.“

Broyles se usmál a jeho hlas se změnil na spokojené předení. „V tomhle případě se jedná o hladinu alkoholu v těle poručíka Boxerové, je to tak?“

„Ano, správně.“

„Paní Angelova, 0,067 – to znamená opilost, že?“

„Označujeme to termínem ‚pod vlivem alkoholu‘, ale –“

„Ano, nebo ne?“

„Ano.“

„Nemám další otázky,“ řekl Broyles.

Měla jsem pocit, jako bych dostala ránu kladivem do hlavy. Proboha, ty zatracené margarity u Susie.

Cítila jsem, jak blednu a málem jsem omdlela.

Mickey se ke mně otočil s otázkou ve tváři: Proč jste mi to neřekla?

Dívala jsem se bez hlesu na svého obhájce a žaludek se mi svíral výčitkami svědomí.

Stěží jsem mohla snést Mickeyho nedůvěřivý pohled, když vyzbrojen jen svým důvtipem povstal a přistoupil ke svědkyni.

Kapitola 18

V SOUDNÍ SÍNI C budovy sanfranciského civilního soudu bylo jen dvanáct řad sedadel a žádná místa pro porotu. Těžko se dalo najít soudní síň s větší mírou intimity. Když Mickey kráčel ke svědecké lavici, zdálo se, že nikdo ani nedýchá.

Pozdravil paní D’Angelovou, které se zjevně ulevilo, že přestala být terčem nepříjemných otázek Masona Broylese.

„Mám jen několik dotazů,“ řekl můj obhájce. „Nečistí se snad rány tampony namočenými v lihu? Nemohlo by dojít k záměně tohoto lihu a alkoholu v krvi?“

Betty D’Angelová vypadala, jako by se měla každou chvíli rozplakat. „Ale my používáme na dezinfekci ran jódovou tinkturu. Líh ne.“

Mickey pokývl hlavou a obrátil se k soudkyni. Požádal ji o přerušení líčení a bylo mu vyhověno. Reportéři se vrhli ke dveřím a já se mohla ve zdánlivém soukromí z celého srdce omluvit.

„Připadám si jako pitomec,“ řekl s náznakem sympatií v hlase. „Tu zdravotní zprávu jsem viděl a zkratky ETOL si nevšiml.“

„Já na to úplně zapomněla,“ řekla jsem. „Musela jsem to vymazat z paměti.“

Pověděla jsem Mickeymu, že jsem byla mimo službu, když mi Jacobi zavolal k Susii. Pověděla jsem mu, co jsem vypila, že jsem se necítila opilá, když jsem nastupovala do auta, a že jsem tím vším adrenalinem během pronásledování vystřízlivěla úplně.

„Dáváte si pokaždé během večeře pár skleniček?“ zeptal se Mickey.

„Ano. Několikrát týdně.“

„No, tak tady to máme. Alkohol při večeři je pro vás běžná věc a 0,067 je velmi nízká hodnota. Pak jste utrpěla zásadní trauma. Byla jste postřelena. Šlo vám o život. Někoho jste zabila a stále si to vyčítáte. Polovina obětí přestřelek naprosto vymaže celý incident z mysli. Vy si vedete dobře, když uvážíme, čím jste prošla.“

Povzdechla jsem si. „Co teď?“

„No, aspoň víme, co mají. Možná nechají svědčit Sama Cabota, a když mi dají šanci si toho malého parchanta podat, vyjdeme z toho dobře.“

Soudní síň se opět zaplnila a Mickey se pustil do práce. Expert na balistiku potvrdil, že kulky vyjmuté z mého těla byly vystřeleny z pistole Sáry Cabotové a měli jsme videozáznam Jacobiho výpovědi pořízený v nemocnici. Byl to můj svědek na místě činu.

Ačkoliv ho střelné rány zjevně bolely, podal Jacobi svědectví o večeru desátého května. Nejprve popsal onu havárii.

„Volal jsem právě záchranku, když jsem uslyšel výstřely,“ řekl. „Otočil jsem se a uviděl, jak se poručík Boxerová hroutí k zemi. Sára Cabotová ji střelila dvakrát a Boxerová nedržela v ruce zbraň. Ten kluk mě střelil z revolveru.“ Jacobi opatrně ukázal na svůj obvázaný trup.

„To je to poslední, co si pamatuji, než jsem omdlel.“

Jacobiho výpověď byla dobrá, ale nestačila na to, aby přebila ty margarity.

Teď už mi mohla pomoci jen jedna žena. Měla jsem na sobě její šaty, seděla na její židli. Žaludek jsem měla jako na vodě a v ranách mi bolestivě cukalo. Nevěděla jsem, jestli se zachráním nebo všechno jen zhorším.

Můj právník na mě upřel své laskavé hnědé oči.

Připrav se, Lindsay.

Soudní síní zaznělo mé jméno a já nejistě povstala.

Mickey Sherman mě povolal na svědeckou lavici.

Kapitola 19

BĚHEM SVÉ POLICEJNÍ KARIÉRY jsem svědčila mnohokrát, ale tohle bylo poprvé, co jsem měla hájit sama sebe. Tolik let jsem chránila veřejnost a teď jsem tam stála s terčem na zádech. Uvnitř jsem se třásla vzteky, ale nemohla jsem to dát najevo.

Postavila jsem se, složila přísahu na ohmatanou bibli a svěřila se do rukou svého právníka.

Mickey šel rovnou k jádru věci. „Lindsay, byla jste večer desátého května opilá?“

Soudkyně ho okamžitě přerušila: „Pane Shermane, neoslovujte prosím svého klienta křestním jménem.“

„Dobře. Poručíku, byla jste toho večera opilá?“

„Ne.“

„Dobře, probereme to podrobně. Byla jste ten večer ve službě?“

„Ne. Směna mi skončila v pět odpoledne.“

Mickey mě do sebemenších podrobností provedl událostmi toho dne a já mluvila o všem. Vypověděla jsem o tom, co jsem vypila u Susie, a o Jacobiho telefonátu.

Prohlásila jsem, že jsem mluvila pravdu, když jsem toho večera tvrdila, že jsem v pořádku a mohu jet s ním.

Když se mě Mickey zeptal, proč jsem na kolegův telefonát vůbec reagovala, když jsem nebyla ve službě, řekla jsem: „Jsem policistka čtyřiadvacet hodin denně. Když mě můj parťák potřebuje, jsem k dispozici.“

„Lokalizovali jste již zmíněné vozidlo?“ zeptal se Mickey.

„Ano.“

„A co se stalo pak?“

„Auto se rozjelo velkou rychlostí a my ho pronásledovali. Po osmi minutách ztratil řidič nad vozem kontrolu a havaroval.“

„Když jste po nehodě uviděli Sáru a Sama Cabotovi v nebezpečí, báli jste se jich?“

„Ne. Byly to děti. Pomyslela jsem si, že to auto ukradli nebo se dopustili jiného neuváženého činu. To se stává denně.“

„Co jste tedy udělali?“

„Inspektor Jacobi a já jsme vrátili pistole do pouzder a pokusili se jim pomoci.“

„Kdy jste znovu tasili?“

„Poté, co jsme byli s inspektorem Jacobim postřeleni a vyzvali jsme podezřelé, aby odhodili zbraně.“

„Děkuji vám, Lindsay. Nemám další otázky.“

Přehrála jsem si v duchu své svědectví a ohodnotila se známkou dobře. Pohlédla jsem na Joea. Usmál se na mě a já pokývla hlavou, právě když se ode mě Mickey odvrátil.

„Svědek je váš,“ řekl Masonu Broylesovi.

Kapitola 20

BROYLES MLČKY SEDĚL a propaloval mě pohledem tak dlouho, až se mi chtělo začít ječet. Byl to starý trik vyšetřovatelů a on ho zvládl dokonale. V malém šedém sále sílil šum hlasů, dokud soudkyně neuhodila kladívkem a Broyles se nezvedl ze svého místa.

Když se ke mně blížil, zadívala jsem se mu přímo do očí.

„Povězte nám, poručíku Boxerová, jaký je správný policejní postup při zastavení podezřelého vozidla?“

„Přiblížit se s tasenými zbraněmi, přinutit podezřelé vystoupit z auta, odzbrojit je, nasadit jim pouta a dostat situaci bezpečně pod kontrolu.“

„A dodrželi jste ho, poručíku?“

„Přiblížili jsme se s pistolemi v rukou, ale pasažéři nemohli vystoupit z vozu bez naší pomoci. Vrátili jsme zbraně do pouzder, abychom je vysvobodili.“

„Tím jste ale porušili policejní předpisy, ne?“

„Naší povinností bylo přivolat pomoc.“

„Ano, to vím. Snažili jste se těm ‚dětem‘ pomoci. Ale připouštíte, že jste se předpisy neřídili, je to tak?“

„Podívejte, udělala jsem chybu,“ vyhrkla jsem. „Ale ty děti krvácely a zvracely. Auto mohlo začít hořet –“

„Vaše Ctihodnosti?“

„Prosím, odpovídejte pouze na otázky, poručíku Boxerová.“

Napřímila jsem se na židli. V minulosti jsem viděla Broylese pracovat v soudní síni mnohokrát a poznala jsem jeho geniální talent vyhmátnout slabá místa svého oponenta.

A teď objevil i to mé.

Stále jsem si vyčítala, že jsem těm dětem nenasadila pouta, a Jacobiho, který sloužil u policie více než dvacet let, to trápilo také. Ale proboha, jak jsme mohli vědět, co se stane?

„Řeknu to jinak,“ pronesl Broyles ledabyle. „Snažíte se pokaždé řídit policejními předpisy?“

„Ano.“

„Co tedy předpisy říkají o opilosti ve službě?“

„Námitka!“ vykřikl Mickey a vyskočil ze židle. „Je tu důkaz, že svědkyně požila alkohol, ale nic nedokazuje, že byla opilá.“

Broyles se ušklíbl a obrátil se znovu ke mně. „Nemám další otázky. Vaše Ctihodnosti.“

Cítila jsem, jak mi blůza v podpaží prosákla potem. Sestoupila jsem z místa pro svědky, aniž bych si vzpomněla na zranění nohy, dokud mě ho nepřipomněla pronikavá bolest. Dokulhala jsem ke své židli a posadila se. Cítila jsem se ještě hůř než kdy předtím.

Pohlédla jsem na Mickeyho, který se na mě povzbudivě usmál, ale já věděla, že ten úsměv je strojený.

Obočí se mu ježilo obavami.

Kapitola 21

OTŘÁSLA MNOU LEHKOST, s jakou Mason Broyles překroutil události z desátého května a hodil všechnu vinu na mě. Ten slizoun dělal svou práci dobře a mě stálo hodně sil, abych vydržela tvářit se nezaujatě a klidně sedět, když Broyles pronášel svou závěrečnou řeč.

„Vaše Ctihodnosti,“ řekl, „Sára Cabotová je mrtvá, protože ji Lindsay Boxerová zabila. A třináctiletý Sam Cabot je po zbytek života upoután na invalidní vozík. Obžalovaná připouští, že se neřídila policejními předpisy. Připouštíme, že mohlo dojít k jistým přehmatům na straně mých klientů, ale u mladistvých můžeme jen stěží předpokládat bezchybný úsudek. Policisté jsou však vycvičeni, aby si poradili s jakoukoliv krizovou situací. Tuto krizi však obžalovaná nezvládla, protože byla opilá.

Jednoduše řečeno, kdyby poručík Boxerová plnila správně své povinnosti, k této tragédii by nedošlo a my bychom tu dnes neseděli.“

Broylesova řeč mě pobouřila, ale musela jsem přiznat, že je přesvědčivý, a kdybych seděla v obecenstvu místo na lavici obžalovaných, možná bych to viděla jako on. To už povstal Mickey, aby přednesl stanovisko obhajoby, a mně bušila v uších krev tak hlasitě, jako by mi v hlavě hrála rocková skupina.

„Vaše Ctihodnosti, nebyla to poručík Lindsay Boxerová, kdo vložil do rukou Sáry a Samuela Cabotových nabité zbraně,“ řekl Mickey a hlas mu zvonil rozhořčením.

„Chopili se jich sami. Aniž by k tomu byli vyprovokováni, vypálili na neozbrojené policisty a má klientka palbu opětovala v sebeobraně. Jediné čím se provinila, byla přílišná vlídnost k občanům, kteří se jí takto odvděčili.

Faktem zůstává, Vaše Ctihodnosti, že by žaloba měla být zamítnuta, aby se tato skvělá policistka mohla vrátit ke své práci beze skvrny ve svých vynikajících služebních záznamech.“

Mickey řeč ukončil dříve, než jsem čekala. Po jeho posledních slovech následovala pauza, kterou dokonale zaplnil můj sílící strach. Když se můj právník posadil, naplnil soudní síň šum připomínající rejdění myší: šustění papírů, cvakání klávesnic notebooků, praskání židlí pod neklidnými diváky.

Sevřela jsem Mickeymu pod stolem ruku, a dokonce se začala modlit. Dobrý Bože, ať žalobu zamítne, prosím.

Soudkyně si narovnala na nose brýle, ale z její tváře jsem nedokázala nic vyčíst. Pak promluvila – stručně a unaveným hlasem.

„Věřím, že obžalovaná udělala, co bylo v jejích silách, v situaci, jež se naprosto vymkla kontrole,“ řekla soudkyně Algierriová.

„Ale ten alkohol mě znepokojuje. Byl zmařen lidský život. Sára Cabotová je mrtvá. Důkazy postačují k tomu, aby byl případ poslán před porotu.“

Kapitola 22

STRNULÁ HRŮZOU JSEM POSLOUCHALA, jak bylo datum procesu stanoveno na dobu za dva týdny. Všichni povstali, když soudkyně odcházela z místnosti, a pak mě obklopil dav. Na jeho okrajích jsem zahlédla modré uniformy a vyhýbavé pohledy a pak se mi před obličejem objevil trs mikrofonů. Stále jsem držela Mickeyho za ruku.

Měli jsme dosáhnout zamítnutí žaloby.

Měli jsme vyhrát.

Mickey mi pomohl vstát a pak se začal přede mnou prodírat davem k východu. Na zádech jsem cítila Joeovu dlaň a náš malý průvod uzavírala Yuki Castellanová. Konečně jsme se dostali na schodiště. V přízemí jsme se zastavili.

„Až vyjdete ven, držte hlavu zpříma,“ poradil mi Mickey.

„Když budou křičet: ‚Proč jste zabila to děvče?‘, kráčejte jen pomalu k autu. Neusmívejte se, nemračte a nepusťte si média k tělu. Neudělala jste nic špatného. Jeďte domů a nezvedejte telefon. Později se u vás zastavím.“

Když jsme vyšli z budovy soudu do pošmourného podvečera, už nepršelo. Asi mě neměly překvapit ty stovky lidí, kteří se shromáždili na ulici, aby spatřili policistku, která zastřelila nezletilé děvče.

Mickey a Yuki se od nás oddělili, aby oslovili tisk, a já věděla, že Mickey teď přemýšlí o tom, jak bude hájit sanfranciskou policii a město San Francisco.

Joe a já jsme se prodírali davem strkajících se, řvoucích čumilů k uličce, kde na nás čekalo auto. Uslyšela jsem skandování: „Vrah dětí, vrah dětí,“ a ze všech stran přilétaly otázky jako vrhané kameny.

„Na co jste při tom myslela, poručíku?“

„Jaký to byl pocit, střílet po dětech?“

Přítomné televizní reportéry jsem znala od vidění: Carlose Vegu, Sandru Dunneovou, Kate Morleyovou. Dělali se mnou rozhovory, když jsem vystupovala jako svědek obžaloby. Teď jsem se je snažila ignorovat a nevšímat si objektivů kamer a transparentů obviňujících mě z policejní brutality.

Hleděla jsem přímo před sebe a pevně se držela Joea, dokud jsme nedošli k černému sedanu.

Jakmile se za námi zavřely dveře auta, vycouval řidič rychle do Polk Street. Tam obrátil a zamířil k Portero Hillu.

„Broyles mě tam roztrhal na kusy,“ řekla jsem Joeovi, jakmile jsme se rozjeli.

„Soudkyně tě viděla a muselo jí být jasné, že nejsi žádná vražedkyně. Škoda že cítila povinnost udělat to, co udělala.“

„Dívali se na mě policisté, Joe, lidé, kteří pracují pode mnou a kterým mám jít příkladem. Jak si mám po tomhle udržet jejich respekt?“

„Lindsay, všichni rozumní lidé v tomhle městě ti drží palce. Jsi dobrý člověk, sakra, a výborný polda.“

Joeova slova na mě zapůsobila tak, jak to Broylesovy jízlivé narážky nedokázaly. Položila jsem mu hlavu na modrou košili a otevřela stavidla dlouho zadržovaných slz, zatímco mě svíral v náručí a utěšoval.

„Už je to dobré,“ řekla jsem konečně. Utřela jsem si oči kapesníkem, který mi nabídl. „To ta moje senná rýma. Když je ve vzduchu hodně pylu, vždycky z toho začnu slzet.“

Molinari se rozesmál a pevně mě objal, zatímco mě auto odváželo k domovu. Přejeli jsme Dvacátou ulici a před námi se objevila řada pastelových domů ve viktoriánském slohu.

„Dala bych výpověď,“ řekla jsem, „ale to by vypadalo jako přiznání viny.“

„Byli to malí vrazi, Lindsay. Žádná porota nemůže rozhodnout v jejich prospěch. To prostě není možné.“

„Slibuješ?“

Joe mě k sobě znovu přitiskl, ale neodpověděl. Věděla jsem, že mi naprosto důvěřuje, ale nikdy neslibuje nic, co nemůže splnit.

„Musíš zase hned odjet?“ zeptala jsem se nakonec.

„Vůbec se mi nechce. Ale je to tak, musím.“

Joeova práce pro vládu mu bránila být se mnou tak často, jak bychom si oba přáli.

„Jednoho dne začnu žít normální život,“ řekl něžně.

„Jo. To já taky.“

Byla to pravda? Nebo jen naivní sen? Znovu jsem mu položila hlavu na rameno. Drželi jsme se za ruce a vychutnávali si okamžiky, které mohly být po dlouhé týdny naše poslední, a už jsme nepromluvili až do chvíle, kdy jsme se políbili a rozloučili na schodech před mým domem.

V tichu svého bytu jsem si uvědomila, jak jsem emocionálně vyčerpaná. Svaly mě bolely z toho, jak jsem se snažila držet zpříma, a na dohled nebyla žádná úleva. Místo aby mě soudní slyšení očistilo od útoků na mou dobrou pověst, stalo se jen generální zkouškou před nadcházejícím procesem.

Cítila jsem se jako vyčerpaný plavec unášený proudem na širé moře. Vlezla jsem si s Martou do své velké, měkké postele, přitáhla si pokrývku až pod bradu a pomalu se ponořila do husté mlhy spánku.

Kapitola 23

PAPRSEK RANNÍHO SLUNCE PRONIKL MRAKY, právě když jsem naložila do auta poslední kufr, připoutala se a začala couvat se svým explorerem z příjezdové cesty.

Byla jsem celá nažhavená vypadnout z města stejně jako Marta, která vystrkovala hlavu z okénka na straně spolujezdce a vrtěla ocasem, až se zvedal vítr.

Pomalé proudy zastavujících se a znovu se rozjíždějících vozidel byly pro všední den typické, takže jsem cestou na jih využila čas na to, abych se zamyslela nad svým posledním krátkým rozhovorem s velitelem Tracchiem.

„Kdybych byl na vašem místě, Boxerová, odjel bych z města,“ řekl mi. „Jste mimo službu, tak to berte jako dovolenou a trochu si odpočiňte.“

Pochopila jsem i to, o čem nemluvil. Dokud nebude vynesen rozsudek, budu pro oddělení jen přítěží.

Vypadnout z města?

Jasně, veliteli. Žádný problém, pane.

Hlavou mi vířily zneklidňující vzpomínky na předběžné slyšení a obavy z nadcházejícího procesu.

Pak jsem s úlevou pomyslela na svou sestru Cat, která rozvinula červený koberec a pozvala mě k sobě.

Za dvacet minut jsem už ujížděla na jih po Highway 1, otevřené dálnici lemované mezi třicetimetrovými pahorky.

Vlny Tichého oceánu bušily do skalnatého pobřeží po mé pravé ruce a nalevo se tyčily vysoké zelené hory.

„Hej, Kuličko,“ zavolala jsem na svého psa jeho štěněčím jménem. „Tak tomuhle se říká dovolená. Umíš říct do-vo-le-ná?“

Marta mi věnovala zamilovaný pohled svých hnědých očí, pak znovu namířila nos proti větru a pokračovala v průzkumu čichových atrakcí pobřežní cesty. Už se dostala do té pravé prázdninové nálady a já musela udělat totéž.

Vzala jsem si s sebou pár věcí, které mi v tom měly pomoci: pět nebo šest knížek, které jsem si už dlouho chtěla přečíst, několik bláznivých komedií a svou starou akustickou kytaru značky Seagull, na kterou jsem si v posledních dvaceti letech zabrnkala už jen zřídka.

Jak slunce ozařovalo cestu, rozjasňoval se i můj pohled na svět. Byl to nádherný den a patřil jenom mně. Zapnula jsem rádio a procházela jednotlivé stanice, dokud jsem nenašla jednu, která se specializovala na klasický rock.

Diskžokej jako by mi četl myšlenky, střídal hity ze sedmdesátých a osmdesátých let a já se v myšlenkách vracela do dětství a let na vysoké, kdy jsem se svou dívčí skupinou odehrála stovky nocí v barech a restauracích.

Byl zase červen a škola skončila – možná navždy.

Přidala jsem zvuk.

Hudba mě celou zaplavila a já si začala prozpěvovat starý losangeleský rock a další hity z té doby. Skřehotala jsem „Hotel California“ a „You Make Loving Fun“, a když Springsteen spustil „Born to run“, bušila jsem do volantu a cítila, jak mi ta píseň proniká až do konečků vlasů.

Dokonce jsem do toho zatáhla i Martu a přinutila ji výt do rytmu s „Running on Empty“ Jacksona Browna.

A v tu chvíli jsem si toho konečně všimla.

Stejně jako on jsem i já jela na prázdnou. Blikající světélko na palubní desce mě zoufale upozorňovalo, že mi dochází benzín.

Kapitola 24

ZAJELA JSEM K ČERPACÍ STANICI poblíž Half Moon Bay. Byla to soukromá pumpa, které se nějak podařilo uniknout všudypřítomným naftařským společnostem, staromódní místo se střechou z pozinkovaného plechu nad stojany a ručně psaným nápisem nade dveřmi kanceláře:

Měsíční garáž.

Plavovlasý chlapík něco přes dvacet si utřel ruce do hadru a došel ke mně, právě když jsem vystoupila, abych se zbavila křeče ve zraněné noze.

Vyměnili jsme si pár slov o oktanovém čísle a já pak zamířila k automatu na limonády před kanceláří. Rozhlédla jsem se po dvoře vedle pumpy, plném plevele, vratkých věží z ojetých pneumatik a starých rachotin.

Zvedla jsem zrovna k ústům plechovku dietní koly, když jsem zabloudila pohledem do šera garáže a srdce se mi rozbušilo.

Stál tam bronzový pontiac bonneville z roku ’81, dvojče toho, kterým jezdil můj strýček Dougie, když jsem chodila na střední školu. Došla jsem k němu, nahlédla do kabiny a podívala se pod zvednutou kapotu. Baterie byla vyschlá a myši okousaly kabely ke svíčkám, ale všechno ostatní se na první pohled zdálo být v pořádku.

Dostala jsem nápad.

Když jsem podávala pumpaři kreditní kartu, ukázala jsem palcem přes rameno a zeptala se: „Je ten starý bonneville na prodej?“

„Je to krasavec, co?“ Mladík se na mě usmál zpod štítku čepice. Položil si psací podložku na stehno, přejel kartu ve strojku a otočil účtenku, abych se mohla podepsat.

„Můj strejda si takové auto koupil v roce, kdy je začali vyrábět.“

„Fakt? Je to klasika, tojo.“

„Jezdí?“

„Bude. Právě na něm dělám. Je v dobrým stavu. Potřebuje jenom novej startér, alternátor a pár dalších drobností.“

„Vlastně se taky ráda hrabu v motorech. Takový koníček, víte?“

Mladík se znovu usmál a zdálo se, že se mu ta představa zamlouvá. Zeptal se mě, kolik bych za auto dala, a já zvedla čtyři prsty. Zavrtěl hlavou. „Ani náhodou. Ta kára stojí nejmíň za tisícovku.“

Znovu jsem zvedla ruku a tentokrát zamávala ve větru pěti prsty.

„Pět set babek je maximum, co jsem ochotná dát za zajíce v pytli.“

Mladík se na okamžik zamyslel a já si uvědomila, jak moc to auto chci. Právě jsem se chystala zvýšit nabídku, když řekl: „Tak dobře, ale bude to tak, jak to leží a běží.

Bez záruky.“

„Máte manuál?“

„Je v přihrádce na rukavice. A přidám k tomu francouzák a pár šroubováků.“

„Dohodnuto,“ řekla jsem.

Plácli jsme si a potřásli rukama.

„Jo, já jsem Keith Howard.“

„A já Lindsay Boxerová.“

„Tak kam mám ten krám dopravit, Lindsay?“

Teď jsem se musela smát já. Opravdu vhodné varování kupujícího. Dala jsem Keithovi adresu své sestry a instrukce, jak se tam dostane.

„Jeďte do kopce, pak zahněte do Miramontes Street a dál do Sea View Avenue. Je to modrý dům po pravé straně, druhý od konce ulice.“

Keith přikývl. „Přivezu vám to pozítří, jestli vám to vyhovuje.“

„Dokonale,“ odpověděla jsem a nasedla do exploreru.

Keith naklonil hlavu ke straně a koketně si mě prohlédl.

„Neznáme se odněkud, Lindsay?“

„Ne,“ řekla jsem a rozesmála se. „Ale byl to dobrý pokus.“ Vyjel po mně chlapík od benzínky! Byla jsem dost stará na to, abych mohla být jeho… starší sestra.

Mladík se rozesmál také.

„Tak jo, Lindsay. Zavolejte mi, kdybyste potřebovala půjčit hever nebo něco takového.“

„Fajn, udělám to,“ slíbila jsem a v duchu si říkala pravý opak. Ale když jsem mu troubila na rozloučenou, usmívala jsem se.

Kapitola 25

SEA VIEW AVENUE byl článek v řetězu slepých ulic, oddělených od zakrouceného pobřeží půlkilometrovým pruhem písečných dun porostlých travou. Otevřela jsem dvířka auta, Marta vyskočila ven, a mně se zatočila hlava z vůně květů devaterníku a čerstvého mořského vánku.

Chvilku jsem tam jen tak stála a prohlížela si Catin dům s jeho vikýři a verandami a slunečnicemi u plotu. Pak jsem sáhla pro klíče schované ve výklenku nade dveřmi, odemkla a vstoupila do života své sestry.

Uvnitř mě uvítala pohodlná směsice čalouněných křesel a pohovek, přeplněných polic na knihy a úžasné výhledy na zátoku z každého okna. Cítila jsem, jak se mé tělo uvolňuje, a znovu se mi vrátilo pomyšlení na odchod od policie.

Na takovémhle místě bych uměla žít.

Uměla bych si zvyknout na rána, kdy bych se probouzela s myšlenkami na život místo na smrt.

Nebo neuměla?

Otevřela jsem posuvné dveře vedoucí na zadní terasu a uviděla na zahradě dětský domek. Byl natřený tmavě modrou barvou jako dům a kolem dokola měl plot z bílých planěk. Zamířila jsem k němu i s Martou, která běžela za mnou s nosem u země.

Tušila jsem, že se brzy seznámím s Penelopou.

Kapitola 26

PENELOPE BYLA VELKÉ VIETNAMSKÉ PRASE, celé černé a štětinaté. Přikolébala se ke mně, funěla a chrochtala, tak jsem se nahnula přes plot a poplácala ji po hlavě.

„Ahoj, krásko,“ řekla jsem.

Ahoj, Lindsay.

Na Penelopině domečku byl nějaký vzkaz. Vešla jsem tedy do ohrádky, abych lépe viděla na ‚Pravidla prasečího domku‘, jak je ‚sepsala‘ Penelope.

Drahá Lindsay!

Tohle je pár věcí o mně.

Mám ráda dvakrát denně žrádlo pro prasátka a misku čisté vody.

Taky mám ráda malá rajčata, suchary s burákovým máslem a broskve.

Prosím, přijď si se mnou každý den popovídat. Potrpím si na básničky a budu ráda, když mi zazpíváš úvodní písničku z Rychlé roty.

Kdyby bylo potřeba, můj veterinář je doktor Monghil, má ordinaci tady ve městě – a mé chůvy jsou Carolee a Allison Brownovi. Ali je moje nejlepší kamarádka. Jejich číslo je vedle telefonu v kuchyni.

Nepouštěj mě do domu, ano? Mám to zakázané.

Když mě podrbeš pod bradou, splním ti tři přání. Cokoliv si budeš přát.

Vzkaz byl podepsán třemi velkými křížky a otiskem malých paznehtů. Pravidla prasečího domku, no tedy! Cat, ty máš ale nápady!

Postarala jsem se o Penelopiny potřeby, pak se převlékla do čistých džínů a levandulové mikiny a vzala Martu a kytaru na přední verandu. Přehrála jsem pár akordů a vůně květin a slaného oceánu mě vrátila v myšlenkách do dne, kdy jsem do Half Moon Bay přijela poprvé.

Bylo to zhruba ve stejné roční době. Ve vzduchu visela stejná vůně a já právě pracovala na své první vraždě. Obětí byl mladík, kterého našli brutálně zavražděného v pokoji špinavého, laciného hotelu v Tenderloinu.

Měl na sobě jen tričko a jednu bílou ponožku. Rezavé vlasy měl učesané, modré oči doširoka otevřené a v hrdle mu zela rozšklebená rána od ucha k uchu. Když jsme ho obrátili, uviděla jsem, že má kůži na zadku rozsekanou na pruhy nějakým řemenem nebo bičem.

Protože se nám ho nepodařilo identifikovat, označili jsme ho jako Johna Doea č. 24 a já byla tehdy přesvědčená, že se nám podaří najít vraha. Tričko Johna Doea pocházelo z podniku Distillery, turistické restaurace v Moss Beach severně od Half Moon Bay.

Byla to jediná pořádná stopa – a přestože jsme to městečko a přilehlé okolí obrátili vzhůru nohama, nikam nás nedovedla.

O deset let později Johna Doea č. 24 stále nikdo neidentifikoval, nepostrádal a nepomstil podle zákona, ale pro mě to nikdy nebyl jen další odložený případ. Bylo to jako rána, která bolí, když se dá do deště.

Kapitola 27

PRÁVĚ JSEM SE CHYSTALA VYRAZIT do města na večeři, když o trávník pleskly večerní noviny.

Zvedla jsem je, rozložila a mou pozornost okamžitě upoutal nadpis na titulní straně: POLICIE PROPUSTILA HLAVNÍHO PODEZŘELÉHO V PŘÍPADU VRAŽD V CRESCENT HEIGHTS.

Přečetla jsem si článek až do konce.

Když byli Jake a Alice Daltryovi 5. května nalezeni mrtví ve svém domě v Crescent Heights, policejní velitel Peter Stark oznámil, že se k činu přiznal Antonio Ruiz. Podle velitelova dnešního prohlášení neodpovídalo přiznání faktům. „Pan Ruiz byl zbaven obvinění, která proti němu byla vznesena,“ řekl Stark.

Svědci říkají, že čtyřiatřicetiletý Ruiz, údržbář u společnosti Electric and Gas, nemohl být v den vraždy v domě Daltryových, protože pracoval v továrně před očima ostatních zaměstnanců.

Pan a paní Daltryovi měli proříznutá hrdla. Policie nepotvrdila, jestli byl manželský pár před smrtí mučen.

V článku dále stálo, že Ruiz, který u Daltryových prováděl nějaké drobné práce, prohlásil, že byl k přiznání přinucen.

A byl tak znovu citován velitel Stark – jak řekl, „policie prověřuje další stopy a podezřelé“.

Pocítila jsem instinktivní nutkání. „Prověřování dalších stop a podezřelých“ v policejním žargonu znamenalo „jsme v koncích“ a polda ve mně chtěl vědět všechno: jak, proč a hlavně kdo. Už jsem věděla kde.

Crescent Heights byla jedna z okrajových čtvrtí Half Moon Bay. Ležela poblíž Highway 1. Od místa, kde jsem stála, to bylo asi deset kilometrů.

Kapitola 28

DOVNITŘ A VEN V ČASE POD PĚT MINUT. Rozhodně ne delším.

Pozorovatel si poznamenal přesný čas, když vystupoval ze šedé dodávky na Ocean Colony Road. Toho dne byl oblečený jako člověk, který odečítá elektroměry: v šedohnědé kombinéze s červenobílým emblémem na hrudi. Stáhl si do očí štítek čepice a zkontroloval, zda má v jedné kapse zavírací nůž a ve druhé fotoaparát. Vzal z auta psací podložku a tubu s tmelem a zastrčil si je pod rameno.

Dech se mu zrychlil, když vykročil po úzké pěšině k domu O’Malleyových. Zastavil u jednoho z okének do suterénu, natáhl si gumové rukavice a za pomoci sklenářského diamantu a přísavky odstranil skleněnou tabulku.

Bez hnutí počkal, že přestane u sousedů štěkat pes a pak se spustil do sklepa.

Byl uvnitř. Žádný problém.

Ze suterénu vedly schody nahoru k nezamčeným dveřím do kuchyně plné prvotřídních spotřebičů a nejrůznějších pomůcek. Pozorovatel si všiml kódu poplašného zařízení, připíchnutého vedle telefonu. Uložil si ho do paměti.

Díky, doktore. Ty blbečku.

Vytáhl svůj skvělý fotoaparát, nastavil sérii tří po sobě jdoucích snímků a namířil postupně objektiv do všech koutů místnosti. Bzzz– bzzz.– bzzz. Bzzz– bzzz– bzzz.

Pozorovatel vyběhl po schodech do prvního patra a našel dveře do jednoho z pokojů otevřené. Chvilku postál ve dveřích a prohlížel si to holčičí království: postel s modrorůžovými krajkovými nebesy, plakáty chlapeckých skupin a ohrožených zvířat.

Caitlin, Caitlin… ty jsi ale sladká holčička.

Namířil fotoaparát na její kosmetický stolek, bzzz-bzzz – – bzzz, a zachytil její rtěnky a lahvičky parfémů, otevřenou krabičku s tampony. Nasál dívčí vůni, přejel palcem po kartáči na vlasy a zastrčil do kapsy dlouhý pramen rudozlatých vlasů.

Když odešel z dívčina pokoje, vstoupil Pozorovatel do vedlejších dveří ložnice rodičů. Na oknech tam visely barevné závěsy a ve vzduchu vůně potpourri.

V nohách postele stála obrovská plazmová televize. Pozorovatel otevřel noční stolek, prohrabal se obsahem a našel šest balíčků fotografií stažených gumičkami.

Jeden z nich rozložil na postel jako paklík karet. Po chvíli všechny vrátil do stolku a zavřel ho. Pak přepnul svůj malý přístroj na kameru a pomalu přejel objektivem po místnosti.

Tehdy si všiml malého skleněného oka, menšího než knoflík na košili, které se lesklo ve dveřích vestavěné šatní skříně.

Projel jím strach. Co když je natáčen?

Otevřel skříň a našel na polici u zadní stěny videorekordér. Byl vypnutý.

Přístroj nenahrával.

Pozorovatelův strach vystřídala radost. Uložil do paměti fotoaparátu každý pokoj v prvním patře, každý výklenek a kout, a pak se vrátil do suterénu. Venku byl po čtyřech minutách a několika vteřinách.

Poklekl u okénka, vrátil sklo na místo a zalepil ho tmelem, který ho udrží, dokud nebude připravený vniknout do domu znovu – aby mučil a zabil jeho obyvatele.

Kapitola 29

OTEVŘELA JSEM PŘEDNÍ DVEŘE Catina domu a Marta mě na vodítku vytáhla do jasné sluneční záře. Byli jsme jen kousek od pláže, když jsem koutkem oka zahlédla černého psa a chňapla po Martě – která se mi vysmekla a rozběhla se za ním.

Výkřik mi uvízl v hrdle, když mě něco tvrdě udeřilo do zad. Upadla jsem a to něco – nebo někdo – upadlo na mě.

Co sakra…?

Vymanila jsem se z té spleti údů a kovu a vyskočila na nohy, připravená se rozmáchnout pěstí.

Kruci! Najel do mě nějaký idiot na kole. Chlapík se vyhrabal na nohy. Bylo mu dvacet a něco, měl prořídlé vlasy a na jednom uchu mu visely brýle s růžovými rámečky.

„So-fiééé!“ zavolal za psy, kteří se řítili k vodě. „Sofie, NE!“

Černý pes se zastavil a ohlédl na cyklistu, který si narovnal brýle a znepokojeně na mě pohlédl.

„Je mi to moc 1-1-líto. Jste v pořádku?“ zeptal se. Cítila jsem, jak bojuje s koktáním.

„Za chvilku vám dám vědět,“ zafuněla jsem rozčileně.

Začala jsem kulhat ulicí naproti Martě, která se už vracela se sklopenýma ušima a provinilým výrazem.

Přejela jsem jí rukou po těle, jestli není pokousaná, a skoro neposlouchala cyklistu, který mi vysvětloval, že Sofie je ještě štěně a nemyslela to zle.

„Poslouchejte,“ řekl, „d-d-dojdu pro auto a odvezu vás do nemocnice.“

„Cože? Ne, nic mi není.“ A Marta byla také v pořádku.

Jen jsem zuřila. Chtěla jsem se na toho chlapa rozkřiknout, ale takové nehody se přece stávají, ne?

„A co vaše noha?“

„S tou si nedělejte starosti.“

„Jestli jste si jistá…“

Muž vzal Sofii na vodítko a představil se. „Jsem Bob Hinton,“ řekl. „Kdybyste potřebovala dobrého právníka, tady je moje navštívenka. A opravdu mě to mrzí.“

„Lindsay Boxerová,“ řekla jsem a vizitku si vzala.

„A opravdu potřebuju dobrého právníka. Nějaký chlap s malým teletem to do mě napálil na mašině.“

Chlapík se nervózně usmál. „Nikdy jsem vás tady neviděl.“

„Bydlí tady moje sestra Catherine.“ Ukázala jsem na hezký modrý dům. Pak, protože jsme měli společnou cestu, jsme se vydali po písčité pěšině mezi nízkými dunami.

Pověděla jsem Hintonovi, že jsem přijela na pár týdnů k sestře, abych si odpočinula od své práce u sanfranciské policie.

„Takže vy jste policistka? To jste tu správně. Vzhledem k těm vraždám, co se tady staly…“

Bylo mi současně horko a zima. Tváře mi hořely, ale uvnitř jsem se změnila v led. Nechtěla jsem ani pomyslet na nějaké místní vraždy. Chtěla jsem si odpočinout, nabrat síly. A už vůbec jsem nestála o to, povídat si s tímhle novopečeným právníkem, i když vypadal docela sympaticky.

„Poslechněte, my už musíme jít,“ řekla jsem. Přitáhla jsem si Martu k noze a přidala do kroku. „Mějte se,“ zavolala jsem přes rameno. „A dívejte se na cestu.“

Slezla jsem po písčitém svahu na pláž a rychle zmizela Bobu Hintonovi z dohledu.

Sejde z očí, sejde z mysli.

Kapitola 30

VODA BYLA NA PLAVÁNÍ MOC STUDENÁ, tak jsem si sedla na zkřížené nohy kousek od hranice příboje a zahleděla se do dálky, kde akvamarínová voda zátoky přecházela v obrovský Tichý oceán.

Marta běhala po pláži, až jí od tlapek létal písek, a já si vychutnávala Sluneční svit ve tváři, když jsem náhle ucítila, jak se mi do zad zarylo něco tvrdého.

Ztuhla jsem.

Ani jsem nedýchala.

„Ty jsi zastřelila to děvče,“ řekl nějaký hlas. „To jsi neměla dělat.“

Nejprve jsem ten hlas nepoznala. V hlavě mi zvonilo, jak jsem pátrala v paměti po jménu, vysvětlení, správných slovech, která bych měla pronést. Sáhla jsem za sebe, abych popadla zbraň a pohlédla mu na okamžik do tváře.

Uviděla jsem v jeho očích nenávist. Uviděla jsem jeho strach.

„Nehýbej se,“ vykřikl chlapec a dloubl mě hlavní do páteře. Po zádech mi stékaly čúrky potu. „Zastřelilas mi sestru. Jen tak, pro nic za nic!“

Vybavil se mi prázdný výraz ve tváři Sáry Cabotové, když dopadla na zem.

„Je mi to moc líto,“ řekla jsem.

„Ne, není, ale bude. A víš co? Všem je to jedno.“

Říká se, že člověk nezaslechne výstřel, který ho zabije, ale to musí být pověra. Zadunění, které následovalo poté, co se mi do páteře zaryla kulka, znělo jako výbuch bomby.

Zhroutila jsem se ochromená na zem. Nemohla jsem mluvit a nedokázala jsem zastavit proud krve, která mi stříkala z těla a mísila se s chladnou vodou v zátoce.

Ale jak k tomu došlo? Musel tam být nějaký důvod, který mi stále unikal. Něco, co jsem měla udělat.

Měla jsem jim nasadit pouta. To jsem měla udělat.

S tou myšlenkou jsem konečně otevřela oči.

Ležela jsem na boku, sevřené pěsti plné písku. Marta se nade mnou skláněla a funěla mi do obličeje.

Někomu to jedno nebylo.

Posadila jsem se, přitáhla ji k sobě a zabořila tvář do srsti na jejím krku.

Hrozný sen mi nešel z hlavy. Nepotřebovala jsem doktorát z psychologie, abych pochopila, co znamená. Topila jsem se v násilí z minulého měsíce.

Byla jsem v něm až po uši.

„Všechno je dobré,“ ujistila jsem Martu.

Nestydatě jsem své kamarádce lhala.

Kapitola 31

ZATÍMCO MARTA HONILA NA POBŘEŽÍ PTÁKY, já se dívala do nebe a představovala si, že se vznáším tam nahoře mezi kroužícími racky. S hlavou plnou nedávné minulosti a nejisté budoucnosti jsem pomalu sklopila zrak a uviděla ho.

Srdce mi poskočilo radostí. Usmíval se, ale modré oči mhouřil před jasným sluncem.

„Ahoj, krásko,“ řekl.

„No to se podívejme, co vyplavil příboj.“

Nechala jsem ho, aby mi pomohl vstát. Políbili jsme se a já ucítila ve svém nitru sílící žár vzrušení.

„Jak se ti podařilo dostat den volna?“ zeptala jsem se pak a pevně ho objala.

„Ty to nechápeš. Jsem tady pracovně. Hlídám pobřeží, aby sem nepronikli teroristi,“ prohlásil. „Přístavy a pobřeží, to je moje parketa.“

„A já si myslela, že tvoje práce je vybírat barvu poplachu pro každý den.“

„To taky,“ řekl. Zamával mi před očima svojí kravatou.

„Vidíš? Dneska je žlutá.“

Líbilo se mi, jak Joe dokáže žertovat o své práci, která musela být hodně depresivní. Naše pobřeží bylo mimořádně propustné a Joe všechny ty díry viděl.

„Nedělej si ze mě legraci,“ napomenul mě. „Tohle je těžká práce.“

Zasmála jsem se. „Samá práce, to je pruda, bude s tebou pěkná nuda.“

Jen potřásl nad mým básnickým talentem hlavou. „Na, něco pro tebe mám,“ řekl, když jsme kráčeli podél pobřežní hráze. Vytáhl z kapsy krabičku zabalenou do ubrousku a podal mi ji. „Balil jsem to osobně.“

Dárek byl omotaný lepicí páskou a tam, kde měla být stuha, nakreslil Joe řádku kytiček. Roztrhla jsem ubrousek a vysypala si na dlaň stříbrný řetízek s medailonem.

„Měl by tě ochránit,“ řekl Joe.

„Miláčku, to je bohyně Kokopelli. Jak tě to napadlo?“

„Ta keramika kmene Hopi u tebe doma mi trochu napověděla.“

„Moc se mi líbí. A co víc, potřebuji ho,“ řekla jsem a otočila se k němu zády, aby mi mohl stříbrný řetízek zapnout.

Joe mi nadzdvihl vlasy na šíji a políbil mě tam. Z doteku jeho rtů a tváří s krátkým strništěm se mi zatajil dech.

Obrátila jsem se a opět mu vklouzla do náručí. Moc se mi tam líbilo.

Políbila jsem ho nejdřív lehce a pak silněji a vášnivěji.

Nakonec jsem se od něj odtáhla.

„Tak jdeme, ať tě můžu dostat z těch šatů,“ řekla jsem.

Kapitola 32

CATIN POKOJ PRO HOSTY byl broskvově oranžový a vzdušný, s dvojitou postelí vedle okna. Joeova bunda letěla na křeslo, následována modrou džínovou košilí a žlutou kravatou.

Zvedla jsem ruce a on mi přetáhl přes hlavu krátké tričko. Přitiskla jsem si jeho dlaně na prsa, v teple jeho doteku jsem málem roztála. Vzdychala jsem, už když na zemi skončily mé kraťasy.

Z postele jsem se dívala, jak si Joe svléká poslední části oděvu a přistupuje ke mně. Vypadal opravdu báječně. Pak jsem mu vklouzla do náruče.

„Mám pro tebe ještě něco, Lindsay,“ řekl Joe. Ani jsem se nemusela ptát, co to je. Rozesmála jsem se s hlavou na jeho hrudi.

„Tamto ne,“ řekl Joe. „Tohle.“

Otevřela jsem oči a uviděla, že si ukazuje na malá kostrbatá písmenka na hrudníku. Napsal si na srdce mé jméno.

Lindsay.

„Jsi legrační,“ řekla jsem a usmála se.

„Ne, jsem romantický,“ opravil mě Joe.

Kapitola 33

S JOEM NEŠLO JEN O SEX. Byl příliš skutečný a milý, než abych na něj myslela jen jako na zdroj občasné rozkoše. Ale za to, že jsem k němu cítila víc, jsem draze platila. Chvíle jako byla tato, když to jeho práce dovolila, byly prodchnuty nepopsatelnou intimitou. Pak přišlo ráno, Joe odletěl zpátky do Washingtonu a já netušila, kdy ho zase uvidím – nebo jestli mi ještě někdy bude tak dobře.

Říká se, že si vás láska najde, až budete připravení.

Byla jsem připravená?

Když jsem se naposledy takhle zamilovala, zemřel můj milý hroznou smrtí.

A co Joe?

Toho poznamenal rozvod. Dokáže ještě někdy nějaké ženě důvěřovat?

Právě teď, když jsem ležela v jeho objetí, jsem přemítala, zda mám strhnout všechny zdi nebo se chránit před bolestí z jeho blízkého odchodu.

„Kde jsi, Linds?“

„Tady. U tebe.“

Pevně jsem se k Joeovi přitiskla a pokusila se na tu chvíli zapomenout na sebe a své problémy. Líbali jsme se a hladili, dokud jsme po sobě opět nezatoužili a znovu se spojili v dokonalém souznění. Zasténala jsem a řekla Joeovi, jak skvělé to bylo – jak skvělý byl on.

„Miluju tě, Linds,“ zamumlal.

Pověděla jsem mu, jak moc miluji já jeho, a cítila, jak vlny rozkoše odplavují všechny mé děsivé myšlenky.

Dlouho jsme tam tak leželi a snažili se popadnout dech, když tu náhle zazvonil zvonek u dveří.

„Kruci,“ řekla jsem. „Budeme dělat, že nejsme doma.“

„Půjdu otevřít,“ řekl Joe potichu. „Mohlo by to být pro mě.“

Kapitola 34

PŘELEZLA JSEM JOEA, oblékla si jeho košili a zamířila ke dveřím. Na přední verandě stála atraktivní žena kolem padesátky s vyčkávavým úsměvem na tváři. V krátkých šatech a svetru od Lilly Pulitzerové nevypadala na jehovistku a k federální agentce by se její veselý výraz nehodil.

Představila se jako Carolee Brownová.

„Bydlím na Cabrillo Highway, asi dva kilometry odsud.

Je to ten velký modrý viktoriánský dům s plotem z pletiva.“

„Jasně. Tam to znám. To je škola, ne?“

„Ano, přesně tak.“

Nechtěla jsem být nezdvořilá, ale necítila jsem se moc dobře, když jsem tak stála s tvářemi poškrábanými od vousů a vlasy rozcuchanými od milování.

„Co pro vás mohu udělat, paní Brownová?“

„Jsem vlastně doktorka Brownová, ale říkejte mi prosím Carolee. Vy jste Lindsay, že? Moje dcera a já pomáháme vaší sestře starat se o Penelope. Tohle je pro vás.“ Podala mi tác zakrytý alobalem.

„No ano, Cat se o vás zmínila. Omlouvám se, pozvala bych vás dál, ale –“

„Na to zapomeňte. Nechtěla jsem se vnutit na návštěvu. Jsem tu jenom jako Sušenková dáma, abych vás přivítala v Half Moon Bay.“

Poděkovala jsem Carolee a prohodily jsme ještě několik slov, než se rozloučila a nasedla do auta. Sklonila jsem se pro ranní noviny a cestou do ložnice jsem přelétla pohledem titulní stranu. Slunečno, pokles indexu NASDAQ o deset bodů, vyšetřování vražd v Crescent Heights stále ve slepé uličce. Těžko se dalo uvěřit, že by na tak krásném místě mohl někdo zabíjet.

Pověděla jsem Joeovi o těch mrtvých a pak sundala z tácu alobal.

„Čokoládové sušenky,“ oznámila jsem. „Od Sušenkové dámy.“

„Sušenková dáma? To je něco jako velikonoční králíček?“

„Asi.“

Joe si mě prohlédl zasněným pohledem.

„Ta moje košile ti moc sluší.“

„Díky, chlapáku.“

„Ale mnohem víc ti to sluší bez ní.“

Usmála jsem se a odložila tác. Pak jsem si pomalu rozepnula Joeovu modrou košili a nechala ji sklouznout z ramen.

Kapitola 35

„TAKY JSEM MÍVAL TAKOVÉHLE PRASE,“ řekl Joe, když jsme se toho večera opřeli o plot Penelopina výběhu.

„Ale no tak! Vždyť jsi z Queensu!“

„I v Queensu jsou za domy dvorky, Linds. Náš pašík se jmenoval Alfons. Krmili jsme ho nudlemi s osmaženými čekankovými lusky a pak dostával hlt svého oblíbeného cinzana.“

„To sis vymyslel!“

„Ba ne.“

„Co se s ním stalo?“

„Snědli jsme ho při jednom z našich slavných rožnění.

S jablečnou omáčkou.“

Joe si všiml mého nedůvěřivého výrazu.

„Tak jo, to poslední pravda nebyla. Když jsem šel na vysokou, našli jsme Alovi krásný domov na venkově kousek od New Yorku. Dívej se, něco ti ukážu.“

Vzal do ruky hrábě opřené o prasečí domek. Jakmile je Penelope spatřila, začala chrochtat a funět.

Joe jí chrochtavě odpověděl.

„Mluvíme prasecky,“ řekl a usmál se na mě přes rameno.

Natáhl se s hráběmi přes plot a začal jimi Penelopu drbat na zádech. Ta si klekla, s rozkošnickým chrochtáním se převalila na záda a vystrčila nohy do vzduchu.

„Tvé schopnosti neznají meze,“ řekla jsem. „Mimochodem, právě sis zasloužil splnění tří přání.“

Kapitola 36

ZAPADAJÍCÍ SLUNCE osvětlovalo oblohu nad námi, když jsme já, Joe a Marta večeřeli na terase s výhledem na zátoku. Udělala jsem grilované kuře podle matčina receptu a zapili jsme ho pivem.

Seděli jsme tam bok po boku celé hodiny, poslouchali cvrčky a hudbu z rádia a sledovali, jak plamínky svíček tančí mambu v mírném slaném vánku.

Pak jsme spali přerývaným spánkem, ze kterého jsme se probouzeli, abychom se dotkli jeden druhého, společně se zasmáli, pomilovali se. Jedli jsme čokoládové sušenky, vyprávěli si své sny a znovu usínali s propletenými údy.

Za rozbřesku vtrhl do naší idyly se zazvoněním Joeova telefonu znovu okolní svět. Joe řekl „Ano, pane. Provedu.“ A mobil zaklapl.

Rozevřel paže a stiskl mě v objetí. Natáhla jsem se a políbila ho na krk.

„Tak jo. Kdy si pro tebe přijedou?“

„Za dvě minuty.“

Joe nepřeháněl. Měla jsem sto dvacet vteřin na to, abych sledovala, jak se obléká v temném pokoji, do kterého pronikl mezi žaluziemi jediný osamělý paprsek světla, aby mi ukázal, jak smutně se Joe tváří, když mě opouští.

„Nevstávej,“ řekl Joe, když jsem odhodila přikrývku.

Pak se nade mnou sklonil a asi jedenáctkrát mě políbil: na rty, na tváře, na oči.

„Mimochodem, splnila se mi ta tři přání.“

„A co sis přál?“

„Neřeknu, ale jedno z nich bylo kuře k večeři.“

Zasmála jsem se a políbila ho.

„Miluju tě, Lindsay.“

„Taky tě miluju, Joe.“

„Zavolám ti.“

Nezeptala jsem se kdy.

Kapitola 37

TI TŘI SE SEŠLI ČASNĚ RÁNO u Kávového zrna a posadili se na skládací židle na kamenné terase. Výhled na zátoku jim zakrývala hustá mlha. Byli tam sami, zabraní do debaty. Bavili se o vraždě.

Ten, kterému říkali Pravda a měl na sobě černou koženou bundu a džíny, se obrátil k ostatním a řekl: „Fajn. Projdeme si to znovu.“

Pozorovatel začal snaživě předčítat ze svého bloku, citoval časy, návyky a své postřehy o O’Malleyových.

Pátrače nemusel přesvědčovat. Tu rodinu objevil on a byl rád, že Pozorovatelovo vyšetřování potvrdilo jeho instinkty. Pohvizdoval klasickou bluesovou skladbu

„Crossroads“ – dokud ho Pravda nespražil pohledem.

Pravda měl trochu nadváhu, ale vyzařovala z něj nesmlouvavá autorita.

„Uvedl jsi dobré argumenty,“ řekl Pravda. „Ale ještě jsi mě nepřesvědčil.“

Pozorovatel znervózněl. Tahal se za výstřih svetru, prohraboval se fotografiemi. Ukazoval prstem na jednotlivé snímky, kroužkoval perem detaily.

„Je to dobrý začátek,“ řekl Pátrač na Pozorovatelovu obranu.

Pravda mávl pohrdavě rukou. „Netahejte mě za nos. Dodejte mi zboží.“ Odmlčel se. „Objednáme si,“ řekl pak.

Na terase se objevila číšnice Maddie v bokových kalhotách a vestičce, která nijak nezakrývala její velké břicho.

„To budou nejmíň dvojčata,“ poznamenal Pátrač konverzačním tónem, který moc neladil s jeho chtivým pohledem.

Maddie mu věnovala letmý úsměv a dolila jim kávu.

Pak převzala od Pravdy jeho objednávku: míchaná vejce, slaninu a čerstvě upečenou skořicovou koblihu.

Pátrač a Pozorovatel si také objednali, ale na rozdíl od Pravdy se v jídle jen porýpali. Dál rozprávěli tlumenými hlasy.

Probírali všechny možnosti.

Testovali je.

Pravda hleděl do mlhy a pozorně naslouchal, jak se rodí konečný plán.

Kapitola 38

DEN SE PŘEDE MNOU ROZVINUL jako žlutá plážová deka. Byla hrozná škoda, že tam není Joe, aby si ho užil se mnou.

Hvízdnutím jsem zavolala Martu do auta a rozjeli jsme se do města pro zásoby. Když jsme jeli po Cabrillo Highway, uviděla jsem nápis Škola Bayside, Odbor dětské sociální péče, Stát Kalifornie.

Velký modrý viktoriánský dům se tyčil po mé pravé ruce.

Vedena náhlým impulzem jsem odbočila na parkoviště.

Chvíli jsem jen seděla v autě a prohlížela si budovu, hřiště a vysoký plot z pletiva. Pak jsem zamkla auto a vydala se po štěrkové cestě k těžkým dubovým dveřím.

Zazvonila jsem a přišla mi otevřít tlustá černoška kolem pětatřiceti.

„Dobrý den,“ řekla jsem. „Hledám doktorku Brownovou.“

„Pojďte dál. Je ve sborovně. Já jsem Maya Abboudová.

Učím tady.“

„Co je tohle za školu?“ zeptala jsem se, když jsem ji následovala temnými, úzkými chodbami a pak po schodech do prvního patra.

„Stát sem posílá hlavně děti, co utekly z domova. Tedy ty, které měly štěstí.“

Procházeli jsme kolem malých tříd, místnosti s televizí a desítek dětí od předškolního věku po pubertu. K Oliveru Twistovi to mělo daleko, ale pomyšlení, že ty děti odtamtud vlastně nemají kam jít, mě naplnilo smutkem.

Paní Abboudová mě opustila na prahu jasné místnosti s mnoha okny. Carolee Brownová byla uvnitř. Vstala a šla mi naproti.

„Lindsay. Ráda vás vidím.“

„Jela jsem kolem a tak jsem si říkala, že bych se měla omluvit za to, jak jsem na vás byla včera příkrá.“

„Ale jděte. Překvapila jsem vás a neměla jste ponětí, co jsem zač. Dobře že jste přišla. Chtěla bych vás s někým seznámit.“

Pověděla jsem Carolee, že se nemohu dlouho zdržet, ale ona mě ujistila, že to zabere jen pár minut.

Šla jsem s ní ven na malé hřiště, kde pod stromem seděla hezká, asi osmiletá tmavovlasá holčička a hrála si s panenkou.

„Tohle je moje dcera Allison,“ řekla Carolee. „Ali, tohle je Brigidina a Meredithina teta Lindsay. Je policistkou.“

Děvčeti se rozzářily oči, když se na mě podívalo.

„Vím přesně, kdo jste. Vy se staráte o Penelope.“

„Starám, Ali, ale jenom na pár týdnů.“

„Penelope je prima, viďte? Umí číst myšlenky.“

Holčička mluvila o své prasečí kamarádce celou cestu na parkoviště, kam mě s maminkou doprovodily.

„To je bezva, že jste policistka,“ řekla Allison a vzala mě za ruku.

„Opravdu?“

„Jasně. Protože to znamená, že umíte dát věci do pořádku.“

Právě jsem přemýšlela, jak to Allison myslela, když mi náhle stiskla silně prsty a pak se rozběhla k mému autu.

Marta vrtěla ocasem a štěkala, dokud jsem ji nepustila ven. Pak začala poskakovat kolem Ali a olizovat jí bradu.

Nakonec se nám s Carolee podařilo od sebe dítě a psa odtrhnout a dohodly jsme se, že se brzy setkáme. Když jsem mávala otevřeným okénkem na rozloučenou, pomyslela jsem si: Našla jsem si novou přítelkyni.

Kapitola 39

POZOROVATEL nervózně poklepával na volant, zatímco čekal, až Lorelei O’Malleyová vyjde z domu. Nebyl nijak nadšený, že to musí udělat znovu.

Nakonec se ta pitomá ženská konečně objevila v nakupovacím úboru vybraném pro ten den a zamkla za sebou. Pak vypálila ve svém malém červeném mercedesu po Ocean Colony Road, aniž by se ohlédla.

Pozorovatel vystoupil z auta. Na sobě měl modrou sportovní bundu, kalhoty a tmavé brýle – vypadal jako zaměstnanec telefonní společnosti. Rychle zamířil k domu.

Stejně jako předtím si dřepl u okénka do suterénu a natáhl si rukavice. Pak odloupl pomocí loveckého nože tmel, vyndal okenní tabulku a vlezl do sklepa.

Rychle prošel domem do ložnice O’Malleyovych v prvním patře. Tam otevřel šatnu, odsunul stranou oděvy na ramínkách a prozkoumal videorekordér na polici na zadní stěně.

Pak Pozorovatel vyndal z přístroje kazetu a zastrčil si ji do kapsy. Náhodně vybral jednu z mnoha dalších kazet poházených na polici a odolal pokušení ostatní srovnat.

Nakonec si vzal v nočním stolku jeden balíček fotografií.

Byl v domě dvě minuty a dvacet vteřin, když uslyšel, jak se zabouchly domovní dveře.

Vyschlo mu v ústech. Za celé ty dny, kdy ten dům sledoval, se ani jednou nikdo nevrátil během dopoledne.

Pozorovatel vstoupil do šatny a skrčil se za závěsem z pověšených sukní. Natáhl ruku a zavřel dveře.

Koberec utlumil zvuk kroků a Pozorovatel sebou vyděšeně trhl, když viděl, jak se hýbe klika na dveřích. Neměl čas na rozmyšlenou. Dveře šatny se otevřely, oblečení rozhrnulo – a Pozorovatel, který se tam krčil jako zloděj, byl odhalen.

Lorelei hlasitě zalapala po dechu a chytila se za prsa.

Pak se zamračila.

„Vás já znám,“ řekla. „Co tady děláte?“

V ruce už držel nůž. Lorelei si ho všimla a pronikavě zaječela. Pozorovatel pochopil, že nemá na vybranou. Vrhl se kupředu, dlouhé ostří probodlo hedvábí modrých šatů a vniklo jí do břicha.

Lorelei se svíjela a snažila se noži uniknout, ale Pozorovatel ji pevně svíral v jakési nápodobě milostného objetí.

„Ach bože. Proč to děláte?“ zasténala, pak obrátila oči v sloup a její hlas zeslábl, až se vytratil docela.

Pozorovatel Lorelei pevně přitiskl dlaň na spodní část zad a čepelí jí prořízl měkké tkáně břišní dutiny a přeťal aortu. Krev nevystříkla; vytékala z ženina těla jako z kbelíku, dokud se jí nepodlomila kolena a ona se nezhroutila kupředu na boty narovnané na podlaze šatny.

Pozorovatel poklekl a položil své oběti dva prsty na krkavici. Její víčka se slabě chvěla. Za pár vteřin bude mrtvá.

Bylo na čase, aby udělal, co bylo třeba. Vyhrnul jí modrou sukni, sundal si opasek a řezal jím Lorelei O’Malleyovou přes zadek, dokud neležela mrtvá ve vlastní šatně.

Kapitola 40

MOHLO BÝT JEN HŮŘ, a opravdu bylo. Pozorovatel seděl v dodávce na parkovišti v Kelly Street naproti dvoupatrovému domu, v němž měl doktor ordinaci.

Zalétl pohledem k Pátrači, který klimbal na vedlejším sedadle. Pak znovu obrátil pozornost k parkovišti. Nervózně sledoval přijíždějící a odjíždějící auta.

Když se před domem objevil doktor Ben O’Malley, zatřásl Pozorovatel Pátračem. Pohlédli na sebe. „Jdeme na věc.“

Pak Pozorovatel vystoupil z dodávky. Rozběhl se k doktorovi a dostihl ho, než došel ke svému SUV.

„Doktore, doktore, díkybohu! Potřebuji pomoc.“

„Co se děje, hochu?“ zeptal se polekaně a podrážděně doktor.

„Mému kamarádovi se něco stalo. Dostal nějaký záchvat nebo infarkt, nevím, co mám dělat!“

„Kde je?“

„Tamhle,“ řekl a ukázal na dodávku zaparkovanou asi padesát metrů daleko. „Pospěšte si, prosím!“

Pozorovatel se rozběhl napřed a cestou se ohlížel, jestli ho doktor následuje. Když se dostal k dodávce, otevřel trhnutím dveře spolujezdce a ustoupil, aby doktor viděl na Pátrače zkrouceného na předním sedadle.

Doktor se naklonil dovnitř a zdvihl Pátrači jedno víčko.

Když ucítil na zátylku špičku nože, překvapeně sebou trhnul.

„Nastupte si,“ řekl Pozorovatel.

„A ani slovo,“ dodal Pátrač s okouzlujícím, odzbrojujícím úsměvem, „nebo povraždíme celou vaši rodinu.“

Kapitola 41

POZOROVATEL SLYŠEL, jak se doktorovo tělo převaluje a naráží do stěn nákladového prostoru dodávky, která stoupala po příkré silnici.

„Co tady?“ zeptal se. Podíval se do zpětného zrcátka a pak sjel ze silnice na malou mýtinu mezi stromy. Zatáhl ruční brzdu.

Pátrač vyskočil z dodávky, otevřel zadní posuvné dveře a spoutaného doktora posadil.

„Fajn, doktůrku, už je to tady,“ řekl a odtrhl mu z úst lepicí pásku. „Nějaká poslední slova? Nebo to odbudeme bez řečí?“

„A co chcete, abych řekl?“ zasténal doktor O’Malley.

„Povězte mi to. Chcete peníze? Seženu vám je. Drogy?

Můžete mít, na co si vzpomenete.“

„Plácáte pitomosti, doktore,“ řekl Pátrač. „To bych nečekal ani od vás.“

„Nedělejte to. Pomozte mi,“ škemral. „Pomozte mi, prosím.“

„Pomozte mi, prosím,“ pitvořil se Pozorovatel.

„Co jsem vám udělal?“ vzlykl doktor O’Malley.

Oba útočníci zabrali a vyhodili doktora z dodávky do písku vedle silnice.

„Je to snazší, než si myslíte,“ pošeptal Pátrač doktorovi do ucha. „Myslete na ty, co milujete… a rozlučte se.“

Doktor ani nezahlédl kámen, který mu v týle prorazil lebku.

Pátrač otevřel nůž a zvedl doktorovi hlavu za prošedivělé vlasy. Hladce, jako by krájel meloun, prořízl muži hrdlo.

Pak vzal Pozorovatel do ruky opasek a pod jeho tvrdými údery se na bílé kůži O’Malleyho zadku objevily nahnědlé pruhy.

„Cítíš to?“ zeptal se udýchaně umírajícího.

Pátrač setřel z nože otisky podolkem doktorovy košile.

Pak hodil nůž a kámen dolů ze svahu, kde je spolkly stromy, keře a vysoká ostřice.

Oba muži popadli doktorovo tělo za ruce a nohy a odnesli ho na okraj útesu. Rozhoupali ho a na tři svrhli dolů.

Poslouchali, jak tělo chrastí v podrostu a valí se z kopce na místo tak odlehlé, kde, jak doufali, zůstane skryto, dokud ho kojoti neroztrhají na kusy.

Kapitola 42

SEDĚLA JSEM NA PŘEDNÍ VERANDĚ a brnkala na kytaru, když mě ze soustředění vytrhl hrozný rámus. Mírumilovnými zákrutami Sea View Avenue rachotil odtahový vůz. Zamračila jsem se, ale pak jsem si všimla, že táhne bonneville z roku ’81.

Můj bonneville.

Když mě řidič uviděl, zamával mi.

„Zdravím, madam. Mám pro vás zvláštní zásilku.“

Jo. Muž z měsíce. Chlapík od pumpy. Usmála jsem se a Keith pohnul pákami, kterými se spouštělo auto na zem.

Když stálo na všech čtyřech, vystoupil z kabiny a kolébavou chůzí zamířil ke mně.

„Tak co, fakt si myslíte, že se vám tu rachotinu podaří rozjet?“ zeptal se a spočinul na schůdku verandy.

„Už jsem se v několika autech rýpala,“ řekla jsem.

„Hlavně v policejních.“

„Tak vy jste automechanik?“ Hvízdl mezi zuby. „No kruci. Hned jsem věděl, že ve vás něco je.“

„Automechanik zrovna nejsem. Jsem polda.“

„Lžete.“

„Nelžu,“ opáčila jsem a zasmála se jeho vytřeštěnému výrazu.

Natáhl svalnatou paži a s ledabylým „Dovolíte?“ sáhl po mé kytaře.

Posluž si, kamaráde.

Mladík si položil nástroj do klína, zabrnkal pár akordů a pak zahrál jednu sloku ufňukané country písničky z kategorie „Moje děvče mě opustilo“. Předvedl to tak procítěně, až jsem se musela smát.

Keith se v žertu uklonil a kytaru mi vrátil.

„A co je vaše specialita?“ zeptal se.

„Akustický rock. Blues. Právě teď se snažím složit písničku.“

„Mám nápad. Co kdybychom si popovídali u večeře? Znám jednu dobrou rybí restauraci v Moss Beach.“

„Díky, Keithe. Je to od vás milé, ale už jsem zadaná.“

Sevřela jsem v ruce medailonek od Joea.

„Musím říct, že jste mi zlomila srdce.“

„Ale. To přežijete.“

„Ne, opravdu. Jsem do vás blázen. Paráda, ženská, která má jako koníček motory. Co by si mohl chlap jako já přát víc?“

„No tak, Keithe,“ řekla jsem a položila mu ruku na rameno. „Ukažte mi moje nové auto.“

Sestoupila jsem z terasy a Keith šel za mnou. Přejela jsem dlaní po kapotě bonnevillu, otevřela dveře u řidiče a usadila se uvnitř. Auto bylo prostorné a pohodlné a palubní deska oplývala různými budíky a knoflíky, přesně jak jsem si to pamatovala.

„Vybrala jste si dobře, Lindsay,“ řekl Keith, který se opíral o střechu auta. „Neprodal bych vám žádnej krám. V kufru máte nářadí, ale kdybyste měla problém, zavolejte.“

„Zavolám.“

Věnoval mi rozpačitý úsměv, sundal si čepici, prohrábl světlé vlasy, zase si čepici nasadil a řekl: „No, tak se mějte.“

Když odjížděl, zamávala jsem mu na rozloučenou. Pak jsem zasunula klíček do zapalování svého nového miláčka a otočila jím.

Motor nenaskočil. Neozvalo se ani zakašlání, zabzučení nebo cvaknutí.

Auto bylo mrtvé jako přejetá žába uprostřed silnice.

Kapitola 43

SEPSALA JSEM SI SEZNAM NÁHRADNÍCH DÍLŮ a pak strávila zbytek dne leštěním bonnevillu přípravkem, který jsem našla v Keithově krabici s nářadím. Byla jsem šťastná, když se mi podařilo změnit matně šedou barvu kapoty na jasný bronzový lesk.

Zrovna jsem obdivovala své dílo, když z okénka kolemjedoucího auta vylétly večerní noviny. Rychle jsem po nich skočila a chytila je v letu, čímž jsem si od doručovatele vysloužila pochvalné „Super postřeh“!

Otevřela jsem tenký výtisk místního plátku Gazette a do oka mi padl velký černý titulek:

ŽENA LÉKAŘE UBODÁNA VE VLASTNÍM DOMĚ

LÉKAŘ NEZVĚSTNÝ

Strnula jsem uprostřed trávníku a četla:

Lorelei O’Malleyová, manželka doktora Bena O’Malleyho, byla nalezena dnes odpoledne mrtvá ve svém domě v Ocean Colony Road. Podle všeho se stala obětí přistiženého lupiče. Nevlastní dcera oběti, patnáctiletá Caitlin, našla tělo nevlastní matky v šatně v ložnici, když se vrátila ze školy. Doktor O’Malley, uznávaný všeobecný lékař a dlouhodobý člen místní komunity, se pohřešuje.

Dnes odpoledne vyzval velitel Peter Stark místní občany, kteří se shromáždili před policejní stanicí, aby byli klidní, ale obezřetní.

„Je tu jistá podobnost s nedávnými vraždami,“ řekl Stark.

„Ale nemohu být konkrétní, abych neohrozil probíhající vyšetřování. Dávám vám však své slovo, že policie nepoleví ve svém úsilí, dokud nebude vrah dopaden.“

V odpověď na otázky novinářů Stark uvedl: „Doktor O’Malley byl naposledy spatřen kolem poledne. Odešel na oběd, ale nevrátil se do ordinace ani nezavolal. Momentálně není podezřelý.“

Složila jsem noviny a nepřítomně se zadívala na sestřin útulný dům. O slovo se hlásily mé instinkty. Byla jsem policista bez případu, policista bez práce. Nechtěla jsem o vraždách číst v novinách. Chtěla jsem informace z první ruky.

Uklidila jsem nářadí na leštění auta, šla dovnitř a objednala si u telefonní společnosti konferenční hovor.

Najednou se mi zastesklo po kamarádkách.

Kapitola 44

OPERÁTORKA MĚ NEJDŘÍV SPOJILA S CLAIRE a její měkký hlas mě zahřál u srdce.

„Ahoj, děvče. Odpočíváš? Chytáš bronz?“

„Snažím se, kočko, ale mozek mi pracuje na plné obrátky.“

„Nepromarni tohle volno, prosím tě. Co já bych dala za dovolenou.“

Připojila se k nám Cindy a hlas jí jako obvykle zvonil vzrušením. „Bez tebe to tady není ono, Linds.“

„Kdybyste tak mohly být tady, holky,“ řekla jsem svým kamarádkám. „Modrá obloha, žlutý písek… A tuhle se tady objevil Joe a zůstal přes noc.“

Cindy se s námi podělila o podrobnosti ze svého druhého rande s nějakým hokejistou a já se vytasila s historkou o Keithovi, blonďákovi od benzínky.

„Odhadovala bych ho na dvacet a něco a připomíná Brada Pitta. A zkusil to na mě.“

„Když vás dvě poslouchám, připadám si jako stará znuděná manželka,“ poznamenala Claire.

„Chtěla bych se nudit jako ty s Edmundem,“ opáčila Cindy. „To rozhodně.“

Při tom všem smíchu a škádlení jsem si připadala jako u slabě osvětleného stolu u Susie.

A stejně jako obvykle u Susie jsme i teď přešly na práci.

„Tak co ty vraždy, o kterých jsem se doslechla?“ chtěla vědět Claire.

„Ani se neptej. Město je vzhůru nohama. Před pár týdny někdo zavraždil mladý pár – a dneska ráno zemřela asi dva kilometry odsud jedna žena.“

„Bylo to na internetu,“ řekla Cindy. „Ošklivý pohled.“

„To jo. Začíná to vypadat jako řádění stejného vraha a dokážete si představit, jak mě štve, že nemůžu nic dělat.

Chtěla bych si prohlédnout místo činu. Nesnáším, když musím stát stranou.“

„No, tak to tě bude zajímat jedna drobnost,“ ozvala se Claire. „Mám to z oběžníku pro soudní patology. Jde o ten zavražděný pár v Crescent Heights. Někdo je zmrskal.“

Na okamžik jsem asi nevnímala, když jsem v myšlenkách zalétla k Johnu Doeovi č. 24.

Byl zavražděn a zmrskán.

„Zmrskal? Claire, víš to jistě?“

„Naprosto. Přes záda a hýždě.“

V tu chvíli to v telefonu zapípalo a na displeji se objevilo jméno dalšího volajícího. Řekla jsem: „Moment, holky,“ a stiskla tlačítko.

„Lindsay, tady Yuki Castellanová. Máte čas si promluvit?“

Bylo dobře, že jsem měla stále na lince Claire a Cindy.

Potřebovala jsem trochu času, abych si před rozhovorem se svým právníkem o přestřelce v Larkin Street srovnala myšlenky. Yuki řekla, že mi během dopoledne zavolá a já se vrátila ke kamarádkám, ale už jsem se nedokázala soustředit.

V uplynulých několika dnech jsem utekla přede vším – kromě nadcházejícího procesu, který mi mohl zničit celý život.

Kapitola 45

POZOROVATEL KRÁČEL PO CESTĚ mezi trávou porostlými dunami a nad hlavou mu svítil tenký srpek měsíce. Na sobě měl vlněnou čepici a černou teplákovou soupravu a v ruce držel miniaturní fotoaparát s desetinásobným přiblížením.

Použil ho ke sledování páru souložícího na konci pláže a pak namířil objektiv k domům na Sea View Avenue asi sto metrů daleko.

Soustředil se na jeden konkrétní dům, modrý, se spoustou oken a posuvnými dveřmi na zadní terasu. Viděl, jak po obývacím pokoji přechází poručík Lindsay Boxerová.

Vlasy měla sepnuté nahoru a na sobě tenké bílé tričko.

Mluvila do telefonu a přitom si pohrávala s řetízkem na krku. Pod tričkem mohl rozeznat linii jejích ňader.

Byla plná a pevná.

Pěkný kozy, poručíku.

Pozorovatel věděl přesně, kdo Lindsay je, co dělá a proč je v Half Moon Bay. Ale chtěl se dozvědět víc.

Rád by věděl, s kým asi telefonuje. Možná s tím tmavovlasým chlapíkem, který tam předchozí noc přespal a pak odjel v černém, úředně vypadajícím sedanu. Přemýšlel o tom muži: kdo to je a jestli se vrátí.

A uvažoval, kde asi má Lindsay pistoli.

Pozorovatel pořídil několik snímků Boxerové, jak se usmívá, mračí, rozpouští si vlasy. Sluchátko si přidržela ramenem, zvedla ruce a znovu si vlasy sepnula. Ňadra se jí při tom pohybu dráždivě zhoupla.

Jak ji pozoroval, přeběhl přes místnost pes, lehl si u posuvných dveří a díval se ven – jakoby hleděl přímo na něho.

Pozorovatel zamířil dolů na pláž směrem k milencům a prošel travou na parkoviště, kde nechal auto. Když nastoupil, vytáhl z přihrádky na rukavice zápisník a nalistoval stránku s Lindsayiným jménem nadepsaným puntičkářským rukopisem.

Poručík Lindsay Boxerová.

Světlo pouličních lamp bylo právě tak jasné, aby mohl doplnit další poznámky.

Napsal: Zraněná. Sama. Ozbrojená a nebezpečná.

Třetí část

ZPÁTKY V SEDLE

Kapitola 46

NA OBLOHU právě vycházelo oranžové slunce, když mě ze spánku vytrhlo pronikavé zvonění. Zatápala jsem po telefonu a při čtvrtém zvonění se mi podařilo zvednout sluchátko.

„Lindsay, tady Yuki. Doufám, že jsem vás nevzbudila.

Sedím zrovna v autě a tohle je moje jediná volná chvilka, ale povím vám všechno rychle.“

Yuki byla zanícená a chytrá a já už věděla, že vždycky mluví jako kulomet.

„Fajn. Jsem připravená,“ řekla jsem a opřela se o polštář.

„Sam Cabot je z nemocnice venku. Propustili ho včera,“ spustila Yuki rytmickým ra-ta-ta. „Odvolal své přiznání k hotelovým vraždám, ale to je problém prokurátora. Co se vás týče, řekl, že jste vystřelila první, minula ho a on a Sára pak opětovali střelbu v sebeobraně. Pak jste je dostala. Parchant jeden. My víme, jak to bylo doopravdy, a oni to vědí taky, ale tohle je Amerika. Může povídat, co se mu zamane.“

Tlumeně jsem zaúpěla. Yuki mluvila dál. „Náš problém je, že ten malý psychopat vypadá tak dojemně. Je ochrnutý, upoutaný na křesle, hlavu mu podepírá korzet a třese se mu brada. Je jako anděl, který se zřítil na zem –“

„Sestřelený brutální policistkou,“ přerušila jsem ji.

„Chtěla jsem říct po srážce s boeingem, ale to je jedno.“

Zasmála se. „Musíme se sejít a probrat si strategii. Kdy by se vám to hodilo?“

Můj kalendář byl prakticky neposkvrněný. Na druhou stranu Yuki ho měla na tři týdny dopředu plný soudních jednání, schůzek a procesů. Přesto se nám podařilo dohodnout si termín na pár dní před soudem.

„Média pilně kalí vodu,“ pokračovala Yuki. „Pustili jsme ven zprávu, že jste u kamarádky v New Yorku, takže vás nepronásledují. Lindsay? Jste tam?“

„Jo. Jsem tady,“ řekla jsem s očima upřenýma na větrák na stropě.

„Měla byste se teď držet stranou a odpočívat. Ostatní nechte na mně.“

Dobře.

Osprchovala jsem se, oblékla si plátěné kalhoty a růžové tričko a vzala si na terasu hrnek kávy. Když jsem dávala Penelope krmení, položila jsem jí zásadní otázku: „Proč tolik žereš, malé prasátko, když můžeš přijít na pekáč zakrátko?“

Holka z města si povídá s čuníkem. Koho by to napadlo?

Uvažovala jsem o Yukiině radě. Držet se stranou a odpočívat. Dávalo to smysl, jenomže já bojovala s nutkáním něco dělat. Chtěla jsem prověřovat stopy, chytat lumpy.

Opravdu jsem si nemohla pomoct.

Hvízdla jsem na Martu a nasedla do auta. Pak jsme se rozjely k jednomu domu v Crescent Heights – místu, kde byla spáchána dvojnásobná vražda.

Kapitola 47

„COPAK,“ oslovila jsem Martu, „koukáš, jakou bys mohla provést lumpárnu?“ Marta mi věnovala útrpný pohled svých hnědých očí a vrátila se ke sledování krajnice poseté velkými balvany.

Když jsem ujížděla na jih po Highway 1, naplňovalo mě vzrušení. Po pěti kilometrech jsem odbočila do Crescent Heights, obvyklé sbírce domů rozptýlených na úpatí kopce na okraji Half Moon Bay.

Řídila jsem explorer po štěrkové cestě, když tu náhle se přede mnou objevilo místo činu.

Žlutý, prkny obložený domek se třemi vikýři stál v přerostlé květinové zahradě a u plaňkového plotu bylo narovnané dřevo na topení v krbu. Na podomácku vyrobené schránce bylo štětcem vyvedené jméno Daltry a kolem dokola se stále táhl asi kilometr žluté pásky. Americký sen.

Místo činu. Nevstupovat.

Pokusila jsem se představit si, že v té útulné chatce byli brutálně zavražděni dva lidé, ale moc se mi to nedařilo. Na takových místech by se vraždit nemělo.

Co vraha přivedlo právě do tohoto domu? Byl to naplánovaný čin – nebo pachatel padl na to sladké hnízdečko náhodou?

„Zůstaň,“ přikázala jsem Martě a vystoupila z auta.

K vraždě došlo před více než pěti týdny a policie už místo činu opustila. Mohl tam čmuchat kdokoliv, jen když se nevloupal do domu – a všude kolem jsem viděla pozůstatky takového čmuchání: pošlapané trávníky, cigaretové špačky na chodníku, plechovky od koly v trávě.

Prošla jsem otevřenou brankou, podlezla pásku a pomalu obešla dům.

Pod keřem ležel basketbalový míč a na zadních schodech jedna dětská teniska, ještě vlhká od ranní rosy. Všimla jsem si, že jedno z oken do sklepa je vysazené a opřené o zeď – pravděpodobně místo, kudy vrah vnikl dovnitř.

Čím déle jsem byla u domu Daltryových, tím silněji mi bušilo srdce. Slídila jsem na místě činu jako vetřelec, místo abych vedla vyšetřování, a neměla z toho dobrý pocit.

Vlastně jsem tam neměla co pohledávat. Kupředu mě však pohánělo to, co jsem se předchozího večera dozvěděla od Claire.

Daltryovi z Crescent Heights nebyly první zmrskané oběti vražd. Kdo ještě byl před smrtí takhle mučen?

Souvisely ty vraždy nějak s mým nevyřešeným případem Johnem Doem č. 24?

Držte se stranou a odpočívejte, radila mi Yuki. Musela jsem se zasmát. Nasedla jsem do auta, poplácala jsem po zádech svého chlupatého parťáka a vrátila se po štěrkové cestě na silnici.

Za deset minut už jsem byla zpátky v centru Half Moon Bay. Chtěla jsem vidět dům O’Malleyovych.

Kapitola 48

OCEAN COLONY ROAD lemovala po obou stranách ulice policejní auta. Znaky na jejich dveřích mi prozradily, že se místním konečně dostalo pomoci, kterou tolik potřebovali. Povolali stání policii.

Když jsem jela kolem, všimla jsem si, že u domovních dveří hlídá příslušník v uniformě a další vyslýchá zaměstnance zásilkové služby UPS.

Dovnitř a ven chodili v nepravidelných intervalech technici a detektivové. Média si postavila stan na trávníku u sousedů a místní reportér vysílal přímý přenos z Half Moon Bay.

Zaparkovala jsem o blok dál, vrátila se pěšky k domu a vmísila jsem se do slupiny čumilů, kteří z chodníku na protější straně ulice sledovali práci policie. Stála jsem tam, přemýšlela o svých dojmech a doufala v zázračné vnuknutí.

Na první pohled bylo jasné, že se domy obětí liší jako nebe a dudy. Crescent Heights byla komunita obývaná převážně střední třídou, které ve výhledu na zátoku překážela dálnice. Ocean Colony měla soukromé golfové hřiště.

Dům O’Malleyových a ostatní kolem se mohly pochlubit tím nejlepším, co se dá za peníze koupit. Co měly ty dva domy a jejich obyvatelé společného?

Prohlížela jsem si to sídlo v koloniálním slohu, s břidlicovou střechou a pečlivě zastřiženými zimostrázovými keři a znovu si kladla dvě základní otázky: Co tam vraha přivedlo? Byl to plán, nebo náhodný útok?

Upřela jsem pohled na okna s modrými okenicemi v prvním patře, za kterými byla v ložnici ubodána Lorelei O’Malleyová.

Jestlipak i ji vrah zmrskal?

Tak silně jsem se soustředila, že jsem musela upoutat pozornost. Mířil ke mně mladý uniformovaný policista s růžovým obličejem a podrážděným vystupováním.

„Paní? Paní? Rád bych vám položil pár otázek.“

Sakra. Kdybych musela ukázat odznak, prověřil by si mě ten chlapík v databázi a pustil do světa tuhle novinu:

Poručík Lindsay Boxerová, policie San Francisco, byla na místě činu. Za dvacet minut by už u Catina domu zvonili reportéři a utábořili se na jejím trávníku.

Nasadila jsem nevinný výraz.

„Jen jsem šla kolem, strážníku. A jsem na odchodu.“

Mávla jsem na něj, obrátila se a rychle se vrátila k exploreru.

Sakra. Udělal to.

Když jsem jela kolem, zapsal si ten polda číslo mého auta.

Kapitola 49

TA MALEBNÁ MALÁ HOSPODA se jmenovala u Kormorána po elegantním mořském ptáku, jehož vypodobení viselo u stropu nad barem.

Byl tam starý barový pult, šest druhů točeného piva, hlasitá hudba a dav pátečních hostů. Rozhlížela jsem se kolem, až jsem zahlédla Carolee Brownovou u stolu poblíž baru. Měla na sobě kalhoty a růžový pulovr; na krku se jí blýskal malý zlatý křížek.

Sušenková dáma ve společnosti.

Carolee si mě všimla vteřinu poté, co já uviděla ji, usmála se na mě a pokynula mi, abych si k ní přisedla. Prodrala jsem se davem a lehce ji objala, když vstala, aby mě přivítala.

Objednaly jsme si pivo Pete’s Wicked Ale a nudle se škeblemi. A jak to u žen někdy bývá, hned se z nás staly důvěrné přítelkyně. Carolee už o mně něco věděla od mé sestry Cat, která jí řekla i o přestřelce, kvůli které jsem se ocitla na opačné straně kalifornského právního systému.

„Špatně jsem posoudila situaci, protože to byly děti,“ řekla jsem Carolee. „A když začaly střílet na mě a mého kolegu, musela jsem je zneškodnit.“

„To je opravdu zlé, Lindsay.“

„To bych řekla. Zabít dítě. Nikdy by mě nenapadlo, že bych byla něčeho takového schopná.“

„Ti dva tě k tomu přinutili.“

„Byli to vrazi, Carolee. Zabili několik dětí, a když jsme je dopadli, viděli jen jeden způsob jak z toho ven. Ale člověk by řekl, že děti z tak dobrého prostředí nemohou být zkažené.“

„Ano, já vím. Ale po zkušenostech se stovkami dětí, které prošly naší školou, mi můžeš věřit, že psychicky narušené děti pocházejí z nejrůznějších rodin,“ řekla Carolee.

Když Carolee mluvila o narušených dětech, prolétla mi hlavou zasutá vzpomínka. Viděla jsem sama sebe jako malé dítě, jak letím přes pokoj a narážím do svého psacího stolu. „Ty mi odmlouvat nebudeš, děvenko.“ Můj otec se kymácí ve dveřích, král světa. Sama jsem byla narušené dítě.

Trhla jsem sebou a vrátila se zpátky ke Kormoránovi.

„A jak na tom vlastně jsi?“ ptala se Carolee. „Jsi svobodná? Rozvedená?“

„Rozvedená – s člověkem, na kterého myslím jako na bratra, kterého jsem nikdy neměla,“ odpověděla jsem, ráda, že změnila téma. „Ale nechala bych se přemluvit na další pokus.“

„Teď si vzpomínám,“ usmála se Carolee. „Jestli se nepletu, tak jsi měla společnost, když jsem se u tebe objevila se sušenkami.“

Zasmála jsem se při vzpomínce, jak jsem ji přivítala v Joeově košili. Otevřela jsem ústa, že Carolee povím o Joeovi, když mou pozornost upoutal nějaký pohyb za ní.

Už předtím jsem si všimla tří mužů, kteří poklidně popíjeli u baru. Náhle dva z nich odešli. Ten, který tam zůstal, byl velmi pohledný: tmavé vlnité vlasy, souměrný obličej, brýle bez obrouček, nažehlené kalhoty a košili značky Ralph Lauren.

Barman přejel pult hadrem a slyšela jsem ho říkat: „Dáte si další?“

„Vlastně jsem dostal chuť na hlt támhle té malé brunety.

A spláchl bych to tou blondýnou.“

I když svou poznámku doprovodil příjemným úsměvem, cítila jsem, že na tom chlapovi není něco v pořádku. Vypadal sice jako bankovní ředitel, ale mluvil spíš jako cesťák žijící z provize.

Ztuhly mi rysy, když se otočil na barové stoličce a upřel pohled na mě.

Kapitola 50

AUTOMATICKY jsem zaznamenala popis toho chlapa: běloch, asi sto osmdesát centimetrů, přes osmdesát kilo, čtyřicet až dvaačtyřicet let, žádná zvláštní znamení kromě hojící se rány mezi palcem a ukazovákem pravé ruky. Jako by se řízl nožem.

Vstal ze stoličky a namířil si to k nám.

„Tohle je moje vina,“ řekla jsem potichu Carolee. „Podívala jsem se na něj.“ Dělala jsem, co jsem mohla, abych muže odradila, okatě jsem se obrátila ke Carolee, ale nepomohlo to.

„Jak se daří, dámy? Jste obě tak atraktivní, že jsem vás musel přijít pozdravit.“

„Díky,“ opáčila Carolee. „To je od vás hezké.“ Pak se k němu otočila zády.

„Jsem Dennis Agnew,“ vedl si chlapík svou. „Jasně, neznáte mě, ale to se dá změnit. Co kdybyste mě pozvaly ke stolu? Večeře je na mně.“

„Děkujeme, Dennisi,“ řekla jsem, „ale vystačíme si samy. Znáte to, holčičí klepy…“

Muž se náhle zamračil, jako když při snížení napětí pohasnou světla. O zlomek vteřiny později se jeho domýšlivost vrátila a obdařil nás okouzlujícím úsměvem.

„Úplně samy si přece vystačit nemůžete. No tak. I kdybyste patřily mezi ty ženské, co nejsou na chlapy, nevadí.

Jde mi jen o tu večeři.“

Dennis Agnew byl podivnou směsicí úlisnosti a hrubosti, ale ať už mu šlo o cokoliv, měla jsem toho dost.

„Poslechněte, Dennisi,“ řekla jsem, sáhla do kabelky pro odznak a strčila mu ho pod nos. „Jsem policistka a tenhle rozhovor je soukromý. Jasné?“

Viděla jsem, jak mu na spánku pulzuje žíla, když se snažil zachovat důstojnost.

„Neměla byste dělat ukvapené soudy, důstojníku. Hlavně o lidech, které neznáte.“

Agnew se vrátil k barovému pultu, hodil na něj několik bankovek a naposled se k nám otočil.

„Dávejte na sebe pozor. Ještě se uvidíme.“

Pak rozrazil dveře vedoucí na parkoviště a odešel.

„Dobrá práce, Lindsay.“ Carolee naznačila výstřel z pistole a pak odfoukla ze špičky ukazováčku imaginární kouř.

„To byl ale magor“ řekla jsem. „Viděla jsi, jak se tvářil?

Jako by nemohl uvěřit, že jsme ho odmítly. Kdo si myslí, že je? George Clooney?“

„To jo,“ přitakala moje nová kamarádka. „Jeho máma a zrcadlo mu celý život tvrdily, jak je neodolatelný.“

Zasmály jsme se tomu a cinkly sklenicemi. Bylo mi s Carolee dobře; měla jsem pocit, jako kdybych ji znala celá léta. Díky ní se mi podařilo přestat myslet na Dennise Agnewa, vrahy a mrtvoly, a dokonce i na nadcházející proces.

Zamávala jsem na barmana a objednala další rundu.

Kapitola 51

PÁTRAČ ZASTRČIL NOVÝ NŮŽ pod sedadlo svého auta, pak vystoupil a otevřel dveře malého obchodu. Okamžitě ho osvěžila klimatizace a uklidňující pohled na vysoké chladicí boxy s limonádami a pivem.

Obzvlášť ho potěšil pohled na malou tmavovlásku v drahé sportovní soupravě značky Fila, která stála ve frontě u pokladny.

Jmenovala se Annemarie Sarducciová a Pátrač věděl, že si právě byla zaběhat, jako ostatně každý večer. Zaplatí láhev dovážené pramenité vody, přijde domů a povečeří s rodinou v domě s výhledem na zátoku.

Pátrač už toho o Annemarii věděl docela dost: že si zakládá na své štíhlé postavě, že spí se svým osobním trenérem, že její syn prodává spolužákům drogy a že šíleně žárlí na svou sestru Juliettu, která má stálou roli v hollywoodském televizním seriálu.

Věděl také, že píše svůj blog pod přezdívkou Zvrhlá růže. Už několik měsíců byl jejím pozorným čtenářem.

Dokonce jí nechal vzkaz pod svou přezdívkou.

„Líbí se mi váš způsob myšlení. PÁTRAČ.“

Pátrač naplnil papírový kelímek kávou ze zásobníku v rohu obchodu a pak se postavil do fronty za paní Sarducciovou. Lehce do ní vrazil a jakoby nedopatřením se jí otřel o prsa.

„Ach, promiňte. Dobrý den, Annemarie,“ řekl.

„Dobrý den,“ odpověděla a věnovala mu znuděný pohled a pokývnutí. Podala pětidolarovku bledé dívce u pokladny, vzala si drobné a láhev s vodou a bez rozloučení odešla.

Pátrač se díval, jak Annemarie vychází z obchodu a při chůzi jako obvykle trochu vrtí zadkem. Za pár hodin si už bude číst její internetový deník plný nemravných podrobností, jež o ní neměl ve skutečném životě nikdo vědět.

Na shledanou, Zvrhlá růže.

Kapitola 52

KDYŽ MI ZAVOLALA CAROLEE a požádala mě, abych jí na pár hodin dohlédla na Allison, chtělo se mi říct: „Prosím, nechtěj po mně, abych hlídala dítě.“ Ale Carolee mě přesvědčila dřív, než jsem to vůbec stačila vyslovit.

„Ali se stýská po tom prasátku,“ řekla. „Jestli ji necháš hrát si s Penelope, zabaví se a já si dám spravit zub. Moc by mi to pomohlo, Lindsay.“

Za půl hodiny vyskočila Allison z matčina minivanu a rozběhla se k domu. Lesklé tmavé vlasy měla svázané do dvou copů po obou stranách hlavy a všechno, co měla na sobě, včetně tenisek, bylo růžové.

„Ahoj, Ali.“

„Přinesla jsem jabka,“ řekla a protáhla se kolem mě dovnitř. „To něco uvidíte.“

„Paráda,“ řekla jsem s předstíraným nadšením.

Jakmile jsem otevřela zadní dveře, doběhla Penelope k plotu a začala hlasitě kvičet a chrochtat – a Allison ty zvuky opakovala. Právě když jsem se začala bát, že sousedi zavolají spolek na ochranu zvířat, se na mě Allison usmála a řekla: „Říkáme tomu prasečina.“

„Už jsem slyšela,“ řekla jsem s úsměvem.

„Je to opravdový jazyk,“ trvala na svém Allison. Podrbala Penelope na zádech a ta se převalila a blaženě vystrčila nohy do vzduchu. „Když byla Penelope ještě selátko, bydlela ve velkém domě u moře s prasaty z celého světa,“ vysvětlila mi Ali. „Celé noci vysedávala a bavila se s ostatními prasecky. Ve dne pak chodila na pedikúru, které tam říkali prasikúra.“

„Opravdu?“

„Prasata jsou mnohem chytřejší než lidi,“ prozradila mi Ali. „Penelopa toho ví spoustu. Víc, než si dokážeme představit.“

„Tak to jsem netušila.“

„Heleďte,“ pokračovala Ali, „vy ji budete krmit jabky.

A já jí nalakuju nehty.“

„Myslíš?“

„Přesně to si přeje.“ Allison mě ujistila, že nebude vadit, když Penelope pustíme na zahradu, a já udělala, co mi řekla. Držela jsem Penelope jablka u čumáku, aby je mohla žvýkat, zatímco jí Allison za neustálého brebentění natírala paznehty růžovým lakem na nehty.

„Hotovo, Penny.“ Ali zářila pýchou. „Jenom je nech uschnout. No,“ obrátila se ke mně, „a co umí Marta?“

„Border kolie mají vlastně také svůj jazyk. Marta umí na povel shánět dohromady ovce.“

„Ukažte mi to!“

„Vidíš tu nějaké ovce?“

„Kde by se tady vzaly?“

„No právě. Ale víš, co mám na Martě nejradši? Dělá mi společnost a varuje mě před zlými lidmi.“

„A vy máte pistoli, že jo?“

„Jasně. Mám pistoli.“

„Páni. Pistoli a ještě psa. Jste super, Lindsay. Nikoho takovýho jsem ještě nepotkala.“

Zaklonila jsem hlavu a rozesmála se. Ali byla hrozně milá a měla úžasnou fantazii. Samotnou mě překvapilo, jak rychle jsem si ji oblíbila. Přišla jsem do Half Moon Bay, abych se zamyslela nad svým životem. Teď mě navštívila živá představa mě, Joea, domova a malé holčičky.

Pohrávala jsem si s tou šokující myšlenkou, když na zahradu vešla Carolee s pokřiveným úsměvem po umrtvení zubu. Nemohla jsem uvěřit, že už uběhly dvě hodiny, a bylo mi moc líto, že Ali odchází.

„Zas brzy přijď,“ řekla jsem a objala ji na rozloučenou.

„Můžeš se tu ukázat kdykoliv, Ali.“

Kapitola 53

STÁLA JSEM NA ULICI, dokud Caroleeino auto nezmizelo v zatáčce Sea View Avenue. Ale když bylo pryč, přihlásila se o slovo myšlenka, která už nějakou dobu čekala v podvědomí.

Vzala jsem si notebook do obývacího pokoje, sedla si do čalouněného křesla a připojila se na policejní databázi NCIC. Za pár minut už jsem věděla, že doktor Ben O’Malley, čtyřicet osm let, byl několikrát předvolán kvůli překročení rychlosti. Dvakrát se oženil a ovdověl.

Manželka číslo jedna byla Sandra, matka jejich dcery Caitlin. V roce 1994 se oběsila v garáži jejich domu. Druhá byla Lorelei O’Malleyová rozená Breenová, zavražděná ve věku třiceti devíti let. V roce ’98 byla zatčena pro krádež v obchodě a propuštěna s pokutou.

Pak jsem zadala do počítače jména Alice a Jake Daltryovi a na monitoru se mi objevilo množství informací. Jake a Alice byli osm let svoji, a když byli zavražděni ve svém domě v Crescent Heights, zůstali šestiletí chlapci, dvojčata. Vybavila jsem si ten útulný domek, opuštěný míč a dětskou tenisku.

Pak jsem se znovu soustředila na monitor.

Jake byl pěkné kvítko, než si vzal Alici. Procházela jsem jeho trestní rejstřík: kuplířství a padělání otcova podpisu na šecích, za což si odseděl šest měsíců, ale posledních osm let byl čistý a pracoval na plný úvazek v pizzerii ve městě.

Manželka Alice, třicet dva let, žádný záznam neměla.

Nikdy ani neprojela na červenou nebo nenacouvala někomu na parkovišti do auta.

Přesto byla mrtvá.

Co jsem se vlastně dozvěděla?

Zavolala jsem Claire a ta to zvedla na první zazvonění.

Šla jsem rovnou k věci.

„Claire, mohla bys pro mě něco zjistit? Hledám nějakou souvislost mezi vraždami O’Malleyové a Daltryových.“

„Jasně, Lindsay. Spojím se s několika kolegy po celém státě. Uvidím, co se dá dělat.“

„A mohla by ses taky podívat na Sandru O’Malleyovou?

Zemřela v roce 1994, oběsila se.“

Chvíli jsme si ještě povídaly o Claiřině manželu Edmundovi a safírovém prstenu, který jí dal k výročí. A pak jsme přešly na holčičku jménem Ali, která umí mluvit s prasaty.

Když jsem zavěsila, měla jsem pocit, jako bych se nadýchala čerstvějšího vzduchu. Už jsem se chystala vypnout počítač, když mi něco padlo do oka. Když Lorelei O’Malleyová šla k soudu za to, že ukradla dvacetidolarové náušnice, obhajoval ji místní právník Bob Hinton.

Boba Hintona jsem znala.

Jeho navštívenku jsem měla stále v kapse kraťasů od toho rána, co mě srazil na svém horském kole.

Ten chlap mi rozhodně dlužil službu.

Kapitola 54

BOBOVA KANCELÁŘ velikosti krabice od bot se nacházela v malé budově mezi kavárnou Starbucks a bankou. Zvědavá, jestli ho tam najdu i v sobotu, jsem strčila do prosklených dveří a uviděla Boba, jak sedí za velkým dřevěným stolem a sklání plešatějící hlavu nad San Francisco Examinerem.

Polekaně sebou trhl, máchl paží, převrhl hrnek s kávou a polil si celé noviny. Všimla jsem si fotografie na titulní straně těsně předtím, než ji zakryla hnědá skvrna. Byl to snímek blonďatého chlapce na kolečkovém křesle.

Sam Cabot. Má noční můra.

„Promiňte, Bobe, nechtěla jsem vás vylekat.“

„Nemusíte se o-o-omlouvat,“ řekl Bob. Narovnal si brýle s růžovými obroučkami a vytáhl ze zásuvky pár ubrousků, aby utřel stůl. „Posaďte se. Prosím.“

„Díky.“

Bob se mě zeptal, jak se mi daří v Half Moon Bay a já odpověděla, že se rozhodně nenudím.

„Právě jsem o vás četl, poručíku,“ řekl a vysoušel noviny zmuchlanými ubrousky.

„Ve světě rychlého přenosu informací se nedá zachovat žádné tajemství,“ odvětila jsem s úsměvem. Pak jsem Bobovi pověděla, že jsem se začala zajímat o vraždy, ke kterým došlo pár kilometrů od mých dveří, a napadlo mě, jestli by mi o nich nemohl něco říct.

„Lorelei O’Malleyovou jsem znal,“ řekl. „Jednou jsem ji zastupoval. Dostala se z toho jen s plácnutím přes ruku,“ řekl a pokrčil rameny. „Bena znám jenom od vidění. Říká se, že musel mít s Loreleiinou smrtí něco společného, ale já si nedokážu představit, že by zabil Caitlin nevlastní matku. To dítě už tak dost traumatizovala sebevražda její skutečné matky.“

„Poldové vždycky podezírají nejdřív manžela nebo manželku.“

„Jistě. To vím. Mám u policie kamarády. Vyrůstal jsem v Half Moon Bay,“ vysvětlil, „a otevřel si tady praxi hned po škole. Vyhovuje mi být malá ryba v malém rybníku.“

„Jste příliš skromný, Bobe.“ Ukázala jsem na řadu fotografií na zdi, na nichž si Bob potřásal rukou s guvernérem a dalšími hodnostáři. Viselo tam také několik zarámovaných diplomů na ručním papíře.

„Aha, tohle,“ řekl Bob a znovu pokrčil rameny. „Dělal jsem nějakou veřejně prospěšnou práci jako zákonný zástupce týraných nebo zanedbávaných dětí. Však víte, zastupoval jsem je u soudu a dohlížel na to, aby byla chráněna jejich práva.“

„To je chvályhodné,“ řekla jsem. Ten příjemný chlapík mi byl čím dál sympatičtější a všimla jsem si, že se v mé společnosti docela uvolnil. Od té nehody s kávou už se nezakoktal.

Bob se opřel na židli a ukázal na fotografii ze slavnostní ceremonie na radnici. Potřásal si tam rukou s někým, kdo mu předával plaketu.

„Vidíte toho chlapa?“ zeptal se a ukázal na elegantního muže sedícího s ostatními na pódiu. „To je Ray Whittaker.

On a jeho žena Molly žili v Los Angeles, ale na léto jezdili sem. Někdo je před pár lety zavraždil v posteli. A víte, Lindsay, že všichni ti lidé byli zmrskáni a podříznuti?“

„Slyšela jsem o tom,“ řekla jsem. Na okamžik jsem se odmlčela, zatímco se můj mozek potýkal s několik let starou vraždou dalšího manželského páru. Co má znamenat to bičování? Jak dlouho už ten vrah řádí?

Když jsem se probrala z úvah, Bob ještě mluvil o Whittakerových.

„… přátelští, opravdu milí lidé. On byl fotograf a ona trochu hrála v Hollywoodu. Nedává to smysl. Všichni to byli dobří lidé a je tragédie, že jejich děti skončily u opatrovníků nebo příbuzných, které skoro neznali.“ Potřásl hlavou a povzdechl si. „Snažím se tyhle myšlenky nechat vždycky po práci v kanceláři, ale pokaždé se mi to nepovede.“

„Vím, jak to myslíte,“ řekla jsem. „Jestli máte chvilku, povím vám příběh, který si nosím domů z kanceláře už deset let.“

Kapitola 55

BOB VSTAL a došel ke kávovaru postavenému na registratuře. Oběma nám nalil hrnek kávy.

„Času mám spoustu,“ řekl. „Nelíbí se mi ceny u Starbuckse.“ Usmál se na mě. „Ani pohled na všechny ty nafoukané pracháče na dovolené.“

U vlažné kávy s mlékem v prášku jsem Bobovi pověděla o svém prvním případu vraždy.

„Oběť jsme našli ve špinavém hotelu v okrsku Mission District. Mrtvolu jsem neviděla poprvé, ale na tohle jsem připravená nebyla, Bobe. Byl to mladý kluk – mezi sedmnácti a jednadvaceti – a když jsem vešla do pokoje, našla jsem ho, jak leží na zádech s roztaženýma rukama a nohama a rozkládá se v kaluži krve. Po celém těle se hemžily mouchy jako lesknoucí se pokrývka.“

Sevřelo se mi hrdlo, jak se mi ten obraz znovu objevil před očima tak jasně, jako bych právě stála v tom hotelovém pokoji a říkala si: Ach bože, dostaň mě odsud. Srkala jsem tu hroznou kávu, než jsem mohla zase promluvit.

„Měl na sobě dva kusy oblečení: obyčejné ponožky, kterých se v celé zemi prodají statisíce ročně, a tričko z Distillery. Znáte ten podnik?“

Bob přikývl. „Vsadím se, že tam jedl každý turista, který se od roku 1930 objevil v Half Moon Bay.“

„Jo. Stopa k ničemu.“

„Jak zemřel?“

„Někdo mu prořízl hrdlo nožem. A na hýždích měl pruhy jako od biče nebo opasku. Nepřipomíná vám to něco?“

Bob znovu přikývl. Pozorně poslouchal, tak jsem pokračovala. Řekla jsem mu, že jsme celé týdny pročesávali město a Half Moon Bay.

„Nikdo oběť neznal. Bobe. Jeho otisky nebyly v databázi a pokoj, kde zemřel, byl tak špinavý, že se nám nepodařilo najít žádné stopy.

Nikdo se o tělo nikdy nepřihlásil. To není tak neobvyklé; jen letos jsme měli dvacet tři takových případů. Ale nemůžu zapomenout na nevinnost ve tváři toho chlapce.

Měl modré oči,“ řekla jsem. „Světlehnědé vlasy. A teď, po všech těch letech, dojde k dalším vraždám se stejným podpisem.“

„Víte, z čeho mi běhá mráz po zádech, Lindsay? Když si představím, že by vrahem mohl být někdo místní –“

Zazvonil telefon a přerušil Boba uprostřed věty.

„Robert Hinton,“ řekl.

Náhle mu zmizela z tváře všechna barva. Zavládlo ticho, do kterého jen Bob mumlal „Hm, jo. Jo.“ Pak řekl: „Díky, žes mi zavolal,“ a zavěsil.

„To byl kamarád, pracuje v Gazette,“ vysvětlil. „Nějaké děti našly v lese tělo Bena O’Malleyho.“

Kapitola 56

RODIČE JAKEA DALTRYHO bydleli ve čtvrti řadových domků v Palo Altu, půl hodiny jízdy na jih od Half Moon Bay. Zaparkovala jsem v Brighton Street před jedním z naprosto stejných béžových domů.

Otevřel mi obtloustlý muž s prošedivělými vlasy, oblečený ve flanelové košili a modrých kalhotách.

„Pan Richard Daltry?“

„Nic nechceme,“ odsekl a zabouchl mi dveře před nosem. Pocházím z větší díry, než je tahle, hochu. Vytáhla jsem odznak a znovu zazvonila. Tentokrát se objevila drobná žena s vlasy obarvenými henou a v zástěře s králíčky.

„Co pro vás můžu udělat?“

„Jsem poručík Lindsay Boxerová, sanfranciská policie,“ řekla jsem a ukázala odznak. „Vyšetřuji jednu starou, neuzavřenou vraždu.“

„A co to má společného s námi?“

„Myslím, že je tu určitá podobnost mezi mým starým případem a smrtí Jakea a Alice Daltryových.“

„Jsem Agnes, Jakeova matka,“ řekla a otevřela dveře dokořán. „Omluvte prosím manžela. Jsme pod hrozným tlakem. V jednom kuse nás otravují reportéři.“

Následovala jsem postarší ženu do domu, který byl cítit citrónovou leštěnkou na podlahu, a kuchyně, jejíž zařízení se nezměnilo ode dne, kdy Hinckley postřelil Reagana.

Posadily jsme se k červenému umakartovému stolu a já pohlédla oknem na dvorek. Dva chlapci si tam hráli na písku s auty.

„To jsou chudáci vnoučci,“ řekla paní Daltryová. „Proč se to muselo stát?“

Neštěstí se Agnes Daltryové vepsalo do hlubokých vrásek ve tváři. Poznala jsem, jak moc si potřebuje promluvit s někým, kdo jí bude naslouchat.

„Povězte mi, co se stalo,“ vybídla jsem ji. „Povězte mi všechno, co víte.“

„Jake byl divoké dítě,“ řekla. „Nebyl zlý, víte, ale tvrdohlavý. Když se seznámil s Alice, jako by přes noc dospěl.

Byli tak zamilovaní a tolik si přáli mít děti. Pak se narodili chlapci a Jake se zapřísáhl, že bude otcem, kterého si budou moci vážit. Moc svoje děti miloval, poručíku, a slib dodržel. S Alicí měli tak krásné manželství…“

Položila si ruku na srdce a zoufale potřásla hlavou. Nemohla pokračovat, nedokázala o té tragédii mluvit.

Když kuchyní prošel její manžel, sklopila Agnes oči k desce stolu. Muž se na mě zamračil, vzal si z lednice pivo, odešel z místnosti a práskl za sebou dveřmi.

„Richard se na mě pořád zlobí,“ řekla.

„A proč, Agnes?“

„Udělala jsem něco špatného.“

Moc jsem si přála vědět co. Položila jsem jí ruku na paži a v očích se jí objevily slzy.

„Povězte mi o tom,“ pronesla jsem potichu. Vytáhla z krabice papírové kapesníčky a osušila si oči.

„Měla jsem vyzvednout kluky ze školy,“ řekla, „ale nejdřív jsem se zastavila u Jakea a Alice, abych se podívala, jestli nepotřebují mléko nebo džus. Jake byl nahý, ležel mrtvý na chodbě. Alici jsem našla na schodech.“

Dívala jsem se na Agnes a povzbuzovala ji pohledem.

„Setřela jsem všechnu krev,“ povzdechla si Agnes. Podívala se na mě, jako by čekala, že ji za to potrestám. „Oblékla jsem je. Nechtěla jsem, aby je tak někdo viděl.“

„Zničila jste stopy,“ řekla jsem.

„Nechtěla jsem, aby chlapci viděli všechnu tu krev.“

Kapitola 57

JEŠTĚ PŘED MĚSÍCEM bych něco takového neudělala.

Měla jsem plnou hlavu práce. Teď jsem ale vstala a Agnes Daltryovou objala.

Položila mi hlavu na rameno a rozplakala se, jako by neměla nikdy přestat. Teď už jsem to chápala. Agnes se nedostalo útěchy od manžela. Celá se třásla a já cítila její bolest, jako bych ji znala, jako bych milovala její rodinu stejně jako ona.

Agnesin žal mě tak dojal, že jsem si vzpomněla, jaké to bylo, když jsem ztratila lidi, které jsem milovala: matku,

Chrise, Jill.

Zaslechla jsem vzdálený hlas zvonku. Ještě jsem Agnes držela v náručí, když do kuchyně přišel její manžel.

„Někdo přišel za vámi,“ zavrčel a vztek z něj čišel jako kyselý pach.

„Za mnou?“

Muž, který na mě čekal v obývacím pokoji, si zřejmě potrpěl na hnědou: měl na sobě hnědé sportovní sako a kalhoty, kravatu s hnědými proužky. Měl také hnědé vlasy, hustý hnědý knír a pronikavé hnědé oči.

Ale v obličeji byl rudý. Vypadal rozzuřeně.

„Poručík Boxerová? Jsem Peter Stark, velitel policie v Half Moon Bay. Půjdete se mnou.“

Kapitola 58

ZAPARKOVALA JSEM EXPLORER na místě vyhrazeném pro „hosty“ před policejní stanicí v kasárenském stylu. Velitel Stark vystoupil ze svého auta a zamířil po štěrkovém chodníku k domu, aniž by se jedinkrát ohlédl, jestli jdu za ním.

Jeho pojetí profesionální zdvořilosti.

První čeho jsem si ve velitelově kanceláři všimla, bylo zarámované heslo nad jeho stolem: Udělej správnou věc a udělej ji dobře. Pak jsem se rozhlédla po okolním nepořádku: hromadách papírů na každé vodorovné ploše, po starém faxu a kopírce, nakřivo pověšených, zaprášených fotografiích Starka pózujícího s mrtvými zvířaty a půlce sýrového sendviče na kartotéce.

Velitel si sundal sako a odhalil mohutný hrudník a paže s boulemi svalů. Pověsil oděv na věšák za dveřmi.

„Posaďte se, poručíku. Pořád o vás slyším,“ řekl a začal se prohrabovat hromádkou telefonních vzkazů. Co jsme odešli od Daltryových, nepodíval se mi do očí. Vzala jsem ze staré židle motocyklovou helmu, položila ji na zem a sedla si.

„Co si sakra myslíte, že děláte?“ zeptal se.

„Promiňte?“

„Co vám dává právo hrabat na mém dvorku?“ řekl a provrtal mě pohledem. „Postavili vás mimo službu, ne, poručíku?“

„Se vší úctou, veliteli, nevím, o čem mluvíte.“

„Nezahrávejte si se mnou, Boxerová. Předchází vás pověst neřízené střely. Možná jste ty děti opravdu zabila bezdůvodně –“

„Tak moment –“

„Možná jste se vyděsila, povolily vám nervy, co já vím.

A to z vás dělá nebezpečného poldu. Jasné?“

Chápala jsem, co chce říct. Ten chlap měl vyšší hodnost, a kdyby nahlásil, že jsem narušila vyšetřování nebo neuposlechla přímý rozkaz, mohlo by mi to ublížit. Přesto jsem se snažila tvářit neutrálně.

„Myslím, že tyhle vraždy souvisejí s jedním mým starým případem,“ řekla jsem. „Vrah má stejný rukopis. My dva bychom si možná mohli pomoct navzájem.“

„Nepoužívejte přede mnou slovo my, Boxerová. Jste mimo hru. Nelezte mi na místo činu. Nechte na pokoji mé svědky. Choďte na procházky. Ctěte si. Dejte se do kupy.

Dělejte si, co chcete, jenom mi nechoďte na oči.“

Když jsem znovu promluvila, byl můj hlas tak napjatý, že by na něm mohl provazochodec přejít na druhou stranu místnosti.

„Víte, veliteli, na vašem místě bych se spíš soustředila na toho psychopata, co vám řádí ve městě. Uvažovala bych, jak ho mám jednou provždy zneškodnit. Možná bych dokonce uvítala, kdyby mi nabídla pomoc zkušená inspektorka z oddělení vražd. Ale zřejmě máme na věc různé názory.“

Moje krátká řeč vyrazila veliteli na okamžik dech, takže jsem využila příležitosti, abych získala zpět ztracenou důstojnost.

„Víte, kde mě najdete,“ řekla jsem a vypochodovala z policejní stanice.

Skoro jsem slyšela svou advokátku, jak mi šeptá do ucha: Držte se stranou. Odpočívejte. Nesmysl, Yuki. Proč mi neporadíte, abych začala hrát na harfu?

Sešlápla jsem plyn a se řvoucím motorem vypálila z parkoviště.

Kapitola 59

UJÍŽDĚLA JSEM PO MAIN STREET a mumlala si dalších pár věcí, které jsem měla veliteli povědět, když jsem si všimla, že na mě kontrolka palivoměru skoro křičí:

Lindsay, dochází ti benzín!

Odbočila jsem z hlavní třídy ke své známé pumpě, zazvonila na obsluhu, a když se Keith neobjevil, přešla jsem po asfaltu k budově servisu.

Otevřela jsem dveře a přivítaly mě tóny písně „Riders on the Storm“ od Doors.

Na zdi po pravé ruce visel kalendář s fotografií Miss Červen, která na sobě neměla nic než sponku ve vlasech.

Pod ní byla nádherná výstavka: vzácné a krásné ozdoby z kapot bentleyů, jaguárů a maserati, připevněné na nalakovaných dřevěných stojáncích jako lovecké trofeje.

V jedné pneumatice spala tlustá mourovatá kočka.

Přistoupila jsem k červenému porsche zaparkovanému v garáži a oslovila Keithovy džíny a pracovní boty, které zpod něj vyčuhovaly.

„Pěkná kára,“ řekla jsem.

Keith se vysoukal ven a obličej od oleje mu ozářil úsměv.

„Že jo?“ Utřel si do hadru ruce a ztlumil hudbu. „Tak co, Lindsay? Máte problémy s bonnevillem?“

„Vůbec ne. Vyměnila jsem alternátor a kabely. Motor přede jako tenhle fešák.“

„To je Chlupáč,“ řekl Keith a podrbal kočku pod bradou. „Můj bojový kocour. Přijel před pár lety na karburátoru jednoho náklaďáku.“

„Fakt?“

„No jo. Až z Encina. Popálil si tlapky, ale teď už je jako novej, viď, kámo?“

Keith se zeptal, jestli potřebuji benzín, a já přikývla.

Společně jsme vyšli do měkkého podvečerního světla.

„Včera večer jsem vás viděl v televizi,“ řekl Keith, když plnil po okraj velkou nádrž exploreru.

„To snad ne.“

„Ale viděl. Ve zprávách byl váš obhájce a ukázali tam vaši fotku v uniformě,“ řekl a usmál se na mě. „Takže jste fakt polda.“

„Vy jste mi nevěřil?“

Mladík pokrčil rameny. „Docela jo. Ale vlastně mi bylo fuk, jestli jste opravdu policajtka, nebo se jenom vytahujete.“

Vyprskla jsem smíchy a Keith se ke mně přidal. Ve stručnosti jsem mu pověděla o případu Cabotových – jenom fakta, beze všech emocí. Keith chápavě přikyvoval a povídalo se mi s ním mnohem líp než s velitelem Starkem. Dokonce mi dělal dobře jeho zájem. Brad Pitt, co?

Zvedl kapotu exploreru, vytáhl měrku a upřel na mě pohled svých jasně modrých očí. Dívala jsem se do nich dost dlouho, abych si všimla, že má v panenkách malé hnědé tečky jako zrnka zlatého prachu.

„Potřebujete olej,“ slyšela jsem ho říkat. Ucítila jsem, jak se červenám.

„Jasně. Dobře.“

Keith otevřel plechovku castrolu a nalil obsah do motoru. Když skončil, zastrčil s nacvičenou nonšalancí ruce do zadních kapes džínů.

„No, a teď uspokojte moji zvědavost,“ řekl. „Povězte mi o svém příteli.“

Kapitola 60

ABYCH SE VYKROUTILA Z TOHO, co si Keith mohl od naší známosti slibovat, pověděla jsem mu o Joeovi: jaký je skvělý člověk, jak je zábavný, milý a chytrý. „Pracuje ve Washingtonu. V Úřadu pro národní bezpečnost.“

„Klobouk dolů,“ řekl Keith.

Všimla jsem si, jak mladík ztěžka polkl. Pak se zeptal:

„A vy toho chlapíka milujete?“

Přikývla jsem, představila si Joeovu tvář a uvědomila si, jak moc se mi po něm stýská.

„Má kliku, ten Manicotti.“

„Molinari,“ opravila jsem ho s úsměvem.

„To už je jedno,“ řekl Keith a zaklapl kapotu. Vtom před servisem zastavil černý sedan s poznávacími značkami z půjčovny.

„Sakra,“ zamumlal Keith. „To je pan Porsche a jeho auto ještě není hotové.“

Když jsem podávala Keithovi kreditku, vystoupil „pan Porsche“ z vypůjčeného auta a já ho spatřila koutkem oka.

„Ahoj, Keithe,“ zavolal. „Jak to jde, člověče?“

Počkat. Já ho znala. V denním světle vypadal starší, ale byl to tentýž vlezlý chlap, který mě a Carolee obtěžoval u Kormorána. Dennis Agnew.

„Dejte mi ještě pět minut,“ odpověděl Keith.

Než jsem se ho mohla na toho pitomce zeptat, mířil už Keith do kanceláře a Agnew kráčel přímo ke mně. Když se přiblížil na doplivnutí, zastavil se, opřel se dlaněmi o kapotu mého auta a vrhl na mě pohled, který mě zasáhl přímo mezi oči.

Po pohledu následoval křivý, nenávistný úsměv. „Došel vám benzín, policajtko? Nebo máte ráda mladý maso?“

Zrovna jsem chtěla něco odseknout, když se ze zadu vrátil Keith.

„Tak pro vás jsem mladý maso?“ řekl a postavil se přede mě. Vrátil Agnewovi jeho sarkastický úsměv. „Že by závist, dědku špinavej?“

Následoval napjatý okamžik, během kterého si oba muži udrželi své pozice. Pak napětí polevilo.

Agnew sundal ruce z kapoty.

„Tak jo, mladý maso. Chci vidět svý auto.“

Keith na mě zamrkal a vrátil mi kartu.

„Zase se zastavte, Lindsay. Dobře?“

„Jasná věc.“

Nastoupila jsem do auta, nastartovala, ale zůstala nehnutě sedět a sledovala Agnewa, jak jde za Keithem do garáže. V tom člověku bylo něco zlého, co a jak moc jsem zatím netušila.

Kapitola 61

SPALA JSEM ŠPATNĚ. Stále mě budily divoké, útržkovité sny. Teď jsem se opírala o umyvadlo v koupelně a vztekle si čistila zuby.

Byla jsem nervózní, naštvaná a věděla jsem proč.

Svými výhružkami mi velitel Stark zabránil vyšetřovat stopy, které mohly vést k vyšetření případu vraždy Johna Doea č. 24. Jestli jsem se nemýlila, Doeův vrah stále řádil v Half Moon Bay.

Chvíli jsem mlátila sklenicemi a nádobím v kuchyni, pak jsem nakrmila Martu, uvařila si kávu a snědla kukuřičné lupínky.

Jedním okem jsem sledovala zprávy na malé televizi v kuchyni, když se na obrazovce objevil červený titulek.

ŽIVĚ. Důležitá zpráva.

Vážná mladá žena, místní televizní reportérka, stála před domem obehnaným žlutou policejní páskou, která ho oddělovala od ulice. Její hlas přehlušil šum davu po stranách záběru.

„Dnes ráno v půl osmé byli Annemarie a Joseph Sarducciovi nalezeni mrtví ve svém domě v Outlook Road. Jejich podříznutá, polonahá těla objevil třináctiletý syn Anthony, kterému se nic nestalo. Před několika minutami jsme mluvili s policejním velitelem Peterem Starkem.“

Televize ukázala Starka čelícího tlačícím se reportérům před policejní stanicí. Na mikrofonech bylo vidět názvy televizních stanic. Bylo to jako stav obležení.

Zesílila jsem zvuk.

„Veliteli Starku, je pravda, že Sarducciovy někdo podřízl jako zvířata na jatkách?“

„Veliteli! Tady! Našel je Tony Sarducci? Našel ten chlapec své rodiče?“

„Dobrý den, Pete. Máte už nějaké podezřelé?“

Upřeně jsem sledovala Starka, jak balancuje nad propastí. Buďto mohl povědět pravdu, nebo lhát a později za to zaplatit, ale v každém případě musel uklidnit veřejnost, aniž by poskytl vrahovi užitečné informace. Stejný výraz jsem viděla ve tváři velitele Moose, když ve Washingtonu a okolí řádil ostřelovač.

„Podívejte, můžu vám povědět jenom tohle,“ řekl Stark.

„Zemřeli další dva lidé a vyšetřování probíhá. Jakmile budeme mít něco zásadního, zveřejníme to.“

Přitáhla jsem si židli blíž k televizi. I když jsem viděla už tolik zabitých lidí, tenhle případ se mi dostal pod kůži.

Netušila jsem, že bych mohla takhle reagovat. Vrahova drzost mě tak pobouřila, až jsem se roztřásla.

V duchu jsem se připojila k davu před policejní stanicí.

Viděla jsem sama sebe na obrazovce, jak se ptám zmenšené postavy velitele Starka:

„Kdo to má na svědomí, veliteli?“

„Kdo ty lidi vraždí?“

Čtvrtá část

ZKOUŠKY A SOUŽENÍ

Kapitola 62

KDYŽ JSEM DORAZILA NA MÍSTO, právě vynášeli z domu těla. Zaparkovala jsem na trávníku mezi dvěma černobílými policejními auty a zvedla zrak k ohromující novostavbě ze skla a sekvojového dřeva.

Čumilové se rozestoupili, když zdravotníci sešli ze schodů s nosítky a zasunuli dvě těla v plastových pytlích do otevřených dveří dodávky. I když jsem Annemarii a Josepha Sarducciovy neznala, zachvátil mě nevýslovný smutek.

Prodrala jsem se davem k domovním dveřím, u kterých s rukama za zády postával uniformovaný policista.

Poznala jsem, že je profesionál, když mi věnoval vřelý úsměv a chladný pohled. Zkusila jsem to s policejním odznakem.

„Velitel je uvnitř, poručíku.“

Zazvonila jsem.

Zazněly úvodní takty Vivaldiho Čtyř ročních období.

Dveře otevřel velitel Stark, a když mě spatřil, zaťal zuby.

„Co tady sakra děláte?“ procedil. Do odpovědi jsem vložila celé srdce, protože jsem ji myslela upřímně.

„Chci vám pomoct, veliteli. Můžu dál?“

Zírali jsme na sebe na prahu, až nakonec Stark zamrkal.

„Už vám někdy někdo řekl, že jste hrozná osina v zadku?“ řekl a ustoupil, abych mohla vejít.

„Ano. A díky.“

„Mně neděkujte. Zavolal jsem svému známému u sanfranciské policie. Charlie Clapper mi řekl, že jste dobrý polda. V padesáti procentech případů se nemýlí. Tak se snažte, abych nelitoval.“

„Opravdu si myslíte, že byste na tom mohl být ještě hůř než teď?“

Prošla jsem kolem Starka do haly a obývacího pokoje s prosklenou stěnou obrácenou k moři. Byl zařízený ve skandinávském stylu: čisté linie, tkané koberce, abstraktní umění, a ačkoliv byli Sarducciovi mrtví, cítila jsem jejich přítomnost v předmětech, které po sobě zanechali.

Když jsem se rozhlížela kolem, všimla jsem si, že něco chybí. Na podlaze nebyly žádné ochranné kryty, cedulky ani značky. Kudy se vrah dostal dovnitř?

Obrátila jsem se k veliteli. „Mohl byste mě dostat do obrazu?“

„Ten parchant sem vlezl střešním oknem,“ řekl Stark.

Kapitola 63

LOŽNICE PŮSOBILA PRÁZDNÝM a chladným dojmem, jako by místnost sama trpěla tou hroznou ztrátou.

Okna byla otevřená a vertikální žaluzie chrastily v průvanu jako kosti mrtvých. Pomačkané ledově modré povlečení nasáklo krví a při pohledu na něj jsem se otřásla zimou.

Několik policejních techniků ukládalo do sáčků drobnosti z nočních stolků, vysávalo koberec a snímalo otisky prstů. Až na tu krev byl v pokoji nečekaný pořádek.

Půjčila jsem si chirurgické rukavice a naklonila jsem se nad psací stůl, abych prohlédla studiovou fotografii Sarducciových, která na něm byla vystavená. Annemarie byla pohledná a drobná. Joe vypadal jako „dobrácký obr“ a paže měl pyšně položené kolem ramen své ženy a syna.

Proč by takový pár někdo zabíjel?

„Annemarie měla proříznuté hrdlo,“ vytrhl mě z myšlenek Stark. „Vrah jí skoro uřízl hlavu.“

Ukázal na krví prosáklý koberec vedle postele. „Upadla sem. Joe nebyl v posteli, když se to stalo.“

Stark poznamenal, že Annemariina krev stříkala přímo na postel a skvrny byly neporušené.

„Žádné známky souboje,“ řekl velitel. „Joe to odnesl v koupelně.“

Následovala jsem Starka po světlém koberci k bílé mramorové vaně. Jasně červená krev se soustředila na jedné straně místnosti, kde byla stěna postříkaná asi ve výši kolen. Krev pak stekla na zem, kde vytvořila kaluž. Na místě, kde Joe ležel, jsem uviděla obrys jeho těla.

Klekla jsem si, abych se podívala zblízka.

„Útočník musel najít manželku v posteli samotnou,“ začal mě velitel seznamovat se svou hypotézou. „Možná jí zakryl ústa rukou a zeptal se: ‚Kde máš manžela?‘ Nebo třeba uslyšel spláchnout záchod. Rychle Annemarii vyřídil. Pak překvapil Joea ve vaně. Ten uslyšel, jak se otevírají dveře a řekl: ‚Miláčku?‘ Zvedl hlavu. ‚Cože? Kdo jste? Co chcete?‘“

„Tahle krev je z rány na krku,“ řekla jsem a ukázala na stříkance nízko na zdi. „Vrah musel Joea přinutit kleknout na všechny čtyři, aby ho mohl snadněji ovládat. Joe byl velký chlap.“

„Jo,“ přitakal Stark unaveně. „Vypadá to, že dostal Joea na zem, stoupl si za něj, zvedl mu hlavu za vlasy a –“ Velitel si přejel ukazováčkem přes krk.

Ptala jsem se a velitel odpovídal: Nic nebylo ukradeno.

Chlapec nic neslyšel. Přátelé a sousedi ochotně vypovídali, že Sarducciovi byli šťastní a neměli žádné nepřátele.

„Stejně jako Daltryovi,“ poznamenal stroze velitel Stark.

„A O’Malleyovi jakbysmet. Žádné zbraně, žádné stopy, žádný zjevný motiv. Oběti se neznaly.“ Velitelův obličej jako by se zhroutil dovnitř. Na okamžik vypadal zranitelně a já spatřila jeho bolest.

„Oběti měly společné jen to, že to byly manželské páry,“ řekl. „Ale co z toho? Osmdesát procent obyvatel Half Moon Bay jsou manželé.“ Odmlčel se. „Celé to zatracené město je bez sebe strachy. A já taky.“

Velitel domluvil. Odvrátil zrak, zastrčil si košili do kalhot, prohrábl si vlasy. Snažil se, aby nevypadal tak zoufale, jak se musel cítit. Pak mi pohlédl do očí.

„Tak co si o tom myslíte, poručíku? Překvapte mě, čekám.“

Kapitola 64

NEVIDĚLA JSEM TĚLA OBĚTÍ a laboratorní výsledky měly začít přicházet až po několika dnech. Přesto jsem ignorovala velitelův sarkasmus a řekla mu, co mi napověděl instinkt.

„Byli tu dva vrazi,“ oznámila jsem.

Stark sebou trhl. „Pitomost!“ vyrazil ze sebe.

„Přemýšlejte,“ řekla jsem. „Chybí tu známky souboje, že? Proč se Joe nepokusil útočníka přeprat? Byl statný.

Byl jako medvěd.

Zkuste si to představit takhle,“ pokračovala jsem. „Joea odvedl z místnosti vrah, který ho ohrožoval nožem – a Joe spolupracoval, protože musel. Vrah číslo dvě zůstal v ložnici s Annemarií.“

Velitel těkal pohledem kolem, díval se na místo činu z nového úhlu, představoval si to jako já.

„Chtěla bych se podívat do dětského pokoje,“ řekla jsem.

Jakmile jsem překročila práh, poznala jsem ze zařízení pokoje, že je Anthony Sarducci chytrý kluk. Měl kvalitní knížky, čisté terárium s různou havětí a na stole výkonný počítač. Co mě však zaujalo nejvíc, byly důlky v koberci, kde obvykle stála židle. Někdo s ní pohnul. Proč asi?

Ohlédla jsem se a uviděla židli stát hned vedle dveří.

Vzpomněla jsem si na policistu na stráži u domovních dveří a pochopila jsem.

To dítě nic neslyšelo.

Ale co by se stalo, kdyby slyšelo?

Ukázala jsem na židli.

„Hýbal s ní někdo?“ zeptala jsem se velitele.

„Nikdo do pokoje nevstoupil.“

„Změnila jsem názor,“ řekla jsem. „Nebyli tu dva vetřelci. Byli tři. Dva vraždili. Jeden byl připravený postarat se o chlapce, kdyby se vzbudil. Seděl přímo tady na té židli.“

Velitel strnule odkráčel do haly a vrátil se s mladou technickou. Ta počkala u dveří s rolí žluté pásky, dokud jsme nevyšli z pokoje. Pak místnost uzavřela.

„Nechce se mi tomu věřit, poručíku. Bylo to dost špatné, už když jsme hledali jen jednoho psychopata.“

Vydržela jsem jeho pohled. Pak mu přes tvář přelétl slabý úsměv.

„Necitujte mě,“ prohlásil, „ale myslím, že jsem právě řekl my.“

Kapitola 65

KDYŽ JSEM ODEŠLA Z DOMU SARDUCCIOVÝCH, byl už skoro večer. Jela jsem na jih po Cabrillo Highway a hlavou se mi honily podrobnosti vraždy a rozhovoru s policejním velitelem. Když potvrdil, že Sarducciovi byli stejně jako ostatní oběti zmrskáni, zmínila jsem se, že už jsem se s tímhle vrahem setkala.

Pověděla jsem mu o Johnu Doeovi č. 24.

Ještě jsem neprověřila všechny souvislosti mezi vraždami v Half Moon Bay a mým starým případem, ale byla jsem si celkem jistá, že mám pravdu. Deset let v oddělení vražd mě naučilo, že i když se modus operandi může časem změnit, podpis vraha zůstává stejný. A kombinace bičování a podříznutí je vzácný, možná unikátní podpis.

Když jsem se přiblížila ke křižovatce jen několik bloků od Sarducciových, svítila červená. Zastavila jsem, pohlédla do zpětného zrcátka a uviděla, že se na mě velkou rychlostí řítí červený sporťák. Předpokládala jsem, že zastaví, ale on ani nezpomalil.

Nemohla jsem uvěřit vlastním očím. Zírala jsem do zrcátka a sledovala, jak se auto blíží, aby do mě narazilo.

Troubila jsem, ale vůz se v zrcátku stále zvětšoval. Co to má znamenat? Mluví ten řidič do pitomého mobilu? Vidí mě vůbec?

Zaplavil mě adrenalin a čas se roztříštil do úlomků.

Dupla jsem na plyn a trhla volantem, abych zabránila kolizi, sjela z cesty na trávník před domem, porazila schránku na dopisy a zůstala stát pár centimetrů od kmenu douglasovy jedle.

Hodila jsem tam zpátečku a vyryla koleje do trávníku, než se mi podařilo vrátit na silnici. Pak jsem se rozjela za tím maniakem, který skoro skončil na mém zadním sedadle. Ten idiot ani nezastavil, aby se podíval, jak jsem dopadla. Mohl mě zabít.

Podařilo se mi přiblížit se k červenému autu natolik, abych poznala jeho elegantní tvar. Bylo to porsche.

Lomcovaly mnou současně strach a vztek. Přidala jsem, abych se udržela za porschem, které se proplétalo dopravou a opakovaně přejíždělo dvojitou plnou čáru.

Naposledy jsem to auto viděla, když mu Keith opravoval olejovou vanu.

Patřilo Dennisi Agnewovi.

Ujeli jsme už skoro dvacet kilometrů. Cestou do kopců směrem na San Mateo a El Camino Real jsem se mu držela v patách. Pak porsche náhle odbočilo k malému nákupnímu centru.

S kvílením pneumatik jsem ho následovala a zastavila na špinavém parkovišti. Vypnula jsem motor, a zatímco mé srdce zpomalovalo z cvalu v klus, rozhlédla jsem se kolem.

Nákupní centrum tvořila směsice malých obchodů: automobilové součástky, krámek Vše za dolar, obchod s lihovinami. Na konci střediska stála betonová kostka s rudým neonem v okně: Sexshop Pamela. XXX video.

Před průčelím polepeným plakáty stálo auto Dennise Agnewa.

Zamkla jsem explorer a těch asi dvacet metrů ke krámu došla pěšky. Otevřela jsem dveře a vstoupila.

Kapitola 66

SEXSHOP PAMELA byl ošklivá díra osvětlená jasnými zářivkami na stropě a blikajícím neonem. Podél levé stěny stály police s erotickými pomůckami: vibrátory a robertky ve rvavých barvách a umělými vagínami z plastu. Po pravé straně jsem měla automaty na limonádu a čokoládové tyčinky – občerstvení pro milovníky porna, kteří dřepěli v malých videokabinách s hlavami plnými erotických fantazií a rukama pevně svírajícíma jejich joysticky.

Když jsem kráčela úzkou uličkou lemovanou kabinami, cítila jsem, jak se na mě upírají oči všech přítomných. Moc žen tam asi nechodilo. Pomyslela jsem si, že tam víc vynikám v kalhotách a saku, než kdybych se tam ocitla úplně nahá.

Zrovna jsem se chystala přistoupit k prodavači za pokladnou, když jsem ucítila, že za mnou někdo stojí.

„Lindsay?“

Trhla jsem sebou – ale Dennis Agnew vypadal nadšením bez sebe, že mě vidí.

„Čemu vděčíme za tu poctu, poručíku?“

Uvízla jsem v bludišti polic plných umělých pohlavních orgánů a kazet s těmi skutečnými, ale jako zvíře v uličce na jatkách jsem viděla jen cestu kupředu.

Agnewova kancelář byla jasně osvětlená místnost bez oken. Posadil se na židli za psací stůl z dřevotřísky a ukázal, kam si mám sednout já – na černou koženou pohovku, která už měla nejlepší časy za sebou.

„Postojím. Nebude to trvat dlouho,“ řekla jsem, ale neubránila jsem se, abych se nerozhlédla kolem.

Na všech stěnách visely zarámované fotografie s „Randym Dlouhánem“ ve společnosti dívek v tangách na propagačních fotografiích k filmům. Viděla jsem tam také několik snímků Agnewa ve společnosti mužů v oblecích.

Začalo mi svítat, když jsem porovnala obličeje těch mladých chytráků s gangstery, kteří se z nich později stali.

Nejméně dva z nich už byli mrtví.

Dalších pár vteřin mi trvalo, než mi došlo, že Dennis Agnew a mladší dlouhovlasý Randy Dlouhán na fotografiích je jedna a táž osoba. Agnew byl zatracená pornohvězda.

Kapitola 67

„TAK CO PRO VÁS MŮŽU UDĚLAT, PORUČÍKU?“ zeptal se Dennis Agnew s úsměvem. Rovnal přitom papíry na stole do úhledných hromádek, pak si začal hrát s hrstí kroužků na penis, které přesypával jako mince z jedné ruky do druhé a nakonec z nich rovnal na stole sloupek.

„Nevím, co jste tím sledoval,“ řekla jsem. „ale tam, odkud pocházím, je pokus vytlačit auto ze silnice trestný čin.“

„Skutečně, Lindsay? Nevadí, když vám tak budu říkat?“ Agnes si založil ruce na prsou a věnoval mi jeden ze svých superzářivých úsměvů. „Je mi líto, ale vůbec nevím, o čem mluvíte.“

„To jsou kecy. Před dvaceti minutami jste mě donutil sjet z vozovky. Mohla jsem havarovat, někdo mohl přijít o život.“

„Ale to není možné. To jsem nemohl být já,“ řekl Agnew. Zamračil se a zavrtěl hlavou. „Toho bych si snad všiml. Ne, myslím, že jste sem přišla, protože jste mě chtěla vidět.“

Bylo to k vzteku. Nejenže byl Agnew bezohledný magor s rychlým autem, ale ještě se mě snažil vyprovokovat svým posměšným chováním.

„Vidíte ty dívky?“ řekl a ukázal na svou „síň slávy“.

„Víte, proč natáčejí ty filmy? Jejich sebeúcta je tak nízká, že si myslí, že když se nechají ponižovat s muži, přejde na ně něco z jejich síly. Není to divné? A podívejte se na sebe. Ponižujete se tím, že jste přišla sem. Připadáte si silnější?“

Už jsem to nemohla dál poslouchat. „Vy arogantní kreténe,“ vyprskla jsem, když náhle jsem uslyšela nějaký hlas říkat: „Páni, řekněte prosím, že jste sem přišla hledat práci.“

Ve dveřích kanceláře stál malý muž v laciné zelené bundě, zapnuté přes pivní břicho. Opíral se o futra na dosah ruky ode mě a přejížděl mě pohledem. Měla jsem pocit, jako by mě svlékal do naha.

„Rick Monte, poručík Lindsay Boxerová. Vyšetřuje vraždy v San Francisku,“ řekl Agnew. „Je tady na dovolené – nebo to aspoň tvrdí.“

„Užíváte si volna, poručíku?“ zeptal se Rick mého poprsí.

„Je to skvělé, ale kdykoliv bych vás mohla poctít oficiální návštěvou.“

Jakmile jsem to vyslovila, sevřelo se mi srdce.

Co to dělám?

Byla jsem mimo službu a mimo svůj revír. Pronásledovala jsem soukromým autem nevinného občana. Kdyby jeden z těch chlíváků zvedl telefon a podal na mě stížnost, skončila bych před disciplinární komisí.

A to bylo to poslední, co jsem před procesem potřebovala.

„Skoro bych si myslel, že jste naštvaná,“ poznamenal Dennis se svým slizkým úsměvem. „A přitom jsem vám nic neudělal.“

„Až se potkáme příště,“ procedila jsem mezi zuby, „radši se otočte a zamiřte opačným směrem.“

„Ach, promiňte, asi jsem to špatně pochopil. Myslel jsem, že vy jste sledovala mě.“

Byla jsem v pokušení odseknout něco rázného, ale tentokrát jsem se ovládla. Měl pravdu. Vlastně mi nic neudělal. Dokonce mě ani vulgárně neoslovil.

Obrátila jsem se k němu zády a vyšla z kanceláře. V duchu jsem si vyčítala, že jsem do té špinavé díry vůbec vlezla.

Namířila jsem si to k východu, rozhodnutá dostat se co nejrychleji odtamtud, když mi cestu zastoupil svalnatý mladík se světlým melírem ve vlasech a vytetovanými plameny, které mu šlehaly z výstřihu trička.

„Jdi mi z cesty, ohnivý mužíčku,“ řekla jsem a pokusila se protáhnout kolem něho.

Chlap si založil ruce v bok a zůstal stát jako skála uprostřed obchodu. Provokativně se usmíval.

„No tak, mami. Pojď k Roccovi,“ řekl.

„Nech toho, Rocco,“ řekl Agnew. „Ta dáma je můj host.

Doprovodím vás ven, Lindsay.“

Sáhla jsem po dveřích, ale Agnew se o ně opřel, abych je nemohla otevřít. Byl tak blízko, že jsem viděla každý pór v jeho obličeji, každou žilku v očích. Podával mi videokazetu.

Obal ohlašoval Randyho Dlouhána v příběhu nazvaném Dlouhá, tvrdá noc.

„Mrkněte se na to, až budete mít čas. Vevnitř najdete moje telefonní číslo.“

Odstrčila jsem Agnewovi ruku a kazeta spadla na zem.

„Uhněte,“ řekla jsem.

Ustoupil jen natolik, abych mohla otevřít dveře. Když jsem odcházela, Agnew se usmál a položil si dlaň do rozkroku.

Kapitola 68

DRUHÝ DEN RÁNO jsem se probudila a hned si vzpomněla na toho slizouna Agnewa. Odnesla jsem si kávu na verandu, a než vychladla natolik, aby se dala pít, přenesla jsem svůj vztek na nějaké rachocení v motoru bonnevillu.

Zrovna jsem držela v ruce měrku a hrála si s ventily, když na příjezdové cestě zastavilo nějaké auto.

Klapla dvířka.

„Lindsay? Halóóó!“

„Myslím, že ji spolkla ta velká zlatá loď.“

Odložila jsem nářadí, utřela si umaštěné ruce do hadru a otevřela náruč, abych mohla Cindy a Claire obejmout.

Jásaly jsme a poskakovaly, až se k nám přidala i Marta, která spala na verandě.

„Jely jsme zrovna kolem,“ řekla Claire, když jsem je pustila ze svého sevření, „a napadlo nás, že se podíváme, do jakého maléru se zase řítíš. A co je tohle, Lindsay?

Myslela jsem, že tyhle žrouty benzínu už postavili mimo zákon a poslali do šrotu.“

„Nemluv ošklivě o mém miláčkovi,“ řekla jsem se smíchem.

„To jezdí?“

„Ne, to lítá.“

Kamarádky mi předaly mašlemi ozdobený balíček plný koupelových a kosmetických doplňků na zlepšení nálady a pak jsme se v jednomyslné shodě naskládaly do bonnevillu a vyrazily na projíždku.

Stáhla jsem elektricky ovládaná okénka, a když se pneumatiky s bílým pruhem rozběhly po asfaltu, začal nám vlasy čechrat vítr ze zátoky. Objely jsme Catinu čtvrť a zamířily do kopců, kde mi Claire ukázala nějakou obálku.

„Málem bych zapomněla. Tohle ti posílá Jacobi.“

Podívala jsem se na hnědou obálku A4 v její ruce. Večer předtím jsem zavolala Jacobimu a poprosila ho, aby mi sehnal všechno, co se dá, o Dennisu Agnewovi alias Randym Dlouhánovi.

Pověděla jsem Cindy a Claire o prvním náhodném setkání s Agnewem v baru u Kormorána, konfliktu u Keithovy pumpy a havárii, jíž jsem unikla jen o vlásek. Pak jsem jim podrobně popsala svou nesmyslnou jízdu do sexshopu Pamela.

„Tohle ti fakt řekl?“ vykřikla Cindy, když jsem citovala Agnewův komentář „ženy si myslí, že když se nechají ponižovat s muži, přejde na ně něco z jejich síly“. Celá zrudla; byla rozzuřená k nepříčetnosti. „No, tak tohle je někdo, koho by měli opravdu postavit mimo zákon a poslat do šrotu.“

Zasmála jsem se a řekla jí: „Agnew má ve své kanceláři vystavené podepsané fotografie pornohereček a gangsterů.

Neskutečné. Claire, otevřela bys to, prosím?“

Claire vytáhla z obálky tři listy. Byly sepnuté dohromady a doplněné nalepeným lístkem s Jacobiho poznámkou.

„Přečti to nahlas,“ vybídla ji Cindy a naklonila se k nám ze zadního sedadla.

„Jsou tu nějaké drobnosti: napadení, domácí násilí, přechovávání drog a jeden pobyt ve Folsomu. Ale tohle je zajímavější, Lindsay. Stojí tu, že byl před pěti lety obviněn z vraždy prvního stupně. Zproštěn obvinění.“

Natáhla jsem ruku a odloupla Jacobiho rukou psaný vzkaz: „Oběť byla Agnewova přítelkyně. Obhajoval ho Ralph Brancusi.“

Víc jsem vědět nepotřebovala. Všichni jsme věděli, že Brancusi je špička mezi právníky. Mohli si ho dovolit jen boháči.

A jeho služeb také s oblibou využívala mafie.

Kapitola 69

KDYŽ JSME SE VRÁTILY K CATINU DOMU, stál na příjezdové cestě hlídkový vůz a naproti nám šel velitel Stark. Tvářil se zachmuřeně jako obvykle, obočí měl naježené a v očích znepokojený výraz, který byl skoro nakažlivý.

„Co se děje, veliteli? Co se stalo teď?“

„Patolog začíná s pitvou Sarducciových,“ řekl. „Tohle je formální pozvání.“

Projela mnou vlna vzrušení, které jsem z ohledů k veliteli nedala najevo. Představila jsem mu Cindy a Claire.

„Doktorka Washburnová je policejní lékařka v San Francisku,“ řekla jsem. „Nevadilo by, kdyby se k nám přidala?“

„Jistě, proč ne?“ zavrčel velitel. „Beru všechnu pomoc, která se naskytne. Teprve se učím, ne?“

Cindy se po nás rozhlédla a pochopila, že na ni se pozvání nevztahuje. Byla přece od novin.

„Je mi to jasné,“ řekla dobromyslně. „Klidně počkám tady, není problém. Mám tady notebook a musím stihnout uzávěrku. A kromě toho mám lepru.“

Claire a já jsme znovu nasedly do bonnevillu a rozjely se za velitelovým autem k dálnici.

„To je paráda,“ řekla jsem a přímo zářila nadšením. „Nechá mě, abych se podílela na vyšetřování.“

„Co to dělám?“ řekla Claire a zavrtěla hlavou. „Podporuju tě ve tvých hloupých nápadech, místo abychom obě seděly na verandě s ginem a tonikem, zadky v křeslech a nohy na zábradlí.“

Zasmála jsem se. „Jen to přiznej,“ řekla jsem, „taky tě to chytlo. A nemůžeš jít od toho.“

„Jsi na hlavu,“ zabručela. Pak se na mě podívala a sama se neubránila úsměvu.

„Ty mi ale dáváš zabrat, holka. Ale dej si pozor, o krk tady jde tobě.“

Za deset minut už jsme ujížděly za Starkovým autem po dálnici směrem na Moss Beach.

Kapitola 70

MÁRNICE SE NACHÁZELA V SUTERÉNU Setonovy nemocnice. Byla to bíle vykachlíčkovaná místnost, kde bylo chladno a čisto jako v oddělení s mraženými potravinami v supermarketu. Vzadu tlumeně hučely chladicí boxy.

Pokývla jsem na pozdrav dvěma technikům, kteří si stěžovali na zbytečné papírování, když skládali oblečení obětí do hnědých papírových pytlů.

Táhlo mě to k pitevním stolům uprostřed místnosti, kde mladý asistent patologa omýval houbou a hadicí těla.

Když jsem přišla blíž, zastavil vodu a ustoupil stranou.

Joseph a Annemarie leželi nazí pod jasnými světly. Jejich lesknoucí se těla byla neporušená až na ošklivé řezné rány na krku, tváře ve smrti měli hladké, jakoby dětské.

Claire na mě zavolala a vytrhla mě z tichého rozjímání nad mrtvými.

Otočila jsem se a ona mě představila muži v modrém plášti a plastové zástěře, se síťkou na vlasech. Byl drobný, shrbený a úsměv měl pokřivený, jako by prodělal obrnu nebo mrtvici.

„Lindsay, tohle je doktor Bill Ramos, forenzní patolog.

Bille, tohle je poručík Lindsay Boxerová ze sanfranciského oddělení vražd. Domnívá se, že mezi těmito vraždami a jedním jejím starým případem může být souvislost.“

Zrovna jsem si s Ramosem potřásala rukou, když k nám přistoupil velitel Stark.

„Doktore, řekněte jí, co jste mi pověděl do telefonu.“

„A co kdybych vám to ukázal?“ navrhl Ramos.

Oslovil svého asistenta: „Samire, chci se podívat na záda té ženy, pomozte mi ji obrátit na bok.“

Samir zkřížil Annemarii kotníky a doktor ji vzal za levé zápěstí. Pak společně zatáhli, až tělo zůstalo ležet na boku.

Dívala jsem se na sedm nažloutlých pruhů, které pokrývaly ženiny hýždě. Každý byl asi dva centimetry široký a osm centimetrů dlouhý.

„Ty rány byly vedené velkou silou,“ řekl Ramos, „a přesto se dají jen stěží rozeznat. Ramosi, teď obrátíme pana Sarducciho.“

Doktor a asistent převalili na bok tělo muže. Hlava mu zůstala bezvládně viset dozadu.

„Vidíte,“ řekl doktor, „tady je to stejné. Mnohočetné pohmožděniny tlakového typu. Nejsou červenohnědé, jako kdyby byla oběť zbita zaživa, ale nemají ani žlutou pergamenovou barvu, jako kdyby bití proběhlo post mortem.“

Doktor vzhlédl, aby se ujistil, že chápu.

„Uhoďte mě pěstí do obličeje a pak mě střelte dvakrát do hrudi. Nebudu mít dost vysoký krevní tlak, aby se mi na obličeji udělala klasická modřina, ale něco se tam objeví, pokud mi srdce bude ještě okamžik pumpovat.“

Doktor přiložil skalpel k jedné z ran na mužově zadku a vedl řez nepoškozenou tkání i bledým pruhem po úderu.

„Tady vidíte nahnědlou barvu pod modřinou. My tomu říkáme jasně ohraničená fokální akumulace krve.

Abych to vysvětlil běžnou angličtinou,“ pokračoval Ramos, „a jak se mnou doufám budete souhlasit, doktorko Washburnová, hluboký řez přes krkavici a bloudivý nerv zastavil srdce skoro okamžitě, ale ne ve zlomku vteřiny.

Když byl ten muž bičován, srdce mu ještě jednou udeřilo.

Ty údery byly provedeny cum mortem – těsně před smrtí.

Vrah se tak mohl domnívat, že je oběť ještě cítí.“

„Zdá se, že to bylo osobní,“ řekl Stark.

„To rozhodně. Domnívám se, že vrazi oběti nenáviděli.“

V místnosti nastalo ticho, jak jsme se snažili s doktorovými slovy vyrovnat.

„Stopy na Joeovi jsou užší než ty na Annemarii,“ poznamenala Claire.

„Ano,“ souhlasil Ramos. „Dva různé nástroje.“

„Je to jako od opasku,“ řekla jsem. „Mohly by ty rány být způsobeny dvěma opasky?“

„Nemohu to potvrdit na sto procent, ale rozhodně je to možné,“ přikývl Ramos.

Claiřin rozhodný výraz byl poznamenaný smutkem. „Na co myslíš?“ zeptala jsem se jí.

„Nerada o tom mluvím, Lindsay, ale tohle ve mně vyvolává nepříjemné vzpomínky. Stejné modřiny jsem viděla na těle tvého Johna Doea.“

Kapitola 71

BYLO UŽ PO PŮLNOCI, když Pozorovatel zamířil z pláže do vnitrozemí. Vylezl na písečný útes a pak se vydal po půlkilometrové pěšině, která vedla mezi bodláky a hustou trávou na východ od útesů. Konečně Pozorovatel rozeznal klikatou pobřežní silnici.

Měl namířeno k jednomu konkrétnímu domu, když náhle zakopl o tlustý klacek. Natáhl ruce, aby zmírnil pád, ale přesto dopadl na břicho a pořezal si dlaně o ostrý rákos.

Pozorovatel vyskočil rychle na nohy a sáhl na náprsní kapsu bundy – fotoaparát mu vypadl.

„Sakra, sakra, sakra!“ vykřikl rozzuřeně.

Plazil se po čtyřech, šmátral po písku a cítil, jak mu v chladném větru schne pot na čele.

Jak minuty ubíhaly, zmocňovalo se ho zoufalství. Nakonec svou vzácnou kameru našel – objektivem dolů.

Foukl na čočku, aby odstranil zrnka písku, a podíval se do hledáčku. Ve výhledu mu bránila pavučina jemných škrábanců na plastové čočce.

To bylo zlé.

Pozorovatel potichu zaklel a zkontroloval čas – 0.14.

Pak pokračoval v chůzi k domu, kde bydlela Lindsay.

Když byl teď fotoaparát k ničemu, musel se dostat blíž, a pěšky.

Pozorovatel překročil zábradlí mezi loukou a chodníkem a zůstal stát. Vlasy mu čuchal vítr.

U konce ulice zářila před domem Cat Boxerové pouliční lampa.

Ponořil se do stínu a blížil se k domu oklikou přes předzahrádky, až se konečně přikrčil v keři ptačího zobu pod oknem obývacího pokoje Boxerové.

S bušícím srdcem vstal a podíval se velkým oknem dovnitř.

Parta byla pohromadě: Lindsay v tričku s emblémem sanfranciské police, Claire, černá patoložka z města, ve zlatém kaftanu a Cindy s blond vlasy svázanými do drdolu a žinilkovém županu, pod kterým jí byly vidět jen růžové nohavice od pyžama.

Ženy byly zabrané do hovoru, občas se hlasitě rozesmály a pak zase zvážněly. Kdyby si jen mohl poslechnout, o čem mluví.

Pozorovatel si v duchu procházel fakta, nedávné události, okolnosti. Ta židle v dětském pokoji. S ničím je nespojovala, ale byla to chyba a dopustil se jí on.

Je bezpečné pokračovat?

Zbývá ještě tolik práce.

Pozorovatel cítil následky dlouhodobého napětí. Ruce se mu třásly a pálilo ho na hrudi. Nemohl tam zůstat déle, prostě nemohl.

Rozhlédl se kolem, aby se ujistil, že nikdo v okolí nevenčí psa nebo nevynáší odpadky, pak vystoupil zpoza keře a na okamžik se objevil ve světle lampy. Přeskočil zábradlí a pustil se po temné pěšině k pláži.

Bude nutné udělat něco s Lindsay Boxerovou.

Ale bude těžké rozhodnout co.

Ta ženská byla policajtka.

Kapitola 72

RÁNO JSEM SE PROBUDILA S MYŠLENKOU, která se mi vynořila na mysli jako delfín z mořských vln.

Pustila jsem Martu na zahradu, vzala si kávu do obývacího pokoje a zapnula notebook.

Vybavilo se mi, jak Bob Hinton říkal, že v Half Moon Bay byl před dvěma lety zavražděn ještě jeden manželský pár: Ray a Molly Whittakerovi. Podle Hintona to byli letní návštěvníci. Ray byl fotograf a Molly hrála menší role v Hollywoodu.

Připojila jsem se na databázi NCIC a vyhledala je. Když jsem pak šla vzbudit kamarádky, ještě jsem se nevzpamatovala ze šoku.

Poté co se oblékly a měly před sebou kávu a topinky, jsem jim pověděla, co jsem se dozvěděla o Rayi a Molly Whittakerových.

„Oba točili porno. Ray byl za kamerou a Molly hrála s dětmi. Chlapci, děvčaty, na tom zřejmě nezáleželo,“ řekla jsem. „Byli obviněni a zproštěni viny. Jejich právník?

Zase Brancusi.“

Děvčata mě znala až moc dobře. Vyslechly mě a pak mě varovaly, abych byla opatrná, připomněly mi, že jsem jenom obyčejný civilista, a i když se zdá logické prověřit možné spojení mezi Whittakerovými a Dennisem Agnewem, jsem pořád mimo své území, nikdo mi nekryje záda a koleduji si o malér.

Musela jsem několikrát opakovat „Já vím, já vím,“ a když jsme se loučily na příjezdové cestě, slíbila jsem jim, že budu hodná.

„Měla bys začít přemýšlet o tom, že se vrátíš domů, Lindsay,“ řekla nakonec Claire a sevřela mi obličej v dlaních.

„Jasně,“ řekla jsem. „Rozhodně o tom budu přemýšlet.“

Obě mě objaly, jako bychom se viděly naposledy v životě, a já se neubránila dojetí. Když Claire couvala s autem z příjezdové cesty, vyklonila se Cindy z okénka.

„Dneska večer ti zavolám. Nezapomeň na to, co jsme říkaly. Nezapomeň, Lindsay.“

Poslala jsem jim pár polibků a vrátila se do domu. Našla jsem kabelku pověšenou na klice a zkontrolovala jsem, jestli v ní mám telefon, odznak a pistoli.

Za minutu už jsem seděla v exploreru.

Do města to byl kousek a za chvilku už jsem zastavovala před policejní stanicí.

Velitele jsem našla v jeho kanceláři, jak zírá na monitor počítače a na vedlejší židli má položenou krabici s koblihami.

„Tyhle sladkosti vás zabijou,“ varovala jsem ho. Položil krabici jinam, abych si mohla sednout.

„Abyste věděla, smrt po koblihách mi docela vyhovuje.

Co máte na srdci, poručíku?“

„Tohle,“ řekla jsem. Rozložila jsem výpis z trestního rejstříku Dennise Agnewa a položila ho na hromadu lejster na velitelově stole. „Ray a Molly Whittakerovi byli také zmrskáni, že?“

„Jo, byli první.“

„Podezíral jste někoho?“

Velitel přikývl.

„Nemohl jsem to dokázat tenkrát a nemůžu to dokázat ani teď, ale jednoho člověka jsme dost dlouho sledovali.“

Zvedl Agnewův výpis a vrátil mi ho. „O Dennisi Agnewovi víme všechno. Je to náš hlavní podezřelý.“

Kapitola 73

PŘI ZÁPADU SLUNCE jsem seděla na verandě a brnkala na kytaru, když se po ulici pomalu připlazily reflektory auta a zůstaly stát před Catiným domem.

Už jsem měla namířeno k autu, když řidič vystoupil a otevřel pravé zadní dveře.

„Je mi to jasné,“ řekla jsem a obličej mi zářil jako pouliční lampa. „Prostě jsi jel náhodou kolem.“

„Přesně tak,“ odpověděl Joe a objal mě kolem pasu.

„Napadlo mě, že tě překvapím.“

Položila jsem ruku na náprsenku jeho bílé košile.

„Volala ti Claire.“

„A Cindy.“ Joe se trochu rozpačitě zasmál. „Chtěl bych tě pozvat na večeři.“

„Hm. Co když udělám večeři tady?“

„Domluveno.“

Joe poklepal na střechu a sedan odjel.

„Miláčku,“ řekl, sevřel mě v objetí a políbil. Znovu mě překvapilo, že z jiskry polibku může vzplanout takový požár. Když žár zaplavoval mé tělo, prolétla mi hlavou zdánlivě rozumná myšlenka: Tak je to tu zase. Další pomíjivý milostný románek na horské dráze mého života.

Joe mi vzal obličej do dlaní, znovu mě políbil a mé srdce se vzdalo chabých protestů. Vešli jsme do domu a já za sebou nohou zavřela dveře.

Kráčela jsem po špičkách s rukama kolem Joeova krku a dovolila mu, aby mě vedl pozpátku celým domem, až jsem skončila na zádech v posteli a Joe mě svlékal. Začal od bot a líbal každou odhalenou část mého těla.

Dobrý bože, celá jsem v tom žáru roztála – kromě Kokopelli.

Vydechla jsem a sáhla po něm, ale byl pryč.

Otevřela jsem oči a dívala se, jak se svléká. Byl úžasný.

Statný, opálený, tvrdý. A celý můj.

Potěšeně jsem se usmála. Ještě před pěti minutami jsem se chystala, že strávím večer před televizí u Práva a pořádku, a teď tohle! Rozevřela jsem náruč a Joe přikryl mé tělo svým.

„Páni.“ řekl, „tolik jsi mi chyběla.“

„Sklapni,“ okřikla jsem ho. Kousla jsem ho do spodního rtu, nijak silně, a pak jsem otevřela ústa a obtočila ho svými údy.

Když jsme se po hodině vynořili z ložnice, bosi a rozcuchaní, byla už venku černočerná tma. Marta bušila ocasem do podlahy, což mělo znamenat Nakrm mě! Hned jsem to udělala.

Pak jsem připravila šťavnatý trojbarevný salát s octovým nálevem a najemno nastrouhaným parmezánem a dala jsem vařit těstoviny, zatímco Joe zamíchal bazalku, oregano a česnek do rajčatové omáčky. Vzduch brzy naplnila božská vůně.

Jedli jsme u kuchyňského stolu a vyměňovali si novinky z uplynulého týdne. Joeovy zprávy byly jako ze CNN.

Děsivé bomby v autech, porušení bezpečnosti na letištích a hádky politiků, na které jsem nepotřebovala nejvyšší stupeň bezpečnostní prověrky. Když jsme spolu myli nádobí, odvyprávěla jsem Joeovi stručnou a lehce upravenou verzi mého setkání s Agnewem.

Zamračil se a zaťal zuby.

„Budeme dělat, jako bych nic neřekla,“ řekla jsem a políbila ho na obočí, když jsem nalévala víno.

„Budeme dělat, jako že se na tebe nezlobím, že ses vystavila takovému nebezpečí.“

Proboha, copak všichni zapomněli, že jsem polda?

A k tomu zkušený? První žena s hodností poručíka v San Francisku a tak dále a tak podobně.

„Co si myslíš o Garym Grantoví?“ zeptala jsem se ho.

„A jak se ti líbí Katharine Hepburnová?“

Schoulili jsme se na gauči a sledovali Výchovu dětí, jednu z mých oblíbených bláznivých komedií. Jako vždycky jsem vyprskla smíchy při scéně, kde se Gary Grant plazí za teriérem s dinosauří kostí v tlamě, a Joe se smál se mnou.

„Jestli mě někdy přistihneš, jak tohle dělám s Martou, aspoň budeš vědět, odkud to mám,“ upozornila jsem ho.

„Moc tě miluju, Lindsay.“

„Taky tě moc miluju.“

Později večer jsem usnula v oblouku Joeova těla s myšlenkou: Takhle to má být. Nedokážu se toho muže nabažit –

Kapitola 74

V JASNÉM SVĚTLE, které se dralo oknem do kuchyně, usmažil Joe slaninu a míchaná vejce. Uvařila jsem kávu a Joe správně vyčetl z mého pohledu otázku, kterou jsem se bála položit.

„Budu tady, dokud mi nezavolají. Jestli chceš, můžeme spolu probrat ty vraždy.“

Nasedli jsme do exploreru, Joe za volant a Marta ke mně na klín. Když jsme pomalu projížděli kolem proskleného domu Sarducciových, seznámila jsem Joea se všemi fakty.

Pak jsme zamířili nahoru do Crescent Heights a dojeli po štěrkové cestě k opuštěnému domku Daltryových.

Ještě nikdy jsem neviděla dům tak zničený vraždou.

Trávník vyschl na troud, dveře a okna byly zatlučené prkny a v keřích povlávaly útržky žluté policejní pásky.

„Úplně jiná socioekonomická třída než Sarducciovi,“ poznamenal Joe.

„Jo. Nemyslím si, že by při těchhle vraždách šlo o peníze.“

Namířili jsme explorer z kopce a za pár minut už jsme vjížděli do Ocean Colony, komunity s golfovým hřištěm, kde žili a zemřeli O’Malleyovi. Ukázala jsem na bílý koloniální dům s modrými okenicemi. Teď byla na předním trávníku cedule Na prodej a na příjezdové cestě stál lincoln.

Zaparkovali jsme u obrubníku a uviděli, jak z domu vychází blondýna v růžových šatech od Lilly Pulitzerové a zamyká dveře. Když nás spatřila, objevil se jí na rtech se silnou vrstvou rtěnky profesionální úsměv.

„Dobrý den,“ řekla. „Jsem Emily Harrisová z realitní kanceláře Pacific Homes. Je mi líto, ale prohlídky tohoto domu jsou v neděli. Nemohu vám ho teď ukázat, protože mám schůzku ve městě…“

Zřejmě jsem dala najevo zklamání a poznala jsem, že si nás paní Harrisová otipovala jako potenciální zájemce.

„Víte co? Hodle klíč do schránky, až půjdete odsud.

Dobře?“

Vystoupili jsme z auta a já se do Joea zavěsila. Jako manželský pár, který uvažuje o koupi domu, jsme vyšli po schodech a odemkli přední dveře.

Kapitola 75

DŮM UVNITŘ ZÁŘIL ČISTOTOU a novou malbou – to všechno proto, aby se na tak lákavé nemovitosti dalo vydělat do nejvíc. Prošla jsem halou a pak následovala Joea nahoru po točitém schodišti.

Našla jsem ho v ložnici, jak si prohlíží dveře šatny.

„Tady byla malá dírka, ve výši očí – vidíš, Lindsay? Zacpali ji.“ Dloubl nehtem do ještě měkkého kytu.

„Kukátko?“

„V šatně?“ řekl Joe. „To je dost divné, nemyslíš? Pokud si ovšem O’Malleyovi nenatáčeli domácí video.“

Chvilku jsem zvažovala možnou souvislost mezi domácím pornem a produkcí Randyho Dlouhána. Našla tam policie kameru?

A kdyby ano, co z toho?

Na filmování milostných hrátek dospělých lidí není nic nezákonného.

Vešla jsem do čerstvě vymalované šatny, odstrčila na stranu drátěná ramínka a podržela je, aby přestala chrastit.

V tu chvíli jsem si všimla dalšího zakytovaného otvoru, patrného pod novou barvou.

Dloubla jsem do něj prstem a cítila, jak se mi rozbušilo srdce. V zadní stěně šatny bylo další kukátko.

Sundala jsem z tyče jedno ramínko a narovnala ho. Drát jsem zastrčila do otvoru.

„Joe, můžeš zjistit, kde to vylezlo?“

Netrpělivě jsem čekala, až konečně zatahá za druhý konec drátu. Pak se Joe vrátil. „Vede to do další ložnice. To bys měla vidět, Lindsay.“

Vedlejší pokoj byl stále zčásti zařízený postelí s nebesy, kosmetickým stolkem a velikým zrcadlem připevněným na zdi. Joe ukázal na otvor zamaskovaný v květinové ozdobě vyřezávaného rámu zrcadla.

„Kruci. Joe. Tohle je pokoj jejich dcery. Copak ti parchanti pozorovali Caitlin? Natáčeli ji?“

Zírala jsem nepřítomně z auta, zatímco Joe řídil zpátky ke Catině domu. Nemohla jsem přestat myslet na to druhé kukátko. Co byli ti O’Malleyovi za lidi? Proč by namířili kameru na to dítě?

Že by tak v minulosti dávali pozor na miminko?

Nebo to bylo něco mnohem horšího?

Myšlenky se mi divoce honily hlavou, jak jsem zkoumala každou možnost. Vždy jsem ale skončila u stejné otázky:

Souvisí to nějak s těmi vraždami?

Kapitola 76

BYLO TEPRVE POLEDNE, když jsme se vrátili domů.

Šli jsme s Joem do pokoje mých neteří, kde byla velká korková nástěnka, která nám mohla pomoci uspořádat fakta o těch vraždách.

Našla jsem fixy a roli papíru a přitáhli jsme si dvě červené plastové stoličky, abychom se měli na co posadit.

„Co tedy víme?“ zeptal se Joe a přišpendlil na celou nástěnku žlutý papír.

„Nepřímé důkazy ukazují na tři vrahy. Patolog se domnívá, že byly použity různé nože a opasky, což podporuje moji teorii, ale nic jiného. Nemáme jediný vlas, vlákno, otisk prstu, kousek DNA. Jako bychom řešili případ ve čtyřicátých letech. Laboratoř nám nepomůže.“

„Jaké vidíš mezi případy souvislosti?“

„Je to trochu nejasné,“ řekla jsem a pohladila napodobeninu křišťálové koule. „Stark poznamenal, že všechny oběti byly manželé. Pak dodal: ‚To nic neznamená. Osmdesát procent místní populace tvoří manželské páry.‘“

Joe napsal jména obětí na listy papíru.

„Pokračuj,“ vybídl mě.

„Všechny páry měly děti, kromě Whittakerových. Whittakerovi točili dětské porno a Caitlin O’Malleyová mohla být obětí. To je čirá spekulace. Tahle okolnost mě vede k domněnce, že by tu mohla být nějaká návaznost na majitele místního sexshopu a přes něj na organizovaný zločin další spekulace. A na závěr, nezdá se, že by můj John Doe odpovídal profilu oběti.“

„Možná byla ta první vražda impulzivní,“ nadhodil Joe, „a ty ostatní promyšlené.“

„Hm,“ zabručela jsem a zabloudila pohledem na okenní římsu, kde rostly v květináči batáty a natahovaly výhonky po celé římse.

„To dává smysl. Možná byla vražda Johna Doea zločinem z vášně. Jestli ano, nepocítil vrah nebo vrazi dost dlouho nutkání zabíjet znovu. Stejný podpis. Ale kde je spojení?“

„To ještě nevím. Zkus to zrekapitulovat.“

„Máme osm vzájemně propojených vražd v okruhu patnácti kilometrů. Všechny oběti vrah podřízl kromě Lorelei O’Malleyové, kterou bodl do břicha. Všech osm plus John Doe bylo zmrskáno. Motiv neznámý. A hlavní podezřelý je pornoherec a odporný slizoun.“

„Zavolám pár lidem,“ řekl Joe.

Kapitola 77

KDYŽ JOE DOMLUVIL se svými známými u FBI, vzala jsem do ruky fix a Joe shrnul svoje poznámky.

„Žádná z obětí nevzbudila pozornost: žádné těžké zločiny, změněná jména, spojení s Dennisem Agnewem. Co se týče těch chlapů ze sexshopu,“ řekl Joe, „Ricardo Monteflore alias Rick Monte byl usvědčen z kuplířství, vzbuzování veřejného pohoršení a ublížení na těle.

Rocco Benuto, vyhazovač v tom obchodě, je lehká váha.

Jeden záznam za přechovávání drog a jeden za vloupání do samoobsluhy do New Jersey, když mu bylo devatenáct.

Nebyl ozbrojen.“

„To nevypadá na typický profil sériového vraha.“

Joe přikývl a pokračoval: „Všichni tři jsou známí jako poskokové menších a středních gangsterů. Chodili na jejich večírky, dodávali jim holky. O té vraždě, ze které byl obviněn Dennis Agnew, už víš.“

„Dostal ho z toho Ralph Brancusi.“

Joe znovu přikývl. „Obětí byla dvacetiletá pornoherečka z Urbany v Illinois. Byla závislá na heroinu a několikrát ji zavřeli za prostituci. A patřila mezi Agnewovy přítelkyně, než zmizela navždy.“

„Zmizela? Tělo se nenašlo?“

„Bohužel, Lindsay. Nenašlo.“

„Takže nevíme, jestli ji vrah podřízl.“

„Ne.“

Podepřela jsem si bradu dlaní. Znervózňovalo mě, že jsem tak blízko jádra toho hororu, a přesto nemám jedinou stopu, která by mi pomohla záhadu rozluštit.

Ale jedna souvislost byla zřejmá. K vraždám došlo na malém prostoru. Můj John Doe zemřel před deseti lety, Whittakerovi před osmi, Daltryovi před půldruhým měsícem. A teďdvě dvojnásobné vraždy v jednom týdnu.

Joe se posadil na stoličku vedle mě. Vzal mě za ruku a společně jsme si prohlíželi poznámky na nástěnce. Když jsem promluvila, můj hlas se nezvykle rozléhal malým dívčím pokojem.

„Zrychlují tempo, Joe. Právě teď plánují další akci.“

„Víš to jistě?“ zeptal se Joe.

„Vím. Cítím to.“

Kapitola 78

VZBUDILO MĚ DRNČENÍ TELEFONU u postele. Zvedla jsem ho při druhém zazvonění a všimla si, že je Joe pryč a na křesle, kde měl šaty, leží lístek se vzkazem.

„Joe?“

„Tady je Yuki, Lindsay. Nevzbudila jsem vás?“

„Ne, už jsem byla vzhůru,“ zalhala jsem.

Pět minut jsem naslouchala Yukiinu kulometnému přednesu, a když skončila, neměla jsem už na spánek ani pomyšlení. Přečetla jsem si Joeův vzkaz na rozloučenou, oblékla si teplákovou soupravu, vzala Martu na vodítko a společně jsme vyběhly na pláž.

Od zátoky vál svěží vánek, když jsme s Martou zamířily na sever. Nedostaly jsme se moc daleko, když jsem uslyšela, jak mě někdo volá jménem. Mířila k nám drobná postava.

„Lindsay, Lindsay!“

„Allison! Ahoj, děvče.“

Tmavooká holčička mě objala kolem pasu a pak si dřepla do písku, aby pohladila Martu.

„Ty jsi tu sama, Ali?“

„Jsme na procházce,“ řekla a ukázala na skupinku lidí pod slunečníky o kus dál na pláži. Když jsme přišly blíž, uslyšela jsem dětský zpěv a spatřila, jak ke mně kráčí Carolee.

Pozdravily jsme se a pak mě Carolee přestavila dětem.

„Co je tohle za podvraťáka?“ zeptal se jedenácti– nebo dvanáctiletý kluk s dredy.

„Není to žádný podvraťák. Marta je border kolie.“

„Nevypadá jako Lassie,“ řekla dívenka s jahodovými kudrnami a velkýma hnědýma očima.

„To ne. Border kolie jsou jiná rasa. Pocházejí z Anglie a Skotska a dělají hrozně důležitou práci,“ vysvětlila jsem.

„Hlídají dobytek a ovce.“

Upoutala jsem jejich pozornost a Marta ke mně vzhlédla, jako by věděla, že mluvím o ní.

„Border kolie se samozřejmě musejí naučit poslouchat povely svých pánů, ale jsou to moc chytří psi, kteří nejenom že milují svoji práci, ale také cítí, že zvířata ve stádu jsou jejich – a že za ně zodpovídají.“

„Ukažte nám to! Předvedte, co Marta umí, Lindsay,“ škemrala Ali. Usmála jsem se na ni.

„Kdo chce být ovce?“ zeptala jsem se.

Většina dětí se ušklíbla, ale pět včetně Ali souhlasilo.

Řekla jsem „ovcím“, aby se rozptýlily po pláži, a pak jsem pustila Martu z vodítka.

„Marto, sežeň je,“ zavolala jsem na ni a ona se rozběhla za pětičlennou skupinkou. Děti pištěly a snažily se ji odehnat, ale na Martu neměly. Byla rychlá a bystrá a se skloněnou hlavou jim tak dlouho ňafala u kotníků, dokud je nesehnala do sevřené formace.

„Vlevo!“ zavolala jsem. Marta otočila své „stádo“ a hnala ho směrem k zátoce. „Vpravo!“ přikázala jsem a Marta otočila rozesmáté děti zpátky k útesům.

„Ke mně!“ zavelela jsem nakonec a moje černobílá kamarádka obíhala tak dlouho své „ovečky“, až je dovedla udýchané zpátky k dekám.

„Sedni, Marto,“ řekla jsem. „Hodná. Výborně, holčičko.“

Marta vesele zaštěkala, jako by se sama chválila. Děti tleskaly a hvízdaly a Carolee rozdala kelímky s pomerančovým džusem a připila Martě na zdraví. Když pozornost opadla, sedly jsme si s Carolee stranou a já jí pověděla o rozhovoru s Yuki.

„Něco bych od tebe potřebovala,“ řekla jsem.

„Cokoliv,“ řekla Carolee Brownová. A pak se neubránila, aby nedodala: „Byla by z tebe báječná máma, Lindsay.“

Kapitola 79

PÁR MINUT PO TOM, co jsem se rozloučila s Carolee a jejími dětmi jsme s Martou vylezly na útes a přešly louku k Miramontes Street. Zrovna jsem se nohama dotkla chodníku, když jsem asi sto metrů daleko zahlédla muže, který na nás mířil objektivem malého fotoaparátu.

Byl moc daleko, takže jsem rozeznala jen zablesknutí čočky, jeho oranžovou mikinu a baseballovou čapku staženou do očí. Jakmile muž poznal, že jsem si ho všimla, obrátil se a kráčel rychle pryč.

Možná si ten chlapík jen fotil výhled na zátoku nebo mě konečně vypátrali novináři, ale cestou domů jsem se necítila moc dobře.

Někdo mě sledoval.

Někdo, kdo nechtěl, abych ho viděla.

Když jsem se vrátila do Catina domu, svlékla jsem postele a sbalila si věci. Pak jsem nakrmila Penelope a dala jí vodu.

„Dobré zprávy, Penn,“ řekla jsem kouzelnému praseti.

„Carolee a Allison slíbily, že se tu dneska zastaví. Vidím ve tvé budoucnosti spoustu jablek, zlato.“

Dala jsem si do kabelky Joeův sladký vzkaz, rozhlédla jsem se kolem a zamířila k domovním dveřím.

„Jedeme domů,“ řekla jsem Martě.

Nastoupily jsme do exploreru a rozjely se zpátky do San Franciska.

Kapitola 80

V SEDM VEČER jsem otevřela dveře Indiga, zbrusu nové restaurace v MacAlister Street, dva bloky od soudní budovy, což mě mohlo připravit o chuť k jídlu. Kolem dřevem obloženého barového pultu jsem prošla do restaurace samotné. Vrchní číšník si mě našel na seznamu a doprovodil mě ke stolu, u něhož seděla na lavici potažené modrým sametem Yuki a listovala nějakými papíry.

Yuki vstala, aby si se mnou potřásla rukou, a já si uvědomila, jak ráda svou advokátku vidím.

„Jak se daří, Lindsay?“

„Báječně, jenom nesmím myslet na to, že mi v pondělí začíná proces.“

„Vyhrajeme,“ ujistila mě. „Přestaňte si s tím dělat starosti.“

„A já hloupá se tím trápila.“ řekla jsem.

Pokusila jsem se o úsměv, ale byla jsem nervóznější, než jsem chtěla dát najevo. Mickey Sherman přesvědčil ty nahoře, že bude nejlepší, když mě bude zastupovat žena, a že Yuki Castellanová je ta nejlepší volba.

Kéž bych si mohla být také tak jistá.

Ačkoliv měla za sebou dlouhý den, působila Yuki svěžím dojmem. Ale hlavně vypadala mladě. Podívala jsem se do jídelního lístku a pak jsem si se svou osmadvacetiletou obhájkyní objednala večeři.

„Tak o co jsem přišla, když jsem byla mimo město?“ zeptala jsem se Yuki. Odstrčila jsem mořského okouna s pastiňákovým pyré a ochutnala fenyklový salát s borovými ořechy a mrkvovo-estragonovou zálivkou.

„Jsem ráda, že jste byla mimo, Lindsay, protože ti žraloci řádili jako zběsilí.“ řekla Yuki. Všimla jsem si, že se mi během řeči dívala přímo do očí, ale ani na okamžik nepřestala pohybovat rukama.

„V jednom kuse se objevují úvodníky a televizní rozhovory s pobouřenými rodiči těch dětí… Dívala jste se na Saturday Night Live?“

„Nikdy se na to nedívám.“

„No, jen abyste o tom věděla, pořádně se tam do vás obuli. Dali vám přezdívku Špinavá Harriet.“

„To tedy musela být podívaná,“ řekla jsem a ušklíbla se.

„A bude hůř,“ varovala mě Yuki a omotala si kolem prstu pramen svých po ramena dlouhých vlasů. „Soudkyně Achacosová souhlasila s přímým televizním přenosem ze soudní síně. A dneska jsem dostala seznam svědků obžaloby. Bude svědčit i Sam Cabot.“

„Ale to je dobře, ne? Sam se přiznal ke spáchání těch vražd elektrickým proudem. To můžeme použít!“

„Bojím se, že ne, Lindsay. Jeho právníci požádali, aby to přiznání nebylo bráno v potaz, protože když se ten kluk svěřil zdravotní sestře, nebyli při tom jeho rodiče.

Podívejte,“ řekla Yuki a vzala mě za ruce, bezpochyby v reakci na můj šokovaný výraz. „Nevíme, co Sam řekne – rozeberu ho na kusy, s tím můžete počítat. Ale nemůžeme na něj vytáhnout to přiznání. Je to vaše slovo proti jeho – a jemu je třináct a vy jste opilá policistka.“

„A vy mi říkáte ‚Nebojte se,‘ protože…?“

„Protože pravda vyjde najevo. Porotci jsou jen lidé a většina z nich se už v životě něčeho napila. Myslím, že dojdou k názoru, že máte plné právo dát si občas skleničku.

Snažila jste se těm dětem pomoci, Lindsay. To není zločin.“

Kapitola 81

„JAKMILE VSTOUPÍTE DO BUDOVY SOUDU, nesmíte ani na okamžik zapomenout, že jste obžalovaná,“ upozornila mě Yuki, když jsme spolu kráčely chladnou nocí. Vešly jsme do garáží Opera Plaza na Van Ness Avenue a sjely výtahem do patra, kde Yuki zaparkovala hnědou dvoudveřovou acuru.

Za chvíli jsme už mířily na východ po Golden Gate Avenue k mému oblíbenému podniku, i když toho večera jsem se držela koly. Cistě pro jistotu.

„Přijedte v obyčejném autě, ne policejním, v novém SUV nebo v něčem podobném.“

„Mám čtyři roky starý explorer. S promáčknutými dveřmi. Stačí?“

„To půjde,“ zasmála se Yuki. „Skvělé. A to, co jste měla na sobě při předběžném řízení, bylo dobré. Tmavý kostým, odznak sanfranciské policie v klopě, žádné další šperky. Až se na vás vrhne tisk, můžete se usmát, ale neodpovídejte jim na otázky.“

„Nechám to na vás.“

„Přesně,“ řekla, když jsme vystoupily před barem u Susie.

Když jsme vešly dovnitř, zaplavil mě pocit štěstí. Karibská skupina už přivedla hosty do správné nálady a Susie osobně tančila v růžovém sarongu uprostřed parketu.

Z „našeho“ boxu vzadu na mě mávaly mé dvě nejlepší kamarádky.

Řekla jsem: „Claire Washburnová, Yuki Castellanová;

Yuki, Cindy Thomasová,“ a děvčata si potřásla rukama s mou advokátkou. Jejich napjaté pohledy mi prozradily, že jim můj proces dělá stejné starosti jako mně.

Když se Claire vítala s Yuki, řekla: „Jsem Lindsyina kamarádka – a určitě nemusím dodávat, že také svědek obžaloby.“

Cindy pronesla se stejně vážným výrazem: „Já píšu pro Chronicle a budu vykřikovat nepříjemné otázky před soudní budovou.“

„A rozsekáte ji na cucky, když prohrajeme,“ dodala Yuki.

„Přesně tak.“

„Budu se vám o ni dobře starat, dámy,“ slíbila Yuki.

„Čeká nás těžká bitva, to je jasné, ale vyhrajeme.“

A jako bychom se na tom domluvily, spojilo se našich osm rukou uprostřed stolu.

„Týme, do toho!“ řekla jsem.

Zasmála jsem se a potěšilo mě, když si Yuki sundala sako a Claire nalila margaritu všem kromě mě.

„Tohle jsem ještě nepila,“ řekla Yuki váhavě.

„Nejvyšší čas začít. Ale pij to hezky pomalu, ano?“ řekla Claire. „A teď nám pověz něco o sobě. Začni od začátku.“

„Jasně, chápu, co mi taky zbývá s tím legračním jménem?“ řekla Yuki a olízla si sůl z horního rtu. „Nejdřív byste měly vědět, že Japonci a Italové jsou naprosté protipóly. Vezměte si například jejich jídlo: syrové olihně a rýže proti rajčatové omáčce se škeblemi a špagetám.“ Yuki se zasmála. Byl to příjemný zvuk, jako hlas zvonku.

„Když se má drobná, ostýchavá matka seznámila s mým statným, vášnivým italoamerickým otcem na výměnném studentském pobytu, byla to láska na první pohled,“ pokračovala Yuki svým legračním kulometným přednesem.

„Táta prý řekl: ‚Vezmeme se, dokud jsme zamilovaní,‘ což opravdu udělali po asi třítýdenní známosti. A za devět měsíců jsem se narodila já.“

Yuki vysvětlila, že se v Japonsku na jejich smíšené manželství všichni dívali skrz prsty, takže se rodina přestěhovala do Kalifornie, když jí bylo šest. Ale pamatovala si, že si z ní ve škole všichni dělali legraci, protože byla míšenka.

„Chtěla jsem být právnička od chvíle, kdy jsem pochopila, co to dělá Perry Mason v televizi,“ řekla. „Nechci se vytahovat, ale vystudovala jsem práva se samými jedničkami a během studia jsem byla na stáži u Duffyho a Rogerse. Myslím, že kvalita výkonu odpovídá motivaci, takže byste asi měly vědět, jak jsem na tom s motivací já.

Vždycky jsem chtěla něco dokázat; nestačí mi být chytrá a dobrá. Musím být nejlepší. A co se týče Lindsay, vaší staré a mé nové přítelkyně, jsem si jistá, že je nevinná.

A taky to dokážu.“

Kapitola 82

NAVZDORY VŠEMU, co mi Yuki pověděla o šílenství médií, mi vyrazilo dech, když jsem druhý den ráno uviděla ten zmatek na Civic Center Plaza. Ulice lemovaly televizní dodávky a nenávistný dav se rozléval do všech stran a blokoval průjezd k radnici a soudní budově.

Zaparkovala jsem v garážích na Van Ness Avenue, jen tři bloky od soudu, a pokusila se splynout s davem. Ale neprošlo mi to. Jakmile si mě reportéři všimli, seběhli se kolem mě, strkali mi do obličeje mikrofony a kamery a vykřikovali otázky, kterým jsem ani nerozuměla, natož abych na ně mohla odpovědět.

Z obvinění z policejní brutality, urážek a nesnesitelného hluku davu se mi zatočila hlava a zachvátil mě smutek.

Jsem přece dobrá policistka, k čertu. Jak se stalo, že lidé, kterým jsem přísahala, se teď obrátili proti mně?

Carlos Vega z KRON-TV se pustil do procesu se „Špinavou Harriet“ ve velkém. Byl to drobný, vzteklý mužík, známý tím, že se k dotazovaným choval tak slušně, že si ani nevšimli, jak je kuchá za živa. Ale já Carla znala – několikrát se mnou dělal rozhovor – a když se mě zeptal:

„Máte Cabotovým za zlé, že proti vám vznesli obvinění?“, skoro jsem ho uhodila. –

Právě jsem se chystala poskytnout panu Vegovi nějaké neuvážené vyjádření pro zprávy v šest hodin, když mě někdo za loket vytáhl z davu. Snažila jsem se mu vytrhnout – dokud jsem si nevšimla, že můj zachránce je přítel v uniformě.

„Conkline,“ řekla jsem. „Díkybohu.“

„Držte se mě, Linds,“ řekl a vedl mě k policejnímu kordonu, který udržoval volný průchod k soudní budově.

Trochu jsem pookřála, když mě kolegové poplácali po rameni, kývli na mě nebo mě oslovili, když jsem kolem nich procházela.

„Hodně štěstí, poručíku.“

„Držte se.“

Rozeznala jsem Yuki na schodech před budovou a zamířila přímo k ní. Převzala mě od Conklina a společně jsme se opřely celou vahou do těžkých dveří ze skla a oceli. Vystoupaly jsme po mramorovém schodišti a za okamžik jsme už vcházely do působivé, třešňovým dřevem obložené soudní síně ve druhém patře.

Jakmile jsme vstoupily, obrátily se k nám hlavy všech přítomných. Narovnala jsem si nažehlený límeček, prohrábla si rukou vlasy a kráčela s Yuki ke stolu obhajoby v přední části místnosti. Navenek se mi podařilo tvářit vyrovnaně, ale uvnitř jsem se třásla strachy.

Jak se tohle mohlo stát zrovna mně?

Kapitola 83

YUKI USTOUPILA STRANOU a já se posadila za stůl vedle prošedivělého Mickeyho Shermana. Napůl povstal a potřásl mi rukou.

„Jak se máte, Lindsay? Vypadáte skvěle. Jste v pořádku?“

„Nikdy mi nebylo líp,“ utrousila jsem.

Ale oba jsme věděli, že žádná příčetná osoba by se na mém místě necítila dobře. V sázce byla celá má kariéra, a pokud porota rozhodne v můj neprospěch, skončí můj život v plamenech. Doktor Andrew Cabot a jeho žena požadovali 50 milionů dolarů jako náhradu škody, a i když by dostali 49,9 milionu od města San Franciska, i tak by mě to zruinovalo a až do konce života bych byla známá jako Špinavá Harriet.

Když si Yuki sedala vedle mě, natáhl velitel Tracchio ruku přes zábradlí a stiskl mi rameno. Jeho nečekané gesto mě dojalo. Pak to v sále zašumělo, když dovnitř vstoupil hvězdný tým žalující strany a začal zaujímat místa za stolem na druhé straně.

O chvilku později vešli do soudní síně pan a paní Cabotovi a posadili se za své právníky. Strnulý doktor Cabot a jeho zjevně truchlící žena upřeli okamžitě pohledy na mě.

Andrew Cabot se třásl potlačovaným vztekem a nenávistí. A tvář Evy Cabotové byla obrazem žalu, který nikdy neskončí. Byla to matka, která kvůli mně nepochopitelně přišla o dceru a já jí navíc zmrzačila syna. Když ke mně obrátila krví podlité oči, spatřila jsem v nich jen bezednou zášť.

Eva Cabotová mě nenáviděla.

Přála si mou smrt.

Dotek Yukiiny chladné ruky na zápěstí mě přinutil podívat se jinam – ale ještě předtím zachytila výměnu pohledů kamera.

„Všichni povstaňte,“ zvolal soudní sluha.

Ozval se ohlušující hluk, jak všichni v soudní síni vstávali, a na své místo se usadila drobná, obrýlená soudkyně Achacosová. Posadila jsem se jako omámená.

Bylo to tady.

Můj proces měl začít.

Kapitola 84

VÝBĚR POROTY TRVAL SKORO TŘI DNY Po prvním dni, když už jsem nemohla snést vyzvánění telefonu a srocení reportérů před mým malým domem, jsem se sbalila a společně s Martou jsme se nastěhovaly do Yukiina bytu se dvěma ložnicemi v Královském erbu, malém věžáku s ochrankou.

Mediální tlak den ode dne sílil. Tisk přikrmoval šílenství veřejnosti podrobnostmi o etnickém a socioekonomickém pozadí všech osob vybraných do poroty a samozřejmě nás obviňoval z rasových motivů. Po pravdě řečeno se mi hnusilo, jak obě strany vybírají nebo zamítají potenciální porotce na základě zjevných nebo domnělých předsudků proti mně. Když jsme zavrhli čtyři černochy a latinoameričany za sebou, promluvila jsem si o tom o další přestávce s Yuki.

„Nevyprávěla jsi mi snad tuhle, jaké to je, když tě někdo diskriminuje kvůli rase?“

„Tady o rasu nejde, Lindsay. Ty lidi jsme nechtěli, protože měli všichni negativní postoj k policii. Někdy si lidé své předsudky neuvědomují, dokud se jich na ně nezeptáme. A v případech, o které se zajímá veřejnost, jako je tenhle, lidé občas lžou, aby si mohli vychutnat svých patnáct minut slávy. Provádíme výběr porotců tak, jak nám zákon dovoluje.

Věř nám, prosím. Pokud nebudeme hrát tvrdě, prohrajeme dřív, než to začne.“

Později téhož dne využila protistrana své právo, aby zamítla dvě bělošky ve středním věku, zaměstnané ve státních službách – ženy, které se na mě mohly dívat laskavě, jako bych byla jejich dcera – a pak ještě hasiče jménem McGoey, který by mi zřejmě nezalíval ani celý sud margarity.

Nakonec nebyla ani jedna strana spokojená, ale obě akceptovaly dvanáct mužů a žen a tři náhradníky. Třetího dne ve dvě odpoledne Mason Broyles povstal, aby pronesl svou úvodní řeč.

Ani v nejhorších snech jsem si nedokázala představit, jak ta špatná karikatura lidské bytosti případ představí.

Kapitola 85

MASON BROYLES VYPADAL, jako by předchozí noci spal celých osm hodin. Pleť měl svěží a na sobě klasický modrý oblek od Armaniho. Bledě modrá košile byla nažehlená a šla mu k očím. Povstal a spatra oslovil soud a porotu.

„Vaše Ctihodnosti. Dámy a pánové porotci. Abyste pochopili, co se přihodilo večer desátého května, musíte vstoupit do myslí dvou dětí, které podlehly pokušení. Jejich rodiče nebyli doma. Našly klíčky od otcova mercedesu a rozhodly se, že se pojedou projet.

Nebylo to správné, ale byly to děti. Sáře bylo patnáct.

Samu Cabotovi, žáku osmé třídy, jen třináct.“

Broyles se odvrátil od poroty a otočil se ke svým klientů, jako by říkal: Podívejte se na tyhle lidi. V jejich tvářích spatříte bolestnou ztrátu způsobenou policejní brutalitou.

Broyles se otočil zpátky k porotě a pokračoval ve své úvodní řeči.

„Sára Cabotová seděla toho večera za volantem. Děti Cabotových se projížděly v nebezpečné čtvrti Tenderloin District, která je proslulá vysokou zločinností, a jely ve drahém autě. Najednou se objevil další vůz a začal je pronásledovat.

Uslyšíte Sama Cabota vypovídat, jak se on a jeho sestra báli policejního auta, které je pronásledovalo. Siréna byla velmi hlasitá. Maják a reflektory blikaly a ozařovaly ulici jako pekelnou diskotéku…

Kdyby byla Sára Cabotová mezi námi, mohla by dosvědčit, že měla z pronásledovatelů takovou hrůzu, že jela příliš rychle, ztratila vládu nad vozem a vybourala se.

Řekla by, že když si konečně uvědomila, že je stíhá policie, dostala ještě větší strach, protože před nimi ujížděla, protože nabourala otcovo auto, protože řídila bez řidičského průkazu. A protože se její mladší bratr při nehodě zranil.

A bála se, protože policisté měli zbraně.

Ale Sára Cabotová, která byla intelektuálně daleko napřed před dětmi svého věku, dívka s IQ sto šedesát a velmi slibnou budoucností, nám nepoví nic – protože je mrtvá.

Zemřela, protože se obžalovaná, poručík Lindsay Boxerová, dopustila do nebe volající chyby v úsudku a střelila Sáru Cabotovou dvakrát do srdce.

Poručík Boxerová postřelila také Sama Cabota, chytrého, oblíbeného chlapce, kapitána fotbalového mužstva, skvělého plavce, výjimečného sportovce.

Sam Cabot už nikdy nebude hrát fotbal ani si nezaplave. Nebude se moci ani postavit, chodit nebo se obléknout.

Sam ani nikdy nevezme do ruky vidličku či knihu.“

V obecenstvu zazněly tlumené vzdechy vyvolané tragickým obrazem, který Broyles vykreslil. Právník stál několik okamžiků v kruhu, který vytvořil pro sebe a své truchlící klienty, ve světě pokřiveného času, reality a pravdy, který dovedl k dokonalosti za léta praxe právního zástupce.

Zasunul ruce do kapes u kalhot, odhalil modré šle a sklopil zrak ke špičkám nablýskaných černých polobotek, jako by se sám musel vyrovnávat s děsivou tragédií, kterou právě popsal.

Vypadal skoro, jako by se modlil, což podle mě nikdy nedělal.

Jediné co jsem mohla dělat, bylo mlčky sedět s očima upřenýma na strnulou tvář soudce, dokud se Broyles znovu neobrátil k porotě.

Když takto připravil posluchače na závěrečný úder, uštědřil ho rychle a tvrdě.

„Dámy a pánové, vyslechněte si svědectví o tom, že poručík Boxerová nebyla ve chvíli, kdy k incidentu došlo, ve službě a že předtím pila alkohol. Přesto se rozhodla nasednout do policejního auta a použít zbraň.

Uslyšíte také, že Sára a Sam Cabotovi byli ozbrojení.

Faktem je, že poručík Boxerová má dost zkušeností, aby dokázala odzbrojit dvě vyděšené děti, ale toho večera porušila všechny předpisy. Do jednoho.

Proto je poručík Boxerová zodpovědná za smrt Sáry Cabotové, mladé ženy, jejíž slibná budoucnost byla zmařena v jediném tragickém okamžiku. A poručík Boxerová je zodpovědná i za to, že Sam Cabot prožije zbytek života jako mrzák.

Žádáme vás, abyste po zvážení důkazů uznali poručíka Lindsay Boxerovou vinnou z nepřiměřeného použití síly a zneužití pravomoci veřejného činitele, které vedlo k zabití Sáry Cabotové a zmrzačení Sama Cabota.

Vzhledem k této nenapravitelné ztrátě žádáme, abyste přiznali žalované straně kompenzaci celoživotních nákladů na lékařskou péči, bolest a utrpení Sama Cabota ve výši padesáti milionů dolarů. A požadujeme dalších sto milionů jako náhradu škody nad tuto kompenzaci, abychom poslali jasnou zprávu této policejní komunitě a policii v celé zemi, že takovéhle chování je neakceptovatelné.

Že nemohou chránit naše ulice, když, jsou opilí.“

Kapitola 86

KDYŽ JSEM SLYŠELA, jak se o Samu Cabotovi, tom chladnokrevném psychopatovi, mluví jako o budoucí sportovní hvězdě, udělalo se mi špatně od žaludku. Skvělý plavec? pomyslela jsem si. Kapitán fotbalového mužstva?

Co to má sakra společného s vraždami, které spáchal, nebo s kulkami, které vpálil do Warrena Jacobiho?

Vší silou jsem se snažila zachovat neutrální výraz, když Yuki povstala a předstoupila před porotu.

„Desátého května byl pátek a poručík Boxerová měla za sebou namáhavý týden,“ řekla Yuki a po soudní síni se rozlehl její milý, melodický hlas. „V Tenderloinu byli zavražděni dva mladíci a poručíku Boxerové dělaly velké starosti brutalita těch vražd a nedostatek důkazů.“

Yuki došla k lavici porotců, položila dlaně na zábradlí a postupně pohlédla každému členu poroty do očí. Sledovali tu štíhlou mladou ženu s obličejem ve tvaru srdce a zářivýma hnědýma očima, jak dává do své řeči všechno.

„Jako velící důstojník oddělení vražd sanfranciské policie je poručík Boxerová zodpovědná za vyšetřování všech vražd ve městě. Tehdy však byla mimořádně znepokojena, protože oběti byly nezletilé.

Zmíněného večera,“ pokračovala Yuki, „měla poručík Boxerová po službě a právě vypila sklenku před večeří se svými přítelkyněmi, když jí zavolal Warren Jacobi, inspektor první třídy. Inspektor Jacobi dříve s poručíkem Boxerovou sloužil, a protože šlo o výjimečný případ, pracovali na něm současně.

Inspektor Jacobi dosvědčí, že telefonoval poručíku Boxerové, aby jí řekl, že jejich jediná stopa – mercedes, který byl spatřen v souvislosti s oběma vraždami – se objevil znovu jižně od Market Street.

Mnoho lidí by na místě poručíka Boxerové řeklo: ‚Na to zapomeň. Nejsem ve službě. Nechce se mi prosedět celou noc v policejním autě.‘ Ale tohle byl případ poručíka Boxerové a ona chtěla dopadnout toho, kdo ty dva chlapce zabil, dřív, než udeří znovu.

Když poručík Boxerová nasedla do auta k inspektoru Jacobimu, řekla mu, že něco vypila, ale že její schopnosti tím nebyly narušeny.

Dámy a pánové, žalovaná strana bude často používat slovo opilost. Tím však překrucuje skutečnost.“

„Námitka, Vaše Ctihodnosti. Neprůkazné.“

„Zamítá se. Posaďte se, prosím, pane Broylesi.“

„Ve skutečnosti,“ pokračovala Yuki, která stála přímo před lavicí poroty, „vypila poručík Boxerová dvě sklenky. Nebyla opilá, nepotácela se, nemluvila nezřetelně a její logické myšlení nebylo narušeno. A poručík Boxerová neřídila. To, co vypila, nemělo nic společného s událostmi, k nimž toho večera došlo.

Tento policejní důstojník je obviněn z brutálního zastřelení mladé dívky služební zbraní. Avšak dozvíte se, že poručík Boxerová nebyla jediná, kdo na místě činu držel v ruce zbraň. ‚Oběti‘’ – Yuki naznačila prsty uvozovky – „nejenže tasily zbraně, ale střílely první a s úmyslem zabít.“

Kapitola 87

MASON BROYLES ROZLÍCENÉ VYSKOČIL.

„Námitka, Vaše Ctihodnosti! Obhájkyně se posmívá obětem a nemluví k věci. Sam a Sára Cabotovi nejsou obvinění. Souzena je poručík Boxerová.“

„Ale neměla by být,“ nenechala se umlčet Yuki. „Má klientka neudělala nic špatného. Nic. Je zde, protože navrhovatelé trpí a chtějí, aby za jejich ztrátu někdo zaplatil, právem nebo neprávem.“

„Námitka! Vaše Ctihodnosti!“

„Přijímá se. Slečno Castellanová, ponechte si prosím tyto argumenty pro závěrečnou řeč.“

„Ano, Vaše Ctihodnosti. Omlouvám se.“ Yuki došla ke stolu a nahlédla do poznámek, pak se otočila zpět, jako by ji nikdo nepřerušil.

„Již zmíněného večera prchaly příkladné děti Cabotových před policií rychlostí přesahující sto dvacet kilometrů v hodině, aniž by braly ohled na bezpečnost občanů – to je trestný čin. Byly ozbrojeny – další trestný čin – a poté co Sára Cabotová zničila auto svého otce, pomohli jí a jejímu bratrovi z vraku dva starostliví policisté s pistolemi v pouzdrech, kteří plnili svou povinnost sloužit a chránit a hlavně přivolat pomoc.

Uslyšíte svědectví policejního experta na balistiku, který vám poví, že kulky chirurgicky vyjmuté z těl poručíka Boxerové a inspektora Jacobiho pocházely ze zbraní Sáry Cabotové a Sama Cabota, v uvedeném pořadí. A uslyšíte také, že Sára Cabotová a Sam Cabot vystřelili na policisty bez varování a nevyprovokováni.

Když zmíněného večera padla poručík Boxerová k zemi, silně krvácela a její život byl v ohrožení, přikázala poškozeným odhodit zbraně – ti však neuposlechli. Místo toho Sára Cabotová vypálila ještě třikrát, ale naštěstí klientku minula.

Až tehdy poručík Lindsay Boxerová opětovala palbu.

Kdyby kdokoliv jiný – bankéř, pekař, dokonce i bookmaker – zastřelil někoho v sebeobraně, k žádnému procesu by nedošlo. Ale když brání svůj život policistka, každý by chtěl –“

„Námitka!“

Ale na námitky už bylo příliš pozdě. Kamenný výraz Andrewa Cabota se roztříštil na kousky. Vyskočil ze svého místa a zamířil k Yuki, jako by ji chtěl uškrtit. Masonu Broylesovi se podařilo svého klienta zadržet, ale v soudní síni to vřelo a soudkyně Achacosová tloukla do stolu kladívkem, jak se snažila zjednat klid.

„Skončila jsem, Vaše Ctihodnosti,“ řekla Yuki.

„Ne, neskončila. Nedopustím, aby se proces změnil v bitku. Sluho, vyklidte soudní síň. Právníci obou stran mě budou následovat do kanceláře.“

Kapitola 89

KDYŽ CLAIRE DOKONČILA svědeckou výpověď, trochu jsem pookřála, ale dobrá nálada mi dlouho nevydržela.

Slyšela jsem, jak Mason Broyles povolává doktora Roberta Goldmana, a když ten hnědovlasý muž s knírem, oblečený ve světle modrém obleku, složil přísahu, začal vypovídat o hrozných zraněních, která Samovi způsobila moje zbraň.

Na podobném schématu, jaké použila Claire, doktor Goldman ukázal, že má první kulka pronikla Samovi do břišní dutiny a uvízla v osmém hrudním obratli, kde spočívá dosud.

„Tato kulka paralyzovala Sama od pasu dolů,“ řekl doktor a uhladil si knír. „Druhá střela vnikla do těla pod krkem a prošla třetím krčním obratlem, čímž ho paralyzovala od krku dolů.“

„Doktore,“ zeptal se Broyles, „bude Sam Cabot ještě někdy chodit?“

„Ne.“

„Bude se někdy moci milovat?“

„Ne.“

„Bude moci sám dýchat nebo si plně vychutnávat život?“

„Ne.“

„Je tedy po zbytek života upoután na invalidní vozík?“

„Přesně tak.“

„Svědek je váš,“ oznámil Broyles Yuki a vrátil se na své místo.

„Nemám žádné otázky,“ řekla Yuki.

„Žalující strana předvolává Sama Cabota,“ pronesl Broyles.

Vrhla jsem po Yuki znepokojený pohled a obě jsme se obrátily ke vchodu do soudní síně. Dveře se otevřely a objevila se v nich mladá ošetřovatelka, která tlačila nablýskaný invalidní vozík značky Jenkinson Supreme, Cadillac se své třídě.

Sam Cabot vypadal ve sportovním saku a košili s kravatou křehce a drobně, vůbec ne jako vraždící šílenec, který předtím než postřelil Jacobiho, zavraždil jen pro potěšení několik lidí. Připomínal mi ho jen nenávistný pohled v očích.

Sam obrátil své hnědé oči ke mně a srdce se mi rozbušilo hrůzou, pocitem viny a dokonce i lítostí.

Sklonila jsem zrak k hučícímu respiračnímu ventilátoru pod sedadlem Samova vozíku. Byla to těžká plechová krabice s ukazateli a knoflíky. Vedla z ní tenká plastová hadice, jejíž ústí bylo připevněno u Samovy levé tváře.

Před ústy měl chlapec umístěný malý mikrofon napojený na zesilovač.

Sam sevřel rty kolem vzduchové hadice. Ozval se strašidelný zvuk, jak ventilátor nasával vzduch, aby mu ho stlačený poslal do plic. Ten se opakoval každé tři nebo čtyři vteřiny, pokaždé, když se Sam Cabot potřeboval nadechnout.

Sledovala jsem, jak ošetřovatelka odváží Sama na místo pro svědky.

„Vaše Ctihodnosti,“ řekl Mason Broyles, „protože nevíme, jak dlouho bude Sam nucen svědčit, rádi bychom připojili ventilátor do zásuvky, abychom šetřili baterii.“

„Samozřejmě,“ řekla soudkyně.

Technik rozmotal dlouhý oranžový kabel, zapojil ho do zásuvky a posadil se za Andrewa a Evu Cabotovou.

Nemohla jsem se dívat jinam než na Sama.

Krk měl strnulý a hlavu připoutanou k opěradlu křesla pomocí jakési obroučky kolem čela. Vypadalo to jako nějaké středověké mučení a Sam se podle toho musel i cítit.

Soudní sluha, mladík v zelené uniformě, přistoupil k Samovi.

„Zvedněte prosím pravou ruku.“

Sam Cabot poplašeně těkal pohledem kolem sebe. Nadechl se a promluvil do mikrofonu. Ozval se nepříjemný mechanický hlas.

„Nemohu,“ řekl Sam.

Kapitola 90

SAMŮV HLAS UŽ NEZNĚL LIDSKY, ale jeho mladý obličej a křehké tělo ho dělaly zranitelnějším, než byl kdokoliv jiný v místnosti. Lidé na galerii si soucitně špitali, když se soudní sluha otočil k soudkyni Achacosové.

„Vaše Ctihodnosti?“

„Předneste přísahu, soudní sluho.“

„Přísaháte, že budete mluvit pravdu a nic než pravdu, k tomu vám dopomáhej Bůh?“

„Přísahám,“ řekl Sam Cabot.

Broyles se usmál na Sama a dal porotě dost času, aby si uvědomila, v jak bědném stavu se Sam nachází a jakým utrpením se mu život musel stát.

„Nebuď nervózní,“ řekl Broyles Samovi. „Jenom mluv pravdu. Pověz nám, co se té noci stalo, Same.“

Broyles provedl sama sérií zahřívacích otázek a počkal pokaždé, když chlapec sevřel rty kolem hadice. Jeho odpovědi přicházely v přerušovaných větách, jejichž délku omezovalo množství vzduchu, který mohly jeho plíce pojmout.

Broyles se zeptal Sama, kolik mu je let, kde bydlí, do které školy chodil. Pak přešel k jádru výslechu.

„Same, pamatuješ si, co se stalo večer desátého května?“

„Nikdy na to nezapomenu… dokud budu naživu,“ vypravil ze sebe Sam do mikrofonu, když si nechal naplnit plíce vzduchem z hadice. „Musím na to pořád myslet… a ať se snažím sebevíc… nemůžu to dostat z hlavy… Ten večer mi ona zabila sestru… a zničila mi život.“

Yuki povstala. „Námitka, Vaše Ctihodnosti,“ řekla.

„Mladý muži,“ řekla soudkyně, „vím, že je to těžké, ale snažte se prosím pouze odpovídat na otázky.“

„Ještě jednou, Same,“ pronesl Mason Broyles laskavě. „Mohl bys nám krok za krokem popsat události toho večera?“

„Stala se toho spousta,“ řekl Sam. Nadechl se a pokračoval. „Ale nepamatuji si… všechno. Vím, že jsme si vzali tátovo auto… a dostali strach… Slyšeli jsme sirény…

Sára neměla řidičák. Pak se nafoukl airbag… Pamatuji si jenom… jak ta žena zastřelila Sáru… Nevím, proč to udělala.“

„To je v pořádku, Same. To nic.“

„Viděl jsem záblesk,“ pokračoval chlapec s pohledem upřeným na mě. „A pak moje sestra… byla mrtvá.“

„Ano. To všichni víme. A teď, Same – vzpomínáš si, kdy poručík Boxerová vystřelila na tebe!“

Sam zavrtěl hlavou tak, jak mu páska na čele dovolovala. A pak se rozplakal. Jeho srdcervoucí vzlyky přerušovalo sání z hadice a zesilovalo elektronické zařízení.

Byl to strašný zvuk, nepodobající se ničemu, co jsem v životě slyšela. Po zádech mi běhal mráz a byla jsem si jistá, že ostatní cítí totéž.

Mason Brolyes rychle došel ke svému klientovi, vytáhl z náprsní kapsy kapesník a osušil Samovi oči a nos.

„Potřebuješ si odpočinout, Same?“

„Ne… pane… jsem v pořádku,“ vypravil ze sebe.

„Svědek je váš,“ řekl Mason Broyles a vyzývavě si nás změřil.

Kapitola 91

YUKI PŘISTOUPILA ke třináctiletému vrahovi, který s obličejem zarudlým od pláče vypadal ještě politováníhodněji.

„Cítíte se trochu lépe, Same?“ zeptala se Yuki, položila si dlaně na kolena a trochu se sklonila, aby se jejich pohledy mohly setkat.

„Ano, asi… vzhledem k tomu všemu,“ řekl Sam.

„To ráda slyším,“ řekla Yuki, napřímila se a o několik kroků ustoupila. „Pokusím se být stručná. Co jste dělali večer desátého května v Tenderloin Districtu?“

„Já nevím… madam… Řídila Sára.“

„Parkovali jste před hotelem Balboa. Proč?“

„Kupovali jsme si noviny… myslím… Chtěli jsme jít do kina.“

„Myslíte, že je v hotelu Balboa novinový stánek?“

„Asi ano.“

„Same, chápete rozdíl mezi pravdou a lží?“

„Samozřejmě.“

„A víte, že jste slíbil, že budete mluvit pravdu?“

„Jistě.“

„Dobře. Můžete nám tedy povědět, proč jste vy a Sára měli toho večera u sebe zbraně?“

„Byly to… tatínkovy pistole,“ řekl chlapec. Odmlčel se, aby se nadechl a možná také zamyslel. „Vytáhl jsem je… z přihrádky na rukavice… protože jsem myslel…, že nás ti lidé chtějí zabít.“

„Vy jste nevěděl, že je to policie, kdo se vás snaží zastavit?“

„Bál jsem se… Neřídil jsem a… všechno se to stalo tak rychle…“

„Same, byl jste ten večer na perníku?“

„Madam?“

„Methamfetamin. Však víte – péčko, piko a tak dál.“

„Žádné drogy jsem nebral.“

„Chápu. Pamatujete si tu autonehodu?“

„Moc ne.“

„Viděl jste poručíka Boxerovou a inspektora Jacobiho, když vám pomáhali po nehodě z auta?“

„Ne, protože jsem měl v očích krev… Zlomený nos…

A najednou… jsem uviděl zbraně a pak už jen vím…, že na nás stříleli.“

„Pamatujete si, že jste vystřelil na inspektora Jacobiho?“

Chlapec vytřeštil oči. Překvapila ho ta otázka? Nebo si prostě ten okamžik vybavil?

„Myslel jsem, že mi chce ublížit“ zaskřehotal nakonec Sam.

„Takže si pamatujete, že jste na něj vystřelil?“

„Copak mě nechtěl zatknout?“

Yuki mlčky počkala, až se Samovy plíce naplní vzduchem. „Same. Proč jste postřelil inspektora Jacobiho?“

„Já se nepamatuji… že bych to udělal.“

„Povězte mi: jste v péči psychiatrů?“

„Ano, jsem… Protože jsem na tom špatně. Protože jsem mrzák… A protože mi ta ženská zavraždila sestru.“

„Dobře, zeptám se vás na tohle. Říkáte, že vám poručík Boxerová zavraždila sestru. Copak jste neviděl, že vaše sestra vystřelila na poručíka Boxerovou jako první? Copak jste neviděl ležet poručíka na zemi?“

„Takhle si to nepamatuji.“

„Same, vzpomínáte si, že jste pod přísahou?“

„Mluvím pravdu,“ řekl a znovu se rozvzlykal.

„Dobře. Byl jste někdy v hotelu Lorenzo?“

„Námitka, Vaše Ctihodnosti. Co tím obhajoba sleduje?“

„Slečno Castellanová?“

„Hned to objasním, Vaše Ctihodnosti. Mám už jen jedinou otázku.“

„Pokračujte.“

„Same, není pravda, že právě teď jste hlavní podezřelý ve vyšetřování několika vražd?“

Sam odvrátil hlavu od Yuki a vykřikl srdcervoucím, elektronicky zesíleným hlasem: „Pane Broylesi!“

Samův hlas se postupně vytratil, jak chlapci došel vzduch.

„Námitka! Nepodložené, Vaše Ctihodnosti,“ překřičel Broyles šum v místnosti a údery kladívka soudkyně Achacosové.

„Chci, aby byla ta otázka vyškrtnuta ze zápisu,“ hulákal Broyles, „a žádám Vaši Ctihodnost, aby poučila porotu, že nemá brát v potaz –“

Než mohla soudkyně zasáhnout, vyvalil Sam divoce oči.

„Odvolávám se na pátý dodatek,“ vyhrkl chlapec a dopřál si doušek čerstvého vzduchu, než znovu promluvil.

„Odvolávám se na pátý dodatek na základě –“

Náhle se ve spodní části křesla rozeřval pronikavý alarm. Z galerie a lavice pro porotu zazněly výkřiky, jak ukazatele na ventilátoru klesly na nulu.

Andrew Cabot vyskočil ze židle a postrčil ošetřovatelku kupředu.

„Udělejte něco! Udělejte něco!“

Ošetřovatelka si klekla, stiskla pár tlačítek a ventilátor restartovala. Poplašný signál konečně utichl a sál si vydechl úlevou.

Slyšeli jsme hlasité zasyčení, jak přístroj naplnil Samovy plíce životodárným vzduchem.

Pak začal dav v místnosti znovu bouřit.

„Nemám další otázky,“ překřičela Yuki hluk v sále.

„Přelíčení se odročuje,“ prohlásila soudkyně Achacosová a udeřila kladívkem. „Budeme pokračovat zítra v devět.“

Kapitola 92

KDYŽ SE SOUDNÍ SÍŇ VYPRÁZDNILA, Yuki povstala.

„Vaše Ctihodnosti! Chci, abyste prohlásila soudní řízení za zmatečné,“ řekla.

Soudkyně jí pokynula, aby přistoupila, a ona i Mickey, stejně jako Broyles a jeho společník, se shromáždili vpředu.

Slyšela jsem Yuki říkat: „Porota byla ovlivněna tím zatraceným alarmem.“

„Neobviňujete snad žalovanou stranu, že ten ‚zatracený‘ alarm spustila úmyslně?“ zeptala se soudkyně.

„Jistě že ne, Vaše Ctihodnosti.“

„Pane Broylesi?“

„Omluvte můj jazyk, ale stalo se prdlajs a to, co porota viděla, byla běžná součást života Sama Cabota. Ventilátor někdy selže a chlapec by mohl zemřít. Porota to viděla.

Nemyslím si, že by to našemu případu pomohlo víc než skutečnost, že je Sam na vozíku a jeho sestra mrtvá.“

„Souhlasím. Váš požadavek se zamítá, slečno Castellanová. Budeme pokračovat zítra ráno podle plánu.“

Kapitola 93

NEVÍM, kdo z nás byl zdrcenější, jestli já nebo Yuki. Našly jsme cestu k požárnímu schodišti, seběhly po betonových schodech a otevřely boční východ do Polk Street.

Mickeyho jsme nechali, aby si vzal na starost média.

Yuki se tvářila šokovaně – a zahanbeně.

„Samovo svědectví bylo jako noční můra,“ řekla nešťastně. „Když začal houkat ten alarm, celý můj křížový výslech šel do háje. Bylo to, jako by si všichni říkali: Co to tomu dítěti proboha udělala?“

Vydaly jsme se oklikou do podzemních garáží. Položila jsem Yuki ruku kolem pasu, abych ji uklidnila.

„Prokristapána,“ opakovala stále Yuki a pokaždé přitom rozpřáhla ruce. „Prokristapána. To je ale fór. To je výsměch!“

„Ale Yuki,“ řekla jsem, „podařilo se ti přeci říct, co jsi měla na srdci. Zaznělo to všechno. Že ty děti parkovaly v Tenderloinu. Že tam neměly co pohledávat. Že měly zbraně. Že je Sam podezřelý z několika vražd a za ty skončí před soudem.

Jeho otisky se našly na okraji vany, ve které ten chudák umřel. Sam a Sára ty děti zavraždili, Yuki. Sam Cabot je zrůda. Porotci to musí vědět.“

„Nejsem si jistá, že to vědí. Už nemůžu znovu přijít s tím, že je podezřelý, protože proti němu nikdo nevznesl obvinění. Porota si může dokonce myslet, že jsem toho chudáčka týrala, snažila se ho zlomit. A takhle to dopadlo.“

Přešly jsme Opera Plaza, smíšenou zástavbu s restauracemi, knihkupectvími a kiny v přízemí domů. Abychom se vyhnuly pohledům čumilů, sjely jsme výtahem dolů do garáže a po chvíli pátrání mezi řadami vozů jsme konečně našly Yukiinu acuru.

Připoutaly jsme se, Yuki otočila klíčkem a motor naskočil. Já už měla plnou hlavu zítřka.

„Opravdu si myslíš, že je dobrý nápad, abych svědčila?“ zeptala jsem se své obhájkyně.

„Rozhodně. Mickey a já se v tom naprosto shodneme.

Musíš si získat sympatie porotců. Proto tě musejí vidět a poslechnout si, co máš na srdci.

Takže ti nezbude než svědčit.“

Kapitola 94

DRUHÝ DEN RÁNO zakrývala výhled z okna Yukiina bytu šedá mlha a na město se z bouřkových mraků valil déšť. Kupodivu právě tohle bylo San Francisco, které jsem milovala, bouřlivé a divoké.

Vypila jsem si kávu a nakrmila Martu. Pak jsem ji vzala na rychlou procházku do Jones Street.

„Musíme sebou hodit, holka,“ řekla jsem a zhluboka se nadechla vlhkého vzduchu. „Paničku budou dneska lynčovat.“

Za dvacet minut nás vyzvedl Mickey svým autem.

K soudní budově jsme dorazili ve tři čtvrtě na osm, abychom se vyhnuli zvědavým davům.

V soudní síni B si Mickey a Yuki sedli vedle sebe a šeptem se o něčem dohadovali. Yuki při tom létaly ruce vzduchem jako dva kolibříci. Já se dívala z okna na proudy deště, zatímco na elektrických hodinách na boční stěně odtikávaly napjaté minuty.

Ucítila jsem na paži něčí dotek.

„Abych byl upřímný, ten alarm byl jedna z nejhorších věcí, které se mi kdy v soudní síni přihodily,“ řekl Mickey, který se naklonil přes Yuki, aby si se mnou promluvil.

„Nerad bych si myslel, že tu scénku Broyles připravil, ale kdybych se dozvěděl, že si trochu pohrál s tím kabelem, moc by mě to nepřekvapilo.“

„To snad nemyslíte vážně?“

„Nevím, ale každopádně teď musíme napravit škody. Je na čase, abychom vzali případ pevně do rukou, a potřebujeme porotu přesvědčit o dvou věcech: že ten kluk je postrach i na kolečkách a že vy jste skvělá policajtka.“

„S tím svědectvím si nedělej starosti, Lindsay,“ dodala Yuki. „Kdybychom tě víc připravovali, neznělo by to přirozeně. Až přijde čas, jenom všem pověz svoji verzi. Dej si na čas a přemýšlej, když si nebudeš něčím jistá. A netvař se provinile. Chovej se jako ten skvělý policajt, kterým jsi.“

„Tak dobře,“ řekla jsem. A pro jistotu to ještě zopakovala.

Až příliš brzy zaplnili soudní síň diváci v mokrých kabátech, z nichž někteří ještě oklepávali deštníky. Pak nastoupila protistrana a položila na stůl kufříky. Broyles nám neutrálně pokývl na pozdrav, ale stěží dokázal zakrýt radost. Ten chlap byl ve svém živlu. Mířily na něj objektivy kamer. Každý chtěl mluvit s Masonem Broylesem.

Koutkem oka jsem zahlédla, jak si Broyles potřásá rukou s Andrewem Cabotem. Líbá na tvář Evu Cabotovou.

Pak dokonce pomohl ošetřovatelce narovnat křeslo Sama Cabota. Měl všechno pod kontrolou, tak proč by nemohl mít prsty i v tom spuštění alarmu?

„Vyspal ses dobře, Same? To je skvělé,“ řekl Broyles chlapci.

Pro mě noční můra ještě neskončila.

Syčivý zvuk Samova dýchání hadicí ventilátoru mi každých několik vteřin tak bolestně připomínal, co jsem udělala, že jsem sama skoro nemohla dýchat.

Náhle se otevřel boční vchod do soudní síně a dvanáct mužů a žen se třemi náhradníky zaujalo svá místa. Soudkyně s papírovým kelímkem kávy v ruce se posadila také a přelíčení začalo.

Kapitola 95

KLIDNÁ A SOUSTŘEDĚNÁ YUKI, velmi elegantní v šedém kostýmku a perlovém náhrdelníku, zahájila náš případ předvoláním zkušené dispečerky Carly Reyesové. Yuki položila Carle několik obecných otázek o jejích pracovních povinnostech a o tom, jak probíhala směna desátého května.

Pak přehrála pásku se záznamem mého volání té hrozné noci: čtyři a půl dlouhé minuty, během nichž můj hlas udával polohu, a ozývala se i ostatní hlídková auta.

Přerušované vysílání rušené praskáním statické elektřiny mi napumpovalo do krevního řečiště adrenalin a přeneslo mě v duchu zpátky do těch temných ulic, kterými jsme pronásledovali černý mercedes.

Jacobiho hlas požadující lékařskou pomoc pro cestující nabouraného auta přerušily výstřely, které ho umlčely uprostřed věty.

Při tom zvuku jsem doslova nadskočila na židli. Začaly se mi potit ruce a roztřásla jsem se.

Za okamžik jsem uslyšela, jak můj slábnoucí hlas volá o pomoc: „Dva policisté a dva civilisté zasaženi.“

A znepokojený hlas Carly Reyesové: „Jste v pořádku, poručíku? Lindsay, Odpovězte mi.“

„Opravdu jsem si myslela, že jsem ji ztratila,“ řeka Carla Yuki z lavice svědků. „Lindsay je jeden z našich nejlepších lidí.“

Po Masonově vlažném křížovém výslechu povolala Yuki dalšího svědka, balistika Mika Harta, který potvrdil, že kulky vyjmuté z mého těla vypálila Sářina pistole a projektily, které zranily Jacobiho, pocházely ze zbraně nalezené vedle Sama Cabota.

Broyles neměl na Mika žádné otázky a Yuki povolala na svědeckou lavici Jacobiho.

Oči se mi zalily slzami, když jsem uviděla, jak můj starý přítel a parťák jde přes soudní síň. Jacobi kráčel ztěžka, přestože hodně zhubl. Namáhavě vystoupil na vyvýšené místo.

Yuki mu nechala přinést sklenici vody. Pak mu položila několik rutinních otázek, které se týkaly délky jeho služby u policie a na oddělení vražd.

A pak: „Inspektore Jacobi, jak dlouho znáte poručíka Boxerovou?“

„Asi sedm let.“

„Měl jste příležitost s ní pracovat před inkriminovaným večerem?“

„Ano. Tři roky jsme spolu dělali jako partneři.“

„Dostali jste se do jiných situací, kdy jste museli použít zbraně?“

„Ano. Několikrát.“

„A jak byste řekl, že reaguje pod tlakem?“

„Pod tlakem pracuje skvěle. A jak víte, policista je pod tlakem pokaždé, když vyjde na ulici, protože nic se každou chvíli může bez varování změnit v něco.“

„Inspektore, když jste večer desátého května naložil do auta poručíka Boxerovou, cítil jste v jejím dechu alkohol?“

„Ne.“

„Věděl jste, že něco vypila?“

„Ano. Protože mi o tom řekla.“

„A proč považovala za nutné vás o tom informovat?“

„Protože chtěla, abych o tom věděl a mohl ji z auta vyhodit, kdybych chtěl.“

„Byla podle vašeho názoru plně při smyslech?“

„Samozřejmě. Byla ve formě.“

„Kdyby byly její schopnosti nějak narušeny, vzal byste ji na to sledování s sebou?“

„V žádném případě.“

Yuki provedla Warrena večerem desátého května od okamžiku, kdy mě naložil u Susie, po tu poslední věc, kterou si pamatoval.

„Byl jsem rád, že jsou ty děti z auta venku. Bál jsem se, že uniká palivo a celé to vyletí do vzduchu. Mluvil jsem zrovna s naší dispečerkou Carlou Reyesovou a povídal jí, že Samu Cabotovi zlomil nos airbag a oba by mohli mít vnitřní zranění. Kdybych jenom věděl.“

„Promiňte, inspektore?“

„Kdybych jenom věděl, že mě ten malej parchant střelí, až mu budu volat záchranku.“

Mason Broyles samozřejmě vyskočil a soudkyně Jacobiho napomenula. Potěšilo mě, že měl dost kuráže, aby nazval Sama Cabota parchantem. Když se podařilo znovu nastolit pořádek, položila Yuki mému starému parťákovi poslední otázku.

„Inspektore, je vám známo, jaké pověsti se těší poručík Boxerová uvnitř policejní komunity, a pokud ano, jaká je ta pověst?“

„Řeknu to stručně – je zatraceně dobrej polda.“

Kapitola 96

BROYLES toho z Jacobiho při křížovém výslechu moc nedostal. Jacobi odpovídal jen ano a ne a nedal se vyvést z míry, když ho Broyles obvinil, že dělal špatně svou práci a neřídil se předpisy sanfranciské policie.

„Udělal jsem to nejlepší, co se pro ty děti udělat dalo, a jsem rád, že váš klient neměl lepší mušku,“ řekl Jacobi. „Jinak bych byl mrtvý, místo abych si tady s vámi povídal.“

Když bylo přelíčení kvůli obědu odročeno, našla jsem si tiché místo v koutě ve druhém patře mezi automatem na kolu a stěnou a zavolala Joeovi. Bylo to naše virtuální objetí přes tři časová pásma. Nejméně pětkrát se mi omluvil, že nemůže být se mnou v San Francisku – měl plné ruce práce s velkým vyšetřováním jakési hrozby, která se týkala letišť od Bostonu po Miami.

Ukousla jsem si ze suchého šunkového sendviče, napila se kávy z automatu, a když přelíčení pokračovalo, zaujala jsem své místo vedle Yuki.

Pak nadešel obávaný okamžik. Yuki mě povolala na svědeckou lavici. Když jsem se posadila, stoupla si přede mě tak, abych neviděla na Cabotovi, a věnovala mi vřelý úsměv.

„Poručíku Boxerová, domníváte se, že je nutné řídit se policejními předpisy?“

„Ano.“

„Byla jste již zmíněného večera opilá?“

„Ne. Večeřela jsem s přáteli. Předtím, než mi zavolal Jacobi, jsem vypila dvě skleničky.“

„Byla jste ve službě?“

„Ne.“

„Není proti předpisům pít mimo službu, že ne?“

„Není.“

„Když jste nastoupila do auta k inspektoru Jacobimu, vrátila jste se oficiálně do služby.“

„Ano. Ale jsem si jistá, že mé schopnosti nebyly nijak narušeny. Na tom trvám.“

„Řekla byste o sobě, že jste ‚předpisová‘ policistka?“

„Ano, ale předpisy nepokrývají všechny možnosti. Někdy musíte zvládnout netypickou situaci a řídit se při tom vlastním rozumem.“

Na Yukiinu žádost jsem převyprávěla události toho večera až k okamžiku, kdy jsme s Jacobim vypáčili dveře auta a vysvobodili z něj sourozence Cabotovy.

„Udělala jsem chybu, protože ty děti vypadaly tak zuboženě. Bylo mi jich líto.“

„Proč jste je litovala?“

„Obě plakaly. A Sam krvácel, zvracel a žadonil.“

„Můžete to upřesnit?“

„Říkal: ‚Prosím, neříkejte to otci. Zabil by mě.‘“

„Co jste tedy udělali?“

„Jak už vypověděl inspektor Jacobi, museli jsme je dostat ven z auta. Hrozilo nebezpečí, že vybuchne nádrž.

Vrátila jsem zbraň do pouzdra, abych mohla chytit dveře auta, a spolu s inspektorem Jacobim jsme je dostali ven.“

„Pokračujte, poručíku.“

„Když už byly děti venku z auta, měla jsem Sáře nasadit pouta. Místo toho jsem se k ní chovala jako k oběti ošklivé autonehody. Když jsem ji požádala o řidičský průkaz, vytáhla z kapsy u bundy pistoli a střelila mě do ramene a do stehna. Padla jsem k zemi.“

„Kde byl inspektor Jacobi, když vás Sára postřelila?“

„Inspektor Jacobi volal záchranku.“

„Kde měl zbraň?“

„V pouzdře.“

„Jste si tím jistá?“

„Ano. Telefonoval. Pistoli měl v pouzdře. Vykřikla jsem ‚Má zbraň‘ těsně před tím, než po mně Sára vystřelila. Viděla jsem, jak se Jacobi otáčí. V tu chvíli na něj vypálil Sam Cabot – a zasáhl ho dvakrát.“

„Víte jistě, že jste tohle všechno viděla, poručíku? Neztratila jste vědomí?“

„Ne. Byla jsem celou dobu při vědomí.“

„Ztratil vědomí inspektor Jacobi?“

„Ano. Myslela jsem, že je mrtvý. Viděla jsem, jak ho Sam Cabot kopl do hlavy, a on se nebránil. Ani se nepohnul.“

„Viděla jste, jak Sam Cabot kopl inspektora Jacobiho do hlavy. Pokračujte, prosím.“

„Možná si mysleli, že jsem mrtvá, protože se zdálo, že na mě úplně zapomněli.“

„Námitka. Svědek se dopouští spekulace.“

„Vyhovuje se.“

„Vypovídejte jen o tom, co jste viděla, slyšela nebo dělala,“ připomněla mi Yuki. „Vedete si skvěle.“

Sklonila jsem hlavu a snažila se soustředit.

„Slyšela jsem, jak Sára říká Samovi, že by měli zmizet,“ řekla jsem. „Vytáhla jsem pistoli z pouzdra a vyzvala Sára, aby odhodila zbraň. Nazvala mě děvkou a znovu na mě několikrát vystřelila. Pak jsem palbu opětovala.“

„Co se stalo potom?“

„Sára padla k zemi a Sam začal křičet, že jsem mu zabila sestru. Opět jsem požadovala, aby odhodil zbraň, což odmítl. Vystřelila jsem i na něj.“

„Povězte mi, poručíku, chtěla jste těm dětem ublížit?“

„Ne, jistěže nechtěla. Z celého srdce si přeji, aby se nic z toho nestalo.“

„Domníváte se, že kdyby Sára a Sam Cabotovi nebyli ozbrojeni, nemuselo k té tragédii dojít?“

„Námitka!“ vykřikl Broyles. „Od svědka se požaduje, aby vyjádřil vlastní názor!“

Soudkyně se naklonila dopředu a pohlédla ke stropu přes černé obroučky silných brýlí. Pak pronesla: „Vyhovuje se.“

„Lindsay. Je pravda, že jste těch deset let, co sloužíte na oddělení vražd, byla sedmatřicetkrát pochválena za skvělé zatčení a dostala patnáct pochval velitele jednotky a dvacet uznání za skvělou službu?“

„Nepočítala jsem je, ale mohlo by to tak být.“

„Takže když to shrnu, poručíku Boxerová, názor vašich představených se shoduje s tím, jak vás popsal inspektor Jacobi. Jste ‚zatraceně dobrej polda.‘“

„Námitka. Obhajoba si plete výslech svědka se závěrečnou řečí.“

„Děkuji, Lindsay. Skončila jsem, Vaše Ctihodnosti.“

Kapitola 97

JAKMILE SE KE MNĚ YUKI OBRÁTILA ZÁDY zapomněla jsem na ni. Propadla jsem se zpátky v čase a znovu ucítila bolest té hrozné noci. Syčivý zvuk Samova dechu byl jako slaná voda vymývající mé rány a soudní síň připomínala slizké moře tváří, na jehož hladině se odrážel můj zdrcený výraz.

Rozeznala jsem šest členů rodiny Cabotových podle podobnosti se Sárou nebo Samem a spatřila v jejich očích zášť. A viděla jsem všude policisty, muže a ženy, které jsem znala a pracovala s nimi už dlouhá léta. Zachytila jsem Jacobiho pohled. Ukázal mi zdvižený palec a já se chtěla usmát, ale to už se ke mně blížil Mason Broyles.

Šel rovnou k věci.

„Poručíku Boxerová, když jste vystřelila po mém klientovi a jeho sestře, střílela jste s úmyslem zabít?“

V uších mi hlasitě zvonilo, jak jsem se snažila soustředit na jeho otázku. Chtěla jsem je zabít? Ano. Ale jak jsem mohla říct, že jsem ty děti chtěla zastřelit?

„Promiňte, pane Broylesi. Můžete otázku zopakovat?“

„Zeptám se vás jinak. Pokud se incident odehrál tak, jak vy tvrdíte, tedy pokud Sára a Sam Cabotovi odmítli odhodit zbraně, proč jste je jen nezneškodnila? Mohla jste je například střelit do ruky nebo do nohy.“

Zaváhala jsem a pokusila se tu situaci vybavit. Sáru, jak stojí na chodníku čelem ke mně. Údery kulek do mého těla. Pád na dlažbu. Šok. Bolest. Stud.

„Poručíku?“

„Střílela jsem v sebeobraně, pane Broylesi.“

„Je překvapivé, že jste měla tak dobrou mušku, když uvážíme, že jste byla opilá.“

„Námitka. Zástupce žalující strany se svědkovi posmívá.“

„Vyhovuje se. Dávejte si pozor, pane Broylesi.“

„Ano, Vaše Ctihodnosti. Víte, poručíku, já tomu nerozumím. Zasáhla jste Sáru dvěma kulkami do srdce – a to je docela malý terč, nemyslíte? Proč jste ji nemohla zasáhnout tak, aby to přežila? Proč jste nevystřelila Samu Cabotovi pistoli z ruky?“

„Vaše Ctihodnosti! Otázka obsahuje zároveň odpověď.“

„Beru otázku zpět. Všichni chápeme, co jste udělala, poručíku.“ Broyles se ušklíbl. „Chápeme přesně, co se stalo.“

Kapitola 98

SLYŠELA JSEM YUKI ŘÍKAT: „Mám ještě pár otázek, Vaše Ctihodnosti.“

Pak ke mně rychle přistoupila. Počkala, až se jí podívám do očí.

„Lindsay, když jste vystřelila na Sama a Sáru Cabotovi, byl váš život v ohrožení?“

„Ano.“

„Jaká je správná policejní procedura pro takovou situaci? Jak je to ‚podle předpisů‘?“

„Střílíte na střed těla, abyste snížili míru ohrožení. Jakmile vám přestane hrozit nebezpečí, přestanete střílet.

Zásahy do středu těla bývají často osudné. Nemůžete riskovat střelbu na periferii těla. Mohli byste minout a útočník by mohl být schopný dál střílet. Je nutné, aby střelec nemohl ublížit vám ani nikomu jinému.“

„Měla jste jinou možnost než střílet tak, jak jste střílela?“

„Ne. Rozhodně ne v okamžiku, kdy Cabotovi použili smrtící sílu.“

„Děkuji, poručíku. Teď chápeme přesně, co se stalo.“

Zesláblá úlevou jsem sestoupila z místa pro svědky. Jakmile jsem se posadila, slyšela jsem, jak soudkyně odročuje přelíčení.

„Sejdeme se zítra v devět,“ řekla.

Yuki, Mickey a několik právníků z jeho kanceláře vytvořilo kolem mě jakousi nárazníkovou zónu, když jsme vycházeli zadním vchodem ze soudní budovy a kráčeli k černému lincolnu, který na nás čekal v Polk Street.

Skrz kouřová skla auta jsem viděla rozzlobený, skandující dav s transparenty s mým jménem a nápisy „Neřízená střela“ a „Špinavá Harriet.“

„Vedla jste si skvěle, Lindsay,“ řekl Mickey, otočil se ke mně z předního sedadla a poplácal mě po rameni. Ale jeho hnědé oči se neusmály a tvářil se poněkud strnule.

„Neměla jsem zaváhat. Já – prostě jsem nevěděla, co mám říct.“

„Nic se nestalo. My teď jdeme na večeři. Yuki a já si musíme promluvit o závěrečné řeči. Rádi vás vezmeme s sebou.“

„Jestli mě nepotřebujete, mohli byste mě vysadit u Yuki?

Nechám vás v klidu pracovat.“

Stiskla jsem v dlani Yukiiny klíče a dívala se, jak ve tmě za oknem ubíhá město, které jsem tak dobře znala. Věděla jsem, že jsem zkazila, co jsem mohla. To krátké zaváhání v soudní síni dovolilo všem, aby mi přečetli myšlenky.

Toho dne odešli porotci ze soudní síně s dojmem, že jsem střílela tak, abych ty děti zabila.

A byl to správný dojem.

Kapitola 99

PRONIKAVÝ HLAS BUDÍKU roztříštil v šest ráno noční můru, která mě držela v pevném sevření. Zůstala jsem nehybně ležet a snažila se zorientovat, když se zvonění ozvalo znovu, tentokrát tlumenější a méně nepříjemné.

Popadla jsem mobil na nočním stolku a otevřela ho, ale volajícímu mezitím došla trpělivost.

Probuzená a mrzutá jsem přehazovala hromady Yukiiných věcí v malém pokoji pro hosty, dokud jsem nenašla svou teplákovou soupravu a sportovní boty. Potichu jsem se oblékla, nasadila Martě obojek a připnula vodítko a společně jsme vyklouzly z Královského erbu do rozbřesku.

Trasu jsem si promyslela předem a byla jsem si jistá, že tři kilometry v nepříliš kopcovitém terénu zvládnu bez problémů. Pomalým klusem jsme s Martou zamířily na sever k rovnému úseku Jones Street a bolest v kloubech mi brzy připomněla, jak moc nenávidím běhání.

Odepnula jsem Martě vodítko, aby se mi nezamotalo mezi nohy. Pak jsem se přinutila k rychlejšímu tempu z kopce, dokud se nepříjemné píchání v rameni a noze nezměnilo na celkovou bolest mého rezivého svalstva.

I přes můj odpor mi běh poskytoval únik před proudem neustálých myšlenek na proces. A přestože mé šlachy volaly o pomoc, bylo příjemné cítit, jak tenisky buší do chodníku a pot mi usychá v chladném ranním vzduchu.

Běžela jsem po Jones Street, dokud jsem nedosáhla vrcholku kopce Russian Hill. Přímo před sebou jsem měla ostrov Alcatraz s blikajícím majákem a úžasný výhled na ostrov Angel.

Mou mysl tam konečně naplnil klid a srdce mi bušilo námahou a ne strachy.

Na Hyde Street jsem popadla druhý dech a rozehřála mě vlna endorfinů. Po pravé ruce jsem měla klikatou Lombard Street, okouzlující ulice, která se vine z kopce na křižovatku s Leavenworth Street. Protahovala jsem si paže a klusala na místě na červené, ráda, že mám náskok před davem lidí, kteří za půl hodiny zaplaví ulice cestou do práce.

Blikla zelená a já vyrazila kupředu. Trasa, kterou jsem si zvolila, mě vedla mezi nejhezčími starými domy, mezi kterými se otevíraly pohlednicové výhledy, jen trochu zahalené mlhou ze zátoky. Právě jsme s Martou dosáhly okraje Čínské čtvrti, když jsem uslyšela, jak za mnou zpomaluje auto.

Někdo zavolal: „Paní, musíte mít toho psa na vodítku.“

Podrážděně jsem se otočila a uviděla černobílé policejní auto. Zastavila jsem a zavolala Martu k noze.

„Páni, poručíku, to jste vy.“

„Dobré ráno, Nicolo,“ pozdravila jsem udýchaně mladého policistu v otevřeném okénku vozu. „Zdravím, Friedmane,“ zavolala jsem na řidiče.

„Všichni stojíme za vámi,“ ujistil mě Friedman. „Teda, ne doslova jako teď,“ zadrmolil. „Chci říct, že nám chybíte, poručíku.“

„Díky,“ usmála jsem se. „Hodně to pro mě znamená.

Hlavně dneska.“

„S tím psem je to v pořádku.“

„Ba ne, měl jste pravdu, Nicolo. Zůstane na vodítku.“

„Podle předpisů?“

„Jasně, to jsem celá já.“

„Hodně štěstí, poručíku.“

„Díky, pánové.“

Friedman zablikal reflektory, když projížděli kolem mě.

S Martou u nohy jsem odbočila do Clay Street a zamířila zpátky.

Než jsem se vpotácela do haly Yukiina domu, byla jsem dokonale uvolněná. Za pár minut už jsem stála pod horkou sprchou, kterou jsem si rozhodně zasloužila.

Osušila jsem se jedním z Yukiiných obrovských froté ručníků a setřela ze zrcadla sraženou páru.

Podrobila jsem se zevrubné prohlídce.

Pokožku jsem měla růžovou. Oči čisté. Uběhla jsem naplánovanou trasu ve slušném čase, včetně přestávky na uvázání psa. Byla jsem v pořádku. Ať vyhraji nebo prohraji, zůstanu stejná jako dřív.

O to mě nemohl připravit ani Mason Broyles.

Kapitola 100

KROMĚ SYČENÍ SAMOVA VENTILÁTORU bylo v soudní síni naprosté ticho, když Broyles povstal za stolem a s očima upřenýma na monitor svého notebooku několik mučivých okamžiků čekal, než zahájí svou závěrečnou řeč.

Konečně přešel před lavici poroty a poté, co porotce s vybranou zdvořilostí pozdravil, spustil.

„Jistě se všichni shodneme, že policie nemá snadnou práci. Po pravdě řečeno je to práce, kterou bych dělat nechtěl. Policisté se pravidelně stýkají s nebezpečnými lidmi a dostávají se do obtížných situací, ve kterých se musejí rozhodovat ve zlomku vteřiny.

Se všemi těmito aspekty své práce byla poručík Lindsay Boxerová srozuměna, když dostala svůj odznak. Přísahala, že bude prosazovat zákon a chránit spoluobčany.

A tohle všechno nemůže nikdo dělat správně, když je opilý.“

Někdo v zadní lavici ho přerušil záchvatem kašle. Broyles trpělivě stál s rukama v kapsách a čekal, až hluk utichne. Pak navázal přesně tam, kde skončil.

„Všichni jsme včera slyšeli svědectví poručíka Boxerové – a mě zaujalo, že popírá to, co nemůže přiznat – a přiznává to, co nemůže popřít.

Poručík Boxerová popírá, že do policejního auta neměla ani nastoupit. Že neměla vykonávat práci policisty, když předtím pila. Ale musí přiznat, že se neřídila předpisy. A musí přiznat, že zabila Sáru Cabotovou a zničila Samu Cabotovi život.

Dámy a pánové, policejní předpisy a procedury jsou tu proto, aby zabránily tragickým incidentům jako byl ten, k němuž došlo desátého května večer.

Zmíněné předpisy nebyly vytvořeny až po této přestřelce. Prověřil je čas a platí už celá desetiletí – z dobrého důvodu. Každý policista ví, že má přistupovat k podezřelému vozidlu s tasenou zbraní, aby dal osobě, k níž se blíží, jasně najevo, že je ve střehu.

A že musí podezřelého odzbrojit, aby se nikomu nic nestalo.“

Broyles došel ke stolu a napil se vody z vysoké sklenice.

Chtělo se mi vyskočit a obvinit ho z překrucování pravdy, ale místo toho jsem mlčky sledovala, jak se otáčí ke kamerám a vrací se k porotě, která ho poslouchala jako přimražená.

„Sam a Sára Cabotovi byli drzí výrostci, kteří si zahrávali se zákonem. Vypůjčili si bez dovolení otcovo auto a ujížděli před policií. Nebyli dospělí a chyběl jim zdravý úsudek. Pro mě to znamená, že navzdory své inteligenci potřebovali větší ochranu než dospělí, kteří by se dostali do podobné situace.

A poručík Boxerová jim tu ochranu neposkytla, protože se neřídila základními policejními předpisy. Rozhodla se ‚sloužit a chránit‘, když byla opilá.

Následkem tohoto rozhodnutí zemřela výjimečná mladá žena a mladík, který mohl v životě dokázat, co by si zamanul, bude po zbytek života upoután na invalidní vozík.“

Mason Broyles sepjal ruce, jako by se modlil, a musela jsem přiznat, že to bylo působivé. Zhluboka se nadechl na dojemný závěr.

„Nemůžeme vrátit život Sáře Cabotové,“ řekl. „A sami jste viděli, co zbylo ze Samova života. Náš právní systém nedokáže napravit škody napáchané těmto dětem, ale vy máte pravomoc odškodnit Sama Cabota a jeho rodiče za jejich ztrátu a utrpení.

Dámy a pánové porotci, žádám vás, abyste udělali správnou věc a přiřkli mému klientovi částku padesát milionů dolarů.

Nedělejte to jen pro rodinu Cabotových.

Udělejte to pro své rodiny, pro každou rodinu a každého občana v tomto městě.

Pouze tím, že shledáte obviněnou vinnou, můžete zajistit, aby se tato tragédie už nikdy neopakovala.“

Kapitola 101

YUKI ZAVŘELA NOTEBOOK a předstoupila před porotu. Obrátila se svou milou tváří k porotcům a pozdravila je. Pevně jsem sepjala ruce a snažila se zapomenout na Broylesovu působivou závěrečnou řeč.

„Tohle je velice emocionální případ,“ řekla Yuki. „Na jedné straně tu máme tragédii, která navždy poznamenala rodinu Cabotových.

Na druhé straně byla ze zavinění tohoto incidentu nespravedlivě obviněna velmi dobrá policistka.

Protože je tento případ tak emocionální, protože děti Cabotových jsou a byly tak mladé, chci znovu uvést všechna fakta, neboť vaším úkolem je posoudit případ na základě faktů, ne emocí.

Faktem je, že když si chce policista v pátek večer po službě vypít dvě margarity, není na tom rozhodně nic špatného. I policisté jsou jen lidé. A bylo by naprosto v pořádku, kdyby poručík Boxerová toho večera odmítla inspektora Jacobiho s tím, že nemá čas.

Ale tato policistka se zajímala o svou práci, udělala víc, než byla její povinnost, a tím se ocitla v nebezpečí.

Slyšeli jste žalující stranu donekonečna opakovat, že poručík Boxerová byla opilá. Ve skutečnosti tomu tak nebylo. A i když mohl alkohol působit v tomto incidentu jako okolnost, rozhodně nebyl jeho příčinou.

Mějte prosím tento rozdíl na paměti.

Poručík Boxerová se desátého května večer nedopustila žádných chyb v úsudku proto, že její reakce byly pomalé a myšlení zastřené. Jestli poručík Lindsay Boxerová udělala toho večera něco špatně, bylo to proto, že projevila příliš mnoho soucitu k domnělým obětem nehody.

Sára a Sam Cabotovi byli sami příčinou své smrti a zranění. Faktem je, že dvě rozmazlené děti z bohaté rodiny neměly zmíněného večera na práci nic lepšího, než způsobit bolest a neštěstí jiným lidem a nakonec i sobě.

Dámy a pánové, Sam a Sára Cabotovi zapříčinili události desátého května svým bezohledným chováním a použitím smrtící síly, kterou do incidentu vnesli právě oni, nikoliv poručík Boxerová. To je zásadní fakt.“

Yuki se odmlčela a mě na okamžik polila hrůza, že zapomněla, kam svou řečí míří. Zvedla šňůru perel z výstřihu blůzy a pohladila je prsty, pak se otočila zpátky k porotě a já si uvědomila, že si jen rovnala myšlenky.

„Při procesu s policistou se obvykle jedná o případ typu Rodneyho Kinga nebo Abnera Louimy. Policisty, který stiskl spoušť příliš rychle, vymlátil z někoho duši nebo zneužil svou pravomoc.

Lindsay Boxerová byla obviněna z pravého opaku. Vrátila zbraň do pouzdra, protože děti Cabotových byly bezmocné a v nebezpečí. A žalující strana popisuje její lidský přístup k těm dětem jako ‚porušení policejních předpisů‘.

Promiňte, ale to je nesmysl.

Poručík Boxerová se předpisy řídila, když se k podezřelému vozidlu blížila s pistolí v ruce. Pak, vzhledem k viditelným zraněním Sama Cabota, se soustředila na poskytnutí pomoci obětem dopravní nehody.

Zachovala se správně.

Inspektor Jacobi, další skvělý policista s více než pětadvaceti lety u sanfranciské policie, udělal totéž. Sami jste ho slyšeli. Zasunul zbraň do pouzdra. A když on a poručík Boxerová vyprostili děti Cabotových z auta, pokusil se jim přivolat lékařskou pomoc.

Nepřáli bychom si snad všichni, aby se takhle policisté chovali i k nám? Kdybychom se stali oběťmi nehody?

Kdyby tam byly vaše děti?

Ale místo aby těm policistům poděkovaly, začaly na ně děti střílet s úmyslem je zabít. Sam kopl postřeleného inspektora Jacobiho do hlavy. Byla to agrese vyvolaná požitím drog? Nebo prostě vražedné sklony?

To nevíme.

Víme však, že poručík Boxerová byla zasažena jako první a opětovala palbu v sebeobraně. To je fakt. A bránit se, dámy a pánové, velí policistům právě předpisy.

Poručík Boxerová vám řekla, že by dala cokoliv na světě, aby tu Sára Cabotová mohla dnes sedět živá a tento mladík mohl plně používat své tělo.

Ale faktem je, že k událostem desátého května nedošlo kvůli palbě, kterou zavinila poručík Boxerová. Pokusila se té palbě zabránit.“

Pocítila jsem vděčnost, z níž mi málem vhrkly slzy do očí. Bylo báječné poslouchat, jak mě někdo hájí s takovou vervou a výmluvností. Kousla jsem se do rtu a sledovala, jak Yuki dokončuje závěrečnou řeč.

„Dámy a pánové porotci. S velkou trpělivostí jste tento týden poslouchali množství výpovědí a snášeli obtěžování médií. Vím, že se těšíte, až budete volní.

Žádáme vás, abyste shledali poručíka Boxerovou vinnou tím, že je takovou policistkou, na kterou bychom měli být hrdí: citlivou, obětavou, nezištnou strážkyní zákona.

A žádáme vás, abyste ji shledali nevinnou v plném rozsahu obžaloby.“

Kapitola 102

„CO KDYBYCHOM DNESKA ODEŠLI předním vchodem?“ zeptal se Mickey a vzal mě za paži. „Je pátek.

Případ zůstane přes víkend u ledu a to mě přivádí na myšlenku, že je pravý čas postavit se tisku.“

Kráčela jsem mezi svými obhájci chodbou, pak dolů po mramorovém schodišti a ven do McAllister Street. Roh budovy civilního soudu je zkosený a sousedí se širokou křižovatkou a upraveným parkem na druhé straně náměstí Civic Center Plaza.

Po šeru v soudní budově nás slunce venku oslepilo.

A jako pokaždé od začátku mého procesu byla McAllister Street tak přecpaná, že jsem ani neviděla přes všechna ta auta novinářů a televizní přenosové vozy, které ji lemovaly.

Bylo to jako scéna před soudní síní při procesu s O. J.

Simpsonem. Totéž šílenství poháněné adrenalinem, které zastírá pravdu, ať už je jakákoliv. Tenhle proces nebyl hoden takové pozornosti. Médiím šlo jen o diváky, sledovanost, dolary za reklamu. Ale tak či tak, dnes jsem byla „někdo“.

Reportéři mě zpozorovali a seběhli se kolem mě jako psi kolem králíka. Mickey měl připravené prohlášení, ale nedostal se k tomu, aby ho přednesl.

„Jak dlouho myslíte, že bude porota zasedat, pane Shermane?“

„Nevím, ale jsem si jistý, že ať jí to bude trvat jakkoliv dlouho, shledá poručíka Boxerovou nevinnou v plném rozsahu obžaloby.“

„Poručíku Boxerová, pokud porota rozhodne ve váš neprospěch –“

„To je velmi nepravděpodobné,“ odpověděla Yuki za mě.

„Slečno Castellanová, tohle je váš první případ takového významu. Jak byste zhodnotila svůj výkon?“

O tři metry dál se dav shlukl také okolo Masona Broylese, jeho klientů a asistentů. Kamery bzučely, když ošetřovatelka svážela Sama Cabota po dřevěné rampě a nakládala ho do dodávky. Reportéři běželi za nimi, vykřikovali na Sama otázky a jeho otec dělal, co mohl, aby před nimi chlapce chránil.

Zpozorovala jsem v davu Cindy. Prodírala se mezi natěsnanými těly a snažila se dostat ke mně. Proto jsem nevěnovala velkou pozornost Mickeymu, když mluvil do mobilu.

Pak jsem ucítila na rameni jeho ruku. Byl úplně šedý v obličeji.

„Právě mi volali od soudu,“ křikl mi do ucha. „Porota měla dvě otázky.“

Protlačili jsme se davem k Mickeymu čekajícímu autu.

Yuki a já jsme nasedly dozadu, Mickey vedle řidiče.

„Co chtěli?“ zeptala se Yuki, jakmile se zavřely dveře.

Vůz se pomalu rozjel davem směrem k Redwood Street.

„Zajímali se o důkaz o přítomnosti alkoholu v Lindsayině krvi,“ odpověděl Mickey a otočil se tváří k nám.

„Proboha,“ zvolala Yuki, „proč se o to ještě zajímají?“

„Co ještě?“ vyhrkla jsem. „Zmínil jste se o dvou otázkách.“

„Chtěli vědět, jestli je částka, kterou mohou přiřknout žalující straně, nějak omezená,“ řekl.

Kapitola 103

BYLO TO JAKO ÚDER PĚSTÍ DO ŽALUDKU. Roztřásla jsem se a udělalo se mi na zvracení. Už dříve jsem samozřejmě zvažovala možnost, že proces prohraji, ale následky měly spíše fantaskní podobu – viděla jsem se, jak prodávám na pouličním trhu nebo si čtu na verandě domku na pláži. Nebrala jsem ale v potaz skutečný emocionální dopad prohry.

Yuki vedle mě zasténala: „Proboha, to je moje vina. Neměla jsem říkat ‚shledejte ji vinnou, že je dobrý polda‘ a tak dále. Myslela jsem, že je to dobré, ale spletla jsem se.“

„Odvedla jsi skvělou práci,“ pronesla jsem hlasem těžkým jako kámen. „Tím, co jsi řekla, jsi nic nepokazila.“

Schoulila jsem se v koutě sedadla a sklopila hlavu.

Mickey a Yuki rozmlouvali spolu. Slyšela jsem, jak ji Mickey ujišťuje, že se loď ještě nepotopila, ale moje mysl byla jako jehla zaseklá v drážce staré desky.

Stále se opakovala jedna otázka.

Jak je tohle možné?

Jak je tohle možné?

Kapitola 104

KDYŽ JSEM SE ZASE MOHLA SOUSTŘEDIT na rozhovor v autě, Mickey zrovna něco vysvětloval Yuki.

„Soudkyně jim dala papíry z nemocnice a přepis výpovědi té sestry. A řekla jim, aby si nedělali starosti s výší odškodnění. To je její práce a nemusí se o to zajímat.“

Mickey si nervózně přejel dlaní po tváři. „Yuki, vedla sis skvěle, myslím to vážně. Nemůžu uvěřit, že se porota nechala nachytat na to Broylesovo přestavení,“ řekl. „Prostě tomu nevěřím. Nevím, co jsme mohli udělat lépe.“

V tom okamžiku zazvonil Yuki mobil.

„Porota se vrátila,“ řekla. Zaklapla telefon a stiskla ho tak pevně, až jí zbělely klouby na rukou. „Mají verdikt.“

Měla jsem pocit, jako by moje duše opustila tělo a vznášela se v prostoru. Před sebou jsem viděla jen slovo verdikt a snažila jsem se mezi jeho hláskami a slabikami najít alespoň záblesk naděje. Z dřívějška jsem věděla, že slovo verdikt pochází z latinského výrazu, který znamená mluvit pravdu.

Bude tenhle verdikt založený na pravdě?

V očích obyvatel San Franciska ano.

Mickey přikázal řidiči, aby otočil auto, a několik minut na to už jsem říkala: „Bez komentáře, bez komentáře, prosím,“ a následovala Yuki a Mickeyho davem nahoru po schodišti a zpět do soudní síně.

My i žalující strana jsme se posadili na svá místa.

Zaslechla jsem své jméno, které jako by ke mně dolehlo z jiného místa a času. Ohlédla jsem se.

„Joe!“

„Zrovna jsem přišel, Lindsay. Přijel jsem přímo z letiště.“

Natáhla jsem k němu ruku přes ramena lidí za mnou a na okamžik jsme si propletli prsty. Pak jsem ho musela pustit a otočit se zpátky.

Po obou stranách místnosti zaostřovali kameramani objektivy a pak, jen hodinu poté, co jsme odtamtud odešli, se do sálu vrátila soudkyně a porotci se usadili na svých místech.

Soudní sluha prohlásil přelíčení za zahájené.

Kapitola 105

POROTCŮM TRVALO NEKONEČNĚ DLOUHO, než si upravili sukně a saka, uložili kabelky a pohodlně se usadili. Konečně byli připravení. Všimla jsem si, že se na mě dívají jen dva.

Otupěle jsem poslouchala, jak se soudkyně ptá poroty, jestli dospěla k rozsudku. Pak si předseda, asi padesátiletý Afroameričan jménem Arnold Benoit, narovnal kravatu a promluvil.

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

„Předejte prosím rozsudek soudnímu sluhovi.“

Samův dech na druhé straně uličky se zrychlil stejně jako můj, když soudkyně rozložila jediný list papíru.

S kamenným výrazem ve tváři ho přelétla pohledem a podala zpátky soudnímu sluhovi, který ho vrátil předsedovi poroty.

„Vyzývám všechny přítomné, aby zachovali klid, ať předseda řekne cokoliv,“ pronesla soudkyně. „Prosím, pane předsedo. Přečtěte výrok poroty.“

Předseda vytáhl z kapsy saka brýle, rozložil je a nasadil na nos. Konečně začal číst.

„My, pověřená porota, shledáváme obžalovanou Lindsay Boxerovou nevinnou v plném rozsahu obžaloby.“

„K rozhodnutí jste dospěli jednomyslně?“

„Ano.“

Byla jsem tak otupělá, že jsem ani nevěděla, jestli dobře slyším. A když jsem si tu větu v duchu přehrála, skoro jsem čekala, že soudkyně vznese námitku proti tomu, co předseda právě řekl.

Yuki mi pevně sevřela zápěstí, a teprve když jsem spatřila na její tváři úsměv, mi došlo, že se mi to nezdá. Porota rozhodla v můj prospěch.

Něčí hlas vykřikl: „Ne! Ne! To nemůžete!“

Byl to Andrew Cabot. Stál, rukama svíral opěradlo židle před sebou, kde seděl Mason Broyles, bílý jako stěna, zachmuřený, poražený.

Broyles požádal, aby porotci uvedli, jak hlasovali, a soudkyně svolila.

„Až uslyšíte číslo svého sedadla, sdělte prosím soudu, k jakému rozhodnutí jste dospěli,“ řekla soudkyně Achacosová.

Porotci promluvili jeden po druhém:

„Nevinna.“

„Nevinna.“

„Nevinna…“

Už jsem to slovo slyšela, ale až teď jsem mu plně porozuměla. Nadnášel mě pocit tak blažené úlevy, že mu v mém dosavadním životě nebylo rovno. Možná to byl pocit vyhrazený jen pro okamžiky vykoupení, pro chvíle jako tato.

Byla jsem svobodná a mé srdce zpívalo.

Pátá část

NA MUŠCE

Kapitola 106

NAD HLAVOU NÁM VISELA nevrlá šedá obloha, když jsme s Martou vyjížděly ze San Franciska. Zapnula jsem rádio, naladila předpověď počasí a napůl ucha poslouchala, když jsem popojížděla v obvyklé zácpě aut lidí dojíždějících do práce.

Když jsem se vlekla po Portero Street, přemýšlela jsem o veliteli Tracchiovi. Když jsme se předchozího dne setkali v Budově spravedlnosti, požádal mě, abych se vrátila do práce, a já se začervenala, jako kdyby mě pozval na rande.

Stačilo jen potřást si na to rukou.

Kdybych to udělala, odjela bych toho rána do práce, oznámila bych svým lidem, že se všechno vrací do starých kolejí a začala bych se přehrabovat horami lejster na svém stole. Znovu bych převzala velení.

Ale přestože šéf opravdu naléhal, odmítla jsem.

„Pořád mi ještě zbývá nějaká dovolená, veliteli. Chci si ji vybrat.“

Odpověděl, že to chápe, ale jak by mohl? Stále jsem nevěděla, co chci udělat se svým životem, a cítila jsem, že se to nedozvím, dokud se nedostanu na kloub vraždám v Half Moon Bay.

Ten nevyřešený případ se mi zaryl hluboko pod kůži.

Instinkt mi říkal, že když se budu snažit, když vytrvám, odhalím člověka, který zabil mého Johna Doea i všechny ostatní.

Právě teď to bylo jediné, co mě zajímalo.

Rozjela jsem se na jih po silnici 280, a jakmile jsem se dostala z města, stáhla jsem okénka a změnila stanici.

Okolo desáté už mi vlasy vlály kolem hlavy a Sue Hallová roztáčela mé oblíbené hity na 99,7 FM.

„Dneska ráno neprší,“ předla. „Je prvního července, krásný šedý sanfranciský den – všechno se koupe v perlové mlze. A není ta mlha jednou z věcí, které na San Francisku milujeme?“

Pak se z reproduktorů začala linout naprosto dokonalá píseň: „Fly Like an Eagle“.

Zpívala jsem z plných plic, melodie mi pumpovala do krve kyslík a zvedala mi náladu až kamsi nad ozónovou vrstvu.

Byla jsem svobodná.

Ten děsivý proces zůstal ve zpětném zrcátku a budoucnost se přede mnou táhla donekonečna jako dálnice, po které jsem jela.

Třicet kilometrů za městem jsme obě potřebovaly zastavit, tak jsem zajela na parkoviště u restaurace Taco Bell v Pacifice. Byla to dřevěná bouda ze šedesátých let, postavená dřív, než mohl zasáhnout stavební úřad. Proto jsem si teď mohla prohlédnout jednu z nejohavnějších staveb světa na jednom z nejkrásnějších míst na pobřeží.

Na rozdíl od většiny dálnice, která se táhne vysoko nad oceánem, bylo parkoviště rychlého občerstvení na úrovni moře. Řada balvanů oddělovala asfalt od pláže a za ní se až k obzoru rozkládal modrý Pacifik.

Koupila jsem si neodolatelné churro s cukrem a skořicí a kelímek černé kávy a usadila se na kameny. Sledovala jsem potetované, urostlé surfaře, jak jezdí po vlnách, a Marta běhala v šedém písku, dokud slunce nerozpustilo ranní mlhu.

Když se mi ten nádherný okamžik uložil do paměti, zavolala jsem na Martu a vrátila se do auta. Za dvacet minut už jsme vjížděly do Half Moon Bay.

Kapitola 107

ZAJELA JSEM K PUMPĚ a servisu Muž z měsíce a zatroubila. Keith se brzy vynořil ze své kanceláře. Smekl kšiltovku, prohrábl si blonďaté vlasy, zase si čepici nasadil, usmál se a pomalu zamířil ke mně.

„Hleďme, hleďme, koho to tu máme. Ženu roku,“ řekl Keith a pohladil Martu po hlavě.

„Jo, to jsem já,“ zasmála jsem se. „Ještě že už je to za mnou.“

„No, to teda chápu. Viděl jsem ve zprávách toho Sama Cabota. Byl tak dojemnej. Měl jsem o tebe strach. Lindsay, ale teď už je to pryč. Gratuluju.“

Vzala jsem tykání jako hotovou věc, poděkovala Keithovi za jeho zájem a požádala ho, aby mi natočil plnou nádrž. Pak jsem si vzala z kbelíku houbu se stěrkou a začala si umývat okna.

„Co máš teď v plánu, Lindsay? Nemusíš se snad vrátit do práce ve velkoměstě?“

„Ne hned. Však víš, ještě nejsem připravená…“

Právě když jsem to říkala, přiřítil se přes křižovatku červený blesk. Řidič zpomalil a podíval se přímo na mě. Pak šlápl na plyn a pokračoval dál po Main Street.

Byla jsem ve městě ani ne pět minut a už jsem musela padnout na Dennise Agnewa.

„Nechala jsem bonneville před sestřiným domem,“ řekla jsem, zatímco jsem sledovala mizející porsche. „A mám tady ve městě ještě nějakou nedodělanou práci.“

Keith se ohlédl a spatřil, kam se dívám.

„Tohle nikdy nepochopím,“ zavrtěl hlavou a zastrčil plnicí pistoli do nádrže. „Je to fakt hnusnej chlap. Nevím, proč vy ženské tak vyhledáváte maléry.“

„Ty si ze mě utahuješ,“ řekla jsem. „Myslíš, že se o toho chlapa zajímám?“

„A ne snad?“

„Vlastně jo. Ale ne tak, jak si myslíš. Můj zájem o Dennise Agnewa je čistě profesionální.“

Kapitola 108

KDYŽ JSEM ZAMÍŘILA KE CATINU DOMU, přeskočila Marta ze zadního sedadla na přední a začala štěkat jako blázen. A když jsem zaparkovala na příjezdové cestě, proskočila otevřeným okénkem auta a rozběhla se k domovním dveřím, kde zůstala stát, vrtěla ocasem a kňučela.

„Jen klid, děvče,“ řekla jsem. „Chovej se důstojně.“

Zasunula jsem klíč do zámku, a jakmile se dveře otevřely, vlétla Marta dovnitř.

Zavolala jsem Joeovi a nechala mu vzkaz. „Ahoj, Molinari, jsem u Cat. Zavolej mi, až budeš moct.“ Pak jsem nechala vzkaz Carolee, abych jí dala vědět, že si mohou s Allison odpočinout od práce prasečích chův.

Zatímco jsem uklízela dům, přemýšlela jsem o vraždách v Half Moon Bay. K večeři jsem si uvařila špagety a plechovku sterilovaného hrášku a dobře si zapamatovala, že musím druhý den ráno dojet na nákup.

Pak jsem si odnesla notebook do pokoje svých neteří a položila ho na stůl. Všimla jsem si, že výhonky bataty se zas o několik centimetrů přiblížily k okenní římse, ale poznámky, které jsme s Joem přišpendlili na nástěnku, se nezměnily.

Malé lístky s podrobnostmi ohavných zločinů spáchaných na Whittakerových, Daltryových, Sarducciových a O’Malleyových stále nikam nevedly. Kromě nich samozřejmě na stěně osaměle visel můj John Doe.

Zapnula jsem počítač a připojila se na databázi FBI VI –

CAR Účelem této webové stránky je pomoci všem příslušníkům složek hájících zákon spojit si roztříštěné informace týkající se sériových vražd. Databáze má skvělý vyhledávací systém a policisté z celé země do ní neustále doplňují nová fakta.

Zadala jsem několik klíčových slov, která mohla pomoci spojit některé dílky skládačky.

Vyzkoušela jsem je všechny: bičování cum mortem, páry zavražděné v posteli a samozřejmě i proříznuté hrdlo, které přineslo celou smršť informací. Až příliš.

Ubíhaly hodiny a písmena se mi začala rozplývat před očima, takže jsem nechala počítač „usnout“ a položila se na jednu dětskou postel, abych si pár minut odpočinula.

Když jsem se probudila, byla venku černočerná tma.

Měla jsem pocit, jako by mě někdo probudil. Podle času na videu dětí bylo 2.17 a já se nemohla zbavit dojmu, že mě někdo pozoruje.

Zamrkala jsem v temnotě a před očima se mi míhaly červené šmouhy. Byla to vzpomínka na červené porsche a přinesla s sebou i obrazy nepříjemných setkání s Agnewem v baru u Kormorána a u Keithovy pumpy. Nemluvě o těsné kolizi na silnici.

Stále jsem musela na Agnewa myslet. To bylo jediné, čím se dal vysvětlit pocit, že mě někdo sleduje.

Právě jsem se chystala vstát a odejít do svého pokoje, když nocí otřásla série výstřelů a zvuk tříštícího se skla.

Všude kolem mě padaly střepy.

Zbraň! Zbraň! Kde mám sakra zbraň?

Kapitola 109

MARTINY REFLEXY BYLY RYCHLEJŠÍ NEŽ MÉ. Seskočila z postele a zalezla pod ni. Okamžitě jsem ji následovala – skulila jsem se na zem a vyděšeně se snažila upamatovat, kam jsem dala pistoli.

Pak jsem si vzpomněla.

Byla v kabelce v obývacím pokoji, kde byl i nejbližší telefon. Jak jsem mohla být tak zranitelná? Zemřu polapená v téhle místnosti? Srdce mi bušilo tak divoce, až to bolelo.

Zvedla jsem hlavu pár centimetrů nad podlahu a v zeleném světle displeje videa jsem obhlédla okolí.

Prohlížela jsem si každý předmět v pokoji a hledala něco, čím bych se mohla bránit.

Pokojík byl plný velkých plyšáků a panenek, ale nenašla jsem tam jedinou baseballovou pálku nebo hokejku, nic, co by mohlo posloužit jako zbraň. Nemohla jsem po útočníkovi ani hodit televizi, protože byla připevněná ke zdi.

Nadzdvihla jsem se na jednom předloktí, natáhla ruku a zamkla dveře.

V tu chvíli se ozvala další salva – výstřely z automatické zbraně se zarývaly do průčelí domu a tříštily okna obývacího pokoje a pokoje pro hosty na konci chodby. Pak jsem konečně pochopila, jaký je pravý účel útoku.

Mohla jsem – měla jsem – spát v té ložnici.

Po břiše jsem se doplazila k židli, obrátila ji vzhůru nohama a zaklínila pod kliku dveří. Pak jsem vzala její dvojče a udeřila jím o skříň.

S nohou od židle v ruce jsem se skrčila zády ke zdi.

Bylo to k smíchu. Kromě psa schovaného pod postelí mě mohla ochránit jen noha od židle.

Kdyby někdo vstoupil dovnitř s úmyslem mě zabít, byla bych mrtvá.

Kapitola 110

KDYŽ JSEM POSLOUCHALA, jestli se před ložnicí neozvou kroky, představovala jsem si, jak útočník vykopne dveře a já po něm máchnu svou tyčkou a nějak mu vyrazím mozek z hlavy.

Ale hodiny na videu odpočítávaly minuty v naprostém tichu a mně už to začínalo lézt na mozek.

Vstala jsem, přistoupila ke dveřím, a když jsem nic neslyšela, otevřela jsem a začala opatrně postupovat chodbou. Cestou jsem se kryla ve vchodech do ostatních místností.

Když jsem se dostala do obývacího pokoje, popadla jsem kabelku položenou na gauči.

Sáhla jsem dovnitř a pevně sevřela pažbu pistole.

Díky, bože.

Když jsem vytočila 911, vyhlédla jsem ven škvírou v žaluzii. Ulice se zdála být prázdná, ale zdálo se mi, že se na trávníku před domem něco leskne. Co to mohlo být?

Sdělila jsem dispečerovi své jméno, hodnost a číslo odznaku a informovala ho, že někdo střílel na dům číslo 265 v Sea View Avenue.

„Jsou tam zranění?“

„Ne, jsem v pořádku, ale dejte o tom vědět veliteli Starkovi.“

„Už to bylo nahlášeno, poručíku. Kavalerie je na cestě.“

Kapitola 111

USLYŠELA JSEM SIRÉNY a uviděla, jak se k Sea View blíží blikající světla. Když dorazilo první policejní auto, otevřela jsem domovní dveře a Marta se kolem mě protáhla ven. Doběhla k předmětu ve tvaru hada, který tam ležel ve světle měsíce.

Očichala ho.

„Marto, co to máš? Co to je, děvče?“

Seděla jsem na bobku vedle Marty, když z auta vystoupil velitel Peter Stark. Dřepl si vedle mě s baterkou v ruce.

„Jste v pořádku?“

„Jo. Nic mi není.“

„Je to to, co si myslím?“ zeptal se.

Společně jsme se dívali na mužský opasek. Byl asi metr dlouhý a dva centimetry široký, úzký pás hnědé kůže se stříbrnou sponou. Byl to úplně obyčejný pásek; podobný měla nejspíš ve skříni polovina lidí v tomhle státě.

Ale na kovových částech tohoto pásku bylo cosi, co vypadalo jako červenohnědé skvrny.

„No nebylo by to skvělé,“ řekla jsem veliteli Starkovi a rázem zapomněla na hrůzu posledních několika minut i na to, že ty kulky byly rozhodně určeny mně. „kdyby ten pásek byl důkaz?“

Kapitola 112

U CHODNÍKU ZASTAVILA TŘI POLICEJNÍ AUTA.

Praskaly vysílačky, po celé Sea View Avenue se rozsvěcela světla v domech a lidé vycházeli ven v pyžamech a županech, s přelezenými vlasy a strachem ve tvářích pomačkaných spánkem.

Trávník před Catiným domem osvětlovaly reflektory a přijíždějící policisté se hlásili veliteli a rozbíhali se po okolí. Několik z nich začalo sbírat nábojnice a dva detektivové se vyptávali sousedů.

Odvedla jsem Starka dovnitř a společně jsme prozkoumali rozbitá okna, rozštípaný nábytek a pelest provrtanou kulkami v „mé“ ložnici.

„Napadá vás, kdo to mohl udělat?“ zeptal se Stark.

„Ne,“ odpověděla jsem. „Moje auto mohl kdokoliv vidět na příjezdové cestě, ale nedala jsem nikomu vědět, že budu ve městě.“

„A proč jste tady, poručíku?“

Uvažovala jsem o nejvhodnější odpovědi, když jsem uslyšela, jak mě volají Allison a Carolee. Mladý policista s červenýma odstávajícíma ušima přišel oznámit Starkovi, že za mnou někdo přišel.

„Sem nikdo nesmí,“ řekl Stark. „Prokristapána, copak nikdo neohraničil místo činu?“

Mladík v uniformě zrudl celý a zahanbeně zavrtěl hlavou.

„Proč ne, sakra? Pravidlo číslo jedna: Zajistit místo činu.

Proveďte.“

Následovala jsem strážníka na zápraží, kde mě v náručí sevřely Carolee a Allison.

„Jedno z mých dětí poslouchá policejní vysílání,“ vysvětlila Carolee. „Rozjela jsem se sem hned, jak jsem se o tom doslechla. Proboha, Lindsay. Tvoje ruce.“

Pohlédla jsem dolů. Střepy mě pořezaly na předloktích a tričko jsem měla od krve.

„To nic není,“ ujistila jsem Carolee. „Jenom pár škrábanců. Opravdu.“

„Nechceš tady doufám zůstat, že ne, Lindsay? To by bylo šílené,“ řekla Carolee a bylo na ní vidět, jak se o mě bojí. „U mě je místa spousta.“

„Dobrý nápad,“ promluvil za mnou Stark. „Jeďte se svou milou kamarádkou. Už jsem zavolal techniky a ti budou dloubat kulky ze zdí a pročesávat to tady až do rána.

„To nevadí,“ řekla jsem. „Je to dům mé sestry. Nehnu se odsud.“

„Dobře. Ale nezapomínejte, že je to náš případ, Lindsay.

Jste pořád mimo svůj revír. Nestojím o žádnou partyzánštinu, jasné?“

„Partyzánštinu? S kým si myslíte, že mluvíte?“

„Poslechněte, je mi to líto, ale někdo se vás právě pokusil zabít.“

„Díky. To jsem pochopila.“

Velitel si ze zvyku prohrábl vlasy. „Nechám vám na příjezdové cestě přes noc hlídkový vůz. Možná déle.“

Když jsem se loučila s Carolee a Allison, zašel velitel do auta a vrátil se s papírovým sáčkem. Za pomoci propisovačky do něj přemístil opasek. Já sebrala všechny zbytky důstojnosti, odkráčela do domu a zavřela za sebou.

Šla jsem si lehnout, ale usnout jsem samozřejmě nemohla. Po domě chodili policisté, bouchali dveřmi a smáli se.

Kromě toho mi hlavou vířily nejrůznější myšlenky.

Nepřítomně jsem hladila po hlavě Martu, která se třásla vedle mě. Někdo střílel na dům a nechal po sobě navštívenku.

Bylo to varování, abych se držela od Half Moon Bay dál?

Nebo mě chtěl střelec opravdu zabít?

Co se stane, až se ukáže, že jsem stále naživu?

Kapitola 113

OKNEM PROKLOUZL PAPRSEK slunečního světla pod nezvyklým úhlem a přinutil mě otevřít oči. Uviděla jsem modré tapety, matčinu fotografii na prádelníku – a v tu chvíli mi to všechno došlo.

Byla to Catina ložnice – protože ve dvě hodiny v noci provrtaly dům kulky a v pokoji pro hosty rozštípaly pelest postele jen několik centimetrů od místa, kde jsem měla mít hlavu.

Marta mě dloubala vlhkým nosem do ruky, dokud jsem nesundala nohy z postele. Hodila jsem na sebe Catiny šaty – seprané džínsy a blůzu korálové barvy s hlubokým výstřihem. Nebyla to moje barva a už vůbec ne můj styl.

Učesala jsem se, vyčistila si zuby a vyšla do obývacího pokoje.

Policejní technici ještě vytahovali ze zdí kulky, tak jsem udělala pro všechny topinky a kávu a položila pár dobře mířených otázek, abych se dozvěděla podrobnosti.

Bylo vypáleno dvanáct devítimilimetrových střel, pravidelně rozmístěných mezi obývací pokoj a ložnici pro hosty, a jedna kulka prolétla oknem dětského pokoje. Policisté už posbírali a označili kulky i nábojnice, vyfotografovali díry a pomalu si balili fidlátka. Za hodinu to všechno pošlou do laboratoře.

„Jste v pořádku, poručíku?“ zeptal se jeden z techniků, dlouhán kolem třicítky s velkýma kaštanovýma očima a běloskvoucím úsměvem.

Rozhlédla jsem se po té spoušti. Všechno pokrývaly střepy a omítka.

„Ne. To tedy nejsem. Dělá se mi z toho špatně,“ přiznala jsem. „Budu to tady muset zamést, nechat zasklít okna, udělat něco s tím… s tím nepořádkem.“

„Jo, já jsem Artie,“ podal mi technik ruku.

„Těší mě.“

„Můj strejda Chris má firmu Mistr na katastrofy. Nemám mu zavolat? Uklidí to tady dřív, než mrknete okem. Udělá vám cenu, když jste jedna z nás, poručíku.“

Poděkovala jsem Artiemu a přijala jeho nabídku. Pak jsem popadla kabelku a odešla s Martou na zahradu. Nakrmila jsem prasečí princeznu. Potom jsem obešla dům k hlídkovému vozu na příjezdové cestě a sklonila se k okénku.

„Vy jste Noonan, že?“

„Ano, madam.“

„Pořád ve službě?“

„Přesně tak, madam. A ještě nějakou dobu budeme. Celá jednotka na vás dává pozor, poručíku. Velitel a my všichni. Tohle fakt smrdí.“

„Vážím si toho.“

A nelhala jsem. V denním světle bylo to střílení ještě o něco skutečnější. Někdo zaútočil na Catin dům a zasypal ho palbou z automatu.

Byla jsem nervózní a potřebovala jsem odtamtud na chvíli zmizet. Zacinkala jsem klíčky od auta a Marta zavrtěla ocasem.

„Potřebujeme něco k jídlu,“ řekla jsem jí. „Co kdybychom trochu provětraly bonneville?“

Kapitola 114

MARTA VYSKOČILA na spojené přední sedadlo „velké zlaté lodi“. Připoutala jsem se a otočila klíčkem. Motor naskočil na druhý pokus a já namířila aristokratický nos bonnevillu směrem k městu.

Měla jsem spadeno na lahůdkářství na Main Street, ale jak jsem projížděla spletí ulic v Catině čtvrti, všimla jsem si ve zpětném zrcátku modrého sedanu taurus. Zdálo se, že se jen tak loudá za mnou, ale zároveň se mě držel jako klíště.

Znovu mě naskočila husí kůže z pocitu, že mě někdo sleduje.

Opravdu se na mě někdo přilepil?

Nebo jsem tak vystrašená, že vidím sama sebe jako figurínu na střelnici?

Z Magnolia Street jsem uhnula na hlavní třídu, kde jsem projížděla kolem malých krámků. Chtěla jsem se přesvědčit, jestli si to jenom nenamlouvám, ale když jsem na jeden nebo dva bloky taurus ztratila, mohla jsem si být jistá, že se na další křižovatce zase objeví.

„Drž se, rozjedeme to,“ řekla jsem Martě. Dívala se z okénka a vesele ji vlály uši ve větru.

Na konci Main Street jsem prudce odbočila na Route 92, pupeční šňůru spojující Half Moon Bay se zbytkem Kalifornie.

Doprava se na té klikaté dvouproudové silnici pohybovala rychle a já se zařadila do kolony aut jedoucích osmdesát v úseku se čtyřicítkou. Středem vozovky se táhla dvojitá žlutá čára a vyznačovala osm kilometrů bez předjíždění až k místu, kde se dvaadevadesátka napojovala na dálnici.

Jela jsem dál a mlhavě si uvědomovala svah se zakrslými stromy a křovím nalevo a třímetrový sráz jen kousek od pravé strany auta. Tři auta za mnou se mě držel modrý sedan.

Nezdálo se mi to. Někdo se na mě pověsil.

Chtěl mě tím vystrašit?

Nebo v tom autě seděl střelec a čekal na příležitost vystřelit si na mě znovu?

Přede mnou se na pravé straně objevilo odpočívadlo s pěti piknikovými stoly a štěrkovým parkovištěm.

Nezapnula jsem blinkr, jen jsem strhla volant doprava. Chtěla jsem sjet ze silnice a nechat taurus projet kolem, abych viděla tvář řidiče, poznávací značku. Zmizet mu z očí.

Ale místo toho, aby držel stopu, jak by to udělal Explorer prolétl bonneville smykem přes štěrk, zpátky na vozovku a přes dvojitou žlutou čáru do proudu protijedoucích vozidel.

Taurus určitě projel kolem, ale já ho ani nezahlédla.

Držela jsem se volantu neovladatelného auta, když náhle se divoce rozblikaly kontrolky na palubní desce.

Posilovač řízení a brzd odešel, alternátor přestal fungovat, motor se přehříval a já se motala v protisměru.

Dupla jsem vší silou na brzdový pedál. Černý pickup se prosmýkl kolem mě, řidič troubil a řval na mě z okénka nadávky, ale já bych ho nejraději políbila z radosti, že mě minul.

Když jsem konečně zastavila na krajnici, visel nade mnou takový oblak prachu, že jsem ani neviděla ven.

Vystoupila jsem z auta a opřela se o něj. Podlamovala se mi kolena a třásly se mi ruce.

Protentokrát štvanice skončila.

Ale já věděla, že to zdaleka není konec.

Někdo mě měl na mušce a já netušila kdo ani proč.

Kapitola 115

ZAVOLALA JSEM Z MOBILU svému automechanikovi a ozval se mi Keithův záznamník.

„Keithe, jsem v maléru. Tady Lindsay. Mohl bys pro mě zajet?“

Když se mi Keith ozval, udala jsem mu polohu. Po dvaceti minutách, které se vlekly jako hodina, se objevil ve svém odtahovém autě. Zahákl bonneville za přední nápravu, já si sedla do kabiny vedle něj a vydali jsme se na neslavnou cestu domů.

„Tohle je luxusní vůz, Lindsay,“ pokáral mě Keith. „Nemůžeš s ním kličkovat jako na závodech. Je mu už přes dvacet let, proboha.“

„Já vím, já vím.“

Dlouhé ticho.

„Hezká blůza.“

„Díky.“

„Ne, fakt,“ řekl a já se rozesmála. „Měla by ses takhle oblíkat častějc.“

V servisu zvedl Keith kapotu bonnevillu.

„No jo. Prasklej klíňák.“

„No jo. To jsem si myslela.“

„Copak nevíš, žes tam místo něj mohla natáhnout punčocháče?“

„To vím. Ale i když se to může zdát divné, nevozím s sebou v nářadí silonky.“

„Mám nápad. Co kdybych od tebe to auto koupil zpátky? Dám ti o stovku víc, než jsi za něj zaplatila.“

„Rozmyslím si to. Ne.“

Keith se zasmál, nabídl mi, že mě odveze domů a já souhlasila. A protože by to stejně zjistil, pověděla jsem Keithovi něco, co ještě nevěděly mé kamarádky, a dokonce ani Joe.

Pověděla jsem mu o té střelbě.

„A teď se ti zdálo, že tě někdo sleduje? Proč se nevrátíš domů, Lindsay? Vážně.“

„Protože nemůžu nechat ty místní vraždy nevyřešené.

Už vůbec ne po tom, co někdo pokropil sestřin dům kulkami.“

Keith se na mě smutně podíval a pak se dál věnoval řízení klikatými ulicemi.

„Už ti někdo řekl, že jsi tvrdohlavá?“

„Jasně. U policajta se to bere jako dobrá vlastnost.“

Chápala jsem, na co naráží. Ani já sama jsem nevěděla, jestli jsem nebojácná nebo pitomá.

Ale ještě jsem nebyla připravená zavolat šéfovi.

Kapitola 116

KDYŽ JSME ZASTAVILI PŘED CATINÝM DOMEM, příjezdová cesta byla plná: stál tam explorer, policejní auto, sklenářova dodávka a malý kovově modrý náklaďák s logem firmy Mistr na katastrofy.

Poděkovala jsem Keithovi za svezení a s Martou u nohy jsem vstoupila do domu, kde jsem našla velkého chlapa s malým knírkem a podkovou tmavých vlasů kolem hlavy, jak luxuje gauč. Vypnul silný vysavač a „strejda Chris“ a já jsme se vzájemně představili.

„Potloukala se tady banda novinářskejch čmuchalů,“ informoval mě. „Řek jsem jim, že jste se odstěhovala, než se to tady dá do pucu.“

„Skvělé. Bezvadné.“

„A před pár minutama tady byl velitel Stark. Máte mu co nejdřív zavolat.“

Ignorovala jsem čtyřicet sedm vzkazů blikajících na záznamníku a na telefonu v kuchyni vytočila číslo policejní stanice. Ozvala se policistka ve službě.

„Velitel má tiskovku,“ řekla. „Mohl by vám zavolat zpátky?“

„To by bylo prima. Je to důležité.“

„Dohlédnu na to, poručíku.“

Zavěsila jsem a prošla chodbou do pokoje neteří.

Pokrývky ležely stále na podlaze. Okno bylo rozbité a jeden z výhonků bataty schnul na podlaze. Ošklivě jsem poškrábala skříň, když jsem do ní praštila židlí, a zdálo se mi, že se na mě všichni plyšáci mračí.

Co kdyby byly děti doma?

Co pak, Lindsay?

Přistavila jsem si nepoškozenou židli k nástěnce, posadila se a zírala na poznámky o vraždách. Pohled mi uvízl na té, která mě znepokojovala nejvíc.

Kukátka v šatně O’Malleyových.

Převlékla jsem se a pustila Martu ven k Penelope. „Pěkně si hrajte.“ Pak jsem opatrně vycouvala s explorerem kolem sklenářské dodávky a ven na ulici.

Rozjela jsem se zpátky do města.

Kapitola 117

POZOROVATEL ŘÍDIL MODRÝ TAURUS na sever po silnici 280 paralelně s dálnicí přes Hillsborough. Myslel na všechno možné, ale nejvíc ze všeho na Lindsay Boxerovou.

Myšlenky na Lindsay vyvolávaly u Pozorovatele protichůdné pocity. Byl na ni podivně pyšný, imponovalo mu, jak se dokáže bránit, že se nehodlá vzdát a vrátit se, odkud přišla.

Ale bylo zlé, že jim nepřestávala dělat problémy. Zlé pro ni.

Po pravdě řečeno se mu ji vůbec nechtělo zabít. Vražda policisty, a téhle ženské zvlášť, by měla za následek velkou akci. Celá sanfranciská policie by se vylila z města a začala její smrt vyšetřovat. Možná by se přidala i FBI.

Pozorovatel zpomalil u výjezdu na Trousdale Drive a sjel se svým robustním malým autem z dálnice. Po dvou kilometrech odbočil doprava k veliké nemocnici Peninsula Hospital a pokračoval na jih k El Camino Real.

O dva bloky dál našel benzínku Exxon a vstoupil do malé samoobsluhy. Několik minut se jen tak procházel, až si nakonec vybral pár drobností: láhev vody, čokoládovou tyčinku, noviny.

Zaplatil prsaté dívce u pokladny čtyři dolary dvacet centů za nákup a dalších dvacet za benzín. Když vyšel ven, rozložil noviny a pohlédl na reportáž na titulní straně.

STŘELBA NA DŮM INSPEKTORKY

Byla tam fotografie Lindsay v uniformě a v pravém sloupku informace o případu Cabotových. Sam Cabot byl obviněn ze dvou vražd. Pokračování na straně 2.

Pozorovatel noviny pečlivě složil na sedadle spolujezdce a natankoval. Pak nastartoval a zamířil k domovu. Později si promluví s Pravdou. Možná Lindsay nezabijí tak jako ostatní. Možná ji prostě nechají zmizet.

Kapitola 118

ORDINACE ZESNULÉHO DOKTORA O’Malleyho se nacházela v patrovém cihlovém domě v Kelly Street. Jeho jméno bylo vyryté na mosazné desce napravo ode dveří.

Když jsem tiskla tlačítko zvonku, byla jsem trochu nervózní. Věděla jsem, že by mi velitel vynadal, že jednám za jeho zády, ale musela jsem něco dělat. Lepší prosit později o odpuštění než žádat o dovolení a nedostat ho.

Zazněl bzučák a já otevřela dveře. Nalevo jsem našla malou, čtvercovou čekárnu s šedým čalouněným nábytkem a metry kondolencí na stěnách.

Za přepážkou, zarámovaná otevřeným okénkem, seděla žena ve středních letech s prošedivělými vlasy sepnutými staromódní sponou.

„Jsem poručík Boxerová, sanfranciská policie,“ řekla jsem a ukázala odznak. Vysvětlila jsem jí, že pracuji na starém případu vraždy, který se v něčem podobá nešťastné smrti doktora O’Malleyho.

„Ale my už jsme s policií mluvily,“ namítla a podezíravě si prohlížela můj odznak a milý úsměv, který jsem nasadila speciálně pro ni. „Vyptávali se nás celé hodiny.“

„Bude mi stačit pár minut.“

Stáhla okénko z matného skla a za okamžik se objevila ve dveřích ordinace.

„Jsem Rebecca Falconeová,“ řekla. „Pojďte dál.“

V ordinaci jsem uviděla další dvě ženy.

„To je Mindy Hellerová, sestra,“ řekla a ukázala na odbarvenou blondýnu v bílé sesterské uniformě a s výraznými očními stíny, která cpala do odpadkového koše obaly od sušenek. „A tohle je Harriet Schwartzová, naše sekretářka,“ představila Rebecca silnou ženu v červené mikině, která seděla u počítače. „Pracovaly jsme u doktora Bena celá léta.“

Potřásla jsem si s nimi rukou, znovu se představila a vysvětlila, proč jsem přišla. Pak jsem ženám řekla, že potřebuji jejich pomoc. „Cokoliv, co by mi tu tragédii mohlo trochu osvětlit.“

„Chcete slyšet pravdu?“ zeptala se Harriet Schwartzová.

Otočila se od počítače, opřela se v židli a osvěžila si vzpomínky. „Byl jako kresba od Picassa. Změť čar, ze které se dá vytušit podoba. A mezi liniemi prázdný prostor –“

Mindy Hellerová jí skočila do řeči: „Nebyl špatný doktor, ale byl to takový nafoukaný všeználek. A někdy se choval ohavně ke svým věrným otrokům.“ Pohlédla na své spolupracovnice. „Ale nemyslím, že by ho někdo zabil, protože byl protivný.“

„Hm. Takže se domníváte, že O’Malleyovi byly jen náhodné oběti.“

„Přesně tak. To tvrdím od začátku.“

Zeptala jsem se, jestli mezi pacienty doktora O’Malleyho byli i někteří další zavraždění, ale nepochodila jsem.

„Víte přece, že nesmíme sdělovat důvěrné informace o pacientech,“ řekla paní Hellerová. „Ale velitel Stark vám určitě poví, co chcete vědět.“

No, dobře.

Naškrábala jsem na kus papíru číslo svého mobilu a položila ho Harriet Schwartzová na stůl. Poděkovala jsem jim za jejich čas, ale byla jsem zklamaná. Sice jsem se dozvěděla, co si o doktorovi O’Malleym mysleli jeho zaměstnanci, ale v podstatě to byla jen další slepá ulička.

Zrovna jsem otevírala dveře na ulici, když mě někdo poklepal na rameno. Byla to Rebecca Falconeová s naléhavým výrazem v obličeji.

„Musím s vámi mluvit,“ řekla. „V soukromí.“

„Mohly bychom se někde sejít?“ zeptala jsem se.

„Znáte Půlměsíční kavárnu?“

„V tom malém nákupním centru na konci Main Street?“

Přikývla. „Přijdu tam v půl jedné.“

„Platí.“

Kapitola 119

SKORO JSME SE DOTÝKALY KOLENY pod malým stolkem v zadní části restaurace poblíž toalet. Před sebou jsme měly saláty a kávu, ale Rebecca nejedla. A ještě nebyla ani rozhodnutá, jestli má mluvit nebo mlčet.

Vytáhla malý zlatý křížek na zlatém řetízku kolem krku a jezdila s ním sem a tam.

Nedivila jsem se její nerozhodnosti. Chtěla mi povědět něco užitečného, ale zároveň si nepřála, aby o tom věděly její kolegyně.

„Nevím nic jistě, chápete?“ řekla Rebecca nakonec.

„A už vůbec nevím nic o těch vraždách. Ale Ben byl v poslední době nějak nervózní.“

„Můžete být konkrétnější, Rebecco?“

„No, byl neobvykle náladový. Utrhl se na několik pacientů, což nebylo normální. Když jsem se ho zeptala, co se děje, popřel, že by měl nějaké problémy.“

„Znala jste Lorelei?“

„Jistě. Ti dva se poznali v kostele a musím říct, že mě překvapilo, když si ji Ben vzal. Myslím, že byl osamělý a ona ho obdivovala.“ Rebecca si povzdechla. „Lorelei byla dost jednoduchá. Dětinská ženská, která ráda nakupovala. Ale neměla žádné nepřátele.“

„Zajímavý postřeh,“ řekla jsem. A to bylo právě to povzbuzení, které Rebecca potřebovala.

Zatvářila se, jako by stála na okraji skokanského můstku a bazén byl hluboko, hluboko pod ní.

Zhluboka se nadechla a skočila.

„Slyšela jste o první paní O’Malleyové?“ zeptala se. „Věděla jste, že Sandra O’Malleyová spáchala sebevraždu? Že se oběsila v garáži?“

Kapitola 120

UCÍTILA JSEM, jak se mi zježily chloupky na zátylku, což obvykle předpovídalo zásadní zvrat v případu.

„Ano,“ odpověděla jsem. „Četla jsem o tom v novinách.

Co o tom víte vy?“

„Bylo to tak nečekané.“ řekla Rebecca. „Nikdo nevěděl… Nevěděla jsem, jak je nešťastná.“

„Proč myslíte, že si vzala život?“

Rebecca se porýpala vidličkou v salátu a pak ji odložila, aniž by dala do úst jediné sousto.

„Na to jsem nikdy nepřišla,“ řekla. „Ben o tom nemluvil, ale já si myslím, že jí ubližoval.“

„Jak?“

„Ponižoval ji. Choval se k ní přezíravě. Když jsem ho s ní slyšela mluvit, dělalo se mi z toho zle.“ Pokrčila rameny a sklopila hlavu.

„Stěžovala si na to?“

„Ne. To by Sandra nikdy neudělala. Byla tak oddaná, tak milá. Dokonce ani neprotestovala, když si našel milenku.“

Kolečka v mé hlavě se točila, ale ještě nenajela na správnou kolej. Rebecca znechuceně našpulila rty.

„Scházel se s tou ženskou celá léta a jsem si jistá, že s ní spal i po tom, co si vzal Lorelei. Volávala mu do ordinace až do dne, kdy umřel.“

„Rebecco,“ řekla jsem trpělivě, i když jsem to napětí nemohla snášet ani vteřin, „jak se ta druhá žena jmenovala?“

Rebecca se opřela v židli a počkala, až kolem projde dvojice mužů na záchod. Když se za nimi zavřely dveře, naklonila se ke mně a zašeptala: „Emily Harrisová.“

To jméno jsem znala. Vybavila jsem si její ústa s jasnou rtěnkou. Růžové šaty.

„Ta z realitky Pacific Homes?“

„To je ona.“

Kapitola 121

EMILY HARRISOVÁ seděla na svém místě, když jsem vstoupila do dlouhé, úzké kanceláře s řadou stolů podél jedné zdi. Její hezká ústa se vytvarovala do profesionálního úsměvu, který se rozšířil, když mě poznala.

„Dobrý den,“ řekla. „Nepotkala jsem se s vámi a vaším manželem před dvěma týdny u toho domu v Ocean Road?

Máte krásného psa.“

„Přesně tak,“ odpověděla jsem. „Jsem poručík Boxerová. Od sanfranciské policie.“

Ženě okamžitě ztuhly rysy. „S policií jsem už mluvila.“

„To je skvělé. Určitě vám nebude vadit, když mi to povíte znovu.“

Přisunula jsem si k jejímu stolu židli a posadila se.

„Pokud vím, vy a doktor O’Malley jste byli blízcí přátelé,“ prohlásila jsem.

„Nestydím se za to, co naznačujete. Ten muž byl doma nešťastný, ale já jeho manželství nijak neohrožovala a už vůbec jsem neměla nic společného s jeho smrtí.“

Dívala jsem se, jak paní Harrisová bezděčně rovná psací podložky, tužky a papíry na stole. Uklízela. Chtěla, aby všechno pěkně zařezávalo. Co se při tom asi honilo v její pedantské mysli? Co věděla o O’Malleyových?

„A vy zprostředkováváte prodej jejich domu?“

„To není důvod, abych někoho zabíjela, proboha. Zbláznila jste se? Patřím mezi největší realitní makléře v téhle oblasti.“

„Nerozčilujte se, paní Harrisová. Netvrdím, že jste někoho zabila. Chci se jen o obětech něco dozvědět, protože pracuji na další nevyřešené vraždě.“

„V pořádku. Jsem pořád trochu na nervy, víte.“

„Jistě. To chápu. Už jste ten dům prodala?“

„Ještě ne, ale jednám s jedním zákazníkem.“

„Dobře. Co kdybyste ten dům ukázala mně, paní Harrisová? Mám několik otázek a doufám, že mi na ně dokážete odpovědět. Možná tak pomůžete vyřešit vraždu Bena O’Malleyho.“

Kapitola 122

NA STOLE V HALE ležely letáky společnosti Pacific Homes a od té doby, co jsme se po domě v Ocean Colony Road procházeli s Joem, vyměnil někdo květiny.

„Mohla byste jít se mnou nahoru?“ zeptala jsem se realitní agentky.

Paní Harrisová pokrčila rameny, pohodila klíče vedle lilií a začala stoupat do schodů přede mnou.

Když jsme došly ke dveřím manželské ložnice, zastavila se.

„Nerada tam chodím,“ řekla a přelétla pohledem po světlezeleném pokoji s novým zeleným kobercem.

Dokázala jsem si místo činu vybavit stejně dobře jako ona. Před pouhými třemi týdny leželo tělo zakrvácené Lorelei O’Malleyové jen asi tři metry od místa, kde stála.

Emily Harrisová ztěžka polkla a neochotně se ke mně připojila před šatnou. Ukázala jsem jí obrys přemalovaného kukátka a stále viditelný oblouček, který udělal Joe nehtem v měkkém tmelu.

„Co si myslíte o tomhle?“ zeptala jsem se.

Emily promluvila slabým, chraplavým hlasem. „Ničí mě to, to si myslím,“ řekla. „Je to jasné, ne? Natáčel si milování s Lorelei. Tvrdil mi, že s ní už nespí, ale zřejmě lhal.“

Pak se potichu rozplakala do chumáče bleděmodrých papírových kapesníků, které vytáhla z kabelky.

„Bože, bože,“ vzlykala. Za chvilku se vysmrkala, odkašlala si a řekla: „Můj vztah s Benem s tou vraždou nijak nesouvisí. Můžeme už jít?“

Ne, pokud se mi tě podaří zastavit. Jestli jsem se měla od Emily Harrisové něco dozvědět, nenašla bych na to lepší místo a čas.

„Paní Harrisová.“

„Proboha, říkejte mi Emily, když už tu mluvíme o tak osobních věcech.“

„Emily. Opravdu potřebuji znát vaši verzi té historie.“

„Dobře. Víte, co se stalo Sandře?“

Přikývla jsem a jako bych vytáhla zátku, začala se z ní valit slova.

„Samozřejmě jsem si dělala starosti, že se Sandra zabila, protože se se mnou Ben scházel.“ Utřela si opuchlé oči a objevily se další slzy.

„Ben tvrdil, že to Sandra nemá v hlavě v pořádku, a proto od ní nemůže odejít. Ale když se zabila, nechtěla jsem ho rok ani vidět.

Pak se objevila Lorelei. Princezna. Ben si myslel, že čím dřív se ožení, tím líp pro Caitlin, a já byla stále vdaná, poručíku.“

„Pak jste se dali zase dohromady.“

„Scházeli jsme se většinou u mě. Občas v motelech.

Bylo to vlastně zvláštní, nezdálo se mi, že si Lorelei Caitlin nějak zvlášť všímala.

Ale Ben a já jsme si to užívali. Hráli jsme takovou hru.

On mi říkal Camillo, já jemu Charlesi. Vaše královská Výsosti. Byla to legrace. A on mi tolik chybí. Vím, že mě Ben miloval. Vím to.“

Neřekla jsem: „Tolik, jak může sobecký, nevěrný parchant někoho milovat,“ ale otevřela jsem dveře šatny a pokynula realitní agentce, aby vešla dovnitř.

„Prosím, Emily.“

Ukázala jsem jí druhé kukátko v zadní stěně.

„Tenhle otvor vede skrz zeď… do Caitlina pokoje.“

Emily zalapala po dechu.

„Tohle jsem nikdy neviděla. Nic o tom nevím! Už musím jít,“ řekla, obrátila se a vyběhla z ložnice. Slyšela jsem, jak její vysoké podpatky klapají na schodech.

Dohonila jsem Emily, když sbírala klíče ze stolu v hale a otevírala domovní dveře. Vyšla ven.

„Emily.“

„Skončila jsem,“ řekla, zabouchla za námi dveře a zamkla je. „Moc to bolí. Copak to nechápete? Já ho milovala!“

„To je mi jasné,“ řekla jsem, když jsem kráčela vedle ní a pak zůstala stát u auta. Nastartovala.

„Povězte mi už jenom jedno,“ naléhala jsem. „Znal Ben člověka jménem Dennis Agnew?“

Emily uvolnila ruční brzdu a obrátila ke mně obličej mokrý od slz.

„Cože? Co to povídáte? Prodával snad naše videa tomu hnusákovi?“

Emily nečekala na odpověď. Otočila volantem a dupla na plyn.

„Budu to brát jako ano,“ řekla jsem za odjíždějícím lincolnem.

Kapitola 123

PROJELA JSEM kolem hlídkujícího policejního auta na konci Sea View Avenue a zvedla ruku na pozdrav. Pak jsem odbočila doprava na příjezdovou cestu ke Catinu domu a zaparkovala explorer vedle bonnevillu. Keith mi ho zřejmě dovezl, když jsem byla pryč.

Pustila jsem Martu dovnitř a dala jí sušenku. Pak jsem obrátila pozornost k blikajícímu záznamníku. Stiskla jsem přehrávání a začala si na kus papíru dělat poznámky.

Volali mi Joe, Claire a Cindy a všichni znepokojeně požadovali, abych se jim ozvala. Vzkaz číslo čtyři byl od Carolee Brownové, která mě zvala na večeři do školy.

Pak z mikrofonu zazněl unavený hlas velitele Starka.

„Poručíku, máme zprávu z laboratoře o tom pásku. Zavolejte mi.“

Velitel Stark a já jsme se celý den naháněli po telefonu.

Zaklela jsem a zalistovala v bloku, abych našla jeho číslo.

Pak jsem ho vytočila.

„Vydržte, poručíku,“ řekla policistka ve službě. „Seženu ho.“

Ve sluchátku zazněla hudba policejní dechovky. Klepala jsem nehty do kuchyňské linky a napočítala do sedmdesáti devíti, než se ozval velitel.

„Zdravím, Boxerová.“

„To sebou v laboratoři hodili,“ řekla jsem. „Co víme nového?“

„Šlo to rychle z dobrého důvodu. Nebyly tam žádné otisky, což mě nepřekvapuje. Ale když nepočítám kravskou DNA, nenašlo se tam ani nic jiného. Lindsay, ten parchant nakapal na sponu trochu hovězí krve.“

„No to snad ne!“

„Už je to tak. Kruci. Poslechněte, už musím jít. Starosta se mnou chce prohodit pár slov.“

Velitel zavěsil a mně nezbylo, než ho politovat.

Vyšla jsem na verandu, posadila se do lehátka a dala nohy na zábradlí, jak radila Claire. Přes špičky sandálů a sousední zahrady jsem se zadívala k modré linii zátoky.

Znovu jsem se zamyslela nad opaskem, který ležel ráno na trávníku, a skvrnou od krve, která nikam nevedla.

Jedna věc byla jasná.

Vrah se mě nesnažil zabít.

Ten opasek měl posloužit jako varování, zastrašit mě.

Přemýšlela jsem proč.

Nevyřešila jsem vraždu Johna Doea a po deseti letech jsem tady stále ještě tápala v temnotě.

Vrazi byli zatím na svobodě a všechno, co policie měla, byla hromada nikam nevedoucích „co kdyby“ a „jak to“.

Nevěděli jsme proč.

Nevěděli jsme kdo.

A nevěděli jsme, kde udeří příště.

Kapitola 124

RODINY BYLY ZHOUBA moderní civilizace, která ten přežitek minulosti udržovala naživu, podporovala a vylepšovala. Alespoň tak to toho večera chápal Pozorovatel.

Otevřel boční vchod a vstoupil do domu s růžovou omítkou na kopci v Cliff Road. Farleyovi si toho večera vyrazili ven, tak bezpeční ve svém kokonu z bohatství a výsad, že ani nepovažovali za nutné zamykat.

Krátká chodba vedla do prosklené kuchyně, kterou ozařovaly poslední paprsky slunce.

Tohle je jenom průzkum, připomněl si Pozorovatel. Dovnitř a ven pod pět minut. Stejně jako vždycky.

Vytáhl z kapsy měkké kožené bundy fotoaparát a pořídil sérii digitálních fotografií místnosti s prosklenými tabulemi tak vysokými, že by jimi mohl projít dospělý člověk.

Bzzz, bzzz, bzzz.

Rychle prošel kuchyní do obývacího pokoje Farleyových, který byl vysunutý nad příkrý svah. Les venku osvětlovalo jantarové světlo a eukalyptové stromy vypadaly se svou chlupatou kůrou jako starci, kteří pozorně sledují každý jeho pohyb. Chápavě a souhlasně.

Jen průzkum, opakoval si. Všechno se zkomplikovalo a nebylo bezpečné, aby pokračovali podle plánu.

Rychle vystoupil po zadním schodišti k ložnicím a cestou si všímal vrzajících schodů a mohutného zábradlí.

Pokračoval chodbou v prvním patře, nahlížel do každých dveří, fotografoval, ukládal si do paměti podrobnosti. Prohledával dům jako policista pátrající po zločinci.

Když Pozorovatel vcházel do manželské ložnice, podíval se na hodinky. Uběhly už skoro tři minuty. Rychle otevřel šatnu, nasál vůni parfému Vera Wang a Hermes, a zase ji zavřel.

Vrátil se do kuchyně a už se chystal odejít, když si vzpomněl na suterén. Měl ještě dost času, aby se tam rychle porozhlédl.

Otevřel dveře a seběhl dolů.

Nalevo se rozkládal prostorný vinný sklep a před sebou měl prádelnu. Jeho pohled však přitáhly dveře napravo.

Byly ukryté ve stínu a zajištěné kódovým visacím zámkem. Na ty byl Pozorovatel dobrý. Otáčel číselníkem doleva, dokud neucítil slabý odpor, pak doprava a zase doleva.

Zámek se rozskočil a pozorovatel odsunul západku.

V šeru si prohlížel zařízení místnosti: počítač, laserovou tiskárnu a stoh kvalitního fotografického papíru. Video a digitální kamery s nočním viděním.

Na pultu byly pečlivě vyrovnané vytištěné fotografie.

Rychle vešel dovnitř a zavřel za sebou. Cvakl vypínačem a rozsvítil světlo.

Byl to jen neškodný průzkum, jeden z mnoha, to bylo vše.

Ale to, co uviděl, když rozsvítil, ho málem porazilo.

Kapitola 125

KDYŽ JSEM SE BLÍŽILA po chodníku ke školní budově ve viktoriánském slohu, kde Carolee bydlela, visela ve vzduchu vůně omáčky marinara. Zastínila jsem si oči proti posledním paprskům slunce odrážejícím se v oknech s mnoha tabulkami a uhodila mosazným klepadlem do vstupních dveří.

Otevřel mi asi dvanáctiletý snědý chlapec a řekl: „Vítám vás, paní policajtko.“

„Ty jsi Eddie, viď?“

„Jasná věc,“ zazubil se. „Jak to víte?“

„Mám docela dobrou paměť,“ řekla jsem.

„Tak to má bejt, když jste polda.“

V prostorné, vzdušné jídelně s okny obrácenými k dálnici mě přivítal jásot.

Carolee mě objala a vyzvala mě, abych se posadila do čela stolu. „To je místo pro čestné hosty,“ řekla. Musela jsem se usmát, když jsem viděla, jak Allison rychle popadla židli po mé levé ruce a jak se Fern, malá rusovláska, přetahuje o tu napravo. Hned jsem se v té velké „rodině“ cítila vítaná a jako doma.

Kolem stolu ještě kolovaly mísy se špagetami a další se salátem s olejem a octem a děti už mě bombardovaly dotazy a hádankami – které se mi dokonce občas podařilo uhodnout.

„Až vyrostu,“ zašeptala Ali, „chci být přesně jako ty.“

„A víš, co chci já? Abys, až vyrosteš, byla přesně jako fy.“

Carolee spráskla ruce a zasmála se.

„Nechte Lindsay chvilku na pokoji,“ řekla. „Ať se ta chuděra může najíst. Je to náš host, ne klaun, který vás má bavit při večeři.“

Když vstala, aby přinesla z příborníku láhev koly, položila mi Carolee ruku na rameno, sklonila se ke mně a řekla. „Vidíš? Mají tě rádi.“

„Taky je mám ráda.“

Když děti uklidily stoly a odešly do svých pokojů dělat domácí úkoly, vzaly jsme si s Carolee kávu na verandu s výhledem na hřiště. Sedly jsme si do dvou stejných houpacích křesel a poslouchaly, jak ve tmě cvrkají cvrčci.

Bylo milé mít ve městě kamarádku a toho večera mi byla Carolee obzvlášť blízká.

„Něco nového o tom, kdo střílel na Catin dům?“ zeptala se Carolee starostlivě.

„Ne. Ale pamatuješ na toho chlapa, co nás otravoval u Kormorána?“

„Dennise Agnewa?“

„Jo. Pronásleduje mě, Carolee. A velitel se nijak netají tím, že Agnewa podezírá z těch vražd.“

Carolee se zatvářila překvapeně, dokonce šokovaně.

„Opravdu? Něco takového si moc nedokážu představit.

Jasně, je to hnusák, ale tohle?“ řekla a odmlčela se. „Na vraha nevypadá.“

„Přesně to se říkalo o Jeffreym Dahmerovi,“ zasmála jsem se.

Pak jsem poklepávala prsty na opěrku křesla; Carolee si založila ruce na hrudi a já si představila, jak jsme se obě ponořily do myšlenek o vrazích.

„Je tady docela ticho, co?“ řekla Carolee konečně.

„Báječné. Moc se mi tu líbí.“

„Pospěš si a chyť toho maniaka, dobře?“

„Poslechni, kdyby tě někdy cokoliv znervóznilo – i kdyby sis myslela, že si to jenom namlouváš – vytoč devět-nula-nula. A pak zavolej mně.“

„Jasně, díky. Udělám to.“ Po chvilce ticha Carolee řekla:

„Nakonec je vždycky dopadnou, viď, Lindsay?“

„Skoro vždycky,“ odpověděla jsem, i když to nebyla tak úplně pravda. Ti opravdu chytří se nejen nedají chytit; těch si nikdo ani nevšimne.

Kapitola 126

V NOCI JSEM ŠPATNĚ SPALA, budily mě noční můry plné přestřelek, zbičovaných mrtvol a vrahů bez tváří a jmen. Probudila jsem se do ponurého, šedého ráno, takového, které člověka přímo nutí zůstat v posteli.

Ale Marta a já jsme potřebovaly pohyb, proto jsem si oblékla modrou teplákovou soupravu, zasunula pistoli do podpažního pouzdra a zastrčila si mobil do kapsy džínové bundy.

Pak jsme vyrazily na pláž.

Ze západu se hnaly bouřkové mraky a obloha byla tak nízko, že mořští ptáci prolétávající mraky vypadali jako letadla z dokumentů o druhé světové válce.

Před námi a za námi jsem zahlédla jen několik odolných jedinců, kteří si šli zaběhat nebo se jen projít, tak jsem pustila Martu z vodítka. Rozběhla se za malým hejnem kulíků, kteří se před ní rozlétli do všech stran. Já zamířila mírným klusem na jih.

Urazila jsem jen půl kilometru, když začalo pršet. Kapky brzy zhoustly, bušily do písku a zpevňovaly mou běžeckou dráhu.

Obrátila jsem se za Martou a běžela chvilku pozpátku, než jsem ji zpozorovala, jak se drží těsně za mužem ve žlutém pršiplášti s kapucou asi sto metrů daleko.

Nastavila jsem tvář dešti a znovu nabrala tempo, když mou pozornost upoutal Martin pronikavý štěkot. Ňafala u kotníků toho muže za mnou. Hnala ho jako ovci!

„Marto,“ křikla jsem. „Stačí!“

Na ten povel se Marta měla vrátit ke mně, ale zcela mě ignorovala. Místo toho odháněla toho člověka v pravém úhlu ode mě a nahoru k travnatým vrcholkům dun.

V tu chvíli jsem si uvědomila, že to, co Marta dělá, není hra. Ona mě chránila.

Ten parchant.

Už zase mě sledoval!

Kapitola 127

VYKŘIKLA JSEM: „Hej! Zastavte se a ona toho nechá!“ ale ani pes, ani muž mi nevěnovali pozornost. Nakonec jsem se rozběhla za nimi, ale lézt do sedmimetrového svahu bylo jako běhat pod vodou.

Sklonila jsem se, pomohla si rukama a nakonec se mi přece jen podařilo vyšplhat na travnatou plošinu kempu Francis Beach. Ale déšť mi cákal přímo do obličeje a na okamžik mě docela oslepil.

Protírala jsem si oči a měla pocit, že se mi situace vymyká z rukou. Rozhlédla jsem se kolem, ale chlapa, který mě sledoval, jsem nikde neviděla. Sakra! Zase mi utekl.

„Mááártóóó!“

Vtom se za toaletami mihl žlutý blesk – s Martou stále v těsném závěsu. Muž se ji snažil za běhu odkopnout, ale nedařilo se mu to.

Tasila jsem devítku a zařvala: „Stůj! Policie!“ Ale muž v pláštěnce oběhl piknikové stoly a sprintoval k pickupu na parkovišti.

Marta se ho držela jako klíště, vrčela a chňapala mu po nohách, aby mu zabránila dostat se k autu. Znovu jsem vykřikla „Policie!“ a běžela za nimi s namířenou zbraní.

„Na kolena!“ přikázala jsem, když jsem se dostala na dostřel. „Dejte ruce od těla, ať na ně vidím. Lehněte si na břicho. Hned!“

Muž v pršiplášti poslechl a já k němu opatrně přistoupila. Stáhla jsem mu kapuci a namířila mu pistoli na zátylek.

Hned jsem ty blonďaté vlasy poznala, ale nechtěla jsem věřit vlastním očím. Obrátil ke mně obličej a z očí mu létaly vzteklé blesky.

„Keithe! Co to děláš? Co se děje?“

„Nic, nic, nic. Snažil jsem se tě jenom varovat.“

„Opravdu? Tak proč jsi mi nezavolal na mobil?“ zeptala jsem se udýchaně. Srdce mi divoce bušilo.

Proboha. Už jsem zase držela v ruce nabitou pistoli.

Kopla jsem Keitha do kotníků, aby dal nohy od sebe, prošacovala ho a našla lovecký nůž s dvaceticentimetrovým ostřím. Vzala jsem mu ho a odhodila mimo dosah. Situace se zhoršovala každou vteřinou.

„Tomuhle říkáš ‚nic‘?“

„Lindsay, nech mě mluvit.“

„Nejdřív já,“ řekla jsem. „Jsi zatčen.“

„Za co?“

„Za nošení ukryté zbraně.“

Postavila jsem se tak, aby Keith zřetelně viděl mou pistoli a odhodlaný výraz ve tváři.

„Máš právo nevypovídat,“ řekla jsem. „Cokoliv řekneš, může být u soudu použito proti tobě. Pokud nemáš právníka, bude ti přidělen. Rozumíš svým právům?“

„Nic nechápeš!“

„Rozumíš svým právům?“

„Jo. Rozumím.“

Sáhla jsem do kapsy pro mobil. Keith se zavrtěl, jako by chtěl vyskočit na nohy. Marta vycenila zuby.

„Zůstaň, kde jsi, Keithe. Nechtěj, abych musela střílet.“

Kapitola 128

VŠICHNI TŘI JSME SEDĚLI v „krabici“, malé výslechové místnosti obložené šedými kachlíky v budově policejní stanice. Velitel mi už řekl, že má určité pochybnosti.

Znal Keitha už více než deset let jako automechanika, který se nezajímá o nic jiného než o slušný příjem a dobře vyladěná auta.

Ale zároveň velitel důvěřoval mým instinktům a to bylo štěstí, protože pohled, který na mě Keith vrhl, když jsem ho zatýkala, mě vyděsil k smrti. Byl to ten samý bezduchý výraz, který jsem už dříve viděla ve tvářích mnoha sociopatů.

Seděla jsem proti Keithovi u poškrábaného kovového stolu a kapala z nás voda. Velitel Stark se opíral o zeď v koutě místnosti. Za polopropustným sklem nás sledovali další policisté a doufali, že mám pravdu, že toho brzy budou mít víc než nůž a podezření.

Od svého zatčení se Keith uklidnil a vypadal mnohem mladší; vůbec ne na svých dvacet sedm.

„Právníka nepotřebuju,“ prohlásil sebejistě. „Jenom jsem za tebou chodil. Ženská vždycky pozná, když se chlapovi líbí. A ty víš, že se líbíš mně, tak jim to pověz, jo?“

„Chceš říct, že jsi mě sledoval,“ opravila jsem ho. „Tak to má být tvoje vysvětlení?“

„Ne, chodil jsem za tebou. To je rozdíl, Lindsay.“

„Co na to mám říct? Nechápu to. Proč jsi to dělal?“

„Ty víš proč! Někdo ti chtěl ublížit.“

„A proto jsi střílel na dům mojí sestry?“

„Já? Já to nebyl.“ Keithovi se zlomil hlas a chytil se za kořen nosu. „Líbíš se mi od první chvíle. A ty to teď chceš obrátit proti mně.“

„Už mě štveš, ty malej chcípáku,“ zamumlal konečně velitel. Přistoupil zezadu ke Keithovi a vrazil mu záhlavec. „Buď chlap. Co jsi provedl?“

Keith se zhroutil. Položil hlavu na stůl, válel s ní ze strany na stranu a vydával steny, které jako by vycházely z bezedné studny zoufalství a strachu.

Ale žádné slzy na světě by mu nepomohly. Nedávno jsem se dala krokodýlími slzami oklamat a byla to chyba, kterou jsem už nehodlala opakovat.

„Keithe, ty mě děsíš,“ řekla jsem klidně. „Jsi v pořádném maléru, tak přestaň hloupnout. Pověz nám, co jsi provedl, a my ti pomůžeme připravit ucházející historku pro prokurátora. Pomůžu ti, Keithe. Myslím to vážně. Tak mluv. Najdeme na tom noži stopy od krve?“

„Neee,“ zasténal. „Neudělal jsem nic špatnýho.“

Uvolnila jsem mimické svaly. Pak jsem se usmála. Položila jsem dlaň na Keithovu ruku.

„Nebylo by pro tebe pohodlnější, kdybychom ti sundali ta pouta?“

Pohlédla jsem na velitele a ten přikývl. Vytáhl z kapsy u košile klíčky a odemkl želízka. Keith se uklidnil. Protřepal si ztuhlé ruce, rozepnul si pláštěnku a přehodil ji přes židli. Pak si stáhl svetr.

Kdybych stála, podlomila by se mi kolena a zhroutila bych se na podlahu.

Keith měl na sobě oranžové tričko s logem Distillery, turistické restaurace na Highway 1 v Moss Beach.

Byla to přesná kopie trika, které měl na sobě John Doe č. 24, když ho před deseti lety někdo zmrskal a zabil.

Kapitola 129

KEITH SI VŠIML, jak zírám na jeho tričko.

„Líbí se ti?“ zeptal se vesele a na tvář se mu vrátil úsměv, jako bychom byli zpátky v jeho servisu. „Je to vlastně klasika,“ řekl. „V Distillery se už ani trička neprodávají.“

Možná ne, ale zakrvácené dvojče tohohle bylo zamčené ve skladu důkazních materiálů v Budově spravedlnosti.

„Kdes byl předevčírem v noci, Keithe?“ uhodila jsem na něj.

„Máš zbraň?“

„Před čím jsi mě chtěl varovat?“

„Pověz mi něco, čemu se dá věřit.“

Nejdřív byl vzdorovitý, pak veselý, pak ufňukaný a chvílemi prostě nemluvil. Jak se hodiny vlekly, převzal výslech Stark a zeptal se Keitha, jestli znal oběti nedávných vražd.

Keith přiznal, že je znal všechny.

Také nám řekl, že zná skoro každého, kdo bydlí v Half Moon Bay nebo kdo projede jeho malou benzínkou na křižovatce.

„Máme svědka,“ řekl velitel. Opřel se dlaněmi o stůl a upřel na Keitha pohled, kterým by propálil ocel. „Viděl tě, kamaráde, jak odcházíš od Sarducciových tu noc, co umřeli.“

„Ale no tak, Pete. Nechtěj mě rozesmát. To je dost ubohá finta.“

Nikam to nevedlo a Keith mohl každou minutou prohlásit „Dejte mi pokutu za ten nůž a nechte mě jít“ a my bychom ho nemohli zadržet.

Vstala jsem od stolu a promluvila k veliteli přes Keithovu hlavu hlasem zabarveným soucitem.

„Víte co? On to neudělal, veliteli. Měl jste pravdu. Na to by neměl. Podívejte se na něj. Není moc chytrý a zdá se být psychicky labilní. Promiň, Keithe, jsi docela dobrý mechanik, ale bylo by bláznivé si myslet, že bys ty vraždy dokázal spáchat. A beze stopy? To bych neřekla.“

„Jo, je to ztráta času,“ řekl velitel – rychle pochopil, o co mi jde. „Tenhle srábek by ani neukradl deseťáky z parkovacího automatu.“

Keith se podíval na velitele, na mě a pak znovu na velitele. „Chápu, o co vám jde,“ řekl.

Ignorovala jsem ho a mluvila dál přímo na Starka.

„A myslím, že jste měl pravdu s Agnewem,“ pokračovala jsem. „To je chlap s takovou kuráží, aby dokázal zabíjet zblízka. Díval se, jak se svíjejí a umírají. A taky má dost rozumu, aby mu to prošlo.“

„Jasně. To on v tom všem má prsty,“ řekl velitel a prohrábl si vlasy. „Jenom tak to dává smysl.“

„Takhle byste mluvit neměli,“ zamumlal Keith.

Obrátila jsem se k němu s tázavým pohledem.

„Keithe, ty Agnewa znáš,“ řekla jsem. „Co si myslíš? Je to náš člověk?“

Bylo to, jak by dotikal časovač a hluboko pod zemí vybuchla bomba. Nejdřív přišlo dunění, pak rachot a nakonec všechno vylétlo do vzduchu.

„Dennis Agnew?“ vyrazil ze sebe Keith. „Ten zasranej pornoherec, co myslí koulema? Má štěstí, že jsem já nezabil jeho. A věřte mi, že mě to napadlo.“

Keith udeřil pěstí do stolu, až všechny tužky, blok a plechovky od koly nadskočily.

„Tak poslouchej. Jsem chytřejší, než si myslíš. Zabít ty lidi bylo to nejjednodušší, co jsem kdy dělal.“

Kapitola 130

KEITH MĚL VE TVÁŘI stejný zuřivý výraz, jako když jsem mu mířila pistolí na hlavu. Takhle jsem ho neznala.

„Šeredně se ve mně pletete, vy dva,“ řekl. „A i kdybyste si se mnou jenom hráli, nevadí. Mám toho všeho po krk.

Všem je to jedno.“

Když Keith řekl „Všem je to jedno“, dosedla jsem překvapeně na židli. Děti Cabotových stříkali stejná slova na zdi u svých obětí. Stejně jako John Doe č. 24 před deseti lety.

„Jak to myslíš, ‚Všem je to jedno‘?“

Keith na mě upřel své modré oči. „Ty jsi ta chytrá, ne?

Na to přijdeš.“

„Nezahrávej si se mnou, Keithe. Mně to jedno není.

A poslouchám.“

Když videokamera nahrávala jeho výpověď, bylo to, jako když se policistův sen stane realitou. Keith nám dal všechno: jména, data a časy, které mohl znát jenom vrah.

Mluvil o tom, jak používal různé nože a různé opasky a popsal každou vraždu včetně toho, jak oklamal Bena O’Malleyho.

„Jo, než jsem ho podříznul, praštil jsem ho do hlavy kamenem. Nůž jsem pak hodil ze srázu.“

Jako karty při solitéru nám Keith předkládal všechny podrobnosti, a ty byly natolik přesvědčivé, aby ho několikanásobně usvědčily. Ale stále jsem nemohla uvěřit, že všechny ty hrozné zločiny spáchal bez komplice.

„Ty jsi zabil Joea a Annemarii Sarducciovy sám? Bez boje? Co jsi zač, Spiderman?“

„Konečně ti to začíná docházet, Lindsay.“ Naklonil se přes stůl až příliš blízko ke mně.

„Okouzlil jsem je tak, že byli povolní,“ řekl. „A radši tomu věř. Pracoval jsem sám. Tohle pověz prokurátorovi.

Jo, jsem Spiderman.“

„Ale proč? Co ti vlastně udělali?“

Keith potřásl hlavou, jako by mě litoval. „To bys nepochopila. Lindsay.“

„Zkus to.“

„Ne,“ řekl. „Už jsem domluvil.“

A to bylo všechno. Uhladil si dlaní světlé vlasy, vysrkl zbytek koly a mile se usmál jako na divadle při děkovačce.

Chtělo se mi praštit ho do obličeje, aby z něj zmizel ten samolibý výraz. Povraždil tolik lidí, a přece to nedávalo žádný smysl.

Jak to, že nechtěl prozradit, proč to udělal?

I tak to byl skvělý den pro Spravedlnost. Starkovi lidé s Keithem všechno sepsali, sejmuli mu otisky, vyfotografovali ho, nasadili mu pouta a odvezli do cely, kde měl počkat na převoz do San Franciska.

Cestou odtamtud jsem se zastavila u velitele Starka.

„Co se děje, Boxerová? Proč se neradujete?“

„Nějak mi to nesedí, veliteli. Někoho kryje. Jsem si tím jistá.“

„To je jenom teorie. Víte co? Já tomu chlapovi věřím.

Tvrdí, že je chytřejší, než si myslíme, a já mu to klidně přiznám.“

Věnovala jsem veliteli unavený úsměv.

„Kruci, Boxerová. Přiznal se. Buďte veselá. Tahle husa už je na pekáči. Dovolte mi, abych vám pogratuloval jako první, poručíku. Parádní zatčení. Parádní výslech. Díkybohu, už to skončilo.“

Kapitola 131

TELEFON ZAZVONIL a vytrhl mě z hlubokého spánku.

Zatápala jsem ve tmě po sluchátku.

„Kdo je to?“ zachraptěla jsem.

„To jsem já, Lindsay. Promiň, že volám tak časně.“

„Joe.“ Otočila jsem budík číselníkem k sobě; jasně červené číslice ukazovaly 5.15. Zachvátily mě obavy. „Jsi v pořádku! Nestalo se něco?“

„U mě je všechno dobré,“ ujistil mě. Jeho hlas zněl klidně, hřejivě, sexy. „To před tvým domem je srocení lidu.“

„Hlídáš mě přes družici?“

„Ne, jenom jsem si pustil televizi.“

„Počkej chvilku,“ řekla jsem.

Přešla jsem pokoj a nadzdvihla roh žaluzie.

Na trávníku se usadilo několik reportérů a televizní štáby natahovaly kabely k dodávkám, které lemovaly ulici jako karavana vozů dávných osadníků.

„Už je vidím,“ řekla jsem, když jsem vklouzla zpátky pod deku. „Obklíčili mě. Sakra.“

Zachumlala jsem se v posteli a se sluchátkem sevřeným mezi tváří a polštářem jsem Joea cítila tak blízko, že mohl být klidně ve stejném časovém pásmu.

Povídali jsme si dobrých dvacet minut, plánovali, jak se setkáme, až se vrátím do města, a posílali si po telefonu polibky. Pak jsem vstala, oblékla se, trochu se namalovala a vyšla z domu.

Okamžitě se seběhli reportéři a strčili mi před ústa kytice mikrofonů. Zamrkala jsem v ranním světle a řekla jen:

„Je mi líto, že vás zklamu, dámy a pánové, ale určitě víte, že nemůžu nic komentovat. Je to případ velitele Starka a musíte si promluvit s ním. To-to-to je všechno, přátelé!“

Vrátila jsem se do domu, usmála se sama pro sebe a zavřela dveře před salvou otázek. Zastrčila jsem západku a vypnula vyzvánění na telefonu. Zrovna jsem sundávala poznámky z nástěnky v dětském pokoji, když se mi na mobilu objevil konferenční hovor – volaly Cindy a Claire.

„Už to naštěstí skončilo,“ zopakovala jsem, co řekl velitel. „Aspoň se to říká.“

„A jak je to doopravdy!“ zeptala se má pochybovačná kamarádka Cindy.

„Ty jsi ale chytrá.“

„No jo. Tak jak to je?“

„Mimo záznam. Ten kluk je opravdu pyšný, že se dostal do síně slávy psychopatických vrahů. A já si nejsem jistá, jestli si to tak docela zaslouží.“

„Přiznal se k vraždě Johna Doea?“ zeptala se Claire.

„Heleme se, další chytrá hlava.“

„No?“

„Ne, nepřiznal.“

„Tak co s tím uděláš?“

„Nevím, čemu mám věřit, Claire. Byla jsem opravdu přesvědčená, že ti lidé zabili i Johna Doea. Asi jsem se spletla.“

Kapitola 132

NA TOMHLE MÍSTĚ jsem se octila jen zřídka: seděla jsem s Martou na zadním sedadle hlídkového vozu. Stáhla jsem okénko, rozepnula si sako a rozhlížela se po dění na Main Street.

V boční ulici ladila nástroje dechovka a skauti a hasiči zdobili alegorické vozy. Muži na žebřících natahovali přes ulici transparenty a na sloupech pouličního osvětlení vlály prapory. Skoro jsem ve vzduchu cítila, jak se grilují hot dogy. Bylo čtvrtého července.

Můj šofér strážník Noonan nás vysadil před policejní stanicí, kde stál velitel Stark před davem reportéru a kolemjdoucích.

Jak jsem se prodírala tlačenicí, vyšel ze stanice starosta Tom Hefferon oblečený v khaki šortkách a košili s krátkým rukávem. Pleš mu zakrýval rybářský klobouk. Podal mi ruku a řekl: „Doufám, že strávíte celou dovolenou v Half Moon Bay, poručíku.“

Pak poklepal na mikrofon a dav se zklidnil.

„Děkuji vám všem, že jste přišli. Tohle je skutečný Den nezávislosti,“ řekl rozechvělým hlasem. „Jsme svobodní a můžeme dál žít bez obav.“

Zvedl ruku, aby utišil potlesk. „Předávám slovo našemu policejnímu veliteli Peteru Starkovi.“

Velitel měl na sobě slavnostní uniformu s mosaznými knoflíky, nablýskaným opaskem a pistolí. Když si potřásal rukou se starostou, zdvihly se mu koutky úst a opravdu, usmál se. Pak si odkašlal a přistoupil k mikrofonu.

„Máme ve vazbě podezřelého, který se přiznal k vraždám, které děsily obyvatele Half Moon Bay.“ Ranní mlhou zazněl jásot a několik lidí se rozplakalo úlevou. Malý chlapec přinesl na pódium zapálenou prskavku a podal ji veliteli.

„Děkuji, Ryane. Tohle je můj chlapec,“ řekl shromáždění. „Podrž to, ano?“ Velitel si postavil syna vedle sebe a během svého projevu měl ruku položenou na jeho rameni.

Řekl, že práce policie skončila a ostatní je na prokurátorovi a justici. Pak poděkoval mně za „nedocenitelnou pomoc policejnímu oddělení“ a za dalšího jásotu podal synovi mosaznou medaili. Ryan ji pověsil na krk Martě. Její první vyznamenání.

„Hodný pejsek,“ řekl velitel.

Stark pak pochválil všechny muže pod svým velením a státní policii za to, co udělali, aby „zastavili řádění muže, který vraždil nevinné občany“.

Co se mě týkalo, tím že jsem vraha dopadla, jsem si opět dodala sebevědomí.

Pořád jsem byla „zatraceně dobrej polda“.

Ale i v tom okamžiku slávy jsem musela bojovat se znepokojující myšlenkou. Byla jako ten klučina s prskavkou, který tahal velitele za rukáv, aby upoutal jeho pozornost.

Co když to „vraždění nevinných občanů“ ještě neskončilo?

Kapitola 133

TOHO VEČERA VYLÉTALY NAD PILLAR ohňostroje a s hlasitým duněním a práskáním vytvářely na obloze pestrobarevné obrazce. Schovala jsem hlavu pod polštář, ale nepodařilo se mi ten kravál utlumit ani o trošku.

Můj hrdinný pes se krčil pod postelí, zády přitisknutý ke zdi.

„To nic není, děvče. Hned to přestane. Hlavu vzhůru.“

Usnula jsem, ale brzy mě ze spánku vytrhl šramot klíče v zámku.

Marta ho uslyšela také. Rozběhla se z ložnice k domovním dveřím a ostře zaštěkala.

Někdo se chtěl dostat dovnitř hlavními dveřmi.

Všechno se to událo hrozně rychle.

Sevřela jsem v ruce pistoli, spustila nohy z postele na koberec a vydala se po špičkách do haly. Dotýkala jsem se stěn, počítala dveře mezi mým pokojem a obývákem, srdce až v krku, když náhle jsem spatřila, jak do domu vstupuje temná postava.

Poklekla jsem na jedno koleno, popadla pažbu oběma rukama, namířila a vykřikla: „Zvedni ruce tak, ať na ně vidím. Hned.“

Ozvalo se pronikavé zaječení.

Otevřenými dveřmi proniklo dovnitř měsíční světlo a ozářilo sestřin vyděšený obličej. Malé dítě, které nesla v náručí, ječelo s ní.

Skoro jsem zařvala také.

Postavila jsem se, sundala prst ze spouště a nechala ruku s pistolí klesnout k boku.

„Cat, to jsem já. Promiň mi to. Dost, Marto. Přestaň.“

„Lindsay?“ Cat došla ke mně s Meredith na ruce. „Je ta zbraň nabitá?“

Za sestrou se schovávala šestiletá Brigid. Přitiskla si k obličeji velkého plyšáka a vyděšeně se rozplakala.

Třásly se mi ruce a v uších mi bušila krev.

Proboha. Málem jsem zastřelila vlastní sestru.

Kapitola 134

ODLOŽILA JSEM PISTOLI NA STŮL a sevřela Cat a Meredith v pevném objetí.

„Odpusťte mi to. Prosím.“

„V jednom kuse jsem ti volala,“ řekla Cat s hlavou na mém rameni. Pak se ode mě odtáhla.

„Nezatýkej mě, ano?“

Zvedla jsem Brigid a přitiskla ji k sobě, políbila ji na mokré tváře, vzala do dlaní její milovanou hlavičku.

„Marta a já jsme tě nechtěly vyděsit, miláčku.“

„Zůstaneš u nás, této Lindsay?“

„Jenom přes noc.“

Cat rozsvítila a prohlížela si díry po kulkách ve stěnách.

„Nezvedala jsi to,“ řekla Cat. „A záznamník byl plný.“

„Pořád mi volali novináři,“ vysvětlila jsem. „Prosím, odpusťte mi, že jsem vás tak vystrašila.“

Cat si mě přitáhla volnou paží a políbila mě na tvář.

„Když si hraješ na poldu, jde z tebe hrůza, víš to?“

Doprovodila jsem s Cat holčičky do jejich pokoje, kde se konečně uklidnily. Převlékly jsme je do pyžam a uložily do postelí.

„Poslouchala jsem zprávy,“ řekla Cat, když za námi zavřela dveře dětského pokoje. „Je to pravda. Chytila jsi toho chlapa a ukázalo se, že je to Keith? Já Keitha znám.

Měla jsem ho ráda.“

„Jo. To já taky.“

„A co to auto na příjezdové cestě? Vypadá jako to, co míval strejda Dougie.“

„Já vím. To je dárek pro tebe.“

„Ale no tak. Opravdu?“

„Přesně tak. Chci ti ho tady nechat.“

Znovu jsem sestru objala. Chtěla jsem říct: „Všechno je v pořádku. Toho parchanta jsme dostali.“ Místo toho jsem však prohlásila: „Zítra si uděláme zkušební jízdu.“

Popřála jsem sestře dobrou noc, a když se odešla osprchovat, prošla jsem s Martou chodbou a otevřela dveře své ložnice. Rozsvítila jsem a zůstala stát ve dveřích jako solný sloup.

Málem jsem také zaječela.

Kapitola 135

NA POSTELI SEDĚLA CAROLEEIN A DCERKA Allison.

To bylo dost znepokojující samo o sobě – ale to, jak vypadala, mě vyděsilo ještě víc. Ali byla bosa, na sobě měla tenkou noční košili a zoufale plakala.

Odložila jsem pistoli, klekla si před ni a vzala ji za hubená ramínka.

„Ali? Ali, co se stalo? Co se stalo?“

Osmileté dítě se ke mně přitisklo a pevně mi obtočilo paže kolem krku. Holčička se chvěla, tělem jí otřásaly vzlyky. Držela jsem ji v náručí a bombardovala ji otázkami, na které ani neměla čas odpovídat.

„Jsi v pořádku? Jak ses sem dostala, Ali? Co se proboha děje?“

„Bylo otevřeno, tak jsem šla dovnitř,“ řekla Ali.

Z očí jí vytryskly další slzy, vyvolané tajemnou hrůzou, kterou jsem nedokázala pochopit.

„Mluv se mnou, Ali,“ řekla jsem, posadila ji zpátky na postel a prohlížela, jestli není zraněná. Nohy měla poškrábané a špinavé. Catin dům byl od školy dva kilometry daleko a na druhé straně dálnice.

Snažila jsem se z ní něco dostat, ale Ali mluvila nesrozumitelně a nesouvisle. Držela se mě, lapala po dechu a polykala slzy.

Natáhla jsem si džíny na hedvábné modré pyžamo a vklouzla do tenisek. Do podpažního pouzdra jsem si zastrčila glock a ukryla ho pod džínovou bundu.

Zabalila jsem Ali do mikiny s kapucou a vzala ji do náručí. Zavřela jsem Martu v ložnici a zamířila s Ali k domovním dveřím.

„Zlatíčko,“ řekla jsem hysterickému dítěti. „Odvezu tě domů.“

Kapitola 136

CATIN FORESTER stál přímo za mým explorerem a blokoval ho. Klíčky od bonnevillu byly v zapalování a velká zlatá loď byla obrácená přídí k cestě.

Připoutala jsem Ali na zadním sedadle, skočila za volant a otočila klíčkem. Motor hladce naskočil. Na Highway 1 jsem začala odbočovat na sever, směrem ke škole. K mému úžasu Allison vykřikla: „NE!“

Podívala jsem se do zpětného zrcátka a uviděla její bledý obličej a vytřeštěné oči. Ukazovala prstem na jih.

„Mám jet tam?“

„Lindsay, prosím. Rychle.“

Aliin strach a naléhavost byly přímo elektrizující. Nemohla jsem dělat nic jiného než ji poslechnout. Rozjela jsem se tedy na jih, dokud Ali před osamělou odbočkou nezašeptala: „Tudy.“

Dunění ohňostrojů oslavujících čtvrtý červenec mi napumpovalo adrenalin do už tak přetíženého systému.

V poslední době jsem zažila až příliš střílení a teď mi každý výbuch připadal jako rána z pistole.

Hnala jsem bonneville po křivolaké štěrkové Cliff Road a projížděla zatáčky smykem. V hlavě mi zněla Keithova slova: „Tohle dělat nemůžeš, Lindsay. To je luxusní auťák.“

Projížděla jsem temným tunelem z eukalyptů, až se přede mnou konečně otevřel výhled z kopců. Nalevo od nás stál ve svahu okrouhlý dům.

Podívala jsem se do zpětného zrcátka. „Co teď, Ali? Jak daleko ještě?“

Allison ukázala na kruhovou věž domu. Pak si přitiskla dlaně na oči. Její hlas nebylo skoro slyšet.

„Už jsme tady.“

Kapitola 137

ZAPARKOVALA JSEM VEDLE CESTY a pohlédla k domu – dvoupatrovému sloupu ze skleněných tabulí a omítky. V přízemí se pohybovaly dva pruhy světla.

Paprsky baterek.

Kromě nich byla uvnitř tma.

Zjevně byli v domě lidé, kteří tam nepatřili. Ohmatala jsem kapsy bundy a udělalo se mi nevolno: nechala jsem mobil na nočním stolku. Přímo jsem viděla, jak tam leží vedle budíku.

To bylo zlé.

Neměla jsem vysílačku, zabezpečení ani neprůstřelnou vestu. Pokud v domě někdo páchal zločin, nebyl moc dobrý nápad tam chodit.

„Ali,“ řekla jsem, „musíme zajet pro pomoc.“

„To nejde, Lindsay,“ zašeptala. „Všichni umřou.“

Obrátila jsem se dozadu a pohladila ji po tváři. Ali vypadala zoufale a důvěra v jejích očích byla odzbrojující.

„Lehni si na zadní sedadlo,“ řekla jsem holčičce. „Počkej na mě a ani se nehni, dokud se nevrátím.“

Ali přitiskla obličej k čalounění. Lehce jsem ji poplácala po zádech. Pak jsem vystoupila z auta a zaklapla za sebou dveře.

Kapitola 138

KOPCOVITÝ TERÉN zalévalo jasné měsíční světlo a vrhalo dlouhé stíny, které vypadaly jako propasti otevírající se přímo pod nohama. Držela jsem se křoví na kraji cesty a obcházela mýtiny, dokud jsem nedošla k slepé stěně domu.

Na straně budovy stálo u prostých dřevěných dveří drahé SUV. Dveřní knoflík se mi lehce otočil v ruce a dveře se otevřely do krátké chodby.

Prošla jsem tmou do prostorné kuchyně. Odtamtud jsem pokračovala do obývacího pokoje s vysokým stropem, ozářeným světlem měsíce.

Držela jsem se stěn a obcházela dlouhé kožené pohovky a velké květináče s palmami a pampasovou travou.

Tasila jsem zbraň a schody pokryté kobercem jsem brala po dvou. Nahoře jsem podřepla a namířila pistolí do všech stran.

Zadržela jsem dech a naslouchala. Z pokoje na konci chodby se ozývalo jakési mumlání.

Pak vzduch prořízl pronikavý jekot. Proběhla jsem chodbou, stiskla kliku a rozkopla dveře.

Rozhlédla jsem se kolem. Na široké manželské posteli seděla žena opřená o pelest. Postava v černém jí držela u hrdla nůž.

„Ruce vzhůru,“ zařvala jsem. „Zahoď ten nůž!“

„Už je pozdě,“ ozvalo se. „Obrať se a vypadni odsud.“

Sáhla jsem po vypínači a rozsvítila.

To, co jsem uviděla, mi vyrazilo dech.

Útočník s nožem byla Carolee Brownová.

Kapitola 139

CAROLEE SE CHYSTALA spáchat vraždu. Mozek se mi zastavil, jak se snažil vyrovnat s něčím tak nepředstavitelným. Když se zase rozběhl, začala jsem jednat. Vykřikla jsem z plných plic: „Jdi od ní, Carolee. Dej ruce nad hlavu tak, ať na ně vidím.“

„Lindsay,“ řekla k zbláznění rozumným tónem, „běž pryč, prosím tě. Ta žena už je vlastně mrtvá. Nemůžeš mě zastavit.“

„Dávám ti poslední šanci,“ upozornila jsem ji a natáhla kohoutek. „Zahoď ten nůž, nebo tě zastřelím.“

Žena na posteli vzlykala, zatímco Carolee měřila pohledem vzdálenost mezi námi a počítala, jestli by stihla podříznout svou oběť dřív, než bych jí provrtala hlavu kulkou.

Já přemýšlela o tomtéž.

„Děláš velkou chybu,“ pronesla Carolee smutně. „Já jsem ta hodná, Lindsay. To Melissa Farleyová je špinavá mrcha.“

„Hoď nůž opatrně ke mně,“ opakovala jsem a stiskla pažbu glocku tak pevně, až mi zbělely klouby na ruce.

Dokázala bych Carolee zastřelit, kdybych musela? Nebyla jsem si jistá.

„Ty mě nezastřelíš,“ řekla.

„Asi jsi zapomněla, kdo jsem.“

Carolee chtěla znovu promluvit, ale odhodlání v mé tváři ji zarazilo. Zastřelila bych ji a ona byla dost chytrá, aby jí to došlo. Pousmála se. Pak odhodila nůž na koberec k našim nohám.

Odkopla jsem ho pod skříň a pak jsem ukázala na podlahu.

„Na kolena!“ vykřikla jsem. „Ruce před sebe!“

Srazila jsem ji k zemi, přikázala jí, aby spojila ruce za krkem, prošacovala jsem ji a nenašla nic než tenký kožený pásek okolo pasu.

Pak jsem zalétla pohledem k ženě na posteli.

„Melisso? Jste v pořádku? Zavolejte devět-nula-nula.

Řekněte jim, že tady dochází k násilnému trestnému činu a policista potřebuje pomoc.“

S očima upřenýma na mě sáhla žena po telefonu na nočním stolku.

„Má mého manžela,“ řekla. „Nějaký muž je v koupelně s Edem.“

Kapitola 140

SLEDOVALA JSEM MELISSIN POHLED ke dveřím nalevo od postele.

Ty se pomalu otevřely a do ložnice strnule vstoupil muž s vytřeštěnýma očima pod brýlemi potřísněnými krví.

Dobře jsem si ho prohlédla, když se ke mně blížil: černé tričko nasáklé krví, v levé ruce opasek se stříbrnou sponou, v pravé lovecký nůž.

Myšlenky se mi rozběhly kupředu. Nesoustředila jsem se na to, kde je nůž teď, ale kde se ocitne v příštím okamžiku.

„Odhoď zbraň!“ křikla jsem na něj. „Okamžitě, nebo střelím!“

Na mužově tváři se objevil pochmurný úsměv, děsivý výraz člověka, který je připravený zemřít. Dál se ke mně blížil s krvavým nožem namířeným na mé břicho.

Soustředila jsem se jen na to, co se mi zdálo nezbytné pro mou záchranu. Bylo toho příliš, co bych měla sledovat, co bych měla mít pod kontrolou.

Za sebou jsem měla nezajištěnou Carolee.

Muž s nožem to věděl také. Ohrnul horní ret.

„V-v-vstaň!“ řekl. „Dostaneme ji.“

Přemýšlela jsem, co se stane, když na něj vystřelím. Byl ani ne tři metry daleko.

I kdybych ho zasáhla přímo do hrudníku, i kdybych mu zastavila srdce, byl moc blízko.

A stále se přibližoval.

Zamířila jsem, položila ukazováček na spoušť a v té chvíli vyskočila Melissa Farleyová z postele a rozběhla se ke dveřím koupelny.

„Ne!“ křikla jsem na ni. „Zůstaňte, kde jste.“

„Musím za svým manželem!“

Vůbec jsem neslyšela, že se za mnou otevřely dveře.

Neslyšela jsem, že někdo vstoupil do místnosti.

A náhle byla tady.

„Bobby, ne!“ vyjekla Allison.

A na jednu dlouhou vteřinu se všechno zastavilo.

Kapitola 141

MUŽ, kterému Allison říkala Bobby, ztuhl. Ve tváři se mu objevil zmatek.

„Allison,“ řekl, „měla bys být doma.“

Bobby! Jeho koktání mě prve neupozornilo, ale teď jsem ho poznala. Byl to Bob Hinton, právník z města, který do mě vrazil na kole. Neměla jsem čas přemýšlet o tom, jak do toho celého zapadá.

Allison vyšla zpoza mě jako ve snu. Přistoupila k Bobu Hintonovi a objala ho kolem pasu. Chtěla jsem ji zastavit, ale Hinton už ji k sobě pevně přitiskl.

„Sestřičko,“ zašeptal, „tady bys neměla být. Tohle bys neměla vidět.“

Zatočila se mi hlava a pažba pistole mi klouzala ve zpocené ruce. Nepřestala jsem na Hintona mířit.

Ustoupila jsem stranou, abych měla lepší úhel, a Hinton obrátil zmatené děvčátko ke mně. Viděla jsem, že sám neví, co má dělat.

„Bobe,“ řekla jsem a dala do toho celé srdce. Chtěla jsem získat jeho důvěru. „Je to na tobě. Ale ustřelím ti hlavu, jestli nezahodíš ten nůž a neklekneš si na podlahu.“

Bob si dřepl, schoval obličej za Allisinu hlavu a udělal si z ní svůj štít. Věděla jsem, že až jí přiloží ostří k hrdlu a přikáže mi, abych odhodila zbraň, budu muset poslechnout.

Nečekala jsem ten nepopsatelný smutek v jeho očích, když se přitiskl tváří k Allison. „Ach, Ali, Ali, jsi moc mladá, abys to pochopila.“

Dívka zavrtěla hlavou.

„Vím všechno. Bobby. Musíš se vzdát. Všechno Lindsay povím.“

Červený záblesk odvedl mou pozornost od hrozné scény přede mnou. Ze dveří koupelny napůl vypadla Melissa Farleyová. Náprsenku noční košile měla od krve.

„Záchranku,“ zasténala. „Zavolejte záchranku. Prosím! Ed ještě žije.“

Kapitola 142

O DESET MINUT POZDĚJI už na klikaté cestě pod námi kvílely policejní sirény a blikaly majáky. Nad hlavami nám řvaly listy rotoru vrtulníku.

Melissa Farleyová byla v koupelně s manželem. „Allison,“ řekla jsem, „běž prosím dolů a otevři policii.“ Bob ji stále svíral pevně v náručí. Obrátila ke mně vyděšené oči.

Rty se jí třásly, jak zadržovala vzlyky.

„Jen běž, miláčku,“ ozvala se Carolee z místa, kde ležela na zemi. „To je v pořádku.“

Bob, který stál deset kroků přede mnou, jako by se zhroutil do sebe. Zjevně pochopil, že prohrál. Stiskl Allison ramena a já zalapala po dechu. Pak dítě pustil.

Jakmile odešla Ali z místnosti, vybuchla jsem vzteky.

„Co jste vy dva zač? Jak jste si mohli myslet, že vám tohle projde?“

Přistoupila jsem k Bobu Hintonovi, vytrhla mu nůž a přikázala, aby se opřel rukama o zeď. Když jsem ho prohledávala, poučovala jsem ho o jeho právech.

„Rozuměl jste, co jsem říkala?“

Jeho smích byl pronikavý a sardonický. „Líp než většina ostatních,“ řekl.

U Hintona jsem našla nářadí na řezání skla a fotoaparát.

Pak jsem ho přinutila, aby si lehl na zem, sedla si na kraj manželské postele a namířila pistoli na něj a Carolee.

Ani jsem nemrkla okem, dokud jsem neuslyšela na schodech těžké kroky.

Kapitola 143

PO TŘETÍ HODINĚ RANNÍ jsem už byla na policejní stanici. Velitel Stark měl ve výslechové místnosti Boba Hintona, který podrobně popisoval vraždy, které on, Carolee a Keith spáchali v Half Moon Bay.

Seděla jsem s Carolee ve velitelově kanceláři a mezi námi ležel v nepořádku na Starkově stole starý magnetofon Sony. Jeden detektiv nám přinesl kelímky s kávou a pak zaujal pozici u dveří, zatímco jsem Carolee vyslýchala.

„Myslím, že bych si měla promluvit se svým právníkem,“ pronesla Carolee bezvýrazně.

„Myslíš Boba? Nemohla bys pár minut počkat?“ vyštěkla jsem. „Právě teď tě udává a rádi bychom to měli všechno po kupě.“

Carolee mi věnovala zmatený úsměv.

Sundala si z černého roláku vlas a složila upravené ruce v klíně. Nemohla jsem uvěřit vlastním očím.

Carolee bývala moje přítelkyně. Vyměňovaly jsme si důvěrnosti. Vybídla jsem ji, aby mi zavolala, kdyby mě potřebovala. Zbožňovala jsem její dceru.

Dokonce i teď si zachovala důstojnost a náznak příčetnosti.

„Možná bys chtěla jiného právníka,“ řekla jsem.

„Nech to být,“ opáčila. „Na tom nesejde.“

„Tak dobře. Co kdybys mi všechno pověděla?“

Zapnula jsem magnetofon, namluvila na pásku své jméno, čas, datum, číslo svého odznaku a jméno podezřelé.

Pak jsem si to přehrála, abych se přesvědčila, že přístroj funguje. Když jsem byla připravená, opřela jsem se ve Starkově otočné židli.

„Tak jo, Carolee. Spusť,“ vybídla jsem ji.

Pohledná, upravená žena se na okamžik zamyslela, aby si srovnala myšlenky, než promluví do záznamu.

„Lindsay,“ spustila, „musíš pochopit, že si to zavinili sami. Whittakerovi natáčeli dětské porno. Daltryovi doslova mučili svá dvojčata hlady. Byli v nějaké zatracené sektě, kde jim namluvili, že nesmějí dávat dětem pořádné jídlo.“

„A to tě nenapadlo informovat o tom sociálku?“

„Hlásila jsem to pořád dokola. Jake a Alice byli ale chytří. Nacpali spíž jídlem, ale dětem nedali nic!“

„A doktor O’Malley? Co on a jeho žena?“

„Doktor prodával vlastní dítě na internetu. V jejím pokoji byla kamera. Ta pitomá Lorelei o tom věděla. I Caitlin.

Jenom doufám, že jí prarodiče opatří pomoc, kterou potřebuje. Nejraději bych to udělala sama.“

Čím déle mluvila, tím víc mi odkrývala hlubiny svého narcismu. Carolee a její přisluhovači si předsevzali, že zamezí ubližování dětem v Half Moon Bay – přijali všechny tři role – soudce, poroty i popravčího. A tak jak to popisovala, skoro to dávalo smysl.

Kdyby člověk nevěděl, co udělala.

„Carolee. Zabili jste osm lidí.“

Přerušilo nás zaklepání na dveře. Detektiv je pootevřel a já uviděla venku velitele. Ve tváři byl šedý únavou. Vyšla jsem na chodbu.

„Volali z nemocnice Coastside,“ oznámil mi. „Hinton nakonec uspěl.“

Vrátila jsem se do kanceláře a posadila se.

„Tak už je to devět, Carolee. Ed Farley právě zemřel.“

„A díkybohu za to,“ prohlásila Carolee. „Až otevřete stodolu na zahradě Farleyových, budete mi muset připíchnout medaili. Farleyovi pašovali do země mexické holčičky. Prodávali je na sex po celé zemi. Zavolej FBI, Lindsay. Je to velká věc.“

Carolee se uvolněně usmívala, zatímco já se snažila vyrovnat s tou bombou. Naklonila se důvěrně ke mně.

Upřímnost v její tváři byla naprosto šokující.

„Co se známe, chtěla jsem ti něco povědět,“ řekla. „Něco, na čem záleží jenom tobě. O tvém Johnu Doeovi. Ten parchant měl jméno. Brian Miller. A zabila jsem ho já.“

Kapitola 144

CHVILKU TRVALO, než mi došlo, co jsem právě slyšela.

To ona zabila mého Johna Doea.

Chlapcova smrt mi nešla z hlavy celých deset let. Carolee byla sestřina kamarádka. Teď jsem se snažila vyrovnat s tím, že vrah Johna Doea a já jsme se ubírali po různých cestách, které se nakonec spojily v téhle místnosti.

„Není zvykem nabídnout odsouzenému cigaretu, Lindsay?“

„No ano,“ řekla jsem. „Kolik budeš chtít.“

Sáhla jsem na registraturu pro karton marlborek, vyndala z něj jednu krabičku a položila ji Carolee vedle lokte s ledabylostí, kterou jsem musela předstírat.

Zoufale jsem se chtěla dozvědět něco o chlapci, jehož smrt mě tolik let pronásledovala.

„Díky,“ řekla Carolee, učitelka, matka, zachránkyně týraných dětí.

Odloupla celofán a fólii z krabičky a vyklepla z ní cigaretu. Škrtla sirkou a vzduch naplnil pach hořící síry.

„Keithovi bylo teprve dvanáct, když přišel k nám do školy. Byl stejně starý jako můj syn Bob,“ řekla. „Milí chlapci, oba. Se slibnou budoucností.“

Pozorně jsem poslouchala, jak Carolee popisuje Briana Millera, staršího chlapce v péči školy, který si časem získal její důvěru a nakonec se stal vedoucím mladších dětí.

„Brian je opakovaně znásilňoval. Boba i Keitha, a znásilňoval i jejich duše. Měl velký vojenský nůž. Říkal, že z nich udělá holčičky, když někomu povědí, co jim dělá.“

Carolee se objevily v očích slzy. Mávla rukou, aby odehnala kouř, jako by ji právě on rozplakal. Když zdvihala k ústům kelímek s kávou, třásla se jí ruka.

V místnosti bylo slyšet jen tiché bzučení motorku magnetofonu.

Když Carolee znovu promluvila, její hlas byl tišší. Naklonila jsem se k ní blíž, aby mi neuniklo ani jediné slovo.

„Když se Brian chlapců nabažil, zmizel a vzal s sebou jejich nevinnost, důstojnost, sebeúctu.“

„Proč jsi nezavolala policii?“

„To víš, že jsem to nahlásila, ale než mi Bobby pověděl, co se dělo, uběhl nějaký čas. A policie se o moji školu pro uprchlé děti nikdy moc nezajímala. Trvalo celá léta, než se Keith dokázal zase usmát,“ pokračovala Carolee. „Bob byl ještě křehčí. Když si pak podřezal žíly, musela jsem něco udělat.“

Carolee si během řeči pohrávala s páskem u hodinek, ale její rysy poznamenal vztek, který se zdál být stejně čerstvý jako před deseti lety.

„Pokračuj,“ pobídla jsem ji. „Poslouchám, Carolee.“

„Zjistila jsem, že Brian přebývá v jednom špinavém hotelu v Tenderloinu,“ řekla. „Prodával své tělo. Vzala jsem ho na dobrou večeři se spoustou jídla. Pověděla jsem mu, jak moc jsem ho mívala ráda, a on mi na to skočil. Uvěřil, že jsme stále přátelé.

Mile jsem ho požádala o vysvětlení. Podle toho, co mi řekl, byla mezi ním a chlapci ‚romantická láska‘. Věřila bys tomu?“

Carolee se zasmála a odklepla si cigaretu do hliníkového popelníku.

„Šla jsem s ním do hotelu,“ pokračovala Carolee. „Vzala jsem sebou jeho věci: tričko, knížku, pár dalších drobností.

Když se ke mně otočil zády, popadla jsem ho a podřízla mu krk jeho vlastním nožem. Nemohl uvěřit, co jsem udělala. Chtěl vykřiknout, ale přeťala jsem mu hlasivky, víš. Když umíral, seřezala jsem ho páskem. Byl to příjemný pocit, Lindsay. Poslední tvář, kterou Brian viděl, byla moje.

A poslední, co slyšel, byl můj hlas.“

Vybavila se mi podoba Johna Doea č. 24, oživená Caroleeiným vyprávěním. Přes to všechno, co měl na svědomí, byl stále obětí odsouzenou a popravenou bez soudu.

Posledním šokujícím detailem byl fakt, že Carolee napsala na zeď v hotelu „Všem je to jedno“. O deset let později se výstřižek s popisem té vraždy našel v Sářině bizarní sbírce skutečných kriminálních případů. Ona a její bratr si tu větu vypůjčili.

Položila jsem před Carolee blok a podala jí propisovačku. Ruka se jí třásla, když začala psát. Naklonila hlavu ke straně. „Napíšu tam, že jsem to dělala pro ty děti. Dělala jsem to pro ně.“

„Dobře, Carolee. Jak chceš. Je to tvůj příběh.“

„A ty to chápeš, viď, Lindsay? Někdo je musel zachránit.

Ujala jsem se toho já. Jsem dobrá matka.“

Dívaly jsme se jedna druhé do očí skrz obláčky kouře.

„Chápu, že když někdo ubližuje nevinným dětem, zaslouží si nenávist,“ řekla jsem. „Ale ne vraždu. To nikdy nepochopím. A už vůbec nepochopím, jak jsi to mohla udělat Allison.“

Kapitola 145

KRÁČELA JSEM POCHMURNOU ULIČKOU zvanou Gold Street až k neonovému nápisu Bix z obrovských modrých písmen. Vstoupila jsem dovnitř a zaplavily mě tóny blues hraného na piano.

Vysoký strop, cigaretový kouř nad dlouhým mahagonovým barem a zařízení ve stylu art deco mi připomněly hollywoodskou verzi zapadlého baru z dvacátých let.

Došla jsem k vrchnímu číšníkovi a ten mi řekl, že jsem dorazila jako první.

Následovala jsem ho po schodech do prvního patra a usadila se v čalouněném boxu ve tvaru podkovy, odkud bylo vidět na bar dole.

Objednala jsem si drink zvaný Tma a bouře – rum Gosling’s a zázvorové pivo. Sotva jsem se napila, objevila se moje nejlepší kamarádka na celém světě.

„Tebe já znám“ řekla Claire, vklouzla do boxu a objala mě. „Ty jsi ta holka, co si jen tak odjela z města a rozlouskla spoustu vražd bez pomoci kamarádek.“

„A přežila, aby o tom mohla vyprávět,“ dodala jsem.

„Podle toho, co jsem o tom slyšela, tak to bylo o fous.“

„Počkej,“ řekla Cindy a usadila se po mém druhém boku. „Chci to taky slyšet. A na záznam, jestli to nevadí, Lindsay. Myslím, že by neškodilo uveřejnit malý profil našeho policejního esa.“

Políbila jsem ji na tvář. „Budu to muset probrat s oddělením pro styk s veřejností,“ řekla jsem.

„Ty seš tak protivná,“ řekla a také mě políbila.

Claire a Cindy si objednaly po jednom z exotických koktejlů, kterými byl bar proslulý, když dorazila Yuki přímo z kanceláře. Ještě na sobě měla upjatý právnický kostýmek, ale v lesklých černých vlasech se jí skvěl provokativní, jasně červený pramen.

Dorazily ústřice a garnáty a číšník nám přímo na stole ochutil ručně naškrábaný tatarský biftek. Nad jídlem a pitím jsem odvyprávěla kamarádkám, co se stalo v domě na kopci.

„Když si pomyslím, že jsem ji měla za přítelkyni,“ řekla jsem o Carolee, „a přitom ji vůbec neznala.“

„To trochu zpochybňuje tvoji intuici,“ poznamenala Cindy.

„To je fakt. A oklamala i moji sestru.“

„Myslíš, že se vetřela do tvojí přízně jen proto, že jsi vyšetřovala vraždu Briana Millera?“ zeptala se Claire.

„Jo. Chtěla mít svého nepřítele na očích.“

„Na Johna Doea číslo dvacet čtyři. Případ je uzavřený,“ řekla Yuki a pozvedla sklenku.

„Případ je uzavřený,“ opakovaly jsme a přiťukly si.

Objednaly jsme si mořského ďasa, rejnoka s chřestem, špagety s mainským humrem a steak a nějak se nám i přes plná ústa a skákání si do řeči podařilo každé povědět, co jsme měly na srdci.

Cindy psala reportáž o bankovním lupiči, kterého chytili, protože strčil pokladní příkaz „Dejte mi všechny peníze“ napsaný na vlastní stvrzence o vkladu hotovosti.

„Tu stvrzenku tam nechal a utekl s penězi,“ vyprávěla Cindy. „Když přišel domů, už tam na něj čekali poldové.“

„Taky mám dobrou historku!“ ozvala se Yuki. „Můj klient – nebudu ho jmenovat – je nevlastní syn jednoho z partnerů a já ho musím obhajovat,“ řekla. „Na dveře mu zabušila policie, hledali podezřelého z loupeže. Můj klient je pozval dál, protože o té loupeži nic nevěděl. Pak řekl:

‚Podívejte se, kam chcete – jenom ne na půdu‘.“

„Pokračuj, pokračuj,“ pobízely jsme ji. Yuki se napila a rozhlédla se kolem stolu.

„Soudce vydal povolení k domovní prohlídce a poldové našli na půdě malou plantáž marihuany pěstované hydroponicky pod lampami. Příští týden se má vynést rozsudek,“ řekla do našeho smíchu.

Jak hovor plynul, cítila jsem, jaké mám štěstí, že zas mohu být se svou partou. Bylo nám spolu dobře a rozuměly jsme si – i s naší novou kamarádkou Yuki, kterou jsme jednomyslně vzaly mezi sebe za to, že mi zachránila krk.

Právě jsme se chystaly objednat si dezert, když jsem uviděla, jak k nám kulhá povědomý bělovlasý muž.

„Boxerová,“ řekl Jacobi, aniž by se pozdravil s ostatními. „Potřebuju tě. Venku stojí auťák a nechal jsem běžet motor.“

Instinktivně jsem sevřela v ruce sklenici. Srdce se mi rozbušilo a před očima se mi objevily obrázky z té automobilové honičky.

„Co se děje?“ zeptala jsem se ho.

Naklonil se ke mně, jako by mi chtěl něco pošeptat, ale místo toho mě políbil na tvář.

„Neděje se nic,“ uklidnil mě. „Chtěl jsem vyskočit z dortu, ale tvoje kamarádky mi to rozmluvily.“

„Díky, Jacobi,“ řekla jsem a usmála se. „Dej si s námi dezert.“

„Proč ne?“

Jacobi vklouzl do boxu a my jsme se posunuly, abychom mu udělaly místo. Číšník přinesl vychlazený Dom Pérignon – díky, Jacobi – a když jsme měli plné sklenky, připili jsme si všichni na můj návrat.

„Na Lindsay. Vítej domů!“

Epilog

Kapitola 146

PRVNÍ TÝDEN V PRÁCI kolem mě prolétl jako hurikán kategorie pět.

Telefon v jednom kuse zvonil a ve dveřích se mi střídali policisté, aby mě seznámili s novými případy. Všude vládl červený poplach.

Ale hlavní problém mi byl jasnější než kdykoliv předtím. Průměr případů vyřešených oddělením klesl pod padesát procent, čímž jsme se propadli na dolní příčky žebříčku velkoměstských oddělení pro vyšetřování vražd.

Nebylo to tím, že bychom byli tak špatní; měli jsme prostě málo lidí a hodně práce a všichni byli unavení. V posledním týdnu se lidé dokonce začali házet marod.

Když Jacobi zaklepal v pátek ráno na prosklené dveře, pozvala jsem ho dál.

„Poručíku, v Ocean Beach se střílelo, jsou tam dva mrtví. Na místě je jedno auto, další je na cestě a naši lidé stále požadují posily. Svědci panikaří a začínají se rozprchávat.“

„Kde máš parťáka?“

„Vzal si náhradní volno.“

Prosklenými stěnami jsem viděla všechny z našeho oddělení. Jediný člověk, který neměl na stole horu aktivních případů, jsem byla já. Popadla jsem z opěradla židle sako.

„Vypadá to, že je to na nás,“ řekla jsem svému bývalému parťákovi. „Pověz mi, co víš.“

„Dva gangy z Daly City a Oaklandu si to rozdaly na parkovišti u pláže,“ informoval mě Jacobi.

Seběhli jsme ze schodů, a jakmile jsme byli venku na McAllister Street, odemkl Jacobi auto a posadil se za volant.

„Začalo to s noži a pak došlo na pistole. Dvě oběti mrtvé, jedna zraněná. Dva pachatelé zatčení. Jeden z nich odběhl na břeh a hodil pistoli do moře.“

Už jsem si představovala místo činu a připravovala se, jak začnu dávat dohromady dílky skládačky. „Budeme potřebovat potápěče,“ řekla jsem a chytila se palubní desky na rohu s Polk Street.

Jacobi mi věnoval jeden ze svých vzácných úsměvů.

„Copak je, Jacobi?“

„Promiň, poručíku,“ řekl přes hlasité kvílení sirény. „Jenom mě něco napadlo.“

„Ano?“

„Pořád mě s tebou baví dělat, Boxerová. Jsem rád, že jsi zpátky v sedle.“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai