Šestý cíl

James Patterson

(2008)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Romány detektivní, thriller

Velitelka Ženského vyšetřovacího klubu Lindsay se vzdá funkce, aby se mohla vrátit do terénu a vyšetřit vraždu své kamarádky Claire. Současně dojde k únosu pětiletého děvčátka a jeho chůvy, jejíž mrtvola je záhy nalezena. Přesto, že se Lindsay hroutí vztah s přítelem Joem, je odhodlaná udělat cokoliv, aby holčičku zachránila. Případ se komplikuje tím, že se začnou ztrácet další děti. Ale proč nikdo nechce výkupné?

James PATTERSON

Šestý cíl

Z anglického originálu The 6th Target

přeložil Ondřej Duha

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o.,

v edici Klokan,

Frýdek-Místek 2008

Vydání první

Copyright © 2007 by James Patterson

Translation © Ondřej Duha, 2008

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

ISBN 978-80-7362-589-4

Naše díky a vděčnost patří těmto špičkovým profesionálům, kteří se s námi podělili o svůj čas a znalosti: spisovatelce a doktorce psychiatrie Marii Paigeové, policejnímu patologovi okresu Trumbull v Ohiu doktoru Humphreymu Germaniukovi, výbornému policistovi kapitánu Richardu Conklinovi ze Stamfordu v Connecticutu, doktoru medicíny Allenu Rossovi z Montague v Massachusetts, odborníkovi na právo Philipu Hoffmanovi z New Yorku, Melody Fujimoriové ze San Franciska a výjimečnému obhájci Mickeymu Shermanovi ze Stamfordu v Connecticutu.

A zvláštní díky patří našim skvělým rešeršérům Donu MacBainovi, Elliei Shurtleffové a Lynn Colomellové.

Prolog

VÝLETNÍK

Kapitola 1

BUDOUCÍ VRAH Fred Brinkley se svalí na modrou čalouněnou lavičku na horní palubě trajektu. Listopadové slunce svítí z nebe jako velký bílý koláč, zatímco katamarán prořezává vlny Sanfranciského zálivu, a Fred Brinkley se dívá přímo do něj.

Padne na něj stín a dětský hlas se zeptá: „Pane, mohl byste nás vyfotit?“

Fred zavrtí hlavou – ne, ne, ne – a cítí v sobě vztek stočený jako péro v hodinách, jako drát svírající jeho hlavu.

Nejraději by toho kluka rozmázl jako štěnici.

Odvrátí zrak, v duchu si zpívá ay, ay, ay, ay, Sau-sa-lito-lindo a snaží se vytěsnit ty hlasy. Položí ruku na buldočka, aby se uklidnil, cítí ho přes svou modrou větrovku, ale ty hlasy mu stále duní v mozku jako sbíječka.

Ztroskotanče. Šmejde.

Rackové skřehotají, křičí jako děti. Slunce nad jeho hlavou září skrz zataženou oblohou a prosvěcuje ho jako sklo. Všichni vědí, co udělal.

Cestující v šortkách a tmavých brýlích lemují zábradlí a fotografují Angel Island, Alcatraz a Golden Gate Bridge.

Kolem prolétne plachetnice, hlavní plachtu napnutou, pěnu na trupu, a Fred se zlomí v pase, jak mu do hlavy vtrhnou ty špatné věci. Vidí, jak se otáčí ráhno. Slyší hlasité prásknutí. Proboha! Ta plachetnice!

Někdo za to musí zaplatit!

Vyleká ho, když motory trajektu zařadí zpětný chod, paluba se otřese a loď začne couvat do doku.

Postaví se, prodírá se davem, míjí osm bílých stolů, řadu odřených modrých židlí, své spolujezdce, kteří se na něj překvapeně dívají.

Vstoupí do otevřeného oddílu na přídi a uvidí matku peskující svého syna, devíti– nebo desetiletého chlapce se světlehnědými vlasy. „Přivádíš mě k šílenství!“ křičí ta žena.

Fred cítí, jak se drát přetrhne. Někdo musí zaplatit.

Jeho pravá ruka vklouzne do kapsy bundy a najde zbraň.

Položí prst na spoušť

Trajekt sebou trhne, jak narazí na molo. Lidé se chytají jeden druhého, smějí se. Na přídi a zádi lodi se tvoří fronty.

Fredův pohled zalétne k ženě, která stále spílá synovi. Je malá, na sobě má pytlovité kraťasy, prsa se jí rýsují v měkké látce bílé blůzy a jsou jí zřetelně vidět bradavky.

„Co to s tebou sakra je?“ křičí do řevu motorů. „Fakt mě štveš, moulo.“

Buldoček už je ve Fredově dlani, revolver Smith & Wesson model 10, a pulzuje vlastním životem.

Hlasy duní: Zabij ji. Zabij ji. Neovládá se!

Namíří ženě mezi prsa.

PRÁSK.

Fred cítí zpětný ráz zbraně, vidí, jak žena poskočí dozadu se slabým vyjeknutím a na bílé blůze jí vykvete rudá skvrna.

Dobře!

Chlapec sleduje pád své matky na palubu vyvalenýma očima, z kornoutu mu padá jahodová zmrzlina, rozkrok kalhot mu vlhne močí.

Ten kluk taky udělal špatnou věc.

PRÁSK.

Kapitola 2

FREDOVU MYSL zahalují oslepující bílé plachty, zatímco se po palubě rozlévá krev. Věrný buldoček ho pálí v dlani. Fred přejíždí pohledem palubu.

Hlasy v jeho hlavě řvou: Uteč. Zmiz odsud. Nechtěl jsi to udělat.

Koutkem oka zachytí velkého chlapa, který se na něj vrhá se zuřivostí ve tváři a peklem v očích. Fred natáhne ruku.

PRÁSK.

Další muž, Asiat s tvrdýma černýma očima a bílou čárou místo úst. Sáhne po buldočkovi.

PRÁSK.

Poblíž stojí černá žena, polapena davem na místě. Otočí k němu svůj kulatý obličej a vytřeštěné oči. Dívá se mu do tváře… čte v jeho mysli.

„Tak dobře, synku,“ řekne a natáhne k němu třesoucí se ruku. „To už stačilo. Dej mi tu zbraň.“

Ví, co udělal. Jak na to přišla?

PRÁSK.

Když žena, co mu četla myšlenky, padne k zemi, zalije Freda úleva. Lidé v malém předním oddílu se pohybují ve vlnách, krčí se, uhýbají doprava a doleva podle toho, jak Fred otáčí hlavu.

Oni se ho bojí. Bojí se jeho.

Černoška u jeho nohou svírá v zakrvácených rukou mobilní telefon. Přerývaně dýchá a tiskne palcem klávesy. Tak to ne! Fred stoupne ženě na zápěstí. Pak se skloní a pohlédne jí do očí.

„Měla jsi mě zastavit,“ procedí mezi zuby. „Byl to tvůj úkol.“ Revolver se jí zaryje hlavní do spánku.

„Ne!“ škemrá. „Prosím!“

Někdo vykřikne: „Mami!“

Hubený černý mladík, tak sedmnácti– osmnáctiletý, se k němu blíží s kusem trubky na rameni. Drží ji jako baseballovou pálku.

Fred stiskne spoušť, když sebou loď trhne – PRÁSK.

Rána jde vedle. Kovová trubka upadne a odrazí se od paluby, mladík doběhne k matce a padne k zemi. Aby ji chránil?

Lidé se vrhají pod lavičky a jejich křik ho olizuje jako plameny.

Ke hluku motorů se přidává řinčení spouštění můstků. Buldoček dál míří na dav a Fred se ohlíží přes zábradlí.

Odhaduje vzdálenost.

Ke spodní části konstrukce můstku to má asi metr a půl a pak ještě docela dlouhý skok na molo.

Fred dává zbraň do kapsy a pokládá ruce na zábradlí. Přeskakuje ho a dopadá na podrážky svých tenisek. Přes slunce přechází mrak, zakrývá ho, dělá ho neviditelným.

Pohni se, námořníku. Běž.

Poslechne. Skáče na molo a utíká k trhu se zeleninou, kde mizí v davu zaplňujícím parkoviště.

Kráčí, skoro bezstarostně, půl bloku k Embarcaderu.

Brouká si, když sbíhá po schodech na stanici metra, a stále si prozpěvuje, když nastupuje do vlaku domů.

Zvládl jsi to, námořníku.

První část

ZNÁTE TOHO MUŽE?

Kapitola 3

TOHO SOBOTNÍHO RÁNA na začátku listopadu jsem nebyla ve službě a na místo činu mě zavolali, protože v kapse oběti našli moji navštívenku.

Stála jsem v potemnělém obývacím pokoji dvougeneračního domu na Sedmnácté ulici a dívala se na zhrouceného grázlíka jménem Jose Alonzo. Byl bez košile, obtloustlý a krčil se na prosezeném gauči nepopsatelné barvy s rukama spoutanýma za zády. Hlavu měl svěšenou a po tvářích mu tekly slzy.

Necítila jsem k němu žádnou lítost.

„Přečetli jste mu jeho práva?“ zeptala jsem se inspektora Warrena Jacobiho, svého bývalého parťáka, který teď spadal pode mě. Jacobimu bylo nedávno jednapadesát a za svých dvacet pět let služby viděl víc obětí vražd, než kolik by měl jakýkoliv policista vidět za celý život.

„Jo, udělal jsem to já, poručíku. Než se přiznal.“ Jacobi zatínal pěsti u boků. Z jeho vrásčitého obličeje vyzařovalo znechucení.

„Rozumíte svým právům?“ zeptala jsem se Alonza.

Přikývl a znovu se rozvzlykal. „Neměl jsem to dělat, ale už jsem z ní šílel.“

K otcovým nohám se tisklo batole s ušmudlanou mašlí ve vlasech a promočenou plínkou visící až ke kolenům. Pláč té holčičky mi lámal srdce.

„Co Rosa udělala, že jste z toho šílel?“ zeptala jsem se Alonza. „Opravdu to chci vědět.“

Rosa Alonzová ležela na podlaze, pohlednou tvář měla obrácenou ke karamelově vymalované zdi a hlavu roztříštěnou žehličkou, kterou ji manžel srazil na zem a zabil.

Žehlící prkno bylo povalené vedle ní jako mrtvý kůň a ve vzduchu visel pach spáleného škrobu.

Když jsem Rosu viděla naposledy, řekla mi, že nemůže manžela opustit, protože vyhrožoval, že když to udělá, najde ji a zabije.

Z celého srdce jsem si přála, aby tehdy vzala dítě a uprchlá.

Do kuchyně vstoupil inspektor Richard Conklin, Jacobiho parťák, nejnovější a nejmladší člen mého týmu. Do staré rezaté misky nasypal krmení kočce mňoukající na červeném umakartovém stole. Zajímavé.

„Mohla by tady být dlouho sama,“ řekl Conklin přes rameno.

„Zavolej do útulku.“

„Říkali, že mají moc práce, poručíku.“ Conklin otevřel kohoutek a naplnil misku na vodu.

Alonzo promluvil.

„Víte, co řekla? Přej: ‚Sežeň si práci.‘ Prostě jsem vylít, chápete?“

Upírala jsem na něj pohled, dokud se ode mě neodvrátil a nerozplakal se nad svou mrtvou ženou. „Já to nechtěl udělat, Roso. Prosím. Dej mi ještě šanci.“

Jakobi popadl muže za paži, zvedl ho na nohy a řekl: „Jo, ona ti odpouští, kámo. Teď se půjdeme projet.“

Když se v otevřených dveřích objevila Patty Whelková ze sociálky, miminko se znovu zplna hrdla rozplakalo.

„Ahoj, Lindsay,“ pozdravila a obešla oběť. „Kdo je ta malá princezna?“

Zvedla jsem děcko, vyndala mu z kudrn špinavou mašli a podala ho Patty.

„Anito Alonzová,“ pronesla jsem smutně, „vítej v systému státní péče.“

Vyměnily jsme si s Patty bezmocné pohledy, když si posazovala holčičku na bok.

Nechala jsem Patty pátrat v ložnici po čisté pleně. Conklin zůstal uvnitř, aby počkal na auto z patologie, já následovala Jacobiho a Alonza na ulici.

Řekla jsem Jacobovi „Měj se“ a nasedla do svého tři roky starého exploreru zaparkovaného vedle šest metrů dlouhé hromady pytlů s odpadky. Právě jsem otočila klíčkem, když mi na opasku zapípal služební mobil. Je sobota. Nechte mě na pokoji.

Přijala jsem hovor při druhém zazvonění.

Byl to můj šéf, velitel Anthony Tracchio. Jeho hlas přehlušující sirény byl neobvykle napjatý.

„Boxerová,“ řekl, „na trajektu Del Norte se střílelo. Zemřeli tři lidé. Několik dalších bylo zraněno. Potřebuju vás tady. Rychle.“

Kapitola 4

MĚLA JSEM OPRAVDU nepříjemný pocit, když jsem přemýšlela, co se mohlo stát tak hrozného, že to v sobotu vytáhlo velitele z jeho pohodlného domu v Oaklandu. Ten pocit ještě zesílil, když jsem uviděla na chodníku před vchodem na molo parkovat půl tuctu černobílých policejních aut a dvě další na obou koncích terminálu.

„Tudy, poručíku,“ zavolal na mě jeden strážník a ukázal na jižní příjezdovou cestu k dokům.

Projela jsem kolem hlídkových vozů, ambulancí a hasičských aut a zaparkovala u terminálu. Otevřela jsem dveře a vystoupila do mlhy. Středně silný vítr zvedal v zátoce vlny a způsoboval, že se Del Norte houpal na kotvišti.

Policejní aktivita upoutala pozornost davu a mezi terminálem a tržištěm se shromáždilo snad tisíc lidí, kteří zuřivě fotografovali a vyptávali se policistů, co se stalo. Měla jsem pocit, jako by bylo ve vzduchu cítit střelný prach a krev.

Podlezla jsem policejní pásku nataženou kolem doku, kývla na policisty, které jsem znala, a vzhlédla, když na mě zavolal Tracchio.

Velitel stál na přídi trajektu Del Norte.

Na sobě měl černé kožené sako a kalhoty značky Dockers. Vlasy měl sčesané dozadu. Pokynul mi, abych šla na palubu.

Zamířila jsem k němu, ale sotva jsem ušla dva metry po můstku, musela jsem uhnout dvěma zdravotníkům tlačícím nosítka.

Pohlédla jsem na oběť, podsaditou černošku s obličejem zakrytým kyslíkovou maskou a intravenózní hadičkou zavedenou do paže. Prostěradlem pevně zastrkaným kolem jejího těla prosakovala krev.

Ucítila jsem bolest na hrudi a srdce se mi na okamžik zastavilo.

Tou obětí byla Claire Washburnová!

Na trajektu postřelili mou nejlepší kamarádku!

Sáhla jsem po nosítkách a zastavila je. Blonďatý zdravotník na jejich zadním konci na mě vyštěkl: „Z cesty, paní!“

„Jsem polda,“ oznámila jsem a odhrnula bundu, aby bylo vidět odznak na opasku.

„To je mi jedno, buďte si třeba Bůh,“ odsekl blonďák. „Musíme ji dostat do špitálu.“

Ústa jsem měla otevřená a v uších mi tepala krev.

„Claire!“ zavolala jsem a rozběhla se vedle nosítek, která rachotila po můstku a dál po asfaltu. „Claire, tady je Lindsay. Slyšíš mě?“

Žádná odpověď.

„Jak je na tom?“ zeptala jsem se zdravotníka.

„Copak nechápete, že musí do nemocnice?“

„Odpovězte mi, sakra!“

„Já to nevím, krucinál!“

Zůstala jsem bezmocně stát a dívala se, jak zdravotníci otevírají dveře ambulance.

Od Tracchiova telefonátu uplynulo víc než deset minut. Claire ležela celou tu dobu na palubě trajektu, ztrácela krev a snažila se dýchat s dírou po kulce v hrudníku.

Vzala jsem ji za ruku a oči se mi zalily slzami.

Moje kamarádka ke mně obrátila tvář. Víčka se jí chvěla, jak se je snažila udržet otevřená.

„Linds,“ vypravila ze sebe. Odsunula jsem jí stranou masku. „Kde je Willie?“ zeptala se.

Vtom mi to došlo. Claiřin nejmladší syn Willie pracoval o víkendech na trajektech. Nejspíš proto byla Claire na Del Norte.

„Někam zmizel,“ zasípěla Claire. „Myslím, že šel po tom střelci.“

Kapitola 5

CLAIRE OBRÁTILA OČI v sloup a upadla do bezvědomí. Podvozek nosítek se složil a zdravotníci je zasunuli do ambulance, mimo můj dosah.

Dveře se zabouchly. Zakvílela siréna a sanitka odvážela mou nejdražší přítelkyni hustým provozem do Sanfranciské všeobecné nemocnice.

Čas pracoval proti nám.

Střelec uprchl a Willie běžel za ním.

Tracchio mi položil ruku na rameno. „Získáváme popis pachatele, Boxerová –“

„Musím najít Claiřina syna,“ řekla jsem.

Nechala jsem tam Tracchia stát a rozběhla se k tržišti. Jak jsem se prodírala pomalu se pohybujícím davem, prohlížela jsem si každou tvář. Bylo to jako kráčet stádem dobytka.

Dívala jsem se do každého mizerného stánku a zoufale pročesávala pohledem uličky, abych našla Willieho, ale nakonec našel on mě.

Prodíral se ke mně a volal na mě. „Lindsay! Lindsay!“

Přední část trička měl prosáklou krví. Lapal po dechu a obličej měl zkřivený strachem.

Oběma rukama jsem ho popadla za ramena a oči se mi znovu zalily slzami.

„Willie, kde jsi zraněný?“

Zavrtěl hlavou. „To není moje krev. Mámu postřelil nějakej chlap!“

Přitáhla jsem ho k sobě, přitiskla si ho k hrudi a cítila, jak mě opouští část mého strachu. Aspoň že Willie je v pořádku.

„Vezou ji do nemocnice,“ řekla jsem a přála si, abych mohla dodat: Bude v pořádku. „Viděl jsi toho střelce? Jak vypadal?“

„Hubenej běloch,“ popisoval Willie, zatímco jsme se tlačili davem. „Měl plnovous a dlouhý hnědý vlasy. Díval se dolů, Lindsay. Do očí jsem mu neviděl.“

„Jak byl starý?“

„No, možná o pár let mladší než ty.“

„Něco přes třicet?“

„Jo. A vyšší než já. Tak metr osmdesát pět. Na sobě měl volný plátěný kalhoty a modrou větrovku. Lindsay, slyšel jsem, jak mámě říkal, že měla tý střelbě zabránit. Že to byl její úkol. Co tím myslel?“

Claire je hlavní policejní lékařka v San Francisku. Patoložka, ne policistka.

„Myslíš, že to bylo osobní? Že si vzal mámu na mušku úmyslně? Znal ji?“

Willie potřásl hlavou. „Pomáhal jsem uvázat loď, když se ozval ten křik,“ řekl mi. „Nejdřív střílel po těch ostatních. Máma byla poslední. Přiložil jí pistoli k hlavě. Popadl jsem železnou trubku,“ řekl. „Chtěl jsem ho s ní uzemnit, ale vystřelil na mě. Pak přeskočil zábradlí. Utíkal jsem za ním, ale ztratil jsem ho.“

Opravdu mě to zasáhlo.

To, co Willie udělal. Dojatě jsem ho poplácala po ramenou.

„Co kdybys ho dohonil?“ vykřikla jsem. „Willie, přemýšlel jsi o tom? Ten ‚hubenej běloch‘ měl zbraň. Mohl tě zabít.“

Vyvalily se mu z očí slzy a stékaly po jeho milém mladém obličeji. Pustila jsem mu ramena a objala ho.

„Ale zachoval ses statečně,“ řekla jsem. „Byl jsi moc odvážný, když ses postavil vrahovi, abys chránil maminku.

Myslím, žes jí zachránil život.“

Kapitola 6

POLÍBILA JSEM WILLIEHO na tvář skrz otevřené okénko policejního auta. Strážník Pat Noonan ho odvezl do nemocnice a já nastoupila na trajekt, kde jsem se připojila k Tracchiovi v otevřeném předním oddílu na horní palubě Del Norte.

Byl to nezapomenutelný obraz hrůzy. Na třiceti nebo čtyřiceti čtverečných metrech laminátové podlahy ležela těla na místech, kde upadla, a do všech stran vedly krvavé otisky nohou. Kolem byly poházené části oblečení. Pošlapaná červená baseballová čepice se válela mezi papírovými kelímky, obaly od párků v rohlíku a novinami nasáklými krví.

Zoufalstvím se mi udělalo nevolno. Vrah mohl být kdekoliv a stopy, které by nás k němu dovedly, se ztrácely pokaždé, když po palubě přešel policista nebo zdravotník.

Kromě toho jsem nemohla přestat myslet na Claire.

„Jste v pořádku?“ zeptal se mě Tracchio.

Přikývla jsem a bála se, že když se rozpláču, nedokážu přestat.

„Tohle je Andrea Canellová,“ řekl Tracchio a ukázal na tělo ženy v hnědých kalhotách a bílé blůze, které leželo u zábradlí. „Podle tamhle toho,“ kývl hlavou k mladíkovi s ježatými vlasy a spáleným nosem, „zastřelil pachatel nejdřív ji. Pak vypálil na jejího syna. Malého kluka, asi devítiletého.“

„Přežije to ten kluk?“ zeptala jsem se.

Tracchio pokrčil rameny. „Ztratil hodně krve.“ Ukázal na další tělo, světlovlasého bělocha něco přes padesát, který ležel půlkou těla pod lavičkou.

„Per Conrad. Strojník. Pracoval tady na trajektu. Nejspíš slyšel výstřely a přispěchal na pomoc. A tenhle chlapík,“ ukázal na Asiata ležícího na zádech uprostřed paluby, „je Lester Ng. Pojišťovák. Další člověk, který se mohl stát hrdinou. Svědkové říkají, že padl po dvou nebo třech minutách.“

Snažila jsem se představit si tu scénu na základě toho, co mi pověděl předtím Willie a teď Tracchio. Hledala jsem stopy, pokoušela se spojit kousky do něčeho, co by dávalo smysl.

Přemýšlela jsem, jestli byla ta střelba naplánovaná nebo k ní došlo impulzivně, a pokud ano, co ji spustilo.

„Jeden pasažér si myslí, že před tím incidentem viděl střelce sedět samotného. Tamhle,“ pověděl mi Tracchio. „Prý kouřil cigaretu. Pod stolem se našel balíček Turkish Specials.“

Následovala jsem Tracchia na záď, kde sedělo několik vyděšených cestujících na vypolstrovaných lavicích, které lemovaly vnitřní oblouk zábradlí. Někteří byli od krve. Někteří se drželi za ruce. Ve tvářích se jim zračil šok.

Uniformovaní policisté stále ještě zjišťovali jména a telefonní čísla svědků, zapisovali jejich výpovědi. Seržant Lexi Rose se k nám obrátil a řekl: „Veliteli, poručíku. Tady pan Jack Rooney má pro nás dobrou zprávu.“

Postarší muž v jasně červené silonové bundě postoupil kupředu. Na nose mu seděly brýle s velkými rámečky a na krku visel digitální fotoaparát velikosti kostky mýdla. Ve tváři měl výraz pochmurného uspokojení.

„Mám ho přímo tady,“ oznámil Rooney a zvedl přístroj. „Zachytil jsem toho psychopata přímo v akci.“

Kapitola 7

CHARLIE CLAPPER, ŠÉF týmu pro zajištění místa činu, přešel lodní lávku v čele svých lidí a vstoupil na palubu chvíli poté, co jsme propustili svědky. Charlie se zastavil před námi, pozdravil velitele, poté prohodil: „Ahoj, Lindsay,“ a rozhlédl se kolem.

Pak prohrabal kapsy svého tvídového saka se vzorem rybí kosti, vytáhl latexové rukavice a natáhl si je.

„To je ale mazec,“ prohlásil.

„Musíme si udržet pozitivní přístup,“ řekla jsem, aniž bych dokázala potlačit podrážděnost v hlase.

„Pošetilý optimista,“ opáčil. „To jsem celý já.“

Stála jsem tam s Tracchiem a dívala se, jak technici vytvořili rojnici, rozmísťovali značky, fotografovali těla a cákance krve, které byly skoro všude.

Vydloubli z trupu kulku a uložili do sáčku předmět, který nás mohl dovést k vrahovi: poloprázdnou krabičku tureckých cigaret, které se našly pod stolem na zádi.

„Musím odjet, poručíku,“ řekl mi Tracchio, když se podíval na svoje rolexky. „Mám schůzku se starostou.“

„Chci dělat na tomhle případu – osobně,“ oznámila jsem mu.

Změřil si mě pátravým pohledem. Právě jsem stoupla na tenký led, ale nemohla jsem si pomoct.

Tracchio byl slušný chlap a já ho měla skoro ráda, ale dostal se do své funkce přes posty v administrativě. Nikdy v životě nepracoval na žádném vyšetřování, takže měl na věc jiný pohled.

Chtěl, abych dělala svou práci od psacího stolu.

A já pracovala nejlépe na ulici.

Když jsem se Tracchiovi naposledy svěřila, že chci řešit případy „v terénu“, řekl mi, že jsem nevděčná, mám se hodně co učit o velení, měla bych dělat, co mám, a být šťastná, že mě povýšili na poručíka.

Teď mi ostře připomněl, že jednoho z mých kolegů zabili na ulici a že jsme byli s Jacobim před několika měsíci postřeleni v opuštěné uličce v Tenderloinu. Byla to pravda. Oba jsme málem zemřeli.

Věděla jsem však, že mě dnes nemůže odmítnout. Moje nejlepší kamarádka měla v hrudi kulku a střelec byl na svobodě.

„Budu pracovat s Jacobim a Conklinem. Tříčlenný tým. Naší zálohou budou McNeil a Chi. Zbytek oddělení využijeme podle potřeby.“

Tracchio neochotně přikývl, ale dal mi zelenou. Poděkovala jsem mu a zavolala mobilem Jacobimu. Pak jsem zatelefonovala do nemocnice a dostala na linku laskavou sestru, která mi řekla, že Claire je ještě na sále.

Odešla jsem z místa činu s fotoaparátem Jacka Rooneyho v ruce. Chtěla jsem si video přehrát v Baráku, zhlédnout střelbu na vlastní oči.

Sešla jsem po lávce a zamumlala: „Sakra“ ještě dřív, než jsem stoupla na chodník. Čekali tam na mě reportéři z místních televizních stanic a Chroniclu. Všechny jsem je znala.

Zabzučely objektivy kamer. Před obličejem se mi objevily mikrofony.

„Byl to teroristický útok, poručíku?“

„Kdo střílel?“

„Kolik lidí bylo zabito?“

„Nechte mě pracovat, lidi. Vyšetřování sotva začalo,“ řekla jsem a litovala, že ti reportéři nepřepadli raději Tracchia nebo jednoho z asi padesáti přítomných policistů, kteří by se moc rádi viděli ve zprávách o šesté.

„Zveřejníme jména obětí, jakmile se spojíme s jejich rodinami.

A najdeme toho, kdo ten strašný zločin spáchal,“ slíbila jsem s nadějí a přesvědčením. „Neunikne nám.“

Kapitola 8

BYLY DVĚ HODINY odpoledne, když jsem se představila Claiřinu doktorovi Alu Sassoonovi, který stál s její kartou v ruce uprostřed pooperačního oddělení.

Sassoonvi bylo kolem pětačtyřiceti, měl tmavé vlasy a v koutcích úst vějířky vrásek od smíchu. Vypadal schopně a sebejistě a já mu okamžitě začala důvěřovat.

„Vyšetřujete tu střelbu?“ zeptal se mě.

Přikývla jsem. „Ano, a Claire je také moje kamarádka.“

„To moje taky.“ Usmál se a pokračoval: „Můžu vám povědět tohle: Kulka přerazila žebro a vnikla do levého plicního laloku, který zkolaboval. Minula však srdce a všechny velké žíly.

To žebro ji bude bolet a bude muset mít intubovanou levou plíci, dokud se zcela neroztáhne. Ale je zdravá a měla štěstí. A má kolem sebe dobré lidi, kteří na ni dávají pozor.“

Hrozilo mi, že si slzy, které jsem celý den zadržovala, najdou cestu ven. Sklopila jsem oči a zachraptěla: „Chtěla bych s ní mluvit. Útočník zabil tři lidi.“

„Brzo se probere,“ řekl Sassoon. Poplácal mě po rameni a otevřel dveře Claiřina pokoje a já vstoupila dovnitř.

Podhlavník postele byl zvednutý, aby se jí lépe dýchalo. V nose měla kanylu a na stojanu visel intravenózní vak, ze kterého jí kapal do žíly fyziologický roztok. Pod tenkým nemocničním županem bylo vidět obvazy na jejím hrudníku. Oči měla nateklé a zavřené. Za celá ta léta, co jsem ji znala, jsem ji nikdy neviděla nemocnou.

Claiřin manžel Edmund seděl v křesle vedle její postele, ale jakmile jsem vešla do dveří, vyskočil na nohy.

Vypadal hrozně, rysy v obličeji měl strhané strachem a šokem.

Položila jsem na zem nákupní tašku, a když jsem ho objala, řekl mi do vlasů: „Ach bože, Lindsay, tohle je příliš.“

Zamumlala jsem všechny ty fráze, které člověk pronáší, když se mu nedostává slov. „Brzo bude zase v pořádku, Eddie. Víš, že mám pravdu.“

„To pochybuju,“ řekl Edmund, když jsme od sebe poodstoupili. „I když se určitě uzdraví. Ty jsi už překonala, že po tobě stříleli?“

Nemohla jsem odpovědět. Pravda byla, že jsem se některé noci probouzela zpocená a s vědomím, že se mi znovu zdálo o té noci v Larkin Street. Stále jsem si vybavovala údery kulek, vzpomínala na tu bezmocnost a vědomí, že možná umřu.

„A co Willie?“ pokračoval Edmund. „Celý jeho svět se dneska ráno obrátil vzhůru nohama. Ukaž, pomůžu ti s tím.“

Edmund podržel nákupní tašku, abych z ní mohla vytáhnout velký stříbrný balónek s nápisem BRZY SE UZDRAV. Přivázala jsem ho na rám Claiřiny postele a pak jsem ji pohladila po ruce. „Promluvila už?“ zeptala jsem se.

„Na pár vteřin otevřela oči a řekla: ‚Kde je Willie?‘ Pak dodala: ‚Musím se vrátit do práce‘ a znovu omdlela. To bylo před půl hodinou.“

Zapátrala jsem v paměti, kdy jsem viděla Claire před tou střelbou naposledy. Včera. Zamávaly jsme si na rozloučenou na parkovišti před Budovou spravedlnosti, když jsme odcházely z práce. Nic víc než mávnutí rukou.

„Měj se, holka.“

„Pěkný víkend, Motýlku.“

Bylo to tak obyčejné rozloučení. Nemyslely jsme na to, jestli se ještě uvidíme. Co kdyby Claire dnes umřela? Co kdyby nás opustila?

Kapitola 9

DRŽELA JSEM CLAIRE za ruku, zatímco Edmund se vrátil do křesla a dálkovým ovladačem zapnul televizi pod stropem. Ztlumil zvuk a řekl: „Tohle jsi už viděla, Lindsay?“

Vzhlédla jsem a četla titulek: „Tyto záběry jsou velmi drastické a nevhodné pro děti.“

„Podívala jsem se na to hned po střelbě,“ odpověděla jsem, „ale chci to vidět znova.“

Edmund přikývl. „Já taky.“

A pak se na obrazovce rozběhly amatérské záběry střelby na trajektu, zachycené Jackem Rooneym.

Společně jsme znovu sledovali, čím Claire před pouhými několika hodinami prošla. Rooneyho záznam byl zrnitý a roztřesený. Digitální fotoaparát nejprve zabíral usmívající se a mávající turisty, plachetnici za nimi a pak elegantní křivky mostu Golden Gate.

Objektiv přejel přes otevřenou horní palubu a minul skupinku dětí krmící racky rohlíky od hot-dogů. Malý chlapec v červené baseballové čepici nasazené štítkem dozadu čmáral fixem po stole. Byl to Tony Canello. Vytáhlý vousatý mladík sedící u zábradlí se nepřítomně škrábal na ruce.

Záznam se zastavil a kolem vousáče se objevil kruh.

„To je on,“ ozval se Edmund. „Je to šílenec, Lindsay? Nebo uvážlivý vrah, který čeká na svoji chvíli?“

„Možná obojí,“ řekla jsem s pohledem upřeným na obrazovku, kde běžel druhý klip. Dav lidí se tlačil u zábradlí, zatímco se trajekt blížil k přístavišti. Náhle přístroj přejel doleva a zaostřil na vyděšenou ženu, která se popadla za hrudník a pak se zhroutila.

Malý Tony Canello se obrátil ke kameře. Technici zpravodajství mu digitálně rozmazali obličej, takže byl k nepoznání.

Nadskočila jsem, když sebou trhl a otočil se kolem své osy.

Objektiv fotoaparátu poté divoce švenkl do strany. Vypadalo to, jako by do Rooneyho někdo narazil. Pak se obraz stabilizoval.

Zakryla jsem si ústa a Edmund sevřel opěrky křesla, když jsme se dívali, jak Claire natáhla k vrahovi ruku. Ačkoliv jsme ji neslyšeli přes výkřiky z davu, bylo jasné, že žádá vraha o zbraň.

„Taková odvaha,“ vydechla jsem. „Proboha.“

„Zatracená odvaha,“ zamumlal Edmund a rukou si prohrábl šedivějící vlasy. „Claire i Willie byli zatraceně moc odvážní.“

Střelec stál zády ke kameře, když stiskl spoušť. Viděla jsem, jak mu revolver nadskočil v ruce. Claire se chytla za hruď a padla na zem.

Na obrazovce se znovu objevily vyděšené tváře cestujících. Pak jsme uviděli vraha sedícího v podřepu, hlavu odvrácenou od objektivu. Stoupl Claire na zápěstí a řval jí do obličeje.

„Ty všivej parchante!“ vykřikl Edmund.

Na posteli za mnou zasténala Claire.

Ohlédla jsem se na ni, ale stále spala. Můj zrak se vrátil k televizi, kde se vrah právě otáčel a bylo mu vidět do tváře.

Oči měl sklopené a dolní polovinu obličeje mu zakrývaly vousy. Postupoval ke kameramanovi, který konečně ztratil nervy a přestal natáčet.

„Po tomhle vystřelil na Willieho,“ poznamenal Edmund.

A potom jsem se na obrazovce objevila já s vytřeštěnýma očima a vlasy rozcuchanými z běhu po tržišti. Na bundě jsem měla Claiřinu krev z Willieho trička.

Slyšela jsem se říkat: „Zavolejte nám prosím, pokud máte nějaké informace vedoucí k tomu muži.“

Můj obličej vystřídal strnulý záběr na vraha. Pod ním se na obrazovce odvíjelo číslo na centrálu sanfranciské policie a webová adresa pod titulkem napsaným velkými písmeny.

ZNÁTE TOHOTO MUŽE?

Edmund se ke mně obrátil se zdrceným výrazem. „Už něco máte, Lindsay?“

„Tohle video,“ hlesla jsem a ukázala na televizi. „Vysílají ho na všech kanálech. K tomu máme asi dvě stovky svědků. Najdeme ho, Eddie. Přísahám.“

Neprozradila jsem, co jsem si myslela: Jestli ten chlap unikne, nebudu už moci zůstat u policie.

Vstala jsem a vzala si tašku.

Eddie řekl: „Nemohla bys tady ještě chvilku počkat? Claire tě bude chtít vidět.“

„Vrátím se později,“ odpověděla jsem. „Musím teď někoho navštívit.“

Kapitola 10

VYŠLA JSEM Z CLAIŘINA pokoje ve čtvrtém patře a seběhla po schodech na dětské pooperační oddělení v prvním. Připravovala jsem se na hrozný, srdcervoucí výslech.

Přemýšlela jsem o malém Tonym Canellovi, který se musel dívat, jak jeho matku zasáhla kulka těsně před tím, než byl postřelen on sám. Musela jsem se ho zeptat, jestli toho střelce neviděl už někdy dříve, jestli ten muž něco neřekl předtím nebo poté, co stiskl spoušť, jestli ho nenapadá nějaký důvod, proč právě je si pachatel vybral za terč.

Na posledním úseku schodů jsem si přehodila nákupní tašku z pravé ruky do levé a připomněla si, že dítě na ten výslech nikdy nezapomene a je jen na mně, jaké bude mít vzpomínky.

Policejní oddělení má zásobu plyšáků, které dává traumatizovaným dětem, ale ty malé hračky se mi zdály příliš laciné pro kluka, který byl právě svědkem zavraždění své matky. Cestou do nemocnice jsem se proto zastavila v obchodu Udělej si méďu a nechala vyrobit medvídka přímo pro Tonyho. Než ho oblékli do fotbalového dresu, přišili mu na hruď látkové srdce s přáním, aby se Tony brzy uzdravil.

Otevřela jsem dveře do prvního patra a vstoupila do pastelově vymalované chodby dětského oddělení. Zdi lemovaly veselé nástěnné malby zobrazující duhy a pikniky.

Našla jsem pooperační oddělení a ukázala odznak sestře v recepci, asi pětačtyřicetileté ženě s šedivějícími vlasy a velkýma hnědýma očima. Řekla jsem jí, že potřebuji mluvit se svědkem a že mi to nezabere víc než pár minut.

„Chcete mluvit s Tonym Canellem? Tím klučinou z trajektu?“

„Mám jen několik otázek,“ odpověděla jsem. „Pokusím se mu to usnadnit, jak to jenom půjde.“

„Je mi to moc líto, poručíku,“ řekla sestra a zahleděla se mi do očí. „Jeho operace byla velmi riskantní. Kulka zasáhla několik důležitých orgánů. Moc mě to mrzí, ale před několika hodinami jsme ho ztratili.“

Musela jsem se opřít o recepční pult.

Sestra na mě mluvila, ptala se, jestli mi nemůže nějak pomoci. Podala jsem jí nákupní tašku s medvídkem a požádala ji, aby ho dala dalšímu dítěti, které se dostane na pooperační.

Nějak jsem našla na parkovišti své auto a rozjela se zpátky do Budovy spravedlnosti.

Kapitola 11

BARÁK, JAK ŘÍKÁME Budově spravedlnosti, je šedá kostka, která zabírá celý blok na Bryant Street. Jejích deset umazaných a ponurých podlaží skrývá vyšší soud, úřad okresního prokurátora, jižní divizi sanfranciské policie a cely předběžného zadržení v nejvyšším patře.

Kancelář soudního lékaře se nachází v přilehlé budově, ale dá se tam dostat zadním východem v přízemí Baráku. Otevřela jsem dveře ze skla a oceli na konci chodby, vyšla ven a dala se zastřešenou chodbou, která vedla do patologie.

Otevřela jsem dveře pitevny a okamžitě mě obklopil mrazivý vzduch. Chovala jsem se, jako by mi to tam patřilo, což byl důsledek mého přátelství s Claire, hlavní patoložkou.

Nebyla to samozřejmě Claire, kdo stál na žebříku nad pitevním stolem a pořizoval fotografie mrtvé ženy. Byl to její zástupce, běloch kolem čtyřicítky, asi sto pětasedmdesát centimetrů vysoký, s prošedivělými vlasy a brýlemi s černými rámečky, kdo zaujal její místo.

„Zdravím, doktore G,“ řekla jsem, když jsem vtrhla do sálu.

„Dávejte pozor, kam šlapete, poručíku.“

Doktor Humphrey Germaniuk řídil patologii teprve asi šest hodin a stěny už lemovaly úhledně srovnané hromádky jeho papírů. Špičkou boty jsem narovnala hromádku, do které jsem nedopatřením strčila.

Znala jsem Germaniuka jako perfekcionistu, pohotového vtipálka a skvělého znalce na svědecké lavici. Měl stejnou kvalifikaci jako Claire a někteří lidé říkali, že kdyby Claire někdy odešla, byl by horkým kandidátem na její místo.

„Jak to jde s Andreou Canellovou?“ zeptala jsem se a přistoupila k tělu na stole. „Pacientka“ doktora G byla nahá, ležela na zádech a mezi ňadry měla otvor po kulce.

Naklonila jsem se, abych se podívala zblízka, a doktor Germaniuk se postavil mezi mě a tělo oběti.

„Dál vás nepustím, poručíku. Tohle je bezpolicejní zóna,“ zažertoval, ale já poznala, že to myslí vážně. „Už jsem tu měl podezření z týrání dítěte, dopravní nehodu a ženu, které manžel rozrazil lebku žehličkou.

Oběti z trajektu mi zaberou celý den a já právě začal. Jestli máte nějaké otázky, ptejte se. Jinak mi nechte na stole číslo na svůj mobil. Zavolám vám, až skončím.“

Pak se ke mně obrátil zády a začal přeměřovat ránu Andrey Canellové.

Ustoupila jsem a v hlavě mi to bušilo potlačovaným hněvem. Nesměla jsem si doktora G znepřátelit a navíc byl v právu. V Claiřině nepřítomnosti pracovala už tak přetížená patologie v nouzovém režimu. Germaniuk mě sotva znal a musel chránit své oddělení, svou práci, práva obětí a celkovou bezúhonnost vyšetřování.

A sám musel provést pitvu všech mrtvých z trajektu.

Kdyby na té několikanásobné vraždě pracoval ještě jeden patolog, mohl by je dobrý obhájce obrátit proti sobě a hledat nesrovnalosti, které by zpochybnily jejich výpovědi.

Za předpokladu, že najdeme toho psychopata, který ty lidi zabil.

A také za předpokladu, že ho dostaneme až před soud.

Byly skoro čtyři odpoledne. Jestli byla Andrea Canellová první obětí z trajektu, kterou měl Germaniuk na stole, nečeká ho jen celodenní, ale i celonoční práce.

Ale já měla vlastní problémy. Čtyři lidé byli mrtví.

Jak ubíhal čas, zvyšovaly se šance střelce na útěk.

„Doktore G.“

Otočil se od své práce a zamračil se.

„Omlouvám se, jestli na vás moc tlačím, ale ten chlap zabil čtyři lidi a my nevíme, kdo to je ani kde ho hledat.“

„Nechtěla jste říct tři?“ zeptal se Germaniuk. „Mám tady jenom tři těla.“

„Tony Canello, syn téhle ženy, umřel před půl hodinou v Sanfranciské všeobecné,“ řekla jsem mu. „Bylo mu devět. Takže jsou to čtyři mrtví a Claire Washburnová dýchá kanylou zasunutou do plíce.“

Vlna sympatie smetla podráždění z obličeje doktora Germaniuka. Napjatý tón zmizel z jeho hlasu, když řekl: „Povězte mi, jak vám můžu pomoct.“

Kapitola 12

DOKTOR GERMANIUK vzal do ruky měkkou sondu a začal zkoumat ránu v hrudi Andrey Canellové. „Vypadá to na zásah přímo do srdce. Zdá se mi, že to byla kulka z osmatřicítky, ale to musí potvrdit balistik.“

Na základě Rooneyho videa jsem dospěla ke stejnému závěru, ale chtěla jsem si být jistá. Objektiv se odvrátil od Andrey Canellové v okamžiku, kdy padla na zem. Pokud pak ještě chvilku žila a vraha poznala, mohla vyslovit jeho jméno.

„Mohla po tom zásahu přežít?“

„Ani náhodou,“ odpověděl Germaniuk. „Po takovéhle ráně do srdce byla mrtvá dřív, než dopadla na palubu.“

„Slušný výkon,“ poznamenala jsem. „Šest kulek, pět přímých zásahů. Z revolveru.“

„Trajekt byl plný lidí. Musel někoho trefit,“ opáčil doktor G věcně.

Oba jsme vzhlédli, když se rozlétly nerezové dveře v zadní části pitevny a zřízenec dotlačil dovnitř nosítka. „Doktore G, kam chcete tohle?“ zavolal.

Tělo na nosítkách bylo asi metr třicet dlouhé, zakryté prostěradlem. „Tohle“ bylo dítě.

„Nechte ho tam,“ odpověděl Germaniuk. „Začnu tady.“

Došli jsme s doktorem k nosítkům. Stáhl prostěradlo.

Pohled na to mrtvé dítě mi div nezlomil srdce. Tonyho pokožka byla skvrnitá a namodralá. Na útlém hrudníku měl čerstvě zašitou jizvu asi třicet centimetrů dlouhou. Bojovala jsem s nutkáním položit mu dlaň na tvář, dotknout se jeho vlasů, něco udělat, abych utěšila dítě, které mělo smůlu, že se ocitlo na mušce šílence.

„Je mi to tak líto, Tony.“

„Tady je moje navštívenka,“ řekl Germaniuk, vytáhl z kapsy pláště kartičku a vtiskl mi ji do dlaně. „Když budete něco potřebovat, volejte na mobil. A až se uvidíte s Claire… povězte jí, že za ní zajdu do nemocnice, jen co budu moct. Řekněte jí, že ji všichni držíme palce a že ji nezklameme.“

Kapitola 13

ČLENOVÉ MÉHO TÝMU si vzali židle a sesedli se kolem mě. Kladli otázky a spřádali teorie o střelci z trajektu Del Norte, když mi náhle zazvonil mobil. Poznala jsem Edmundovo číslo a přijala hovor.

Edmundův hlas byl chraptivý a zlomil se, když mi oznamoval: „Claire právě přivezli z rentgenu. Má vnitřní krvácení.“

„Eddie, to nechápu. Co se stalo?“

„Kulka jí poranila játra… budou ji muset znovu operovat.“

Nechala jsem se uchlácholit úsměvem doktora Sassoona, když říkal, že Claire bude brzy v pořádku. Teď se mi sevřel žaludek strachy.

Když jsem dorazila do čekárny pooperačního oddělení, byla z poloviny plná Clairiných příbuzných a přátel včetně Edmunda, Willieho a Reggieho Washburna, jejich jednadvacetiletého syna, který právě přiletěl z univerzity v Miami.

Se všemi jsem se objala a posadila se vedle Cindy Thomasové a Yuki Castellanové, Clairiných i mých nejlepších kamarádek, s nimiž jsme tvořily čtyřčlenný tým, jenž jsme v žertu nazývaly „Ženský vyšetřovací klub“. Všichni jsme se choulili na lavici a čekali na zprávy o Claiřině stavu.

Během těch napjatých hodin jsme zakrývali strach vyprávěním veselých historek o Claire. Nad ránem nás Edmund požádal, abychom se pomodlili.

Sepjali jsme ruce, když Edmund žádal Boha, aby Claire ušetřil. Věděla jsem, že všichni doufáme, že když zůstaneme nablízku a budeme mít dost víry, nezemře.

Několikrát jsem se v těch mučivých hodinách vrátila v duchu do doby, kdy jsem byla postřelená já a Claire s Cindy mi moc pomohly.

A vzpomněla jsem si na jiné chvíle, kdy jsem čekala v místnostech podobných téhle: když měla moje maminka rakovinu, když muže, kterého jsem milovala, postřelili ve službě, když Yukiinu matku postihla mrtvice.

Ti všichni zemřeli.

„Kde asi ten parchant právě teď je?“ řekla Cindy. „Dává si cigaretu po večeři? Spí v měkké posteli a plánuje další vraždění?“

„Ten v posteli nespí,“ ozvala se Yuki. „Deset babek na to, že přespává pod mostem.“

Kolem páté ráno přišel unavený doktor Sassoon s novinkami.

„Claire si vede dobře,“ oznámil. „Operovali jsme poškozená játra a krevní tlak stoupá. Její životní funkce jsou dobré.“

Zvedl se jásot a všichni jsme spontánně začali tleskat. Edmund se slzami v očích objal své syny.

Doktor se usmál a já musela uznat, že je bojovník.

Spěchala jsem domů, abych stihla ranní běh po Poreto Hillu se svou border kolií Marthou.

Slunce stoupalo nad střechou mého auta, když jsem zavolala Jacobimu. V osm jsem se setkala s ním a s Conklinem u výtahů v Baráku.

Byla neděle.

Přinesli kávu a koblihy.

Nejradši bych jim oběma dala pusu.

„Tak do práce,“ řekla jsem.

Kapitola 14

CONKLIN, JACOBI A JÁ jsme se právě usadili v mé prosklené kancelářské kukani v rohu místnosti mužstva, když do toho umolousaného sálu sedmkrát deset metrů, který byl základnou oddělení vražd, vstoupili inspektoři Paul Chi a Cappy McNeil.

Cappy váží skoro metrák a židle pod ním při dosednutí zaskřípala. Chi je mrštný. Zaparkoval svůj malý zadek na mé skříni vedle Jacobiho, kterého trápil jeden z poměrně častých záchvatů kašle.

Všechna místa k sezení byla zabraná, a tak se Conklin postavil za mě, opřel se zády o okno s výhledem na dálnici, ležérně položil jednu nohu na nárt druhé.

Moje kancelář byla plná jako sklenice nacpaná hrstí tužek.

Cítila jsem teplo vycházející z Conklinova těla a vnímala přílišnou blízkost jeho vysokého, dokonale formovaného těla. Přes oči mu padala ofina světle hnědých vlasů a ve svých devětadvaceti mi připomínal Kennedyho bratrance kříženého řekněme s mariňákem.

Chi přinesl nedělní Chronicle a položil ho přede mě na stůl.

Na přední straně byla střelcova fotografie, rozmazaný záběr pořízený s Rooneyho filmu s nízkým rozlišením, a pod ním titulek ZNÁTE TOHOTO MUŽE?

Všichni jsme se sklonili nad novinami a znovu si tu zarostlou hlavu prohlédli.

Tmavé vlasy visely střelci až po čelist a vousy zakrývaly všechno od horního rtu po ohryzek.

„Ježíš Kristus,“ pronesl Cappy. Překvapeně jsme na něj pohlédli.

„Co je? Říkám, že vypadá jako Ježíš Kristus.“

„V neděli ráno z laborky nic nedostaneme, ale máme tohle,“ řekla jsem.

Ze své schránky na příchozí poštu jsem vytáhla fotokopii hnědé krabičky cigaret Turkish Specials.

„A taky tohle všechno.“

Položila jsem ruku na deset centimetrů vysokou hromádku výpovědí svědků, telefonních vzkazů a vytištěných e-mailů, které naše asistentka Brenda den předtím stáhla z webové stránky sanfranciské policie.

„Můžeme se o ně šábnout,“ navrhl Jacobi.

Následovala hlasitá debata, dokud Chi důrazně neprohlásil: „Poslechněte, ty cigarety jsou velká věc. Značky jako Turkish Specials se budou prodávat hlavně v rodinných trafikách. A nějaká mamka nebo taťka si mohli střelce zapamatovat.“

„Dobře,“ souhlasila jsem. „Pusťte se do toho.“

Jacobi a Conklin si odnesli dvě třetiny svědeckých výpovědí ke svým stolům a začali telefonovat, zatímco Chi a McNeil odbyli několik telefonátů předtím, než vyrazili do terénu.

Zůstala jsem v kanceláři sama a prošla jsem si informace, které Brenda shromáždila o svědcích. Všechno to byli ctihodní občané.

Existuje nějaká vazba mezi vrahem a některou z jeho obětí?

Začala jsem vytáčet čísla ze svědeckých výpovědí, ale při několika prvních hovorech jsem se nedozvěděla nic, co by mě zvedlo ze židle. Pak jsem se dostala k hasiči, který stál pouhé tři metry od Andrey Canellové, když střelec zahájil palbu.

„Zrovna křičela na toho kluka, když na ni vrah vypálil,“ řekl svědek. „Právě jsem se ji chystal napomenout a najednou byla mrtvá.“

„Nepamatujete si, co říkala?“

„‚Už mě štveš, moulo.‘ Něco takového. Hrozné pomyšlení. Přežil to ten kluk?“

„Je mi to líto, ale nepřežil.“

Udělala jsem si několik poznámek a snažila se spojit úlomky do kousků a kousky do celého obrazu. Dopila jsem kávu a vytočila číslo dalšího člověka na seznamu.

Jmenoval se Ike Quintana a zavolal nám včera večer, že se s tím střelcem asi před patnácti lety přátelil.

Teď mi Quintana upřesnil: „Rozhodně vypadá jako ten chlap, kterýho jsem znal. Jestli je to on, byli jsme spolu na konci osmdesátejch let ve státní nemocnici v Napě.“

Sevřela jsem sluchátko a přitiskla si ho k hlavě. Nechtěla jsem přeslechnout jedinou slabiku.

„Víte, jak to myslím?“ zeptal se Quintana. „Byli jsme spolu zavřený na pakárně.“

Kapitola 15

VEDLE QUINTANOVA ČÍSLA jsem si načmárala hvězdičku.

„Jak se váš přítel jmenoval?“ zeptala jsem se ho naléhavě. Ale Quintana začal náhle uhýbat.

„To vám nepovím pro případ, že by to nebyl on,“ prohlásil. „Ale mám fotku. Můžete se na ni přijet kouknout, jestli sebou hodíte. Mám toho dneska hodně na práci.“

„Neopovažujte se odcházet z domova! Už jsme na cestě!“

Šla jsem do místnosti mužstva a křikla: „Máme stopu. Jedeme na jednu adresu v San Carlos Street.“

„Já zůstanu na telefonu. A na naši webovou stránku přišly nové videozáznamy té střelby,“ přihlásil se Conklin

Jacobi vstal, oblékal si bundu a řekl: „Řídím, Boxerová.“

Znám se s Jacobim už deset let a tři roky jsem pracovala jako jeho parťák, než mě povýšili na poručíka. Za tu dobu se mezi námi vytvořilo hluboké přátelství a skoro telepatické spojení. Ale myslím, že do té noci, kdy nás postřelili koksem sjetí výrostci, si ani jeden z nás neuvědomoval, jak moc jsme si blízcí. Blízkost smrti nás ještě víc spojila.

Teď nás odvážel do chudinské čtvrti na okraji Tenderloinu.

Našli jsme adresu, kterou mi dal Ike Quintana. Byl to jednopatrový dům s modlitebnou v přízemí a několika byty v prvním patře.

Stiskla jsem zvonek a zazněl bzučák. Vzala jsem za kovovou kliku a vešli jsme s Jacobim do tmavé haly. Vystoupali jsme po rozvrzaných schodech do chodby s kobercem, kde to páchlo plísní.

Na každé straně chodby byly jedny dveře.

Zaklepala jsem na ty označené 2R. Po dlouhé půlminutě se otevřely.

Ike Quintana byl běloch kolem pětatřiceti. Černé vlasy mu trčely do všech stran a byl podivně navlečený do mnoha vrstev oděvů. Ve výstřihu jeho flanelové košile se bělal nátělník, přes to měl zapnutou pletenou vestu a na bocích mu visel rozepnutý rezatý svetr.

Na nohách měl kalhoty od pyžama s modrými proužky a ve tváři milý úsměv odhalující díry po vypadaných zubech. Potřásl nám rukama a pozval nás dál.

Jacobi šel první a já následovala oba muže do vratkého tunelu vytvořeného balíky novin a průhlednými pytli na odpadky plnými lahví s limonádou, kterými byla chodba obložená od podlahy ke stropu. V obývacím pokoji stály papírové krabice přetékající mincemi a propisovačkami.

„Vypadá to, že jste připravenej na všechno,“ zamumlal Jacobi.

„O to mi jde,“ řekl Quintana.

Když jsme došli do kuchyně, uviděla jsem, že všechny volné plochy pokrývají hrnce a kastroly, snad kromě stolu, na němž byly rozložené novinové výstřižky. Každou jednotlivou vrstvu zakrývala utěrka a tato hromada podobná archeologickému výkopu byla přes třicet centimetrů vysoká.

„Většinu života sleduju, jak hrajou Giants,“ vysvětlil Quintana nesměle. Nabídl nám kávu, kterou jsme s Jacobim odmítli.

Přesto zapálil plynový hořák a dal vařit vodu.

„Ukážete nám tu fotografii?“ zeptala jsem se.

Quintana zvedl z podlahy starou dřevěnou krabici od mýdla a položil ji na zarovnaný stůl. Začal se prohrabovat hromádkami fotografií, jídelních lístků a upomínek, které jsem ani nepoznala. Ruce mu rychle poletovaly nad papíry.

„Tady,“ hlesl a zvedl vybledlý snímek. „Myslím, že je tak z roku osmdesát osm.“

Pět výrostků – dvě dívky a tři chlapci – sledovalo televizi v ústavně vypadající společenské místnosti.

„Tohle jsem já,“ řekl Quintana a ukázal na mladší verzi své osoby schoulenou v oranžovém křesle. Už tehdy měl na sobě různé vrstvy oblečení.

„A vidíte toho kluka, co sedí u okna?“

Zamžourala jsem na fotografii. Byl to hubený chlapec, měl dlouhé vlasy a na bradě mu rašil základ pro plnovous. Jeho obličej byl z profilu. Mohl to být ten střelec. Mohl to být kdokoliv.

„Vidíte, jak se tahá za chlupy na předloktí?“ zeptal se Quintana.

Přikývla jsem.

„Proto si myslím, že by to mohl být on. Dělával to celý hodiny. Měl jsem toho chlapa rád. Říkal jsem mu Fred-a-lito-lindo. Podle jedny písničky, kterou pořád zpíval.“

„Jak se jmenuje doopravdy?“ chtěla jsem vědět.

„Měl hrozný deprese,“ řekl Quintana. „Proto byl v nemocnici v Napě. Umřela mu sestřička. Byla to nehoda, něco s plachetnicí.“

Odešel vypnout sporák. Hlavou mi prolétlo: Jaký zázrak chrání tenhle dům, že ho ještě nevypálil do základů?

„Pane Quintano, nenuťte nás ptát se ještě jednou, ano?“ zavrčel Jacobi. „Jak se ten chlap jmenuje?“

Quintana se vrátil ke stolu s otlučeným hrnkem na kávu v ruce. Nesl se ve svém podivném úboru se sebedůvěrou boháče z urozeného rodu.

„Jmenuje se Fred. Alfred Brinkley. Ale nechápu, jak mohl ty lidi zabít,“ řekl Quintana. „Fred je ten nejmilejší člověk na světě.“

Kapitola 16

Z AUTA JSEM ZAVOLALA Richiemu Conklinovi. Požádala jsem ho, aby se podíval na Brinkleyho jméno v databázi NCIC. Jacobi zatím řídil zpátky do Bryant Street.

Chi a McNeil na nás čekali v MacBainově podniku Pivo z celého světa, tmavé hospodě naproti Baráku vmáčknuté mezi dvěma kancelářemi, kde půjčovali peníze na kauce.

Připojili jsme se k nim, objednali si točené pivo Foster’s a zeptali se, co je nového.

„Vyslechli jsme majitele trafiky na křižovatce Polk a Vallejo Street,“ spustil Chi. „Ten děda nám řekl: ‚Jo, prodávám Turkish Specials. Asi dva balíčky měsíčně pravidelnýmu zákazníkovi.‘ Pak vzal z police karton a ukázal nám ho. Dvě krabičky v něm chyběly.“

Vešel Conklin, posadil se a objednal si Dos Enquis a málo propečený hamburger.

Vypadalo to, že má něco na srdci.

„Můj parťák je celý pryč z kartonu cigaret,“ poznamenal McNeil.

„Tak kdo je blázen?“ zeptal se Chi McNeila.

„K věci, jo?“ zavrčel Jacobi.

Přinesli nám pivo a Jacobi, Conklin a já jsme zvedli sklenice, abychom připili Donu MacBainovi, majiteli hospody a svéráznému bývalému kapitánovi sanfranciské policie, jehož zarámovaný portrét visel nad barem.

Chi pokračoval: „No a ten dědula povídal, že ten jeho zákazník je Řek kolem osmdesátky – ‚ale počkejte chvilku, ukažte mi ještě tu fotku.‘“

Cappy navázal tam, kde Chi skončil. „Tak jsem mu strčil snímek střelce pod nos a on povídá: ‚Tenhle chlap? Toho jsem vídal každý ráno, když si kupoval noviny. To on střílel?“‚

Jacobi si znovu zavolal servírku a řekl: „Syd, dám si taky hamburger, středně propečený, s hranolky.“

Chi mezitím mluvil dál.

„Ten trafikant prý nezná jméno podezřelého, ale myslí si, že bydlel přes ulici, v čísle 1513 Vallejo Street.“

„Tak jsme tam zašli –,“ pokračoval Cappy.

„Ukončete už moje utrpení,“ ozval se Jacobi. Opíral se lokty o stůl, tiskl dlaně na oči a čekal na pointu příběhu.

„A máme jméno,“ dokončil Cappy. „Správce v čísle 1513 Vallejo Street toho na fotce poznal. Pověděl nám, že podezřelý dostal před dvěma měsíci výpověď z bytu hned potom, co přišel o práci.“

„Virbl prosím,“ řekl Chi. „Střelec se jmenuje Alfred Brinkley.“

Bylo mi McNeila a Chiho líto, ale musela jsem je zklamat.

„Díky, Paule. To jméno už známe. Zjistili jste, kde pracoval?“

„Jo, poručíku. V Samově knihkupectví v Mason Street.“

Obrátila jsem se ke Conklinovi. „Richie, tváříš se nějak záhadně. Co máš ty?“

Conklin se houpal na židli a zjevně si to škádlení vychutnával. Přední nohy židle dopadly na zem a on se opřel o stůl. „Brinkley nemá záznam. Ale… sloužil dva roky v Presidiu. Propustili ho v roce devadesát čtyři ze zdravotních důvodů.“

„Vzali ho do armády po tom, co byl v blázinci?“ zeptal se Jacobi.

„Tenkrát byl ještě kluk,“ řekl Conklin. „Jeho zdravotní záznamy jsou zapečetěné. Kromě toho, vojenští rekruti nemůžou být moc vybíraví.“

Rozmazaný obraz vraha začal dostávat ostré obrysy. Znala jsem už i odpověď na to, co mi vrtalo hlavou.

Brinkley byl výborný střelec vycvičený armádou.

Kapitola 17

DRUHÝ DEN V DEVĚT ráno jsme Jacobi, Conklin a já zaparkovali neoznačená auta v Mason Street nedaleko North Point. Nacházeli jsme se dva bloky od Fisherman’s Harf, turistické oblasti plné velkých hotelů, restaurací, půjčoven kol, obchodů se suvenýry a pouličních obchodníků, kteří rozkládali své zboží přímo na ulici.

Napjatě jsem vstupovala do chladných prostor obrovského knihkupectví. Jacobi ukázal nejbližší prodavačce odznak a zeptal se, jestli zná Alfreda Brinkleyho.

Prodavačka zavolala vedoucího oddělení, který nás doprovodil k výtahu a dolů do suterénu, kde nás představil vedoucímu skladu, snědému muži přes třicet. Jmenoval se Edison Jones a na sobě měl seprané tričko Duran Duran a v nose cvoček.

Rozhlíželi jsme se po skladu – betonových zdech pokrytých montovanými policemi, dveřích z vlnitého plechu vedoucích k nakládacím rampám, zaměstnancích tlačících vozíky s knihami.

„Byli jsme s Fredem kámoši,“ přiznal Jones. „Ne že bychom se scházeli po práci nebo tak, ale byl to chytrej kluk a měl jsem ho rád. Pak se začal chovat divně.“ Jones ztlumil zvuk televize postavené na kovovém stole posetém účty a kancelářskými potřebami.

„Jak divně?“ zeptal se Conklin.

„Jednou mi řekl: ‚Slyšel jsi, co mi zrovna povídal Joe Blitzer?‘ Jako kdyby na něj mluvila televize, víte? A měl různý tiky, pořád si něco broukal nebo prozpěvoval. Šéfové z toho už byli nervózní, a když začal mít absence, hned ho vyrazili.

Mám tady jeho knížky.“ Jones sáhl na polici, vytáhl krabici a položil ji na stůl.

Otevřela jsem ji a uviděla náročná díla od Junga, Nietzscheho a Wilhelma Reicha. Bylo tam také ohmatané levné vydání knihy Původ vědomí ve zhroucení dvoukomorové mysli od Juliana Jaynese.

Vyndala jsem ho z krabice.

„To byla jeho oblíbená knížka,“ řekl Edison. „Překvapilo mě, že se pro ni nevrátil.“

„O čem to je?“

„Podle Freda přišel Jaynes s teorií, že ještě před třemi tisíci lety nebyly hemisféry lidského mozku propojený,“ vysvětloval Jones, „takže spolu nekomunikovaly přímo.“

„A v čem je pointa?“ zeptal se Jacobi.

„Jaynes tvrdí, že lidi tenkrát věřili, že jejich vlastní myšlenky přicházejí zvenčí jako rozkazy od bohů.“

„Takže Brinkley… co?“ dožadoval se Jacobi. „Poslouchal hlasy televizních bohů?“

„Myslím, že slyšel hlasy v jednom kuse. A říkaly mu, co má dělat.“

Z Jonesových slov mi přeběhl mráz po zádech. Od střelby na trajektu uběhlo přes osmačtyřicet hodin. Zatímco se množily slepé uličky, Brinkley se stále pohyboval na svobodě. Přijímal rozkazy od nějakých hlasů. A byl ozbrojený.

„Nevíte náhodou, kde by teď Brinkley mohl být?“ zeptala jsem se.

„Asi před měsícem jsem ho viděl postávat před jedním barem,“ řekl Jones. „Vypadal dost šupácky. Byl zarostlej jako opice. Zažertoval jsem, že se vrací do divočiny a on se zatvářil jako cvok. Vůbec se mi nepodíval do očí.“

„Kde to bylo?“

„Před barem Velký panák na Geary Boulevardu. Fred nepije, takže možná bydlel v hotelu nad barem.“

Ten podnik jsem znala. Hotel Barbary byl jedním z několika „turistických hotelů“ v Tenderloinu a pokoje si tam pronajímali feťáci, prostitutky a lidé skoro bez prostředků. Byla to poslední zastávka před spaním pod mostem.

Jestli Fred Brinkley bydlel ještě před měsícem v hotelu Barbary, mohl by tam ještě být.

Kapitola 18

PŘEDPOVĚĎ POČASÍ TVRDILA, že bude pršet, ale slunce jasně zářilo nad hlavou. Když před ním Fred Brinkley podržel ruku, viděl přímo skrz ni.

Zamířil do tmy v podzemí, seběhl po schodech na stanici metra Centrum, kam chodil, když ještě měl práci.

Se skloněnýma očima kráčel po známé podlaze z bílých mramorových dlaždic s černými spárami. Procházel mezaninem a vyhýbal se pohledu na otroky korporací kupující lístky, květiny a láhve s vodou na cestu. Nechtěl zachytit myšlenky z jejich tupých mozků, nepřál si zahlédnout slídivé pohledy jejich přivřených očí.

Sjel po eskalátoru dolů do tunelů, ale místo aby se cítil klidnější, uvědomil si, že čím je hlouběji, tím je nervóznější a rozhněvanější.

Hlasy ho znovu dostihly, nadávaly mu.

Brinkley šel se sklopenou hlavou, díval se do podlahy a v duchu si zpíval ay, ay, ay, ay, metro-a-lito-lindo ve snaze přehlušit ty hlasy, umlčet je.

Jakmile sestoupil ze schodů ve třetím podzemním podlaží, uvědomil si svou chybu. Nástupiště bylo plné tupounů vracejících se z práce.

V tmavých kabátech vypadali jako bouřkové mračno, propalovali ho pohledy, blížili se a obkličovali ho na místě, kde stál.

Fredovi se hlavou honily obrazy, které viděl v televizích ve výkladu obchodu s elektronikou: obrazy jeho samotného, jak střílí ty lidi na trajektu.

Udělal to!

Brinkley se plížil davem, mumlal si a prozpěvoval pod vousy, dokud nezastavil na samém kraji nástupiště, ze kterého mu trčely špičky přes okraj.

Kolem sebe stále cítil nenávist a odsouzení a jeho zuřivost sílila. Bílé kachlíčkové stěny jako by pulzovaly a vlnily se. Fred koutkem oka viděl, jak se po něm lidé obracejí a čtou mu myšlenky.

Chtělo se mu zařvat: Musel jsem to udělat! Dejte si pozor. Mohli byste být další na řadě.

Zíral dolů na koleje, nepohnul se ani na nikoho nepohlédl, ruce měl vražené v kapsách a pravá svírala buldočka.

Oni to vědí, volaly hlasy unisono. Oni do tebe vidí, Frede!

Náhle za ním někdo vykřikl: „Hej!“ Brinkley se otočil a uviděl ženu se špičatou bradou a malýma černýma očima, která na něj ukazovala prstem.

„To je on! Ten z trajektu. Byl tam. To je ten střelec! Zavolejte někdo policii!“

Svět se začal rozpadat na kusy. Všichni věděli, co udělal.

Ztroskotance. Šmejde.

Ay, ay, ay, ayyyyyyy.

Fred vytáhl z kapsy revolver a namířil jím do davu. Lidé kolem něj zaječeli a snažili se zmizet.

V tunelu to zadunělo.

Do stanice se vřítily stříbrnomodré vagóny metra a přehlušily všechny ostatní zvuky a myšlenky.

Vlak zastavil a cestující se z něho začali valit jako krysy, zatímco ostatní se drali dovnitř, zmítali Fredem jako příboj, až ho přirazili na sloup.

Vyrazili mu dech.

Fred se osvobodil a prodral se davem na eskalátor. Dlouhými skoky míjel krysí lidi a hledal cestu nahoru na ulici.

Hlas v jeho hlavě křičel: Běž! vypadni odsud!

Kapitola 19

DIGITÁLNÍ HODINY na mikrovlnné troubě ukazovaly 19.08. Byla jsem vyčerpaná a deprimovaná po celodenním pročesávání Tenderloinu, jímž jsme nezískali nic víc než seznam míst, kde Alfred Brinkley nebydlel.

Nebyla jsem jen frustrovaná. Měla jsem strach. Fred Brinkley byl stále na svobodě.

Dala jsem do mikrovlnky hotové makaróny se sýrem a pětkrát stiskla minutové tlačítko.

Zatímco se mi ohřívala večeře, procházela jsem si v duchu celý den a pátrala po čemkoliv, co jsme mohli přehlédnout během putování po šesti zablešených hotelích a vyslýchání nevšímavých recepčních a hostů žijících na hranici bídy.

Martha se o mě otřela, já ji podrbala za ušima a nasypala jí do misky granule. Sklonila hlavu a zavrtěla střapatým ocasem.

„Jsi hodná holka,“ řekla jsem. „Světlo mého života.“

Zrovna jsem si otevřela pivo, když zazvonil zvonek.

Kdo to může být?

Vyhlédla jsem z okna, abych se podívala, kdo měl tu drzost na mě zazvonit, ale muže, který se na nás díval z chodníku, jsem neznala.

Byl hladce oholený, zpola ukrytý ve stínu a v ruce držel obálku.

„Co chcete?“

„Něco pro vás mám, poručíku. Je to naléhavé. Musím vám to předat osobně.“

Kdo to byl? Soudní doručovatel? Za mnou zapípala mikrovlnka, aby mě upozornila, že mám hotovou večeři.

„Nechte to ve schránce!“ křikla jsem dolů.

„To bych mohl,“ odpověděl můj návštěvník. „Ale v televizi jste říkala: ‚Znáte toho muže?‘ Pamatujete?“

„A vy ho znáte?“ zeptala jsem se.

„To jsem já. To já to udělal.“

Kapitola 20

ZMOCNILY SE MĚ ŠOK a zmatek.

Střelec z trajektu na mém prahu?

Pak jsem se vzpamatovala.

„Hned tam budu!“ zavolala jsem dolů.

Popadla jsem pistoli v pouzdře pověšeném na opěradle židle a připnula si k opasku pouta. Když jsem sbíhala ze schodů, zavolala jsem z mobilu Jacobimu. Dobře jsem věděla, že nemůžu čekat, až přijede.

Na chodníku by mě mohla čekat sprška kulek, ale pokud byl ten muž dole opravdu Alfred Brinkley, nesměla jsem ho nechat uniknout.

S glockem v ruce jsem pootevřela domovní dveře tak, abych se za nimi mohla krýt.

„Držte ruce tak, abych na ně viděla,“ vyzvala jsem ho.

Muž se zdál být neklidný. Zaváhal, couvl do ulice a pak udělal několik kroků ke dveřím. Očima těkal kolem sebe a já zaslechla, že si něco tiše prozpěvuje.

Bože, on je blázen – a nebezpečný. Kde má zbraň?

„Ruce vzhůru! Zůstaňte, kde jste!“ vykřikla jsem.

Muž se zastavil. Zvedl ruce a obálkou mával sem a tam jako bílou vlajkou.

Prohlížela jsem si jeho tvář a porovnávala ji s tou, kterou jsem si pamatovala z fotografie. Tenhle muž se oholil, a odflákl to. Na bledé pleti bylo vidět tmavé zbytky plnovousu.

Všechno ostatní se shodovalo. Byl vysoký, hubený, měl na sobě stejné nebo velmi podobné šaty jako na snímku starém více než šedesát hodin.

Je tohle Alfred Brinkley? Zazvonil by bezohledný vrah zničehonic u mých dveří a vzdal se? Nebo je to nějaký jiný šílenec, který se chce proslavit?

Vyšla jsem na chodník ozářený měsícem, sevřela pistoli oběma rukama a namířila muži na hruď. Ve vzduchu jsem ucítila pach jeho nemytého těla.

„Jsem to já,“ řekl s pohledem upřeným na své boty. „Říkala jste, že mě hledáte. Viděl jsem vás v televizi. V obchodě.“

„Lehněte si na zem,“ vyštěkla jsem na něj. „Obličejem k zemi a s rukama spojenýma za hlavou, abych na ně viděla.“

Přešlápl z nohy na nohu. Vykřikla jsem: „K zemi, okamžitě!“ a on padl na dlažbu a položil si ruce na hlavu.

Přiložila jsem podezřelému pistoli k temeni hlavy a přejela mu dlaněmi po těle, abych našla zbraň. Před očima se mi míhaly záběry z Rooneyho videa.

Z kapsy bundy jsem mu vytáhla revolver, zastrčila si ho dozadu za pásek a hledala dál. Žádnou další zbraň jsem nenašla.

Vrátila jsem glock do pouzdra a sundala z opasku pouta.

„Jak se jmenujete?“ zeptala jsem se a zkroutila mu obě hubené paže dozadu, abych mu mohla spoutat zápěstí. Pak jsem sebrala z chodníku obálku a strčila si ji do přední kapsy.

„Fred Brinkley,“ pronesl roztřeseným hlasem. „Znáte mě. Řekla jste, abych přišel, pamatujete? ‚Najdeme toho, kdo ten strašný zločin spáchal.‘ Zapsal jsem si to.“

Hlavou mi stále probíhaly obrázky z Rooneyho filmu. Viděla jsem, jak tenhle muž zastřelil pět lidí. Viděla jsem ho střílet na Claire.

Vyndala jsem mu z kapsy kalhot peněženku, třesoucí se rukou ji otevřela a ve slabém světle pouliční lampy na druhé straně ulice si prohlédla jeho řidičský průkaz.

Byl to Alfred Brinkley.

Dostala jsem ho.

Přečetla jsem mu jeho práva, on se jich zřekl a zopakoval: „Udělal jsem to. Jsem ten vrah z trajektu.“

„Jak jste mě našel?“ zeptala jsem se.

„Vaše adresa je na internetu. Stavil jsem se v knihovně,“ odpověděl Brinkley. „Zavřete mě? Myslím, že bych to mohl udělat znova.“

S kvílením brzd u nás zastavilo Jacobiho auto. Vyskočil zpoza volantu s pistolí v ruce.

„Tos na mě nemohla počkat, Boxerová?“

„Pan Brinkley spolupracuje, Jacobi. Všechno je pod kontrolou.“

Ale když jsem uviděla Jacobiho a uvědomila si, že je po nebezpečí, zaplavila mě vlna úlevy. Chtělo se mi smát, plakat a volat jo ho hó zároveň.

„Dobrá práce,“ slyšela jsem ho říkat. Na rameni jsem ucítila jeho dlaň. Zhluboka jsem se nadechla a snažila se uklidnit, zatímco jsme s Jacobim zvedali Brinkley ho na nohy.

Když jsme ho strčili na zadní sedadlo auta, Brinkley se ke mně obrátil.

„Děkuju, poručíku,“ řekl. Jeho oči stále těkaly sem a tam, tvář se mu zkroutila a rozplakal se. „Věděl jsem, že mi pomůžete.“

Kapitola 21

JACOBI MĚ NÁSLEDOVAL do mé kanceláře. Nervy jsme měli tak napjaté, že bychom na ně mohli hrát jako na kytaru. Zatímco jsme čekali, až Brinkley projde obvyklými procedurami, hrbili jsme se nad mým stolem, pili kávu a mluvili o tom, co budeme dělat dál.

Brinkley se přiznal, že střílel na trajektu, a odmítl právníka. Ale písemné doznání, které mi dal, bylo plné blábolu o bílém světle, krysích lidech a zbrani jménem buldoček.

Museli jsme získat jeho doznání do výpovědi a ukázat tak, že i když je Alfred Brinkley možná psychicky narušený, teď uvažuje racionálně.

Poté, co jsem zavolala Tracchiovi, jsem cinkla Cindy, která nebyla jen moje dobrá kamarádka, ale také hvězda policejní rubriky Chroniclu, abych ji jako první informovala o Brinkleyho zatčení. Pak už jsem jen přecházela po místnosti mužstva a sledovala ručičky hodin, zatímco jsme čekali na Tracchíův příchod.

Bylo čtvrt na deset, než Alfredu Brinkleymu sejmuli otisky prstů, vyfotografovali a nechali ho převléknout do vězeňské kombinézy, aby mohli poslat jeho šaty do laboratoře kvůli skvrnám od krve a zbytkům střelného prachu.

Požádala jsem ho, aby dovolil technikům vzít mu krev, a vysvětlila mu proč: „Chci se ujistit, že nebudete vypovídat pod vlivem alkoholu nebo drog.“

„Jsem čistej,“ ujistil mě a vyhrnul si rukáv.

Odvedli ho do výslechové místnosti číslo dvě vybavené videokamerou, která většinu času fungovala.

Vstoupili jsme s Jacobim do místnosti s šedými kachlíky, přitáhli si židle k poškrábanému kovovému stolu a posadili se naproti vrahovi.

Když jsem se podívala do jeho bledého, špinavého obličeje, naskočila mi husí kůže.

Vzpomněla jsem si, co řekl.

„To já to udělal.“

Kapitola 22

BRINKLEY BYL NERVÓZNÍ. Zespodu klepal koleny do desky stolu a zkřížil ruce v poutech, aby se mohl tahat za chlupy na předloktích.

„Pane Brinkley, chápete, že máte právo nevypovídat?“ zeptala jsem se ho. Přikývl a já mu znovu odříkala jeho práva. A odpověděl „ano“, když jsem se otázala: „Rozumíte svým právům?“

Položila jsem před něj prohlášení, že se jich vzdává, a on ho podepsal. Za polopropustným sklem jsem uslyšela zavrzat židli. Nad hlavou tiše bzučela kamera. Výslech začal.

„Víte, jaký je den v týdnu?“

„Pondělí,“ odpověděl.

„Kde bydlíte?“

„Na stanicích metra. V obchodech s počítači. Někdy v knihovně.“

„Víte, kde jste teď?“

„V Budově spravedlnosti, Bryant Street 850.“

„Výborně, pane Brinkley. Teď mi povězte tohle: Jel jste v sobotu, tedy předevčírem, na trajektu Del Norte?“

„Jo, jel. Byl moc hezkej den. Našel jsem lístek na trhu,“ řekl. „Nemyslíte si, že to byl zločin ten lístek použít, že ne?“ zeptal se.

„Ukradl jste ho někomu?“

„Ne, našel jsem ho na zemi.“

„Tak to nás nezajímá,“ ujistil ho Jacobi.

Brinkley teď vypadal klidnější a mnohem mladší, než mu ve skutečnosti bylo. Začalo mě dráždit, jak působil dětsky, skoro zranitelně. Jako by byl sám oběť.

Napadlo mě, co si o něm asi pomyslí porota. Připadá vám sympatický?

„Nevinen“ kvůli svému vzhledu a zjevnému šílenství?

„Na zpáteční cestě, pane Brinkley –,“ pokračovala jsem.

„Můžete mi říkat Frede.“

„Dobře, Frede. Vytáhl jste zbraň na cestující, když Del Norte přistával v San Francisku?“

„Musel jsem to udělat,“ vypravil ze sebe přeskakujícím hlasem. „Ta matka byla… Poslechněte, udělal jsem špatnou věc. Vím to a chci, abyste mě potrestali.“

„Zastřelil jste ty lidi?“ trvala jsem na svém.

„Ano, udělal jsem to! Zastřelil jsem tu matku se synem. A ty dva muže. A tu další ženu, která se na mě koukala, jako by mi viděla do hlavy. Moc mě to mrzí. Moc jsem si to užíval, než se to zvrtlo.“

„Ale vy jste tu střelbu plánoval, ne?“ zeptala jsem se klidným tónem a dokonce mu věnovala uklidňující úsměv. „Není pravda, že jste měl u sebe nabitou zbraň?“

„Vždycky mám buldočka u sebe,“ řekl Brinkley. „Ale nechtěl jsem těm lidem ublížit. Neznal jsem je. Ani jsem si nemyslel, že byli skutečný, dokud jsem je neviděl v televizi.“

„Je to pravda? Tak proč jste je zastřelil?“ zeptal se Jacobi.

Brinkley pohlédl za mě do polopropustného zrcadla. „Ty hlasy mi řekly, abych to udělal.“

Mluvil pravdu? Nebo právě začal se svou obhajobou založenou na duševní chorobě?

Jacobi se ho zeptal, o jakých hlasech mluví, ale Brinkley přestal odpovídat. Sklonil bradu na hruď a zamumlal: „Chci, abyste mě zavřeli. Uděláte to? Moc se potřebuju vyspat.“

„Jsem si jistá, že pro vás v devátém patře najdeme volnou celu,“ slíbila jsem.

Zaklepala jsem na dveře a do vyšetřovací místnosti vstoupil seržant Steve Hall. Postavil se za zatčeného.

„Pane Brinkley,“ řekla jsem, když vstal, „jste obviněn z vraždy čtyř lidí, pokusu o vraždu dalšího a asi ze čtrnácti dalších trestných činů. Postaráme se, abyste dostal dobrého právníka.“

„Děkuju,“ zamumlal a poprvé se mi podíval do očí. „Jste slušnej člověk. Vážím si všeho, co jste udělala.“

Kapitola 23

DRUHÝ DEN RÁNO ležely před mými dveřmi noviny se Cindiným titulkem přes celou přední stranu: STŘELEC Z TRAJEKTU V SUCHÉM DOKU.

Když jsem dorazila před Budovu spravedlnosti, čekala tam na mě skupina reportérů.

„Jak se cítíte, poručíku?“

„Skvěle,“ usmála jsem se. „Líp už by to ani nešlo.“

Zodpověděla jsem dotazy, pochválila svůj tým a usmála se pro fotografy. Pak jsem vstoupila do Baráku a vyjela výtahem do druhého patra.

Sotva jsem vstoupila do místnosti mužstva, uhodila Brenda do malého gongu na svém stole, pak vstala a objala mě. Přes celou místnost jsem na svém stole uviděla květiny.

Svolala jsem přítomné a poděkovala jim za všechno, co udělali, a když mě inspektor Lemke požádal, abych jim udělala školení o tom, jak přičarovat vraha, všichni jsme se rozesmáli.

„Umím hýbat nosem,“ řekla jsem, „ale nepomáhá to.“

„Musíte hýbat nosem, zkřížit paže a mrkat zároveň!“ křikl Rodriguez.

Nalívala jsem si v kuchyňce kávu, než se zahrabu do hromady papírů, která mi zabírala polovinu stolu, když do dveří strčila hlavu Brenda: „Na lince jedna máte velitele.“

Šla jsem do své kanceláře a sundala ze stolu velký koš s květinami. Podívala jsem se na kartičku zastrčenou mezi růžemi. Byla od mého miláčka Joea a pokrývala ji spousta srdíček.

S úsměvem na tváři jsem stiskla blikající tlačítko na telefonu a velitelův vážný hlas mi řekl, abych přišla nahoru do jeho kanceláře.

„Svolám svůj tým,“ prohlásila jsem, ale on dodal: „Ne, přijďte sama.“

Informovala jsem Brendu, že se za pár minut vrátím, a vyšla po schodech do Tracchiovy kaštanem obložené kanceláře ve čtvrtém patře.

Velitel vstal, když jsem vstoupila, natáhl svou mohutnou ruku přes stůl, potřásl mi mou a prohlásil: „Boxerová, dopadením toho šílence jste prokázala velkou službu celému policejnímu sboru. Chci vám znovu poděkovat za skvělou práci.“

„Díky, veliteli,“ řekla jsem. „Já děkuju vám, že jste mě podpořil.“ Chystala jsem se k odchodu, ale objevil se mu ve tváři nejistý výraz, který jsem u něj ještě neviděla.

Pokynul mi, abych se posadila, a udělal totéž. Pak několikrát přejel židlí po kancelářském koberci a založil ruce na hrudi.

„Lindsay, došel jsem k závěru, že jsem bojoval marně.“

Chce mi dát víc lidí?

Nebo navýšit přesčasové hodiny?

„Pozorně jsem sledoval, jak jste pracovala na tomhle případu, a udělalo na mě velký dojem, kolik houževnatosti a odhodlání jste ve vyšetřování projevila.“

„Děkuju –“

„A tak musím přiznat, že jste měla pravdu a já se mýlil.“

Mýlil? V čem?

Má mysl se snažila předběhnout jeho slova, získat před ním aspoň půlvteřinový náskok – a selhala.

„Je to, jak jste povídala,“ pokračoval Tracchio. „Patříte do terénu, neměla byste být uvázaná u psacího stolu. Teď už to chápu. Konečně mi to došlo. Jednoduše řečeno, při administrativní práci plýtváte svým talentem.“

Zírala jsem, jak velitel pokládá přede mě na stůl odznak.

„Gratuluji vám, Boxerová, k vaší plně zasloužené degradaci na seržanta.“

Kapitola 24

ÚŽASEM SE MI zatočila hlava.

Slyšela jsem Tracchia mluvit, ale bylo to, jako by jeho stůl prolétl zdí a on na mě hovořil odněkud zdaleka.

„Budete spadat přímo pode mě. Samozřejmě si zachováte současný plat…“

V duchu jsem křičela: Degradace? Vy mě degradujete? Dneska?

Sevřela jsem kraj jeho stolu, potřebovala jsem se něčeho chytit. Viděla jsem, jak se Tracchio opřel v židli a z výrazu v jeho tváři bylo patrné, že je stejně šokovaný mou reakcí jako já jeho oznámením.

„Co se děje, Boxerová? Tohle jste přece chtěla, ne? Hučíte do mě už celé měsíce –“

„Ne, chci říct ano. Je to tak. Ale nečekala jsem –“

„No tak, Boxerová. Co mi to povídáte? Trvalo mi celou noc prosadit to nahoře i dole, protože jste říkala, že právě tohle chcete.“

Otevřela jsem ústa a zase je zavřela. „Dejte mi trochu času, abych si to nechala projít hlavou. Ano, Tony?“ vyhrkla jsem.

„Já to vzdávám,“ zvolal Tracchio, zvedl sešívačku a uhodil jí do stolu. „Nerozumím vám a nikdy nebudu. Vzdávám to, Boxerová!“

Nepamatuji se, jak jsem odcházela z velitelovy kanceláře, ale pamatuji si, jak jsem kráčela ke schodišti a křečovitě se usmívala na lidi, kteří mi gratulovali, když jsem míjela jejich stoly.

V hlavě se mi honilo stále totéž.

Co jsem si sakra myslela?

A co vlastně chci?

Našla jsem schodiště, ztěžka se opřela o zábradlí a začala sestupovat do místnosti mužstva, když se proti mně vynořil Jacobi.

„Warrene, tomuhle nebudeš věřit.“

„Vypadneme odsud,“ navrhl.

Sešli jsme do přízemí a po Bryant Street zamířili k Flower Martu.

„Včera večer mi volal Tracchio,“ řekl Jacobi cestou. Podívala jsem se na něho. Jacobi a já jsme před sebou neměli žádná tajemství, ale otřáslo mnou, když jsem spatřila v jeho tváři bolest.

„Nabídl mi tvoji práci, Lindsay. Ale já mu řekl, že ji nevezmu, když s tím nebudeš souhlasit.“

Dunění pod mýma nohama určitě způsoboval vlak metra, ale mně to připadalo jako zemětřesení.

Věděla jsem, co bych měla říct: Gratuluju. Tracchio si vybral dobře. Jsi pro tu práci jako dělaný, Jacobi.

Ale nevypravila jsem ze sebe ani slovo.

„Potřebuju trochu času na rozmyšlenou. Vezmu si den volna,“ vyhrkla jsem.

„Jasně, Lindsay. Nikdo nic nepodnikne, dokud –“

„Možná dva dny.“

„Lindsay, dost! Mluv se mnou.“

Ale já odešla.

Bez rozhlédnutí jsem přešla ulici. Nasedla jsem do auta, projela Bryant Street do Šesté ulice a odtamtud zamířila po 280 South do Portero Hill.

Cestou jsem strhla z opasku telefon, vyťukala Joeovo číslo a poslouchala vyzváněcí tón, zatímco jsem dupla na plyn a odbočila do rychlého pruhu.

Ve Washingtonu byla jedna v noci.

Zvedni to, Joe!

Hovor spadl do hlasové schránky a já mu nechala vzkaz: „Zavolej mi. Prosím.“

Pak jsem zatelefonovala do Sanfranciské všeobecné.

Požádala jsem operátorku, aby mě spojila s Claire.

Kapitola 25

DOUFALA JSEM, ŽE uslyším Claiřin hlas, ale telefon zvedl Edmund. Mluvil, jako by měl za sebou další noc v křesle.

„Jak se jí daří?“ vypravila jsem ze sebe přes knedlík v krku.

„Je zase na magnetické rezonanci,“ odpověděl.

„Pověz Claire, že toho střelce máme,“ řekla jsem. „Přiznal se a je pod zámkem.“

Požádala jsem Edmunda, aby Claire vyřídil, že se jí ozvu později, a pak jsem znovu vytočila Joea. Tentokrát jsem dostala záznamník v jeho kanceláři, tak jsem to zkusila u něj doma.

I tam byl záznamník.

Zastavila jsem na semaforech na Osmnácté ulici, nervózně klepala prsty do volantu a dupla na plyn, jakmile naskočila zelená.

V hlavě se mi vynořila stará vzpomínka na den, kdy jsem byla povýšena na poručíka za odhalení vraha novomanželských párů, psychopata, který by si rozhodně zasloužil zařazení do Síně slávy nejzvrácenějších zločinců. Tehdy jsem své povýšení brala spíš jako politický tah. Nikdy předtím nezastávala ten post žena. Předstoupila jsem a dovolila jim, aby mi připnuli zlatý odznak, aniž bych věděla, jestli opravdu stojím o moc a zodpovědnost, kterou ta nová funkce přináší.

A nejspíš jsem to nevěděla pořád.

Opravdu jsem žádala, abych se mohla vrátit do terénu, takže bylo pochopitelné, že Tracchio mou reakci nechápal. Kruci. Nechápala jsem ji sama.

Člověk někdy prohlédne, až když je pozdě.

To, že bych spadala přímo pod Tracchia, byl nesmysl.

Měla bych nižší hodnost.

Dokázala bych přijímat rozkazy od Jacobiho?

„Řekl jsem mu, že ji nevezmu, když s tím nebudeš souhlasit,“ prohlásil.

Potřebovala jsem si promluvit s Joem.

Sebrala jsem telefon ze sedadla spolujezdce, stiskla opakované vytáčení a zvuk Joeova hlasu ze záznamníku přivolal tolik vzpomínek: na pohádkové výlety, které jsme spolu podnikli, na naše milování, na drobnosti, které jsem na Joe-ovi zbožňovala. Všechny chvíle s ním jsem si vychutnávala, protože jsem nevěděla, kdy ho zase uvidím.

Co bych za to dala, kdybych mohla být ten večer v jeho náručí, kdyby mě láskyplně objímal a já cítila, že mě vidí takovou, jaká jsem doopravdy. Jeho doteky by mohly zahnat všechny mé špatné pocity…

Ukončila jsem hovor, aniž bych nechala vzkaz, a vytočila jsem další dvě Joeova čísla – se stejným výsledkem.

Zajela jsem s autem na parkoviště, zatáhla ruční brzdu a s pohledem upřeným do prázdna jsem myslela na to, jak moc bych si přála vidět Joea.

Pak jsem dostala chytrý nápad.

A proč by ne?

Kapitola 26

DO DAVU V ODLETOVÉ hale jsem moc nezapadala. Byli tam samí muži v šedých oblecích s červenými nebo modrými kravatami. Já měla na sobě nový smetanový svetr s výstřihem do V, přiléhavé džíny a tvídové sako do pasu. Vlasy mi svítily jako svatozář. Muži po mně kradmo pokukovali a mé ego se nadouvalo pýchou.

Zatímco jsem čekala na nástup do letadla, odškrtávala jsem si v hlavě jednotlivé úkoly. Se slečnou, která chodila věnčit Marthu, jsem se dohodla. Pistoli a odznak jsem zamkla do zásuvky toaletního stolku. Služební mobil jsem nechala v autě. S mobilem to bylo ve skutečnosti nedopatření, ale nepotřebovala jsem psychologa, aby mi vysvětlil, že tím, jak jsem se zbavila všech předmětů patřících k mé funkci, jsem vlastně hodila celou svou práci za hlavu.

Cestovala jsem nalehko, ale to nejdůležitější jsem si vzala: rtěnku a zpáteční letenku obchodní třídou na Reaganovo národní letiště, kterou mi dal Joe s klíči od svého bytu a vzkazem: „Tohle je tvoje vstupenka k Joeovi a dá se použít kdykoliv. Pusu. Joe.“

Při nastupování do letadla jsem byla trochu neklidná. Nejen že jsem odjížděla z města a nechávala za sebou nevyřešené zásadní dilema, měla jsem obavy ještě z něčeho jiného.

Joe už mě několikrát navštívil bez ohlášení, ale já jeho nikdy.

Sklenička šampaňského před letem mě trochu uklidnila a jakmile se letadlo zvedlo, sklopila jsem si opěradlo a usnula. Probudila jsem se až ve chvíli, kdy pilot ohlašoval, že jdeme na přistání ve Washingtonu.

Na letišti jsem si vzala taxík a dala řidiči Joeovu adresu v severozápadní části města.

O půl hodiny později už taxík objížděl záhony a fontány před luxusním bytovým komplexem Kennedy-Warren ve tvaru písmene L. Několik minut nato jsem stála na tlustém koberci v chodbě nejvyššího patra toho historického křídla a tiskla tlačítko zvonku.

No, tak mě tu máš.

Když se nic nedělo, zazvonila jsem znovu. Pak jsem zasunula první klíč do spodního zámku, druhým odemkla bezpečnostní a otevřela dveře.

Zavolala jsem „Joe?“ a vstoupila do neosvětlené chodby. Cestou ke kuchyni jsem zavolala znovu.

Kde ten Joe je? ptala jsem se v duchu.

Proč nebere ani jeden telefon?

Kuchyň přecházela do velké místnosti, která byla zároveň jídelnou i obývacím pokojem. Podlaha z tvrdého dřeva se leskla v přívalu světla proudícího dovnitř oknem na druhé straně, za kterým jsem viděla terasu.

Všimla jsem si, že bohatě čalouněná sedací souprava je úhledně srovnaná.

Při druhém pohledu se mi málem zastavilo srdce.

Na pohovce ležela na boku nějaká žena obrácená tváří k oknu. Četla časopis a z uší jí visely bílé kabely sluchátek iPodu.

Byla jsem tak šokovaná, že jsem se nemohla ani pohnout.

Nebo promluvit.

Kapitola 27

SRDCE SE MI prudce rozbušilo. Prohlížela jsem si ženu na gauči, sendvič a šálek čaje vedle ní na konferenčním stolku.

Přejížděla jsem pohledem její černé tričko a kalhoty od cvičebního úboru, husté světlé vlasy svázané do uzlu, bosé nohy.

Byla jsem zcela otupělá a cítila jen, jak mě brní konečky prstů. Že by Joe vedl dvojí život, zatímco já žila v San Františku a čekala na jeho telefonáty a návštěvy?

Tvář mi zrudla hněvem a studem. Nevěděla jsem, jestli mám křičet, nebo utéct.

Jak mě mohl podvádět?

Žena musela zachytit můj odraz ve skle. Upustila časopis, zvedla ruce k obličeji a zaječela.

Vykřikla jsem také. „Kdo sakra jste?“

„A kdo jste vy?“ opáčila a vlasy se jí rozvázaly, když si vytrhávala z uší sluchátka.

„Joeova přítelkyně,“ odpověděla jsem. Připadala jsem si jako nahá a přála si, abych měla odznak, který bych na ni mohla vytáhnout. Jakýkoliv odznak.

Ach, Joe, cos mi to udělal?

„Já jsem Milda,“ představila se. Vyskočila z gauče a vedla mě do kuchyně. „Pracuju tady. Chodím panu Molinarimu uklízet.“

Zasmála jsem se, ne však úlevou, ale šokem.

Vytáhla z kapsy kalhot nějaký šek a strčila mi ho před oči.

Stěží jsem se dokázala soustředit. V hlavě se mi míhaly obrazy z několika posledních dnů.

A teď tahle mladá žena zničila veškerou kontrolu, kterou jsem měla nad svými emocemi.

„Skončila jsem brzo, tak jsem si řekla, že se tady na chvilku natáhnu,“ vysvětlovala, zatímco myla talířek po sendviči. „Neříkejte mu to prosím, ano?“

Otupěle jsem přikývla. „Neřeknu. Spolehněte se.“

„Tak já už jdu,“ řekla a zavřela kohoutek. „Musím vyzvednout syna, takže raději vyrazím, ano?“

Přikývla jsem.

Prošla jsem chodbou a strčila do dveří koupelny. Otevřela jsem toaletní skříňku a prohlédla si krabičky a lahvičky. Hledala jsem lak na nehty, tampony, kosmetiku.

Když jsem nic nenašla, přešla jsem do velké ložnice s kobercem ode zdi ke zdi a výhledem na nádvoří. Otevřela jsem dveře Joeovy šatny, podívala se na podlahu, jestli tam nestojí ženské boty, přejela dlaněmi po policích. Žádné sukně ani blůzy. Co to dělám?

Přece Joea znám, ne?

Obrátila jsem se k posteli a právě se chystala sundat přehoz a prozkoumat povlečení, když jsem spatřila fotografii na nočním stolku. Byla z našeho výletu do Kausalita před půl rokem. Joe mě držel kolem ramen a vítr mu házel mé vlasy do tváře. Oba jsme vypadali zamilovaně.

Zakryla jsem si oči dlaněmi.

Tolik jsem se styděla. Začala jsem vzlykat. Stála jsem v Joeově ložnici a plakala.

A potom jsem odešla a vrátila se do Kalifornie.

Druhá část

HNĚDOOKÁ HOLČIČKA

Kapitola 28

MADISON TYLEROVÁ CHVÍLI skákala na chodníku panáka, pak se rozběhla zpátky ke své chůvě a chytila se jí za ruku. Cestou k parku Alta Plaza Madison řekla: „Poslouchala jsi, Paolo?“

Paola Ricciová stiskla Madisoninu ručku.

Dívčina okouzlující předčasná vyspělost byla někdy nad Paolino chápání.

„Jistě že jsem poslouchala, zlatíčko.“

„Jak jsem říkala,“ prohlásila holčička svým zábavným dospělým tónem, „když hraju Beethovenovu bagatelu, první tóny jsou sestupné a vypadají jako modrý žebřík –“

Zanotovala melodii.

„A v další části, když hraju C-D-C, je to růžová-zelená-růžová!“ zvolala.

„Takže ty si představuješ, že ty tóny mají barvy?“

„Ne, Paolo,“ opáčila holčička vesele, trpělivě. „Ty tóny jsou barvy. Copak ty nevidíš barvy, když zpíváš?“

„Ne. Asi jsem jenom hloupá chůva,“ odpověděla Paola. „Chůva-sůva.“

„Nevím, co je chůva-sůva,“ řekla Madison a v hnědých očích se jí vesele zablesklo. „Ale zní to moc legračně.“

Obě se rozesmály. Madison vzala Paolu kolem pasu a přitiskla obličej k jejímu kabátu, když kráčely kolem exkluzivní waldorfské školy jen půldruhého bloku od místa, kde Madison bydlela se svými rodiči.

„Je sobota,“ pošeptala Madison Paole. „Nemusím se na školu ani podívat.“

Park byl teď jen blok daleko, a když Madison viděla jeho kamenné zdi, změnila vzrušeně téma.

„Maminka říkala, že až budu trochu starší, koupí mi lakelandského teriéra,“ svěřila se své mladé chůvě, když přecházely Divisadero Street. „Budu mu říkat Wolfgang.“

„To je ale vážné jméno na malého psa,“ poznamenala Paola, soustředěná na to, aby bezpečně přešly ulici. Na černý minivan, který stál u plotu parku, se skoro nepodívala. Drahé černé minivany byly v Pacific Heights běžné jako vrány.

Paola máchla Madisoninou paží a dítě vyskočilo na obrubník. Pak se náhle zastavilo, když z auta někdo vystoupil a rychle zamířil k nim.

Madison se obrátila na chůvu: „Paolo, kdo je to?“

„Co se děje?“ zavolala Paola na muže z minivanu.

„Problémy doma. Musíte jet obě s námi. Madison, tvoje maminka spadla ze schodů.“

Madison se schovala chůvě za záda a vykřikla: „Tatínek mi povídal, abych s cizími lidmi nikam nejezdila! A vy jste cizí!“

Muž popadl holčičku jako pytel ptačího zobu a zatímco volala „Pomoc! Pusťte mě!“, hodil ji na zadní sedadlo auta.

„Nastupte,“ přikázal Paole. Mířil jí na hruď pistolí.

„Nastupte si, nebo dejte tomu dítěti poslední sbohem.“

Kapitola 29

ZROVNA JSEM SE VRÁTILA s Conklinem do místnosti mužstva po chmurném dopoledni stráveném vyšetřováním brutální střelby z kolemjedoucího auta, když na nás Jacobi mávl, abychom přišli do jeho kanceláře.

Přešli jsme po šedém linoleu do proskleného boxu a posadili se. Conklin na kraj skříně, kde sedával Jacobi, a já na židli vedle jeho stolu. Rozhlédla jsem se kolem, jak se v mé bývalé kanceláři zabydlel.

Stále jsem si snažila zvyknout na ten zvrat událostí. Zavrtěla jsem hlavou nad nepořádkem, který tam stačil nadělat ani ne za čtrnáct dní. Na podlaze a parapetu se hromadily staré noviny, z odpadkového koše bylo cítit zbytky jídla.

„Ty jsi ale prase, Jacobi,“ řekla jsem. „A myslím to doslova.“

Zasmál se, což v posledních několika dnech dělal mnohem častěji než v uplynulých dvou letech, a přestože to zabolelo moje ego, byla jsem ráda, že už nemusí funět do kopců. Byl to výborný polda, dokázal zvládnout nezvládnutelné a já cítila, že ho mám ještě radši než dřív.

Jacobi zakašlal a řekl: „Máme tady únos.“

„A proč zrovna my?“ zeptal se Conklin.

„Oddělení závažných trestných činů na tom pár hodin dělalo, ale pak se objevil svědek a teď to vypadá na vraždu,“ vysvětlil Jacobi. „Budeme spolupracovat s poručíkem Macklinem.“

Ozvalo se zahučení, jak Jacobi zapnul počítač, kterému se dřív, než dostal nový odznak, důsledně vyhýbal. Vyhrabal z nepořádku na stole cédéčko a nemotorně ho vložil do mechaniky.

„Pětiletá holčička šla v devět ráno do parku se svou chůvou, když je někdo unesl. Chůva se jmenuje Paola Ricciová, pochází z italské Cremony a je tady na pracovní vízum. To dítě je Madison Tylerová,“ dostali jsme základní informace.

„Dcera Tylerových z Chroniclu?“ zeptala jsem se.

„Jo. Její otec je Henry Tyler.“

„Říkal jsi, že máme svědka toho únosu?“

„Přesně tak, Boxerová. Nějaká žena věnčila psa, než šla do práce, a uviděla postavu v šedém vystupovat z černého minivanu před parkem Alta Plaza ve Scott Street.“

„Co myslíš tou postavou?“ zeptal se Conklin.

„Ví jenom, že to byla postava v šedém kabátu. Nevšimla si, jestli to byl muž, nebo žena, protože k ní ten člověk stál zády a ona se na něj podívala jen letmo. Nedokáže identifikovat ani to auto. Prý se to seběhlo moc rychle.“

„A co z toho dělá možnou vraždu?“ chtěla jsem vědět.

„Svědkyně řekla, že uslyšela ránu, jakmile to auto vyjelo do Divisadero Street. Pak uviděla, jak na zadní sklo minivanu cákla krev.“

Kapitola 30

JACOBI NĚKOLIKRÁT KLIKL myší a pak otočil notebook, abychom s Conklinem viděli na video běžící na monitoru.

„Tohle je Madison Tylerová,“ řekl.

Kamera snímala malou blonďatou holčičku, která vycházela zpoza opony na jeviště. Měla na sobě prosté modré šaty s krajkovým límcem, ponožky a lesklé červené mokasíny.

Bylo to nejhezčí děvčátko, jaké jsem kdy viděla, a jeho inteligentní pohled popíral veškeré domněnky, že je to jen nastrojená malá princezna.

Kanceláří se rozlehl potlesk, když se holčička vyšplhala na stoličku před křídlem Steinway.

Obecenstvo ztichlo a ona začala hrát klasickou skladbu, kterou jsem nepoznávala. Byla složitá, ale nezdálo se, že by dítě dělalo nějaké chyby.

Dokončila skladbu s pažemi rozepjatými přes celou klávesnici, kam jen dosáhla, a poslední tóny odehrála za sílícího jásotu a potlesku.

Madison se obrátila a řekla posluchačům: „Půjde mi to mnohem líp, až mi vyrostou ruce.“

Ozval se pobavený smích, z portálu vyšel asi devítiletý chlapec a dal jí kytici.

„Už se únosci ozvali rodičům?“ zeptala jsem se a odtrhla oči od videa s Madison Tylerovou.

„Ještě je brzo, ale ne, nikdo se neozval,“ informoval nás Jacobi. „Zatím ani slovo o výkupném.“

Kapitola 31

CINDY THOMASOVÁ PRACOVALA ve své domácí kanceláři, kterou si zařídila v malém pokoji nového bytu. CNN jí sloužila jako zvuková kulisa, když vyťukávala na klávesnici reportáž o blížícím se procesu s Alfredem Brinkleym. Když jí vedle lokte zazvonil telefon, pomyslela si, že ho nezvedne.

Pak se podívala na displej, kdo volá – a okamžitě chňapla po sluchátku.

„Pane Tylere?“ vyhrkla.

Hlas Henryho Tylera byl strašidelně dutý, téměř k nepoznání. Skoro ji napadlo, že žertuje, ale to nebyl jeho styl.

Pozorně poslouchala, lapala po dechu, říkala „ach ne, ne,“ a ze všech sil se snažila porozumět muži, jenž plakal, ztrácel nit a musel se Cindy zeptat, o čem mluvil.

„Měla na sobě modrý kabát,“ napověděla mu.

„Správně. Tmavomodrý kabát, červený svetr, modré kalhoty, červené boty.“

„Do hodiny budete mít kopii,“ slíbila Cindy. „A do té doby se vám ti parchanti ozvou, aby vám řekli, kolik máte za Mandy zaplatit. Dostanete ji zpátky.“

Rozloučila se se spoluvydavatelem Chroniclu a položila sluchátko. Chvilku jen nehybně seděla, svírala opěrky židle a snažila se zbavit svíravého strachu. Psala už o mnoha únosech a věděla, že pokud se dítě nenajde ještě dnes, zhruba na polovinu se snižují šance, že se objeví živé. O další polovinu se sníží, když se to nepodaří ani zítra.

Zavzpomínala na své poslední setkání s Madison, k němuž došlo na začátku léta, když holčička přišla s otcem do redakce.

Asi dvacet minut se Madison točila na židli před Cindiným stolem, škrábala na těsnopisnou podložku a předstírala, že je reportérka, která se vyptává Cindy na její práci.

„Proč se říká uzávěrka? Bojíte se někdy, když píšete o zlých lidech? O čem byla nejhloupější reportáž, kterou jste kdy napsala?“

Maddy byla milé dítě, zábavné a ani trochu rozmazlené. Cindy bylo líto, když se vrátila Tylerova sekretářka a řekla: „Tak pojď, Madison. Slečna Thomasova má práci.“

Cindy holčičku impulzivně políbila na tvář a vyhrkla: „Jsi moc roztomilá, víš to?“

Madison ji objala kolem krku a polibek opětovala.

„Uvidíme se v humoristické příloze!“ zavolala za ní Cindy. Madison Tylerova se ohlédla a usmála se. „Budu tam!“

Cindy obrátila pohled na prázdný monitor, ochromená představou, že Madison vězní lidé, kteří ji nemají rádi. Myslela na to, jestli není spoutaná v kufru auta, jestli ji pohlavně nezneužili, jestli už není mrtvá.

Otevřela nový dokument a po rozpačitém startu se jí prsty rozběhly a na monitoru začala růst reportáž. „Pětiletá dcera spoluvydavatele Chroniclu Henryho Tylera byla dnes ráno unesena jen několik bloků od jejich domu…“

V hlavě jí zněla slova Henryho Tylera, jeho hlas sevřený zoufalstvím: „Napište tu reportáž, Cindy. A modlete se s námi, abychom měli Madison zpátky, než ji budeme muset uveřejnit.“

Kapitola 32

YUKI CASTELLANOVÁ SEDĚLA ve třetí řadě v hledišti soudní síně 22 vyššího soudu a čekala, až zřízenec ohlásí číslo případu.

Působila v kanceláři okresního prokurátora teprve měsíc, ale přestože předtím pracovala několik let jako obhájkyně ve špičkové právnické firmě, ukázalo se, že práce žalobce je mnohem špinavější, urgentnější a skutečnější než hájení vysoce postavených klientů v civilních sporech.

A přesně to ona chtěla.

Její bývalí kolegové by nikdy nevěřili, jak moc si užívá svůj nový život na „odvrácené straně“.

Účelem tohoto slyšení bylo určit datum procesu s Alfredem Brinkleym. Na prokuratuře pracoval asistent, jehož úkolem bylo účastnit se podobných formálních procedur a starat se o rozpis přelíčení.

Ale Yuki nechtěla v tomhle případu propásnout ani okamžik.

Pro Yuki hodně znamenalo, že si ji starší zástupce prokurátora Leonard Parisi vybral jako svou asistentku pro tento proces. Alfred Brinkley zavraždil čtyři lidi. Jen šťastnou náhodou nezabil také Claire Washburnovou, jednu z jejích nejdražších přítelkyň.

Rozhlédla se po řadách sedadel před sebou, po feťácích a pedofilech, jejich matkách a přítelkyních, veřejných obhájcích radících se s klienty.

Nakonec spočinula pohledem na veřejné obhájkyni Barbaře Blancové, která se šeptem bavila se střelcem z trajektu.

Byla to chytrá žena, která by stejně jako Yuki přivolala na pomoc svému klientovi samo peklo.

Blancova při předběžném přelíčení prohlásila, že její klient je „nevinen“ a zjevně měla v úmyslu dosáhnout toho, aby při procesu nebyla použita jeho výpověď. Bude tvrdit, že Brinkley byl v době spáchání zločinu nepříčetný a od té doby byl na prášcích. A bude pracovat na tom, aby místo ve vězení skončil v psychiatrické léčebně.

Ať to zkusí.

Zřízenec vyhlásil číslo jejího případu a Yuki se zrychlil tep, když zaklapla notebook a zamířila k soudcovské stolici.

Alfred Brinkley kráčel pokorně za svou obhájkyní a vypadal klidněji než při předběžném přelíčení, což bylo jen dobře.

Yuki otevřela dřevěnou branku mezi hledištěm a samotným soudem, postavila se vedle Blancové a Brinkleyho a vzhlédla do břidlicově modrých očí soudce Normana Moorea.

Moore je přejel letmým pohledem a pak sklopil zrak k soudnímu kalendáři.

„Co kdybychom tu záležitost vyřešili co nejdřív, řekněme sedmnáctého listopadu?“

„Veřejnost by to ocenila, Vaše Ctihodnosti,“ souhlasila Yuki.

Ale Blancova měla jiný názor. „Vaše Ctihodnosti, pan Brinkley má mnohaleté problémy psychického rázu. Mělo by být odborně posouzeno, zda je chopen stanout před soudem.“

Moore položil dlaně na stůl, povzdechl si a řekl: „Dobře, paní Blancova. Doktorka Charlene Everedtova se už vrátila z dovolené. Dnes ráno mi řekla, že má trochu volného času. Provede psychiatrické vyšetření pana Brinkleyho.“

Obrátil pohled k Yuki. „Slečna Castellanová, že ano?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti. Tohle je zdržovací taktika,“ opáčila a slova se z ní jako obvykle začala valit jak z kulometu. „Obhajoba chce dostat svého klienta z očí veřejnosti, aby opadl zájem médií. Paní Blancova velmi dobře ví, že pan Brinkley je schopen stanout před soudem. Zastřelil čtyři lidi. Sám se udal. Přiznal se z vlastní vůle.

Veřejnost si přeje a zaslouží rychlý proces –“

„Chápu, co veřejnost chce, slečno Castellanová,“ přerušil ji soudce a zareagoval na její slovní salvu trpělivým přednesem. „Přesto si vyžádáme předběžný posudek od doktorky Everedtové. Nemělo by to trvat déle než několik dní. Myslím, že veřejnost může počkat tak dlouho, ne?“

„Ano, pane,“ odpověděla Yuki. Soudce se obrátil na zřízence: „Další případ.“ Yuki odešla dvoukřídlými dveřmi ze soudní síně.

Zahnula doprava a kráčela zašlou mramorovou chodbou ke své kanceláři. Doufala, že soudem určený psychiatr dospěje ke stejnému závěru jako ona a Lindsey.

Alfred Brinkley může být blázen, ale podle zákona je odpovědný za své činy.

Čtyřikrát promyšleně vraždil, a když všechno půjde dobře, dostane obžaloba brzy šanci to dokázat.

Kapitola 33

HODILA JSEM KLÍČKY Conklinovi a postavila se ke dveřím spolujezdce.

Conklin si nervózně pohvizdoval mezi zuby, když jsme služebním autem vjížděli do Bryant Street, po několika blocích odbočili do Šesté ulice a pokračovali po Market Street na sever do Pacific Heights.

„Jestli je nějaký důvod, proč bych nechtěl mít děti, je to tenhle,“ poznamenal.

„A nebýt toho?“

„Chtěl bych jich celou bandu.“

Probírali jsme teorie o únosu – jestli opravdu došlo k vraždě a zda se na něm chůva mohla nějak podílet.

„Žila v té domácnosti,“ řekla jsem. „Věděla o všem, co se tam dělo. Kolik mají peněz, jaké mají zvyky. Jestli jí Madison důvěřovala, mohl být celý únos hračka.“

„Tak proč by tu chůvu zabíjeli?“ ozval se Conklin.

„No, třeba přestala být užitečná.“

„O člověka míň při dělení výkupného. Ale stejně, zastřelit ji před očima té holčičky…“

„A opravdu to byla chůva?“ zeptala jsem se. „Co když zabili dítě?“

Pohroužili jsme se do mlčení, zatímco jsme odbočovali do Washington Street, jedné z nejhezčích ulic v Pacific Heights.

Dům Tylerových stál uprostřed bloku lemovaného stromy, majestátní budova ve viktoriánském slohu se světle žlutou omítkou a kaskádami květin připomínajícími vodopády. Byl to dům snů, místo, které by nikdy neměla navštívit hrůza.

Conklin zaparkoval u chodníku a po kameny dlážděné cestě se šesti schody jsme došli k domovním dveřím.

Zvedla jsem mosazné klepadlo a nechala ho dopadnout na kovovou desku na starých dubových dveřích. Myslela jsem přitom na to, že uvnitř toho krásného domu jsou dva lidé zcela zachvácení strachem a žalem.

Kapitola 34

HENRY TYLER OTEVŘEL domovní dveře a zbledl. Zdálo se, že mě poznal. Ukázala jsem mu odznak.

„Seržantka Boxerová a tohle je inspektor Conklin –“

„Vím, kdo jste,“ řekl. „Jste přítelkyně Cindy Thomasové. Z oddělení vražd.“

„Přesně tak, pane Tylere, ale prosím… o vaší dceři nemáme žádné zprávy.“

„Dneska už tady bylo několik inspektorů,“ pokračoval, když nás vedl chodbou do obrovského obývacího pokoje ve stylu počátku devatenáctého století – starožitné a perské koberce a portréty dávno mrtvých lidí a jejich psů. U okna, ze kterého byl nevyčíslitelně drahý výhled na zátoku, stálo piano.

Tyler nás vybídl, abychom se posadili, a sedl si proti nám na sametovou pohovku.

„Jsme tady proto, že svědek únosu uslyšel výstřel,“ řekla jsem.

„Výstřel?“

„Nemáme důvod si myslet, že se Madison něco stalo, ale potřebujeme se dozvědět něco víc o vaší dceři a Paole Ricciové.“

Do pokoje vešla Elizabeth Tylerová oblečená v bezovém hedvábí a jemné vlně, oči oteklé a zarudlé od pláče. Sedla si vedle manžela a sepjala ruce.

„Seržantka mi právě pověděla, že ta žena, která viděla, jak Madison unesli, slyšela výstřel!“

„Ach bože,“ vydechla Elizabeth Tylerová a zhroutila se na manžela.

Znovu jsem vysvětlila situaci a pokusila se Madisoniny rodiče uklidnit slovy, že nevíme nic víc, než že někdo vystřelil. O krvi na skle jsem se nezmínila.

Když se paní Tylerová trochu sebrala, zeptal se Conklin, jestli si nevšimli někoho, kdo by nezapadal do sousedství.

„Nezahlédl jsem vůbec nic mimořádného,“ odpověděl pan Tyler.

„Se sousedy se navzájem pořád pozorujeme,“ promluvila Elizabeth. „Jsme nestydatě zvědaví. Kdyby kdokoliv z nás zahlédl něco podezřelého, zavolal by policii.“

Zeptala jsem se Tylerových na to, co dělali v minulých několika dnech a na jejich zvyky – kdy odcházejí z domu, v kolik hodin chodí spát a tak podobně.

„Vyprávějte mi o své dceři,“ vybídla jsem je. „A nic nevynechejte.“

Paní Tylerová se na okamžik rozzářila. „Je moc šťastná holčička. Miluje psy. A je hudební génius, jak asi víte.“

„Viděla jsem ji na videu. Hrála na piano,“ přikývla jsem.

„Víte, že má synestézii?“ zeptala se mě Elizabeth Tylerová.

Zavrtěla jsem hlavou. „Co je synestézie?“

„Když slyší nebo hraje hudbu, představuje si tón v barvách. Je to fantastický dar –“

„Je to neurologicky podmíněné,“ přerušil ji Henry Tyler netrpělivě. „S jejím únosem to nemá nic společného. Tady musí jít o peníze. Co jiného by za tím mohlo být?“

„Co nám můžete povědět o Paole?“ zeptala jsem se.

„Mluví skvěle anglicky,“ pokračoval Tyler. „Je u nás teprve několik měsíců. Kdy přijela, miláčku?“

„V září. Hned poté, co se Mala vrátila domů na Srí Lanku. Paola měla výborná doporučení,“ dodala paní Tylerová. „A Maddy si ji hned oblíbila.“

„Znáte nějaké Paoliny přátele?“

„Ne,“ odpověděla paní Tylerová. „Nesměla k nám nikoho vodit. Měla volné čtvrtky a neděle a co v těch dnech dělala, to opravdu nevím, je mi líto.“

„Věčně měla na uchu mobil,“ řekl Tyler. „Pověděla mi to Madison. Takže musela mít přátele. Co chcete naznačit, seržantko? Myslíte si, že by v tom mohla mít prsty?“

„Zdá se vám to možné?“

„Jistě,“ souhlasil Tyler. „Viděla, jak žijeme. Možná chtěla něco z toho pro sebe. Nebo ji třeba navedl nějaký chlap, se kterým se scházela.“

„V téhle fázi nemůžeme nic vyloučit,“ řekla jsem.

„Prosím, najděte naši malou holčičku,“ vzlykl Henry Tyler a jeho žena se rozplakala. „Udělejte pro to všechno.“

Kapitola 35

POKOJ PAOLY RICCIOVÉ u Tylerových byl nevelký a ženský. Na stěně proti posteli visel plakát italského fotbalového týmu a nad čelem lůžka se nacházel ručně vyřezaný krucifix.

V pokoji byly troje dveře: jedny vedly do chodby, druhé do koupelny a další do Madisonina pokoje.

Paolinu postel zakrýval modrý žinylkový přehoz. Oblečení v šatně měla pečlivě srovnané – vkusné mikiny, jednoduché sukně a halenky a police svetrů v neutrálních barvách. Na podlaze stálo několik párů bot na nízkém podpatku a na klice šatny visela černá kožená kabelka.

Otevřela jsem ji a našla Paolinu peněženku.

Podle řidičského průkazu bylo Paole devatenáct.

„Měří sto sedmdesát pět centimetrů, má hnědé vlasy, modré oči a kouří trávu.“

Zvedla jsem do výšky sáček se třemi jointy, který jsem našla v zapnuté přihrádce. „Mobil tady není, Richie. Musela ho mít u sebe.“

Otevřela jsem jednu ze zásuvek Paolina prádelníku, zatímco Conklin si vzal na starost toaletní stolek.

Paola měla obyčejné bílé bavlněné spodní prádlo, ale i saténové v tropických barvách na volné dny.

„Trochu hanbaté a docela hezké,“ poznamenala jsem.

Šla jsem do koupelny a otevřela lékárničku. Uviděla jsem různé pleťové krémy a šampony a také otevřené balení antikoncepce.

S kým asi spala?

Se svým přítelem? S Henrym Tylerem?

Nebylo by to poprvé, co by se chůva zapletla s pánem domu. Stalo se tam něco neblahého? Milostná aférka, která se vymkla z rukou?

„Něco jsem našel, poručíku,“ zavolal Conklin. „Teda seržantko.“ Vrátila jsem se do pokoje.

„Jestli mi nemůžeš říkat Boxerová,“ řekla jsem, „zkus Lindsay.“

„Dobře,“ hlesl a jeho pohlednou tvář ozářil úsměv. „Lindsay, Paola si psala deník.“

Kapitola 36

ZATÍMCO CONKLIN DÁL prohledával Madisonin pokoj, listovala jsem chůviným deníkem.

Paola měla krásné písmo a používala symboly a emotikony, které umocňovaly její živý styl.

Stačil zběžný pohled na popsané stránky, abych poznala, že milovala Ameriku.

Básnila o kavárnách a obchodech ve Fillmore Street, psala o tom, že se nemůže dočkat hezčího počasí, aby mohla s přáteli sedávat venku, jak byla zvyklá z domova.

Na mnoha stránkách popisovala oblečení, které viděla ve výkladních skříních, a citovala názory svých sanfranciských kamarádek na muže, šaty a mediální hvězdy.

Když se Paola zmiňovala o přátelích, používala jen iniciály, což mě přivedlo k myšlence, že o volných večerech kouřila s ME a LK trávu.

Hledala jsem zmínky o Henrym Tylerovi. Paola o něm psala často, ale pokaždé jako o panu B.

Avšak ozdobnými kudrlinkami zdobila iniciálu někoho, komu říkala G.

Popisovala významné pohledy a setkání s G, ale získala jsem z toho dojem, že o sexu s tímto G spíš snila, než že by ho uskutečňovala.

Ve svém deníku se Paola nejčastěji zmiňovala o Maddy. Z těchto zápisů jsem poznala, že ji měla opravdu moc ráda. Dokonce si na stránky deníku lepila její obrázky a básničky.

Nedozvěděla jsem se nic o plánech, tajných schůzkách nebo pomstě.

Zavřela jsem Paolin červený zápisník a pomyslela si, že je to zpráva o nevinné dívce v cizině.

Pokud ten deník nezfalšovala, abychom si mysleli právě tohle.

Henry Tyler nás doprovodil na práh domu. Sevřel mi paži.

„Vážím si toho, že jste se kvůli mé ženě snažili situaci zlehčovat, ale chápu, proč jste tady. Naší dceři se už mohlo něco stát. Prosím, informujte mě o všem. A trvám na tom, abyste mi říkali pravdu.“

Dala jsem zdrcenému Henrymu Tylerovi svoje číslo na mobil a slíbila mu, že s ním budu ve spojení. Když jsme s Conklinem odešli, připojovali se právě technici na telefonní linky Tylerových a inspektoři z oddělení závažných trestných činů obcházeli domy ve Washington Street.

Jeli jsme do parku Alta Plaza, historického, terasovitého drahokamu s úžasným výhledem.

Uklidňující zelení parku se kromě chův, batolat a majitelů psů pohybovali i policisté provádějící výslechy.

Conklin a já jsme se k nim připojili a promluvili si se všemi chůvami a dětmi, které Madison znaly, včetně jedné dívky s iniciálami ME. Šlo o kamarádku, o které se Paola zmínila ve svém deníku.

Madeline Ellisová se rozplakala a svěřila se nám, jak moc se o Paolu a Maddy bojí.

„Jako by se celý můj svět obrátil vzhůru nohama,“ řekla. „Tady by přece mělo být bezpečno!“

Madeline houpala kočárkem s miminkem a přiškrceným hlasem pokračovala: „Je to hodné děvče. A na svůj věk je docela zodpovědné.“

Pověděla nám, že to G v Paolině deníku je George, příjmení ale nezná, a pracuje jako číšník v kavárně Rapsodie. Flirtoval s Paolou a ona s ním, ale Madeline si byla jistá, že spolu nic neměli.

Našli jsme George Henleyho, jak obsluhuje u stolků před kavárnou Rapsodie ve Fillmore Street, a vyslechli ho. Zmáčkli jsme ho, snažili se ho vystrašit, ale instinkty mi říkaly, že v únosu ani vraždě není nijak zapletený.

Byl to jenom kluk, který pracoval, aby mohl chodit do večerní školy a vystudovat umění.

George si utřel ruce o zástěru, vzal si ode mě Paolin řidičák a podíval se na fotografii.

„No jasně. Vídal jsem ji tady s kamarádkami,“ řekl. „Ale až do téhle chvíle jsem neznal její jméno.“

Kapitola 37

NAD PACIFIC HEIGHTS zapadalo slunce, když jsme odcházeli z bytu kutila jménem Willy Evans, který bydlel nad garáží jedněch sousedů Tylerových. Evans byl patolízal s neuvěřitelně špinavými nehty a dvěma tucty terárií osídlených hady a ještěry. Ale ať byl sebeslizčí, měl dobré alibi na dobu, kdy byly Madison s Paolou uneseny.

Conklin a já jsme si zapnuli kabáty, šli ode dveří ke dveřím a ukazovali fotografie místním obyvatelům, kteří se právě vraceli z práce.

Vyděsili jsme spoustu nevinných lidí, ale nepodařilo se nám získat ani jedinou stopu.

Když jsme se vrátili do Baráku, sepsali jsme své poznámky a myšlenky do zprávy, uvedli výslechy, které jsme udělali, a skutečnost, že Devineovi, kteří bydlí vedle Tylerových, byli před i po únosu na dovolené a nemohli jsme je vyslechnout, a že přátelé Paoli Ricciové si o ní myslí, že je svatá.

Padl na mě hluboký smutek.

Jediná svědkyně únosu řekla Jacobimu, že v devět ráno uslyšela výstřel a viděla, jak na zadní sklo minivanu cákla krev.

Patřila ta krev Paole?

Nebo se dítě bránilo a kulka ho měla umlčet?

Popřála jsem Conklinovi dobrou noc a jela do nemocnice.

Claire spala, když jsem vstoupila do jejího pokoje.

Otevřela oči, řekla: „Ahoj, zlato,“ a zase usnula. Chvíli jsem seděla vedle její postele opřená v koženkovém křesle, a dokonce si několikrát krátce zdřímla. Pak jsem políbila svoji kamarádku na tvář a rozloučila se s ní.

Zaparkovala jsem explorer na svahu kousek od svého bytu a vytáhla klíče. Když jsem šla do kopce, hlavou se mi stále honily myšlenky na Madison Tylerovou.

Musela jsem několikrát zamrkat, abych se ujistila, že nemám halucinace.

Před mým domem seděl na schodech Joe, vodítko obtočené kolem ruky a Marinu po svém boku.

Vstal a já skočila do jeho silného náručí, až se zapotácel v měsíčních stínech.

Byl to skvělý pocit být zase v jeho náručí.

Kapitola 38

POKUD JSEM VĚDĚLA, neměl Joe o mém nešťastném výletu do Washingtonu ani tušení, a mně nepřipadalo, že je tohle vhodná chvíle se mu svěřovat.

„Nakrmil jsi Marthu?“ zeptala jsem se a pověsila se mu na krk, abych ho mohla políbit.

„Jo, a taky jsem ji vyvenčil,“ zamumlal. „A pro nás lidi jsem koupil grilované kuře a nějakou zeleninu. Víno je v lednici.“

„Jednoho dne přijdu domů a nedopatřením tě zastřelím.“

„To bys neudělala, že ne, blondýnko?“

Odtáhla jsem se od něho, usmála se na něj a řekla: „Ne, neudělala, Joe.“

„Jsi moje holčička.“

Znovu mě políbil, až jsem se zatetelila blahem. Stoupali jsme po schodech k mému bytu a Martha štěkala a popoháněla nás jako ovce, což nás tak rozesmálo, že se nám nahoře slabostí podlamovala kolena.

A jak jsme měli ve zvyku, jídlo muselo počkat.

Joe svlékl mě a já jeho, nastavili jsme si sprchu na správnou teplotu a jakmile jsme do ní vstoupili, opřela jsem se dlaněmi o zeď a on mě myl, jemně, pomalu a všude, až se mi chtělo křičet. Pak mě zabalil do osušky, odvedl k posteli, položil mě a rozsvítil malou lampičku na nočním stolku, tu s měkkým růžovým světlem. Rozbalil mě, jako bychom byli spolu poprvé, jako by právě objevoval mé tělo.

To mi poskytlo čas obdivovat jeho širokou hruď, sjíždět pohledem dolů – a když jsem natáhla ruku, abych se ho dotkla, byl připravený.

„Jen klidně lež,“ pošeptal mi do ucha.

Na tom, že jsem byla tak dlouho bez Joea, bylo skvělé to, že když jsme se pak setkali, obohacoval bezpečnou povědomost prvek neznáma.

Ležela jsem na polštářích, dlaně obrácené nahoru, a Joe mě přiváděl k šílenství, jak mě všude líbal, dráždil prsty na citlivých místech a tiskl se svým pevným tělem k mému.

Rozpouštěla jsem se v tom žáru, ale přestože jsem po něm moc toužila, vkrádalo se mi do hlavy ještě něco jiného. Bojovala jsem se svými city k Joeovi a nevěděla jsem proč.

Pak přišla odpověď: Tohle dělat nechci.

Kapitola 39

PŘIPADALA JSEM SI jako blázen, když jsem po Joeovi toužila a zároveň ho nechtěla.

Nejdřív jsem si namlouvala, že mě ruší obavy o Madison a Paolu. Pak mi došlo, že se stydím za to, jak jsem se skoro před dvěma týdny objevila u něho doma, když jsem ho tolik potřebovala, a měla pocit, že tam nepatřím.

On teď ležel vedle mě, dlaň položenou na mém břiše.

„Co se děje, Lindsay?“

Zavrtěla jsem hlavou – ne, nic se neděje – ale Joe mě obrátil k sobě a přiměl, abych se podívala do jeho hlubokých modrých očí.

„Měla jsem hrozný den,“ zamumlala jsem.

„Jasně,“ opáčil, „to není nic nového. Nová je tvoje nálada.“

Z očí mi vytryskly slzy a to mě zahanbilo. Nechtěla jsem být před Joem zranitelná. Aspoň ne teď.

„Tak mluv, blondýnko,“ pobídl mě.

Položila jsem mu paži na hrudník a zastrčila mu hlavu pod bradu. „Takhle už to dál nejde, Joe.“

„Já vím, chápu, co cítíš. Chci se sem přestěhovat, ale teď není vhodná doba.“

Dech se mi zpomalil, když mluvil o současném vývoji války v Iráku, nadcházejících volbách, bombových útocích ve velkých městech a zájmech národní bezpečnosti.

V určitém bodě jsem přestala poslouchat. Vstala jsem z postele a oblékla si župan.

„Vrátíš se ke mně?“ zeptal se Joe.

„O to tu jde,“ řekla jsem. „Tohle je otázka, kterou si pokaždé kladu o tobě.“

Joe začal protestovat, ale já rázně pokračovala: „Nech mě mluvit.“

Sedla jsem si na kraj postele. „Je mi s tebou krásně, ale zároveň se cítím mizerně, protože s tebou nemůžu počítat. Na lásku na dálku jsem už moc stará.“

„Linds –“

„Sám víš, že mám pravdu. Netuším, kdy tě zase uvidím, jestli se ti dovolám. Pak se objevíš, zase zmizíš a mně se po tobě stýská.

Nemáme čas společně odpočívat, žít normálním životem. Pořád mluvíme o tom, jak se sem přestěhuješ, ale oba víme, že to není možné.“

„Lindsay, já přísahám –“

„Nemůžu čekat na novou vládu nebo konec války. Dokážeš to pochopit?“

Seděl s nohama spuštěnýma z postele a v jeho tváři bylo tolik lásky, že jsem se musela odvrátit.

„Miluju tě, Lindsay. Prosím, nebudeme se hádat. Ráno musím odjet.“

„Musíš odjet hned, Joe,“ slyšela jsem se říkat. „Moc mě to bolí, ale nestojím už o další dobře míněné sliby. Ukončíme to, ano? Bylo nám spolu krásně, ale jestli mě miluješ, hned odejdi.“

Políbil mě na rozloučenou a já zůstala ležet v posteli. Zírala jsem do stropu a mé slzy se vsakovaly do polštáře. Přemýšlela jsem, co jsem to sakra udělala.

Kapitola 40

BYLA SOBOTA VEČER, skoro půlnoc. Cindy spala v ložnici svého nového bytu v Blakely Arms – sama –, když ji probudila žena křičící z plných plic španělsky v patře někde nad její hlavou.

Bouchly dveře, zazněly běžící kroky, pak zavrzaly panty a práskly další dveře, tentokrát blíž k Cindyinu bytu.

Že by dveře na schodiště?

Uslyšela další křik, tentokrát dole na ulici. Mužské hlasy doléhaly k jejím oknům ve druhém poschodí a pak se ozvaly zvuky rvačky.

Cindy napadaly myšlenky, které ji ve starém bytě nikdy nepřišly na mysl.

Je tady v bezpečí?

Nebyla úžasná cena, za který ten byt koupila, pořád ještě přemrštěná?

Odhodila přikrývku, vyšla z ložnice a zamířila novým vzdušným obývacím pokojem do chodby. Podívala se kukátkem, ale nikoho neviděla. Otočila knoflíkem bezpečnostní západky doleva-doprava-doleva-doprava a pak šla ke stolu.

Prohrábla si rukama vlasy a stáhla si je gumičkou. Proboha. Ruce se jí třásly.

Možná to nebylo jen nočním životem v domě. Třeba byla tak vyděšená kvůli reportáži o únosech dětí, kterou psala. Po telefonátu Henryho Tylera surfovala po internetu a dozvěděla se toho spoustu o tisícovkách dětí, které byly ve Spojených státech každý rok uneseny.

Nejvíce z nich bylo uneseno rodinnými příslušníky, nalezeno a vráceno domů. Ale každý rok únosci několik set dětí uškrtili, ubodali nebo pohřbili zaživa.

A většina z nich byla zavražděna během několika prvních hodin po únosu.

Statisticky bylo mnohem pravděpodobnější, že Madison odvezl vyděrač než pedofilní vraždící šílenec. Tato varianta však vyvolávala zásadní, děsivou otázku.

Proč ještě nikdo nekontaktoval Tylerovy ohledně výkupného?

Cindy byla už v půli cesty zpět do ložnice, když zazvonil zvonek. Strnula a srdce jí poskočilo v hrudi. V celém domě neznala jedinou živou duši.

Tak kdo na ni máze zvonit?

Zvonek zazněl znovu, neodbytně.

Přitáhla si pyžamo těsněji k tělu, šla ke dveřím a vyhlédla kukátkem. Nemohla uvěřit vlastním očím.

Na chodbě stála Lindsay.

A vypadala hrozně.

Kapitola 41

UŽ JSEM CHTĚLA odejít, když Cindy otevřela dveře ve svém růžovém pyžamu, s kudrnatými vlasy staženými do ohonu na vrcholku hlavy. Dívala se na mě, jako by právě spatřila mrtvolu.

„Není ti nic?“ zeptala jsem se.

„Mně? Já jsem v pohodě. Bydlím tady, pamatuješ? Ale co je s tebou?“

„Zavolala bych ti,“ vyhrkla jsem, objala svoji kamarádku a využila ten okamžik na to, abych se trochu sebrala. Ale Cindy si zřejmě dobře zapamatovala šok v mé tváři. A upřímně řečeno, ani ona nevypadala nijak skvěle. „Ale nevěděla jsem, že se u tebe zastavím, dokud jsem nedojela až sem.“

„Pojď dál a posaď se, proboha,“ řekla a nervózně mě sledovala, když jsem kráčela ke gauči.

U zdí byly vyrovnané papírové krabice a nohy se mi zachytávaly ve vrstvách bublinkového igelitu.

„Co se stalo, Lindsay? Jak říká Yuki: ‚Vypadáš, jako by tě vytáhli z kachního zadku.‘“

Přinutila jsem se k nepřesvědčivému smíchu. „Přesně tak se cítím.“

„Co si dáš? Čaj? Nebo radši něco silnějšího?“

„Čaj by byl super.“

Zhroutila jsem se na gaučové polštáře. Po pár minutách se vrátila Cindy s čajem, přitáhla si podložku pod nohy, aby si měla na co sednout, a podala mi hrnek. „Tak mluv,“ vybídla mě.

Cindy představovala velký paradox. Navenek byla samé růžové volánky a kudrliny, nikdy nechodila ven bez rtěnky a dokonalých bot, ale uvnitř téhle holčičky jak ze žurnálu se skrýval buldok, který vás dokázal popadnout za nohu a držet, dokud jste nevysypali, co si přála vědět.

Náhle jsem si připadala jako idiot. Pouhý pohled na Cindy stačil, aby se mi zvedla nálada, a už se mi moc nechtělo otevřít se a mluvit o Joeovi.

„Chtěla jsem vidět tvůj byt.“

„Nedělej ze mě blbku.“

„Jsi houževnatá –“

„Přičti to mé volbě povolání.“

„A jsi na to pyšná.“

„Jednoznačně.“

„Potvoro jedna.“ Podařilo se mi zasmát.

„Jen dál. Dostán to ze sebe,“ ponoukala. „Dej mi pořádnou ránu.“

„Oslovení potvoro byla pořádná rána.“

„Tak dobře. Co se ti stalo, Linds?“

Zakryla jsem si obličej polštářkem a měla pocit, že se propadám někam hluboko. Povzdechla jsem si. „Rozešla jsem se s Joem.“

Cindy mi odtáhla polštář od obličeje.

„Děláš si srandu, viď?“

„Buď na mě hodná, Cindy, ano? Nebo s tebou praštím o koberec.“

„Dobře, dobře, ale proč jsi to udělala? Joe je chytrý. Je úžasný. Miluje tě a ty jeho. Co to s tebou je?“

Přitáhla jsem kolena k bradě a objala je pažemi. Cindy se posadila vedle mě na gauč. Dala mi ruku kolem ramen.

Bylo mi, jako bych se držela tenkého stromku a zmítala mnou přílivová vlna. V poslední době jsem tolik plakala. Myslela jsem si, že přicházím o rozum.

„Nespěchej, zlatíčko. Jsem u tebe. A noc je ještě mladá. Skoro.“

Vzdala jsem to a vychrlila ze sebe historku o své trapné cestě do Washingtonu a o tom, jak už jsem ve vztahu s Joem nemohla dál. „Hrozně mě to bolí, Cindy. Ale udělala jsem správně.“

„Nejsou za tím jenom tvé zraněné city? To, že jsi u něj doma našla tu ženskou?“

„Ne. Ne, sakra.“

„Ach bože, Linds, nechtěla jsem tě rozplakat. Lehni si a zavři oči.“

Cindy mě jemně položila na bok a dala mi pod hlavu polštář. Za okamžik na mně přistála deka. Světlo zhaslo a já cítila, jak mě přikrývá.

„Ještě to neskončilo, Linds. Věř mi, ještě to neskončilo.“

„Tak to se výjimečně pleteš, abys věděla,“ zamumlala jsem.

„Chceš se vsadit?“ Cindy mě políbila na tvář. A pak jsem se ponořila do jakéhosi snu, ve kterém jsem hrála hlavní roli. Upadla jsem do úzkostného spánku, z něhož mě probudilo až slunce proudící dovnitř okny bez záclon.

Přinutila jsem se posadit se, spustila jsem nohy z gauče a uviděla Cindin vzkaz, ve kterém stálo, že šla pro rohlíky a kávu.

V tom okamžiku jsem zcela procitla.

Jacobi a Macklin svolali na osmou ranní schůzi mužstva. Bude tam každý polda pracující na případu Tylerová-Ricciová – kromě mě.

Načmárala jsem Cindy zprávu, strčila nohy do bot a vyběhla ze dveří.

Kapitola 42

JACOBI OBRÁTIL OČI v sloup, když jsem se kolem něj protáhla a proklouzla na židli v zadní části místnosti. Poručík Macklin mě přejel ledovým pohledem a stručně shrnul, o čem se na schůzi dosud mluvilo. Při nedostatku jakýchkoliv informací o Madison Tylerové a Paole Ricciové jsme dostali za úkol vyslechnout registrované sexuální delikventy.

„Patrick Calvin,“ přečetla jsem z našeho seznamu, když jsme s Conklinem nastupovali do služebního auta. „Usvědčený sexuální delikvent, nedávno propuštěný na podmínku poté, co si odseděl trest za pohlavní zneužívání své dcery. Bylo jí šest, když k tomu došlo.“

Conklin nastartoval auto. „Tyhle šmejdy nikdy nepochopím. A víš co? Já je ani pochopit nechci.“

Calvin bydlel v domě ve tvaru U na křižovatce Palm Avenue a Euclid Avenue na okraji parku Jordan, asi dva a půl kilometru od místa, kde žila a hrála si Madison Tylerova. Na ulici parkovala modrá toyota corolla registrovaná na Calvina.

Ucítila jsem smaženou slaninu, když jsme přecházeli otevřené nádvoří u předního vchodu, stoupali po vnějším schodišti a klepali na řvavě červené dveře Calvinova bytu.

Otevřel nám rozcuchaný běloch vysoký ani ne metr sedmdesát. Na sobě měl kostkované pyžamo a bílé ponožky.

Vypadal tak na patnáct, takže jsem se skoro zeptala: „Je táta doma?“ Ale slabý šedý stín na sanici a vězeňské tetování na kloubech rukou prozradily Pata Calvina, bývalého klienta našeho vězeňského systému.

„Patrick Calvin?“ zeptala jsem se a ukázala mu odznak.

„Co chcete?“

„Jsem seržantka Boxerová. Tohle je inspektor Conklin. Máme několik otázek. Můžeme dál?“

„Ne, nemůžete. Co chcete?“

Conklin to s takovými jako on uměl, což byla schopnost, kterou jsem mu upřímně záviděla. Viděla jsem ho vyslýchat vraždící psychopaty s laskavostí, která z něj dělala nejhodnějšího z hodných poldů. Postaral se také o tu ubohou kočku po vraždě u Alonzových.

„Omlouvám se, pane Calvine,“ ozval se Conklin, „vím, že je neděle a brzo ráno, ale ztratilo se dítě a my nemáme moc času.“

„Co to má společnýho se mnou?“

„Zvykejte si, pane Calvine,“ upozornila jsem ho. „Jste v podmínce –“

„Chcete mi prohledat byt, co?“ vykřikl Conklin. „Tohle je svobodná země, zatraceně! A nemáte povolení,“ vyprskl. „Máte hovno.“

„Na nevinného člověka se docela dost rozčilujete,“ řekl Conklin. „Napadá mě proč asi.“

Stála jsem vedle Conklina, zatímco Calvinovi vysvětloval, že bychom mohli zavolat jeho kurátorovi, který by nás bez problému pustil dovnitř. „Nebo si můžeme obstarat povolení,“ pokračoval Conklin. „U chodníku by zastavilo pár policejních aut s kvílejícími sirénami a sousedi by hned viděli, co jste zač.“

„Takže můžeme dál?“ zeptala jsem se.

Calvin reagoval na můj zamračený výraz svým temným pohledem. „Nemám co skrejvat,“ zavrčel.

A ustoupil stranou.

Kapitola 43

CALVINUV BYT BYL skromně zařízený starým nábytkem z lehkého světlého dřeva. Nad televizí byla police s panenkami – velkými, malými, panenkami miminek a jinými v nadýchaných šatech.

„Koupil jsem je pro svoji dceru,“ utrousil Calvin a svalil se do křesla. „Pro případ, že by mě někdy navštívila.“

„Kolik jí teď je? Šestnáct?“ zeptal se Conklin.

„Sklapněte, jo?“ osopil se na něj Conklin. „Prostě sklapněte.“

„Dávejte si pozor na pusu,“ varoval ho Conklin a zmizel v ložnici. Já se posadila na gauč a otevřela notebook.

Zahnala jsem pomyšlení na mladou dívku, teď už dospívající, která měla tu hroznou smůlu, že měla za otce takového šmejda, a zeptala se Calvina, jestli někdy viděl Madison Tylerovou.

„Viděl jsem ji včera večer ve zprávách. Je moc roztomilá. Dalo by se říct k nakousnutí. Ale neznám ji.“

„Tak dobře,“ řekla jsem a zaskřípala zuby, jak mnou projela ostré bodnutí strachu o Madison. „Kde jste byl včera ráno v devět hodin?“

„Díval jsem se na televizi. Snažím se udržet si přehled o nejnovějších kreslenejch pohádkách, abych si mohl povídat s děvčátky na jejich úrovni, jestli mi rozumíte.“

Jsem o hlavu větší než Calvin a také v lepší formě. Myslí se mi honily násilné představy, stejné jako když jsem zatýkala Alfreda Brinkleyho. Byla jsem v příliš velkém stresu…

„Může vám někdo potvrdit, že jste byl doma?“

„Jasně. Zeptejte se pana Šťastného,“ odpověděl Pat Calvin a sáhl si do rozkroku přes kalhoty pyžama. „Poví vám všechno, co budete chtít vědět.“

Vypěnila jsem. Popadla jsem ho za límec a utáhla mu flanel pevně kolem krku. Ruce mu vystřelily do vzduchu, jak jsem ho zvedla z křesla a přirazila ke zdi.

Panenky se rozlétly.

Conklin vyšel z ložnice právě ve chvíli, kdy jsem se chystala udeřit Calvinem podruhé. Můj parťák předstíral, že nevidí zuřivost v mé tváři, a opřel se nonšalantně o rám dveří.

Poplašilo mě, jak málo stačí, abych ztratila nervy. Rozhodně jsem nemohla potřebovat stížnost na policejní brutalitu. Pustila jsem Calvinovo pyžamo.

„Máte pěknou sbírku fotek, pane Calvine,“ prohodil Conklin konverzačním tónem. „Obrázky dětí hrajících si v parku Alta Plaza.“

Vrhla jsem pohled na Conklina. Madison a Paolu unesli z ulice právě před tímhle parkem.

„Viděl jste můj foťák?“ řekl Calvin vzdorovitě. „Má sedm megapixelů a dvanáctinásobný zoom. Dělal jsem ty fotky ze vzdálenosti jednoho bloku. Znám pravidla. A žádný jsem neporušil.“

„Seržantko,“ obrátil se ke mně Conklin, „na jedné z těch fotografií je malá holčička, která by mohla být Madison Tylerová.“

Zavolala jsem Jacobimu a pověděla mu, že má Patrick Calvin fotografie, na které bychom se měli pořádně podívat.

„Potřebujeme tady dva strážníky, aby Calvina pohlídali, než seženeme zatykač,“ řekla jsem.

„Není problém, Boxerová. Pošlu k vám auto. Zajistím, aby Chi sehnal zatykač a Calvina předvedl.“

„My to zvládneme, Jacobi,“ ujistila jsem ho.

„Možná jo,“ opáčil Jacobi, „ale ochranka z terminálu Transbay nahlásila holčičku, jejíž popis odpovídá Madison Tylerové.“

„Viděli ji?“

„Ještě tam je.“

Kapitola 44

TERMINÁL TRANSBAY na křižovatce První ulice a Mission Street vypadá jako obrovská betonová bouda s rezatou plechovou střechou. Uvnitř blikají zpola vyhaslé zářivky a vrhají mdlé stíny na duše bez domova, které táboří na tomto skličujícím místě, aby mohly využívat jeho skrovné vybavení.

I ve dne působí terminál strašidelným dojmem. Cítila jsem silné nutkání najít Madison Tylerovou a vypadnout odtamtud.

Seběhli jsme s Conklinem po schodech do spodního patra terminálu, temných špinavých prostor, kterým dominovala krátká stěna s okénky pokladen a kukaň ochranky.

Za stolem tam seděly dvě černošky v modrých kalhotách a košilích s nášivkami SOUKROMÁ BEZPEČNOSTNÍ SLUŽBA na prsou.

Ukázali jsme odznaky a pustily nás dovnitř.

Kancelář bezpečností agentury měla dvě stěny prosklené a další dvě vymalované na béžovo. Byla zařízená dvěma stoly, registraturami, které se k nim nehodily, a dvěma prodejními automaty. Ven vedly troje dveře s číselnými zámky.

A za stolem náčelníka stanice seděla malá holčička s hedvábnými blonďatými vlasy spadajícími přes límec.

Modrý kabát měla rozepnutý. Na sobě měla červený svetr a modré kalhoty. A na nohou lesklé červené boty.

Srdce se mi roztančilo radostí. Našli jsme ji.

Ach bože, Madison je v bezpečí!

Náčelník stanice, statný muž něco přes čtyřicet s šedými vlasy a knírem, vstal a představil se.

„Jsem Fred Zimmer,“ řekl a potřásl nám rukama. „A tuhle malou dámu jsme našli asi před čtvrt hodinou, jak se tu prochází sama. Je to tak, zlatíčko? Nemůžu z ní dostat ani slovo.“

Opřela jsem se dlaněmi o kolena a podívala se holčičce do obličeje. Byla uplakaná a uhýbala přede mnou pohledem.

Na tvářích měla špinavé šmouhy a u nosu nudli. Spodní ret měla opuchlý a na levé tváři škrábanec. Podívala jsem se na Richieho. Mou úlevu, že je Madison naživu, vystřídaly nové obavy z toho, co jí udělali.

Vypadala tak traumatizovaně, že mi dalo dost práce porovnat její tvář s podobou té malé krásky, kterou jsem viděla hrát na piano.

Conklin si před holčičkou dřepl.

„Jmenuju se Richie.“ Usmál se. „Ty jsi Maddy?“

Děvče se na Conklina podívalo, otevřelo ústa a vypravilo ze sebe: „Mahhh-dy.“

To dítě je vyděšené k smrti, pomyslela jsem si.

Sevřela jsem její drobné ručky ve svých. Byly na dotek chladné a ona se dívala skrze mě.

„Zavolej záchranku,“ řekla jsem tiše, abych ji nevylekala ještě víc. „Něco s ní není v pořádku.“

Kapitola 45

NERVÓZNĚ JSME S CONKLINEM přecházeli před pohotovostí, když dovnitř vtrhli Tylerovi a objali nás, jako bychom byli z rodiny.

Cítila jsem se skvěle. Jedna část toho hrůzného případu byla za námi. A doufala jsem, že se Madison vzpamatuje, až uvidí své rodiče. Měla jsem na ni totiž několik otázek, počínaje: „Prohlédla sis dobře ty lidi, co tě unesli?“

„Spala, když jsem se na ni naposledy dívala,“ oznámila jsem Tylerovým. „Před chvilkou se tady zastavil doktor Collins s tím, že se vrátí tak… moment… za deset minut.“

„Ublížili Maddy nějak?“ zeptala se Elizabeth Tylerová tiše. „Musím to vědět.“

„Vypadá to, že hodně vytrpěla,“ odpověděla jsem. „Zatím jí neprováděli žádná invazivní vyšetření, čekají na váš souhlas.“

Elizabeth Tylerová si zakryla oběma rukama ústa a potlačila vzlyk.

„Měli byste vědět, že nikomu skoro nic neřekla.“

„To se Maddy nepodobá.“

„Možná ji varovali, že nesmí nic říct, nebo jí ublíží –“

„Ach bože. Ty stvůry!“

„Proč Maddy unesli a pak ji zas pustili, aniž by se pokusili získat výkupné?“ zeptal se Tyler, když jsme vstupovali na pohotovost.

Nechala jsem tu otázku nezodpovězenou, protože jsem nechtěla říct, co si myslím: Pedofilové výkupné nepožadují. Uhnula jsem, aby Tylerovi mohli jako první vejít do Maddyina závěsem odděleného boxu, a myslela na to, jak se Madison zaraduje, až znovu uvidí své rodiče.

Když Henry Tyler procházel závěsem, stiskl mi paži a zašeptal: „Děkuji.“ Slyšela jsem Elizabeth vyslovit dceřino jméno – a pak zoufale zasténat.

Uskočila jsem stranou a ona proběhla kolem mě. Za ní se vynořil Henry Tyler a zastavil se těsně přede mnou.

„Víte vy, co jste udělala?“ procedil mezi zuby, ve tváři rudý vzteky. „Ta holka není Madison. Chápete? Není to Madison. Není to naše dítě!“

Kapitola 46

UPŘÍMNĚ A KVĚTNATĚ JSEM se Tylerovým omluvila, zatímco na mě křičeli na parkovišti nemocnice. Pak jsem tam zůstala stát a dívala se, jak kolem mě prolétlo jejich auto a nechalo na asfaltu černé pruhy od pneumatik. U boku mi zvonil mobil.

Byl to Jacobi. „Právě volala nějaká žena, že se jí ztratila dcera. Tomu dítěti je pět. Má dlouhé blonďaté vlasy.

Volající se jmenovala Sylvia Brodskyová a byla hysterická. Ztratila svou dceru Alicii, když nakupovala potraviny. Alicia se asi někam zatoulala, řekla paní Brodskyová operátorce na lince 911 a dodala, že její dcera je autistická.

Alicia Brodskyová skoro vůbec nemluví.

Nedlouho po Jacobiho telefonátu byla už Sylvia Brodskyová v nemocnici a ptala se po své dceři, ale my jsme tam na ni nečekali.

Seděli jsme zas ve svém autě, probírali to a já na sebe vzala odpovědnost s tím, že jsem se unáhlila. „Když jsem mluvila s Tylerovými, měla jsem víc zdůraznit, že jsme možná našli jejich dceru, ale nejsme si jistí. Já jim ale pověděla, že potřebujeme, aby provedli pozitivní identifikaci, že, Richi? Přece jsi mě slyšel.“

„Přestali poslouchat, jakmile jsi pronesla: ‚Možná jsme našli vaši dceru.‘ Hele, všechno to do sebe zapadalo. Řekla, že se jmenuje Maddy.“

„No jo. Něco takového.“

„A ty červené boty,“ trval na svém. „Kolik pětiletých blonďatých holčiček nosí modrý kabát a červené kožené boty na patent?“

„Minimálně dvě,“ povzdechla jsem si.

Po návratu do Baráku jsme dvě hodiny vyslýchali Calvina a zmáčkli ho tak, že ho přešel humor. Prohlédli jsme digitální fotografie v jeho aparátu a prozkoumali ty, které Conklin našel u něj v ložnici.

Neobjevili jsme tam žádné snímky Madison Tylerové, ale až do posledního obrázku jsme se drželi naděje, že Calvin možná náhodou vyfotografoval probíhající únos.

Třeba svým objektivem zachytil ten černý minivan.

Pamětbvá karta v jeho fotoaparátu ale prokázala, že předchozího dne v parku Alta Plaza nefotografoval.

Z Patricka Calvina se mi dělalo špatně, ale zákon nepovažuje vyvolávání nevolnosti za trestný čin.

Tak jsme ho vykopli. Pustili ho na svobodu.

S Conklinem jsme toho dne vyslechli ještě tři registrované sexuální delikventy, tři obyčejně vypadající bělochy, kteří rozhodně nepůsobili nijak nebezpečně.

Tři muže s neprůstřelným alibi.

Okolo sedmé večer jsem to konečně odpískala. Obrazně řečeno mi došla šťáva.

Vešla jsem do svého bytu, objala Marthu a slíbila jí, že se s ní půjdu proběhnout, jen co se osprchuji, abych spláchla z mozku podoby těch darebáků.

Na kuchyňské lince jsem našla vzkaz od dívky, která chodila Marthu věnčit. Otevřela jsem lednici, vyndala láhev piva a zhluboka se napila. Pak jsem si ho přečetla.

Ahoj Lindsay, když jsem neviděla vaše auto, vzala jsem Marthu na procházku. Pamatujete, jak jsem říkala, že mě rodiče nechají jet na vánoční svátky na tu chatu v Hermosa Beach? Ráda bych vzala Marthu s sebou. Měla by se tam skvěle, Lindsay!!!

Dejte mi vědět. K.

Udělalo se mi špatně při vědomí, že jsem svého psa nechala samotného, aniž bych zavolala jeho opatrovatelce. A věděla jsem, že má Karen pravdu. V poslední době jsem Marthu zanedbávala. Moje nové zařazení s sebou přinášelo dvojité směny a pracovní víkendy. Neměla jsem volno od té střelby na trajektu.

Sklonila jsem se, políbila Marthu na sametové uši a pohlédla do jejích velkých hnědých očí.

„Chceš se proběhnout po pláži, holka?“

Zvedla jsem telefon a vytočila Karenino číslo.

„Bezva,“ řekla. „Vyzvednu ji zítra ráno.“

Kapitola 47

BYLA NEDĚLE RÁNO, těsně po rozbřesku.

Dorazili jsme s Conklinem na staveniště pod Fort Pointem, obrovskou cihlovou pevností, která byla postavena na kraji sanfranciského poloostrova během občanské války a teď stojí ve stínu mostu Golden Gate.

Vlhký vánek zvedal v zátoce zčeřené vlny a způsoboval, že při deseti stupních nad nulou byla zima, jako by mrzlo.

Třásla jsem se, buďto kvůli sychravému počasí, nebo strachem z toho, co asi najdeme.

Zapnula jsem si bundu s flízovou podšívkou a zastrčila ruce do kapes. V poryvech větru mi slzely oči.

Svářeč, který pracoval na konstrukci mostu, k nám přišel s kelímky kávy z „popelářského vozu“, dodávky s občerstvením zaparkované za drátěným plotem, který odděloval staveniště od veřejného prostranství.

Jmenoval se Wayne Murray a pověděl mně a Conklinovi, jak přišel ráno do práce a uviděl na kamenech pod pevností ležet něco divného.

„Nejdřív jsem myslel, že je to tuleň,“ řekl zachmuřeně. „Ale když jsem přišel blíž, spatřil jsem ve vodě ruku. Ještě nikdy jsem mrtvolu neviděl.“

Bouchala dvířka aut a bránou v plotě přicházeli muži, kteří si cestou povídali a smáli se – stavební dělníci, zdravotníci a několik hlídačů ze správy parku.

Požádala jsem je, aby oblast ohradili.

Obrátila jsem pohled k tmavému předmětu na kamenech pod zdí, na bílou ruku a nohu splývající v napěněné vodě, která proudila do oceánu.

„Tady ji nepohodili,“ ozval se Conklin. „Mohl by je někdo vidět.“

Vzhlédla jsem k siluetě příslušníka ochrany mostu, který hlídal stavbu s poloautomatickou puškou AR-15.

„Jo. Vzhledem k času a přílivu ji mohli shodit z jednoho z mol. Pachatelé si museli myslet, že ji to odnese na moře.

„Už jde doktor G,“ upozornil mě Conklin.

Patolog byl toho rána o něco veselejší, na jeho vlhkých bílých vlasech bylo vidět stopy po česání, vysoké gumáky spojené s kalhotami měl vytažené až po hrudník a zpod brýlí mu svítil růžový nos.

Spolu se svým asistentem vyrazil jako první a my je nejistě následovali po rozeklaných kamenech, které klesaly pod úhlem pětačtyřiceti stupňů tři metry dolů k vodám zátoky.

„Počkejte tam. Opatrně,“ vyzval nás doktor Germaniuk, když jsme se přiblížili k tělu. „Nechci, aby někdo upadl a něčeho se dotkl.“

Zůstali jsme na místě a doktor G se dohrabal k mrtvole a položil nádobíčko. Ve světle baterky zahájil předběžné ohledání.

Z místa, kde jsem stála, jsem na tělo docela dobře viděla. Tvář oběti byla tmavá a opuchlá.

„Začíná se jí odlupovat kůže,“ zavolal na mě doktor G. „Byla ve vodě několik dní. Dost dlouho na to, aby vyplula na hladinu.“

„Má v hlavě střelnou ránu?“

„To se nedá poznat. Vypadá to, že se hodně otloukla o kameny. Až se vrátím na ústředí, zrentgenuju ji od hlavy k patě.“

Doktor G tělo dvakrát vyfotografoval ze všemožných úhlů a každou vteřinu nebo dvě zazářil jeho blesk.

Prohlédla jsem si dívčino oblečení – tmavý kabát a rolák –, její krátké tmavé vlasy ostříhané na mikádo, které jsem viděla na jejím řidičském průkazu, když jsem jí před dvěma dny prohlížela peněženku.

„Oba víme, že je to Paola Ricciová,“ řekl Conklin s pohledem upřeným dolů na tělo.

Přikývla jsem. Jenže den předtím jsem udělali chybu a zlomili Tylerovým srdce, protože jsme udělali ukvapený závěr.

„Jasně,“ souhlasila jsem, „ale uvěřím tomu až po nezvratné identifikaci.“

Kapitola 48

KDYŽ JSEM VSTOUPILA do Claiřina nemocničního pokoje, seděla opřená v posteli. Natáhla ruce, já ji objala a pustila ji, teprve když řekla: „Opatrně, zlato. Nezapomínej, že mám v hrudníku díru.“

Odtáhla jsem se, políbila ji na obě tváře a uvelebila se vedle ní.

„Co říká tvůj doktor?“

„Že jsem velká, silná holka…“ A pak se Claire rozkašlala. Zvedla ruku, kterou si nezakrývala ústa, a konečně ze sebe vypravila: „Bolí to, jenom když kašlu.“

„Jsi velká, silná holka… a co dál?“ nedala jsem se odbýt.

„A budu v pořádku. Ve středu mě odsud pustí. Chvíli si poležím doma v posteli a pak budu fajn.“

„Díkybohu.“

„Já děkuju bohu od chvíle, co mě ten hajzl postřelil, ať už to bylo kdykoliv. Když člověk nemusí chodit do práce, ztratí přehled o čase.“

„Stalo se to před dvěma týdny, Motýlku. Dvěma týdny a dvěma dny.“

Claire ke mně přistrčila krabici s čokoládovými bonbony a já si vzala první, na který mi padla ruka.

„Ty jsi přespala v kufru auta?“ zeptala se. „Nebo jsi vyměnila Joea za osmnáctiletého milence?“

Nalila jsem nám oběma vodu, dala do její sklenice brčko, podala jí pití a řekla: „Nevyměnila jsem ho. Jenom jsem ho pustila k vodě.“

Claiřino obočí vystřelilo nahoru. „Ne, to jsi neudělala.“

S bolestí v hrudi jsem jí vysvětlila, co se stalo. Claire na mě hleděla pátravě, ale laskavě. Položila mi několik otázek, ale většinu času mě nechala mluvit.

Napila jsem se vody. Pak jsem si odkašlala a pověděla jí o své nové hodnosti u policie.

V očích se jí objevil šok. „Nechala ses přeložit na ulici a zároveň řekla Joeovi, že už ho nechceš vidět? Děláš mi starosti, Lindsay. Spíš dobře? Bereš vitamíny? Jíš zdravě?“

Ne. Ne. Ne.

Opřela jsem se v křesle a do pokoje vstoupila sestra přinášející tác s Claiřinými léky a večeří.

„Tady to máte, doktorko Washburnová. Hoďte to do sebe.“

Claire spolkla léky a odstrčila tác, jakmile sestra odešla. „Šlichta dne,“ utrousila.

Jedla jsem už dneska vůbec? Asi ne. Přivlastnila jsem si Claiřino jídlo, nabrala si na vidličku rozvařený hrášek a karbanátek a propracovala se až ke zmrzlině, než jsem jí řekla, že jsme identifikovali tělo Paoly Ricciové.

„Únosci chůvu zastřelili pár minut poté, co ji i s dítětem naložili do auta. Potřebovali se jí rychle zbavit. Ale to je všechno, co máme, Motýlku. Nevíme, kdo to udělal a proč, ani kam Madison odvezli.“

„Proč ti parchanti nezavolali rodičům?“

„To je otázka za milion dolarů. Uplynula už dost dlouhá doba a stále žádná žádost o výkupné. Myslím si, že peníze nechtějí.“

„Sakra.“

„Jo.“ Upustila jsem plastovou vidličku na tác, znovu se opřela v křesle a zahleděla se do prázdna.

„Lindsay?“

„Myslím si, že Paolu zastřelili proto, že byla svědkem Madisonina únosu.“

„To dává smysl.“

„Ale jestli byla Madison svědkem Paoliny vraždy… po něčem takovém to dítě nenechají naživu.“

Třetí část

ÚČETNICTVÍ

Kapitola 49

CINDY THOMASOVA OPUSTILA svůj byt v Blakely Arms, na rohu přešla ulici a zahájila svou pět bloků dlouhou procházku do redakce Chroniclu.

V bytě s okny do dvora dvě patra nad Cindy měl muž jménem Garry Tenning špatné ráno. Svíral kraj stolu ve své pracovně a snažil se potlačit vztek. Dole na dvoře, pět pater pod ním, nepřetržitě štěkal pes a ty zvuky se do Tenningových ušních bubínků zabodávaly jako jehlice.

Toho psa dobře znal.

Byl to Barnaby, malý teriér, který patřil Margery Glynnové, obtloustlé blonďaté svobodné matce příšerného kluka Olivera. Bydleli v přízemí a zabrali si dvůr, jako by byl jejich.

Tenning si nacpal do uší speciální špunty z měkkého vosku, který se vytvaruje přesně podle ušních dírek. Ale i přes ně stále slyšel Barnabyho ňaf-ňaf-ňaf.

Tenning si otřel dlaně o předek trička. To stupidní štěkání ho rušilo při rozjímání. Rty a prsty se mu začaly třást, srdce se mu rozbušilo.

Sakra.

Chce toho příliš, když si přeje trochu ticha?

Na monitoru před ním pochodovaly úhledné řádky písmen – šestá kapitola jeho knihy Účetnictví: Statistické kompendium dvacátého století.

Ta kniha byla víc než koníček pro volný čas. Účetnictví představovalo smysl jeho existence a jeho odkaz. Dokonce se kochal dopisy z nakladatelství, která jeho knihu odmítala. S láskou si je zaznamenával do deníku a originály ukládal do desek ve skříni.

Nakonec se bude smát on, až Účetnictví vyjde a stane se významným pramenem pro učence z celého světa – a pro následující generace.

Zásluhy už mu nikdo neupře.

Zatímco se modlil, aby Barnaby ztichl, přejížděl očima po řadách čísel – smrtící údery blesku od roku 1900, výšky sněhové pokrývky ve Vermontu, ověřené případy zvednutí krav do vzduchu tornádem –, když v ulici začal rachotit popelářský vůz.

Měl pocit, že se mu rozskočí hlava.

Nebyl ale blázen.

Věděl, že ten strašný útok na jeho smysly jen tak neskončí. Přitiskl si dlaně na uši, ale jekot, skřípění a kovové rány slyšel stále – a navíc probudily Olivera!

To zatracené mimino.

Kolikrát už ho ten kluk vyrušil?

Kolikrát už mu rozprášil myšlenky ten zablešený čokl?

Tlak v jeho hrudi a hlavě sílil. Jestli něco neudělá, vybuchne.

Garry Tenning už toho měl dost.

Kapitola 50

PŘESTOŽE SE TENNINGOVI třásly prsty, rychle si zavázal tkaničky sešlapaných adidasek, vyšel na chodbu, zamkl dveře bytu a strčil svazek klíčů do kapsy.

Do přízemí sešel po požárním schodišti – výtahem nikdy nejezdil.

Minul prádelnu a vstoupil do kotelny, kde si starý kotel něco mumlal do trubek a nový řval čerstvým nadšením.

O betonovou zeď byla opřená půlmetrová trubka s rezavým kulovým kloubem na jednom konci. Tenning ji zvedl a sevřel kloub v dlani.

Zahnul doprava, prošel po klesající podlaze k mrkajícímu nápisu VÝCHOD a v hlavě mu blikaly vražedné myšlenky jako prskavky.

Opřel se do dveří loktem a otevřel je. Chvilku zůstal stát na slunci a rozhlížel se. Pak zahnul za roh a zamířil k vydlážděnému dvorku s květináči, které se tam objevily po přestavbě domu.

Když Barnaby uviděl, jak se k němu Tenning blíží, znovu se rozštěkal. Trhal sebou na vodítku spojujícím jeho obojek s drátěným plotem.

Za ním stál kočárek, ve kterém se v polostínu vztekal Oliver Glynn. Ječel, jako by ho na nože bral.

Tenning ucítil, jak jím projel plamen naděje.

Dva jednou ranou.

S trubkou v ruce postupoval podél zdi domu k těm dvěma odporným utečencům.

V tom okamžiku vyšla ze svého bytu Margery Glynnová s popelavě blond vlasy smotanými do drdolu a upevněnými tužkou. Sklonila se, odhalila kus macatého jako mléko bílého stehna a zvedla Olivera z kočárku.

Tenning to nepozorován sledoval.

Dítě okamžitě ztichlo, ale Barnaby jen změnil tón a jeho vzrušené štěkání bodalo jak nůž.

Jeho panička Margery ho okřikla, vzala miminko pod zadečkem, přitiskla mu mokrý obličej mezi svá povislá ňadra a odnesla do bytu.

Tenning se přiblížil k Barnabymu, který ztichl uprostřed štěknutí a nadšeně vyplázl jazyk. Zřejmě doufal, že dostane nějaký pamlsek nebo se proběhne po parku. Pak ale znovu spustil ten příšerný kravál.

Tenning zvedl trubku a vší silou udeřil. Barnaby zakňučel a chabě se pokusil kousnout Tenninga do ruky, ale trubka se znovu zvedla k bezmračné obloze a dopadla podruhé.

Pes zůstal ležet bez hnutí.

Když strkal jeho tělo do odpadkového pytle, pomyslel si: Odpočívej v pekle.

Kapitola 51

UPLYNULY TŘI DNY od chvíle, kdy byla Madison Tylerová unesena ze Scott Street a její chůva zavražděna jen několik metrů od parku Alta Plaza.

Toho rána jsme byli všichni v místnosti mužstva: Conklin, čtyři inspektoři z oddělení vražd po noční směně, kteří pracovali přesčas, půl tuctu policistů z oddělení závažných trestných činů a já.

Macklin se rozhlédl po malé místnosti a řekl: „Budu stručný, abychom se mohli vrátit k práci. Nemáme nic. Nic než talent v tomhle sále. Takže budeme dělat to co doposud, poctivou policejní práci. A pro ty z vás, co se modlí – přimluvte se za zázrak.“

Rozdal nám úkoly a zeptal se na dotazy. Žádné nebyly. Zavrzaly židle, jak se všichni zvedali k odchodu. Podívala jsem se na nový seznam zvrhlíků, které jsme měli s Jacobim vyslechnout.

Vstala jsem ze židle a přešla po prošlapaném linoleu ke dveřím Jacobiho kanceláře.

„Pojď dál, Boxerová.“

„Jacobi, v tom únosu jsou zapletení dva lidé. Jeden chlap je strčil do auta a druhý řídil. To je docela divné, aby měl pedofil komplice, nemyslíš?“

„Napadá tě něco, Boxerová? Jsem jedno ucho.“

„Chci se vrátit zpátky na první políčko. K té svědkyni. Ráda bych s ní mluvila.“

„Nemůžu uvěřit, že bys po tolika letech naší spolupráce chtěla kontrolovat výslech, který jsem dělal já,“ zabručel. „Moment. Mám tu výpověď tady.“

Povzdechla jsem si, zatímco Jacobi odklízel hrnek s kávou, koblihy a noviny. Pak zvedl stoh hnědých obálek. Zalistoval v nich, vybral tu správnou a otevřel ji.

„Gilda Grayová. Tady je její telefon.“

„Díky, poručíku,“ hlesla jsem a sáhla po obálce. Náhle jsem se zarazila, jako bych se přeřekla. Ještě nikdy jsem neřekla Jacobimu poručíku. Zadoufala jsem, že to přeslechl, ale ne. Culil se od ucha k uchu.

Usmála jsem se na něj přes rameno a vrátila se ke svému stolu, který stál proti Conklinovu. Vytočila jsem číslo Gildy Grayové a dostala ji k telefonu.

„Teď nemůžu přijít. V půl desáté mám prezentaci s klientem,“ zaprotestovala.

„Pohřešuje se dítě, paní Grayová.“

„Poslechněte, můžu vám to vylíčit za deset vteřin po telefonu. Věnčila jsem psa na Divisadero Street. Sledovala jsem ho a chystala si noviny, abych je pod něj mohla strčit, když holčička s chůvou přecházely ulici.“

„Co se stalo pak?“

„Soustředila jsem se Schotzie. Dívala jsem se dolů a rovnala ty noviny, víte? Myslím, že jsem slyšela vykřiknout dítě, ale když jsem zvedla hlavu, viděla jsem jenom, jak někdo v šedém kabátě otevírá dveře černého minivanu. A potom jsem zahlédla záda té chůvy, jak nastupovala dovnitř.“

„Takže někdo v šedém kabátě. Mám to. Viděla jste, kdo byl za volantem?“

„Ne. Vyhodila jsem noviny do odpadkového koše a slyšela auto zahýbat za roh. Pak, jak už jsem řekla, se ozvala hlasitá rána a na zadní okno cáklo něco, co vypadalo jako krev. Bylo to hrozné…“

„Můžete mi říct něco o tom muži v šedém kabátě?“

„Jsem si dost jistá, že to byl běloch.“

„Vysoký, malý, charakteristické rysy?“

„Nedávala jsem pozor. Je mi líto.“

Zeptala jsem se paní Grayové, kdy by se k nám mohla přijít podívat na fotografie pachatelů, a ona zdůraznila: „Máte tam jejich hlavy zezadu?“

Řekla jsem: „I tak vám děkuju“ a zavěsila jsem.

Podívala jsem se Conklinovi do jeho světlehnědých očí. Na okamžik jsem se v nich ztratila.

„Takže zpátky za úchyly?“ zeptal se.

„Přesně tak, Richie. Kafe si vezmi s sebou.“

Kapitola 52

KENNETH KLASSEN PRÁVĚ myl svůj stříbrný jaguár, když jsme zaparkovali ve svažité ulici před jeho domem ve Vallejo Street.

Byl to osmačtyřicetiletý běloch vysoký asi metr osmdesát, průměrně pohledný režisér porna s uměle zdůrazněnými rysy: kvalitním účesem, dobře provedenou plastikou nosu, akvamarínovými kontaktními čočkami, vybělenými zuby a tak podobně.

Podle záznamů byl přistižen, když si v chatovací místnosti domlouval schůzku s osobou, o které si myslel, že je to dvanáctiletá dívka, ale nakonec se ukázalo, že jde o čtyřicetiletého poldu.

Uzavřel dohodu s prokurátorem. Za to, že udal člověka, který točil dětské porno, dostal dlouhou podmínku a mastnou pokutu. Pořád točil porno s dospělými, což bylo i v téhle luxusní čtvrti v Pacific Heights zcela legální.

Klassenovu tvář rozjasnil potěšený výraz, když jsme s Conklinem vystoupili z auta a zamířili k němu.

„Ale ale,“ řekl, zastavil vodu a přejel pohledem ze mě na Conklina a pak zase na mě. Odhadoval nás.

Pak v nás poznal poldy a jeho úsměv ztvrdl.

„Kennethe Klassene,“ řekla jsem a ukázala odznak, „jsem seržantka Boxerová. A tohle je inspektor Conklin. Máme na vás pár otázek. Můžeme to udělat vevnitř?“

„Můžeme to udělat, kde se vám zlíbí, seržantko.“ Klassen se ušklíbl a hadici držel před sebou, jako by to byla jeho mužská chlouba.

„Sklapni, pitomče,“ pronesl Conklin klidně.

„Jenom vtípek,“ usmál se Klassen. „Dělal jsem si legraci. Pojďte dál.“

Následovali jsme ho po venkovním schodišti, dubovými dveřmi do vyšňořené haly, pak do moderně zařízeného předpokoje a dál do zimní zahrady přecházející v kuchyni. Všude kolem nás byly kapradiny, gardénie a velké květináče s kaktusy.

Klassen nám nabídl proutěná křesla zavěšená na řetězech na stropních trámech. Na kraji místnosti se objevil Číňan neurčitého věku, chytil se levou rukou za pravé zápěstí a čekal.

„Může vám pan Wu něco donést?“ zeptal se Klassen.

„Ne, díky,“ odpověděla jsem.

„Co vás tedy přivádí do mého života v tohle jinak tak krásné ráno?“

Balancovala jsem nepohodlně na kraji proutěného křesla a chystala si notebook, zatímco Conklin se procházel po zimní zahradě, bral do ruky sošky s erotickou tematikou a posouval květináče o pár centimetrů sem a tam.

„Buďte tu jako doma,“ zavolal Klassen na Conklina.

„Kde jste byl v sobotu ráno?“ zeptala jsem se.

„V sobotu?“ řekl, opřel se, uhladil si vlasy a na tváři se mu objevil výraz, jako by vzpomínal na mimořádně sladký sen.

„To jsem dělal Měsíční mambo,“ pokračoval. „Natáčelo se to přímo tady. Režíruju sérii dvacetiminutových filmů. Říkáme jim ‚klipy z ložnice‘.“ Usmál se.

„Tak to je skvělé. Chtěla bych jména a telefonní čísla všech, kteří by vám mohli potvrdit alibi.“

„Jsem z něčeho podezřelý, seržantko?“

„Dejme tomu, že vás považujeme za ‚zájmovou osobu‘.“

Klassen se na mě podíval, jako bych mu vysekla poklonu. „Máte pěknou pleť. Vy asi za make-up neutrácíte, že ne?“

„Pane Klassene, nežertujte se mnou. Ta jména a čísla, prosím.“

„Není problém. Vytisknu vám seznam.“

„Dobře. Viděl jste tohle dítě?“ zeptala jsem se a ukázala mu školní fotografii Madison Tylerové, kterou jsem už tři dny nosila v kapse bundy.

Udělalo se mi zle od žaludku, když upřel své slizké oči na Madisoninu krásnou tvář.

„To je dcera toho chlapa od novin, co? Viděl jsem ji ve zprávách. Serzantko,“ Klassen se usmál a skoro mě oslepil svými zářícími řezáky, „mohl bych vám to podstatně usnadnit, co vy na to? Pojďte se mnou.“

Kapitola 53

VÝTAH V KLASSENOVĚ DOMĚ byl krabice ze sukovitého borového dřeva velká asi jako dvojitá rakev. Když jsme nastoupili, zvedla jsem oči k panelu s tlačítky. Uviděla jsem jen číslo jedna a čtyři – nic mezi tím.

Kabina se otevřela v nejvyšším poschodí a my vyšli do místnosti dvanáct na patnáct metrů plné nábytku, světel, stočených koberců a jevištních pozadí opřených o zeď. Zadní kout zabíral moderní pult s počítači.

Byl to otevřený prostor, ale já se přesto rozhlédla kolem, jestli tam neuvidím stopy po nějakém dítěti.

„Dneska se už všechno dělá digitálně,“ vysvětloval Klassen. Postavil stoličku před plochý monitor. „Natočíme to, stáhneme do počítače a sestříháme v jednom studiu.“

Cvakl vypínačem, pohnul myší a klikl na ikonu s popiskem Měsíční mambo.

„Tohle je hrubý záznam, který jsem natočil v sobotu,“ pověděl nám Klassen. „Představuje moje datované alibi. Ne že bych nějaké potřeboval. Začal jsem natáčet v sedm a pracoval celý den.“

Z reproduktorů počítače zazněla latinskoamerická hudba a na monitoru se objevil obraz. Mladá tmavovláska oblečená v něčem černém a saténovém zapalovala svíčky v už zbouraných kulisách ložnice.

Kamera přejela po místnosti a zastavila se u postele, kde si Klassen hrál sám se sebou a hekal: „No tak, jdi do toho,“ zatímco dívka předváděla svůdný striptýz.

„Ach bože,“ zamumlala jsem.

Conklin se postavil mezi mě a monitor.

„Vezmu si od toho kopii,“ prohlásil.

„Máte ji mít.“ Klassen vysunul z mechaniky cédéčko a podal ho Conklinovi.

„Máte na tomhle počítači nějaké fotografie nebo videa s dětmi?“

„Ne. Dětské porno nedělám,“ ohradil se Klassen. „Kromě toho, že bych porušil podmínku, mě to nijak nebere.“

„Tak to je skvělý,“ řekl Conklin klidně. „Teď bych si rád prošel soubory ve vašem počítači, zatímco seržantka se podívá po domě.“

„Máte to tady moc hezké, pane Klassene,“ chválila jsem. „Líbí se mi, co jste s tím udělal.“

„Co když nebudu souhlasit?“

„Odvezeme vás k výslechu, dokud nedostaneme povolení,“ vysvětlil mu Conklin. „Pak vám zabavíme počítač a prohledáme dům se psy.“

„Schody jsou tamhle.“

Nechala jsem Conklina a Klassena u pultu s počítačem a vydala se dolů. Nakoukla jsem do každých dveří, prohlédla šatny, dívala se a poslouchala a celým srdcem doufala, že tu holčičku najdu.

Pan Wu převlékal postel v ložnici v prvním patře, když jsem mu strčila pod nos svůj odznak a fotografii Madison Tylerové.

„Viděl jste už tohle děvče?“ zeptala jsem se ho.

Zavrtěl důrazně hlavou. „Tady žádný děti. Pak Klassen děti nerad. Tady žádný děti!“

O deset minut později jsem už dýchala chladný, čistý vzduch na schodech před domem, když se ke mně připojil Conklin a zavřel za sebou těžké dubové dveře.

„No, byla to zábava,“ prohodila jsem.

„Jeho alibi bude sedět,“ řekl Conklin a zaklapl seznam jmen a telefonních čísel do svého notebooku.

„Jo, to je mi jasné. Richie, myslíš, že je ten chlap heterosexuál?“

„Myslím, že by vyrazil po všem, co se pohne.“

Klassen stál na příjezdové cestě, když jsme nastupovali s Conklinem do služebního auta. Zvedl ruku, věnoval nám další běloskvoucí úsměv a řekl: „Nashle.“

Když náš skromný ford vyrazil od chodníku, leštil chromý svého jaguáru a hvízdal si pro sebe.

Kapitola 54

SEDĚLI JSME S CONKLINEM naproti sobě v místnosti mužstva. Vedle telefonu jsem měla stoh nezodpovězených vzkazů od různých občanů, kteří hlásili, že viděli Madison Tylerovou prakticky po celém světě – od Ghirardelli Square po japonskou Osaku.

Přede mnou ležela pitevní zpráva Paoly Ricciové od doktora Germaniuka. Příčina smrti: kulka do hlavy. Způsob smrti: vražda.

Doktor G přilepil ke zprávě lístek. Přečetla jsem vzkaz nahlas svému parťákovi.

Seržantko Boxerová,

oblečení jsem poslal do laboratoře. Provedl jsem i vyšetření na sexuální útok, ale nepočítám, že by mohlo něco odhalit kvůli dlouhé době strávené ve vodě a tak podobně. Kulka prolétla skrz. Projektil se nenašel.

S pozdravem H. G.

„Mrtvá dívka a slepá ulička,“ poznamenal Conklin a prohrábl si vlasy. „Únosci se nerozpakují vraždit. To je všechno, co víme.“

„Tak co nám uniká? Máme tady nepříliš přínosnou výpověď svědka, který nedokázal popsat pachatele ani auto. Neznáme číslo vozu, nemáme stopy z místa činu: žádné nedopalky cigaret, žvýkačku, nábojnice, otisky bot. A žádnou zatracenou žádost o výkupné.“

Conklin se opřel v židli a utrousil do stropu: „Ti pachatelé se chovali jako nájemní zabijáci, ne jako sexuální násilníci. Proč zabili Paolu jen okamžik po únosu? Co to má znamenat?“

„Mně to připadá, jako by byl ten střelec hodně nervózní, třeba na cracku. Jako kdyby tu práci zadali nějakému poskokovi. Nebo pro ně byla přítěží, a tak se jí museli zbavit. Případně se bránila a oni zpanikařili,“ uvažovala jsem nahlas. „Ale máš pravdu, Richie. Naprostou pravdu.“

Jeho židle zaskřípala, jak ji vracel do vzpřímené polohy.

„Musíme se pustit do vyšetřování z druhého konce. Pracovat na vraždě Paoly Ricciove,“ řekla jsem a položila ruku na pitevní zprávu. „I mrtvá by nás mohla dovést k Madison.“

Conklin právě telefonoval na italský konzulát, když se ke mně obrátila Brenda. Dlaní zakrývala mluvítko telefonu.

„Lindsay, máte někoho na lince čtyři, nechtěl se představit. Zní… hrozivě. Požádala jsem o vysledování hovoru.“

Přikývla jsem a tep se mi zrychlil. Stiskla jsem tlačítko na telefonu.

„Tady seržantka Boxerová.“

„Řeknu to jenom jednou,“ pronesl digitálně upravený hlas, který připomínal žábu mluvící přes igelit. Zamávala jsem na Conklina, aby zvedl své sluchátko.

„Kdo volá?“ zeptala jsem se.

„Na tom nesejde,“ řekl hlas. „Madison Tylerová je v pořádku.“

„Jak to víte?“

„Řekni něco, Maddy.“

Ozval se další hlas, zadýchaný, mladý, zlomený. „Mami? Mami!“

„Madison?“ zvolala jsem do telefonu.

Žabí hlas se vrátil.

„Povězte rodičům, že udělali velkou chybu, když zavolali policii. Odvolejte psy,“ přikazoval volající, „nebo Madison ublížíme. Nevratně. Když přestanete pátrat, zůstane naživu, ale Tylerovi svou dceru už v žádném případě neuvidí.“

A pak telefon ohluchl.

„Haló? Haló?“

Klepala jsem do vidlice, dokud se neozval vyzváněcí tón, a potom praštila sluchátkem.

„Brendo, volej na ústřednu.“

„Co to mělo znamenat? Udělali velkou chybu, když zavolali policii?“ vykřikl Conklin. „Lindsay, znělo to jako hlas Madison?“

„Proboha, jak jsem to měla poznat? Nevím.“

„Co to sakra bylo?“ zařval Conklin a švihl telefonním seznamem o zeď.

Točila se mi hlava a dělalo se mi zle od žaludku.

Je Madison opravdu v pořádku?

Co znamenalo, že rodiče neměli volat policii? Došlo k žádosti o rukojmí nebo k telefonátu, o kterém jsme se nedozvěděli?

Všichni v místnosti se dívali na mě. Jacobi stál za mnou a doslova mi dýchal na krk, když z ústředny volali výsledek sledování telefonu únosců.

Volající použil anonymní mobil a nebylo možné určit, odkud volal.

„Ten hlas byl pozměněný,“ řekla jsem Jacobimu. „Pošlu nahrávku do laboratoře.“

„Než to uděláš, pusť ji rodičům. Třeba identifikují ten dětský hlas.“

„Mohl to být cvok, který si z nás chtěl vystřelit,“ poznamenal Conklin, když Jacobi odešel.

„Doufám, že to tak je. Protože my ‚psy neodvoláme‘. Ani náhodou.“

Nedokázala jsem vyslovit, co jsem si myslela.

Že jsme právě slyšeli poslední slova Madison Tylerové.

Kapitola 55

BRENDA FREGOSIOVÁ BYLA už několik let asistentkou v oddělení vražd a v pouhých pětadvaceti letech se chovala jako typická matka kvočna.

Soucitně kvokala, když jsem telefonovala s Henrym Tylerem, a když jsem zavěsila, podala mi lístek se vzkazem.

Přečetla jsem si její ostrý rukopis: „Claire chce, abyste dneska v šest večer přišla do nemocnice.“

Bylo už skoro šest.

„Jaká se zdála být po telefonu?“ zeptala jsem se.

„Myslím, že v pořádku.“

„Nic jiného nepovídala?“

„Tohle je všechno co řekla: ‚Brendo, vyřiďte prosím Lindsay, aby přišla v šest do nemocnice. Mockrát děkuju.‘“

Den předtím jsem se s Claire viděla. Co se děje?

Rozjela jsem se do Sanfranciské všeobecné a hlavou se mi honily hrozné, depresivní myšlenky. Claire mi jednou vyprávěla o procesech probíhajících v mozku a o tom, že když se člověk právě cítí dobře, nedokáže si představit, že mu zase bude mizerně. A když je mu bídně, neumí si představit, že se jednou odrazí ode dna.

Zatímco jsem cucala mentolky, v hlavě mi zněl holčičí hlásek volající „Mami!“ a mísil se s podvědomým strachem z nemocnic, který jsem měla od doby, kdy mi před patnácti lety zemřela matka.

Zastavila jsem na parkovišti nemocnice v Pine Street a přemýšlela o tom, jak krásné by bylo mít u sebe Joea právě v těchhle třech depresivních dnech, kdy jsme přes všechno úsilí skončili ve slepé uličce.

Když jsem vstoupila do nemocničního výtahu, vrátila jsem se v myšlenkách ke Claire. Zírala jsem na svůj neutěšený odraz v nerezových dveřích. Cestou nahoru jsem se marně pokusila upravit si ofinu, a když se dveře otevřely, vystoupila jsem do pachu dezinfekce a chladného bílého světla pooperačního oddělení.

Do Claiřina pokoje jsem nepřišla první. Yuki a Cindy si už přitáhly židle k její posteli a Claire seděla opřená o polštáře v květovaném županu a s úsměvem Mony Lisy ve tváři.

Ženský vyšetřovací klub zasedl – ale proč?

„Ahoj ve spolek,“ pozdravila jsem, došla k posteli a políbila pacientku na tváře. „Vypadáš skvěle,“ pochválila jsem ji a ulevilo se mi, že nás nesvolala proto, že by se jí přitížilo. „O co jde?“

„Nechtěla nám to prozradit, dokud nepřijdeš,“ prohlásila Yuki.

„Dobře, dobře!“ řekla Claire. „Chci vám něco oznámit.“

„Jsi těhotná,“ tipla si Cindy.

Claire vybuchla smíchy a všechny jsme se podívaly na Cindy.

„Ty jsi cvok, reportérko,“ řekla jsem. Dítě bylo to poslední, co by Claire ve třiačtyřiceti a s dvěma odrostlými syny potřebovala.

„Napověz nám,“ vyhrkla Yuki. „Zvíře, rostlina, věc?“

„No tak! Ani nevíte, jak moc mě baví vás napínat!“ smála se Claire.

Všechny jsme na ni napjatě zíraly.

„Nechala jsem si udělat nějaké krevní testy,“ spustila Claire. „A slečna Cindy má jako obvykle pravdu.“

„Ha!“ vykřikla Cindy.

Claire pokračovala: „Kdybych nebyla v nemocnici, nejspíš bych na to nepřišla, dokud bych nedostala kontrakce.“

Promluvily jsme všechny naráz: „Co to povídáš?“

„Nevodíš nás za nos?“

„V jakém jsi měsíci?“

„Ultrazvuk ukázal, že je to maličké v pořádku,“ prohlásila Claire s klidem Buddhy. „Moje zázračné miminko!“

Kapitola 56

MUSELA JSEM SE omluvit z oslavy, protože jsem už měla zpoždění na Tracchiovu poradu v Baráku. Když jsem vstoupila do jeho kanceláře, velitel právě nabízel kožená křesla Tylerovým, zatímco Jacobi, Conklin a Macklin si rozestavěli obyčejné židle kolem šéfova velkého stolu.

Tylerovi vypadali, jako by v posledních osmačtyřiceti hodinách spali vstoje. Byli šedí v obličeji, ramena shrbená. Věděla jsem, že se bolestně potácejí mezi nadějí a zoufalstvím, zatímco čekají, až uslyší nahrávku.

Na Tracchiově stole stál přehrávač. Natáhla jsem ruku, stiskla tlačítko a místnost naplnil strašidelný, krutý hlas střídající se s mým.

Pak vykřikl dívčí hlásek: „Mami? Mami!“

Zastavila jsem nahrávku. Elizabeth Tylerová se naklonila k přehrávači, pak se otočila, popadla manžela za paži, zabořila mu obličej do kabátu a rozplakala se.

„Je to Madisonin hlas?“ zeptal se Tracchio.

Oba rodiče přikývli.

Jacobi řekl: „Zbytek nahrávky pro vás bude ještě drastičtější. Ale my to vidíme optimisticky. Při tomhle telefonátu byla vaše dcera naživu.“

Znovu jsem stiskla přehrávání a sledovala tváře Tylerových, když slyšeli únosce říkat, že Madison je v pořádku, ale už ji nikdy neuvidí.

„Pane a paní Tylerovi, dokážete nějak vysvětlit, proč únosce řekl, že jste udělali velkou chybu, když jste zavolali policii?“ zeptala jsem se.

„To opravdu nedokážu,“ vyštěkl Henri Tyler. „Proč by se měli cítit ohrožení? Nevypátrali jste vůbec nic. Nemáte ani podezřelého. Kde je FBI? Proč se nesnažíte Madison najít?“

„S FBI spolupracujeme. Využíváme jejich prostředky a databáze, ale FBI se do toho případu nemůže aktivně vložit, dokud nebudeme mít podezření, že byla Madison odvezena z Kalifornie,“ vysvětloval Macklin.

„Tak jim řekněte, že byla!“

Promluvil Jacobi: „Pane Tylere, potřebujeme vědět, jestli s vámi nějak komunikoval únosce a požadoval, abyste nevolali policii? Stalo se něco takového?“

„Nic,“ řekla Elizabeth Tylerová. „Henry? Zavolali ti do práce?“

„S nikým jsem nemluvil. Přísahám.“

Pohlédla jsem znovu na Tylerovy a vzpomněla si na Paolu Ricciovou. Řekla jsem: „Vypověděli jste, že Paola Ricciova měla skvělá doporučení. Kdo ji doporučil?“

Elizabeth Tylerová se naklonila dopředu. „Paolu k nám poslala její agentura.“

„Co je to za agenturu?“ zeptal se Macklin, z jehož sevřených rysů byl patrný stres.

„Je to společnost, která prověřuje, sponzoruje a školí dobře vychované dívky ze zámoří,“ odpověděla Elizabeth Tylerová. „Zařídí jim pracovní povolení a sežene práci. Paola měla skvělé reference od agentury i z domova. Byla to slušná mladá žena. Měli jsme ji rádi.“

„Té agentuře platí zaměstnavatelé?“

„Ano. Myslím, že jsme jim zaplatili asi osmnáct tisíc dolarů.“

Při zmínce o penězích se mi zježily chloupky na pažích a sevřel se mi žaludek.

„Jak se ta agentura jmenuje?“ zeptala jsem se.

„Westbury. Ne, Westwood Registry,“ odpověděl Henry Tyler. „Promluvíte s nimi?“

„Ano, a prosím, abyste o tom telefonátu nikomu neříkali,“ požádal Jacobi Tylerovy. „Vraťte se domů a nevzdalujte se od telefonu. A nechte Westwood Registry na nás.“

„Spojíte se nimi?“ zeptal se znovu Henry Tyler.

„Nenecháme na nich nit suchou.“

Kapitola 57

CINDY MLUVILA PO TELEFONU s Yuki a přitom dávala nádobí do myčky.

„Je s ním hrozná legrace,“ tvrdila Cindy o Whitu Ewingovi, pohledném reportérovi z Chicago Tribune, se kterým se seznámila asi před měsícem při procesu s městskou nemocnicí.

„To je ten chlápek s brýlemi? Ten co vyběhl ze soudní síně nouzovým východem a spustil alarm?“ ujistila se Yuki se smíchem.

„Jo. A umí si ze sebe dělat psinu. Whit říká, že je hloupější mladší bratr Clarka Kenta.“ Cindy se zasmála. „Vyhrožuje, že sem přiletí a vezme mě na večeři. Dokonce se snaží, aby ho poslali psát o procesu s Brinkleym.“

„Tak moment,“ řekla Yuki. „Nechceš snad udělat to, co Lindsay? Whit přece žije v Chicagu. Proč si s někým začínat na dálku, když to nikdy pořádně nefunguje?“

„Napadlo mě… že už to je dost dlouho, co jsem se s někým pobavila.“

„Tak to jsme na tom stejně,“ povzdechla si Yuki. „Nejenom že si nepamatuju, kdy to bylo, já už ani nevím s kým!“

Cindy se uchichtla a pak ji Yuki přerušila, aby mohla vzít další hovor. Když se Yuki vrátila na linku, řekla: „Hele, reportérko, chce mě Červený pes. Musím končit.“

„Tak jo,“ řekla Cindy. „Uvidíme se u soudu.“

Cindy zavěsila, zapnula myčku a vyndala z koše plný pytel. Zavázala ho na uzel, vyšla na chodbu, stiskla tlačítko přivolávající výtah, a když před ní kabina zastavila, přesvědčila se, že je prázdná, než do ní vstoupila.

Znovu myslela na Whita Ewinga, Lindsay a Joea a na to, že vztahy na dálku se většinou podobají jízdě na horské dráze.

Chvíli je to zábava, ale pak se člověku udělá zle od žaludku.

A měla ještě jeden dobrý důvod, proč si najít přítele, který žije v San Francisku – strach bydlet sama v tom domě. Stiskla S jako suterén a nově obložený starý výtah začal kolébavě klesat. Chvilku nato vystoupila do vlhkých útrob budovy.

Když kráčela ke kontejnerům, uslyšela ženský pláč, vzlykání rozléhající se chodbami a doprovázené dětským křikem!

Co teď?

Cindy zabočila za roh podzemní chodby a uviděla blonďatou ženu asi jejího věku, která držela na ruce miminko.

U nohou jí ležel otevřený černý pytel na odpadky.

„Co se stalo?“ zeptala se Cindy.

„Můj pes!“ vykřikla šokovaná žena. „Podívejte!“

Sklonila se a rozevřela pytel, aby Cindy viděla malého černobílého psa pokrytého krví.

„Nechala jsem ho venku jenom pár minut,“ řekla žena, „jenom než jsem odnesla dítě dovnitř. Ach bože. Zavolala jsem na policii, abych nahlásila, že ho někdo ukradl, ale podívejte. Udělal to někdo, kdo tady bydlí. Někdo místní utloukl Barnabyho!“

Kapitola 58

BYLA STŘEDA PŮL DEVÁTÉ ráno, čtyři dny od únosu Madison Tylerové. Parkovali jsme s Conklinem u staveniště na rohu Waverly a Clay Street. Na oknech auta se srážela pára z kelímků s kávou, zatímco jsme sledovali dopravu proplétající se kolem dodávek stojících ve dvou řadách a chodce proudící úzkými, šerými ulicemi Chinatownu.

Sledovala jsem jednu konkrétní buvodu, tříposchoďový dům z červených cihel ve Waverly Street. V přízemí se nacházela Wongova čínská lékárna. Další dvě patra měla pronajatá agentura Westwood Registry.

Cítila jsem v kostech, že v tom domě získáme alespoň částečné odpovědi – spojení mezi Paolou Ricciovou a tím únosem… něco.

V 8.35 se dveře cihlové budovy otevřely, vyšla z nich nějaká žena a odnesla k obrubníku pytel s odpadky.

„Jdeme na věc,“ vyzvala jsem Conklina.

Přešli jsme ulici a zastavili tu ženu, než se stačila vrátit dovnitř. Ukázali jsme odznaky.

Byla to štíhlá běloška kolem pětatřiceti, tmavé vlasy jí spadaly na ramena a na půvabu jí ubíraly ustarané vrásky na čele.

„Říkala jsem si, kdy se tady někdo od vás objeví,“ řekla s jednou rukou na klice. „Majitelé jsou mimo město. Mohli byste přijít v pátek?“

„Jistě,“ odvětil Conklin, „ale teď bychom chtěli položit několik otázek vám, jestli to nevadí.“

Naše asistentka Brenda je z Conklina celá pryč, říká, že má „magnet na ženy“, a něco na tom bude. Nemusí se o to nijak snažit, je to u něj stejně přirozené jako dýchání.

Sledovala jsem, jak tmavovláska zaváhala, podívala se na Conklina a pak otevřela dveře dokořán.

„Jsem Mary Jordánová,“ představila se. „Sekretářka, účetní, adoptivní máma našich dívek, cokoliv si vzpomenete. Pojďte dál…“

Usmála jsem se na Conklina, když jsme následovali paní Jordánovou přes práh a chodbou do její kanceláře. Byla to malá místnost s psacím stolem postaveným šikmo v rohu proti dveřím. Před stolem stály dvě židle s rovnými opěradly a na stěně za stolem visela fotografie Jordánové obklopené mladými ženami, zřejmě chůvami.

Zjevná nervozita Jordánové mi přišla zajímavá. Kousala se do spodního rtu, vstala, přemístila několik pořadačů na svém stole, posadila se, tahala se za pásek u hodinek, hrála si s tužkou. Div jsem z ní nedostala mořskou nemoc.

„Co si myslíte o únosu Paoly a Madison Tylerové?“ zeptala jsem se.

„Je to velká tragédie,“ řekla Jordánová a potřásla hlavou. Pak okamžitě pokračovala, skoro jedním dechem.

Vysvětlila nám, že je jediným stálým zaměstnancem agentury. Působily tam ještě dvě poradkyně, ale jen na objednávku. Kromě spolumajitele, padesátiletého bělocha, nebyli v agentuře žádní další muži a žádné minivany, černé ani jiné.

Agentura Westwood Registry patřila Paulu a Lauře Renfrewovým. Paul právě objížděl potenciální klienty severně od San Franciska a Laura nabírala nová děvčata v Evropě. Odjeli z města ještě před únosem.

„Renfrewovi jsou milí lidé,“ ujistila nás Jordánová.

„A jak dlouho je znáte?“

„Začala jsem pro ně pracovat těsně před tím, než sem přesídlili z Bostonu, asi před osmi měsíci. Ještě se tady pořádně neuchytili,“ pokračovala Jordánová. „A smrt Paoly a únos Madison Tylerové… to není moc dobrá reklama, že?“

Mary Jordánové se zalily oči slzami. Z krabice na stole vytáhla růžový kapesník a osušila si tváře.

„Paní Jordánová,“ řekla jsem a naklonila se k ní přes stůl, „vás něco trápí. Co to je?“

„Ne, nic. Jsem v pořádku.“

„Ale nejste.“

„Jde jen o to, že jsem měla Paolu moc ráda. A byla jsem to já, kdo ji dal dohromady s Tylerovými. Byla jsem to já. Kdybych to neudělala, Paola by stále žila!“

Kapitola 59

„RENFREWOVI MAJÍ BYT tady dole,“ upřesnila paní Jordánová, když nás prováděla administrativním poschodím. Ukázala na zelené dveře s visacím zámkem na konci chodby.

„Proč ten zámek?“ zeptala jsem se.

„Zamykají, když jedou oba pryč,“ odpověděla. „Je to tak lepší. Nemusím si dělat starosti, že bude některé z děvčat strkat nos, kam nemá.“

Nad našimi hlavami zazněly něčí kroky.

„Společenská místnost je tamhle,“ řekla Jordánová, když jsme pokračovali v prohlídce. „Konferenční místnost napravo a pokoje nahoře,“ dodala a kývla k dřevěnému schodišti.

„Dívky bydlí v agentuře, dokud jim nenajdeme rodinu. Já bydlím také nahoře.“

„Kolik děvčat tady teď máte?“

„Čtyři. A až se Laura vrátí z Evropy, dorazí nejspíš čtyři další.“

Conklin a já jsme strávili zbytek dopoledne výslechy těch mladých žen, které přicházely jedna po druhé dolů do konferenční místnosti. Byly ve věku od osmnácti do dvaadvaceti, všechny z Evropy a mluvily skvěle anglicky.

Ani jedna z nich neměla nějaké podezření nebo špatný pocit z Renfrewových či Paoly Ricciové.

„Když byla Paola tady, každý večer se modlila na kolenou,“ pověděla nám dívka jménem Luisa. „A byla panna!“

Po návratu do kanceláře pokrčila paní Jordánová rameny, když jsme se jí zeptali, jestli ji nenapadá, kdo mohl Paolu a Madison unést. Zatímco vyřizovala nějaký telefonát, zeptal se mě Conklin: „Chceš, abych vypáčil ten zámek?“

„Chceš pracovat po zbytek života v technických službách?“

„Mohlo by to stát za to.“

„Nic si nenamlouvej,“ klidnila jsem ho. „Nemáme ani dobrý důvod, Madison Tylerová tam není. ‚Adoptivní matka‘ by to prozradila.“

Odcházeli jsme z domu a byli už přede dveřmi, když na nás Mary Jordánová zavolala, dohonila nás a chytila Conklina za paži.

„Nemohla jsem se rozhodnout. Tohle by mohl být klep nebo čistě jen omyl a já bych nechtěla přivést někoho do problémů,“ vysypala ze sebe.

„S tím si nedělejte starosti, Mary,“ uklidnil ji Conklin. „Musíte nám to říct, ať je to cokoliv.“

„Stalo se to, když jsem u Renfrewových začínala,“ spustila Jordánová, přeskočila pohledem ke dveřím domu a pak zpátky ke Conklinovi.

„Jedno z děvčat mi něco prozradilo a zapřísahalo mě, že si to musím nechat pro sebe. Prý jedna chůva, která prošla agenturou, odešla od svých zaměstnavatelů bez ohlášení. Nemluvím o špatných způsobech – Renfrewovi měli její pas. Bez něj si nemohla sehnat práci.“

„Ohlásili zmizení té dívky na policii?“

„Myslím, že ano. Vím jenom, co jsem slyšela. Totiž že Helga Schmidtová zmizela a nikdo už o ní neslyšel.“

Kapitola 60

NEŽ CINDY DORAZILA, byla už schůze nájemníků v plném varu. Ve vstupní hale se tísnilo několik set lidí. Předsedkyně rady nájemníků Fern Galperinová byla malá, pohledná žena s drátěnými brýlemi a její hlavu bylo sotva vidět v davu, když se snažila zjednat klid.

„Jeden po druhém,“ volala paní Galperinová. „Margery? Povězte nám prosím, co máte na srdci.“

Cindy uviděla Margery Glynnovou, se kterou se předchozího dne setkala v místnosti u kontejnerů, jak sedí na pohovce stísněná mezi třemi dalšími lidmi.

Glynnová se rozkřikla: „Policie mi poslala formulář, abych ho vyplnila. Nehnou kvůli Barnabymu ani prstem a Barnaby byl člen rodiny. Teď, když je po něm, se cítím ještě víc ohrožená. Mám si pořídit jiného psa? Nebo si mám koupit pistoli?“

„Jsem stejně vylekaná a znechucená jako vy,“ řekla Galperinová a přitiskla si k hrudi vlastního psíka. „Ale s tou pistolí to nemůžete myslet vážně! Někdo další?“

Cindy položila na zem tašku s počítačem a šeptem se zeptala výrazné brunety stojící vedle ní u stolu s občerstvením: „Co se děje?“

„Víte o Barnabym?“

„Bohužel ano. Byla jsem u kontejnerů, když ho Margery našla.“

„Ohavné, co? Byl trochu protivný, ale aby ho někdo zabil? To je šílené. Kde to jsme, v New Yorku?“

„Mohla byste mě prosím uvést do problému? Jsem tady nová.“

„Samozřejmě. Takže Barnaby nebyl první. Paní Neelyová našla svého pudla mrtvého na schodech a ta chuděra za to dávala vinu sobě, protože zapomněla zavřít dveře bytu. Asi před měsícem se odsud zničehonic odstěhoval pan Franks, moc milý pán z prvního patra. Fern nechal svazek výhružných dopisů, které mu několik měsíců strkal někdo pode dveře.“

„Co v nich bylo?“

„Výhružky smrtí. Věřila byste tomu?“

„Proč nezavolal policii?“

„Myslím, že to udělal. Ale ty dopisy byly anonymní. Policie mu položila několik otázek a nechala to celé spadnout pod stůl jako obvykle.“

„A předpokládám, že pan Franks měl psa.“

„Ne. Měl stereo. Mimochodem, já jsem Debbie Greenová.“ Žena jí věnovala široký úsměv. „2F“ Potřásla Cindy rukou.

„Jsem Cindy Thomasova. 3B.“

„Ráda vás poznávám. Vítejte v Noční můře z Blakely Arms.“

Cindy se nejistě usmála. „Takže vy se nebojíte?“

„Trochu ano.“ Debbie si povzdechla. „Ale můj byt je fantastický… Momentálně s někým chodím a myslím, že jsem ho už přemluvila, aby se ke mně nastěhoval.“

„To máte štěstí.“ Cindy obrátila pozornost zpátky ke schůzi v okamžiku, když předsedkyně dala slovo postaršímu shrbenému pánovi.

„Pane Horné.“

„Děkuji. Nejvíc mi dělá starosti, že se ten člověk chová jako přízrak,“ řekl. „Ty dopisy pode dveřmi, zabití domácí mazlíčkové… Myslím, že Margery má v něčem pravdu. Pokud nám nepomůže policie, musíme vytvořit hlídky nájemníků –“

Všichni začali mluvit najednou a paní Galperinová vykřikla: „Lidi, hlaste se o slovo! Prosím! Tome, máte k tomu něco?“

Zvedl se muž něco přes třicet. Byl drobný a plešatý a stál na opačném konci místnosti než Cindy.

„Hlídky nájemníků mi nahánějí strach,“ přiznal. „Ten, kdo terorizuje Blakely Arms, by se mohl do hlídky přihlásit, a pak už by se tu nemusel plížit tajně. Mohl by se tady beztrestně procházet. Nebylo by to ještě horší?

V tomhle domě bydlí asi tři sta lidí a dneska večer se nás tady sešla víc než polovina. Takže je asi padesátiprocentní pravděpodobnost, že ten, kdo nás terorizuje, je tady s námi. Právě teď.“

Kapitola 61

YUKI JEŠTĚ NIKDY neviděla Leonarda Parisiho zuřit. „Červený pes“, jak se mu říkalo, byl rudovlasý, vysoký, vážil přes metrák a obvykle byl vlídný a shovívavý. Teď však z jeho temných očí létaly blesky, zatímco bušil pěstí do konferenčního stolu, až nadskakovaly talíře se zbytky čínských jídel.

Pět nových asistentů okolo stolu vypadalo vyděšeně kromě Davida Halea, který projevil špatný úsudek tím, že prohlásil Brinkleyho případ za „brnkačku“.

„Neexistuje nic takového jako brnkačka,“ řval Parisi. „O. J. Simpson byl brnkačka.“

„Robert Durst,“ poznamenala Yuki.

„Bingo,“ křikl Parisi a rozhlédl se kolem. „Durst přiznal, že zabil svého souseda, rozsekal ho na deset kusů a naházel do oceánu – a porota ho prohlásila za nevinného.“

„A v tom je naše výzva s Brinkleym, Davide. Máme nahrané doznání a víc svědků, než dokážeme spočítat. A přesto to není brnkačka.“

„Ale Leonarde,“ řekl Hale, „ten videozáznam zachycuje vraha při činu. Nahrávka je přípustná a nevyvratitelná.“

Parisi se ušklíbl. „Vy jste ale buldok, Davide. Ale to je dobře. Znáte všichni případ Rodneyho Kinga?“ zeptal se Parisi a uvolnil si kravatu.

„Rodney King, černoch propuštěný na podmínku, odmítl vystoupit z auta poté, co ho zastavili kvůli překročení rychlosti. Čtyři poldové ho z vozu vytáhli násilím a šestapadesátkrát ho uhodili. Zbili ho surově jako psa, a celé to bylo nahrané na video. Případ šel před porotu a ta policisty zprostila viny. Proto vypukly rasové nepokoje v Los Angeles.

Takže videozáznam nedělá ze žádného případu ‚brnkačku‘. Důvod je možná tenhle: Když uvidíte Rodneyho Kinga poprvé, jste vyděšení. Podruhé jste pobouření. Ale jakmile to uvidíte podvacáté, šok vyprchá.

Všichni, kdo mají v téhle zemi televizi, mnohokrát po sobě viděli záznam Jacka Rooneyho, na kterém Alfred Brinkley střílí ty lidi. Touhle dobou už ztratil schopnost šokovat. Chápete?

Ano, záznam máme. Měli bychom ten případ vyhrát. A uděláme všechno pro to, aby Brinkley skončil v cele smrti.

Ale jdeme proti houževnaté obhajobě v osobě Barbary Blancové,“ řekl Parisi a opřel se do opěradla. „Ta nedělá veřejnou obhájkyni pro těch pár dolarů. Věří svému klientovi a porota to pozná.

Musíme být připravení na všechno. A to je konec dnešní přednášky.“

V konferenční místnosti zavládlo uctivé ticho. Len Parisi byl jednoznačnou autoritou.

„Yuki, nezapomněli jsme na něco?“

„Myslím, že jsme probrali všechno.“

„Máte z toho dobrý pocit?“

„Skvělý, Lene. Jsem připravená jít do toho. Nemůžu se dočkat.“

„Jistě. Je vám dvacet osm. Ale já potřebuji, aby se moje kráska prospala. Uvidíme se tady zítra v půl osmé ráno. Všichni ostatní tady zůstanou. Odpočineme si zítra po práci.“

Yuki popřála všem dobrou noc a odešla z místnosti celá natěšená a šťastná, že bude příští den pravou rukou Leonarda Parisiho.

A navzdory Parisimu varovnému kázání cítila Yuki sebedůvěru. Brinkley nebyl O. J. ani Robert Durst. Chyběla mu hvězdná záře i podpora médií. Ještě před několika týdny přespával na ulici s nabitou zbraní v kapse. Zabil čtyři naprosto cizí lidi.

Porota v žádném případě nepustí toho šílence zpátky do ulic San Franciska. Nebo ano?

Čtvrtá část

LID VERSUS ALFRED BRINKLEY

Kapitola 62

YUKI POSTAVILA SVŮJ KUFŘÍK vedle Leonardova na stůl před oddělením 21. Prošli detektory kovů, pak prvními dvoukřídlými dveřmi do malého předsálí a nakonec druhými do samotné soudní síně.

V hledišti to zašumělo, když vstoupil Červený pes, metr devadesát vysoký a oblečený do modrého obleku s tenkým proužkem, doprovázený Yuki, metr šedesát na podpatcích a s padesáti kily živé váhy v šedém kostýmu. Společně prošli hlavní uličkou sálu. Leonard rázně otevřel dveře oddělující galerii od prostoru pro soud a pustil Yuki první. Pak ji následoval a okamžitě začal rovnat materiály na stole obžaloby.

Yukiino nadšené očekávání náhle vystřídala tréma z prvního dne přelíčení. Neměla už co na práci a čekání ji ničilo. Narovnala si klopy a podívala se na hodinky. Stání mělo začít přesně za pět minut a stůl obhajoby byl prázdný.

V místnosti to znovu zašumělo. Yuki se málem zastavilo srdce, když vzhlédla. Dloubla do Leonarda a ten se obrátil.

Uličkou kráčel Alfred Brinkley. Plnovous měl oholený, vlasy ostříhané nakrátko a na sobě modrý polyesterový oblek s kravatou, ve kterém vypadal nebezpečně asi jako rýžový pudink.

Ale nebyl to pohled na Brinkleyho, při kterém se jí sevřel žaludek a spadla čelist.

Po Brinkleyho boku nešla Barbara Blancová. Místo ní tam byl muž něco přes čtyřicet, předčasně prošedivělý, oblečený do antracitového obleku značky Briony s kravatou od Armaniho. Yuki znala Brinkleyho nového obhájce.

Znali ho všichni.

„A sakra,“ hlesl Parisi a strnule se usmál. „Mickey Sherman. Znáte ho, Yuki, že ano?“

„Jistěže. Spolupracovali jsme, když jsme před několika měsíci obhajovali mou kamarádku.“

„Ano, pamatuji se. Policistku z oddělení vražd obviněnou z neoprávněného zabití.“ Parisi si sundal brýle, vyleštil je kapesníkem a zeptal se Yuki: „Co jsem říkal včera večer?“

„Že máme být připravení na cokoliv.“

„Občas mě nepotěší, když mám pravdu. Co mi o něm můžete povědět kromě faktu, že neexistuje fotografie, na které by mu to neslušelo?“

„Soustředí se na podstatu věci,“ řekla Yuki. „Podrobnosti nechává ostatním. Takové ty věci, které propadnou škvírou v podlaze.“

Yuki si vzpomněla, že se nedávno dočetla v novinách, že Mickey Sherman rezignoval na post zástupce poradce městské rady San Franciska a otevřel si malou soukromou praxi. Brinkleyho případ bude dělat zadarmo, ale pozornost médií bude skvělou odpalovací rampou advokátní kanceláře Sherman a společníci – pokud vyhraje.

„No, velký tým už nemá,“ poznamenal Parisi. „Budeme muset najít ty škvíry a rozšířit je páčidlem. Já už vidím jeho první velký problém.“

„Ano,“ přikývla Yuki. „Alfred Brinkley nevypadá jako šílenec. Ale Lene, to ví Mickey Sherman také.“

Kapitola 63

YUKI STÁLA V POZORU, když soudce Norman Moore zaujímal své místo na soudcovské lavici, vlajku USA na jedné straně, vlajku Kalifornie na druhé, termosku s kávou a notebook před sebou.

Dvě stě lidí v soudní síni se posadilo a přelíčení bylo prohlášeno za zahájené.

Moore byl známý jako spravedlivý soudce se sklonem nechávat právníky zajít trochu moc daleko, než uhodil kladívkem.

Nejprve strávil dobrou čtvrt hodinu poučováním poroty. Pak obrátil své modré oči pod brýlemi k Leonardu Parisimu. „Je obžaloba připravena začít?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

Leonard Parisi povstal, zapnul si prostřední knoflík saka, přistoupil k lavici pro porotce a přivítal je. Červený pes byl opravdu velký, měl mohutné boky a široká, skloněná ramena. Rudé vlasy měl kudrnaté a pleť důlkovitou a hrubou.

Nebyl to žádný srdcerváč, ale když promluvil, měl projev charakterního herce, jednoho z těch velkých jako například Rod Steiger nebo Gene Hackman.

Nikdo z něj nedokázal spustit oči.

„Dámy a pánové, když jste byli vybráni do této poroty, všichni jste potvrdili, že jste viděli ‚Rooneyho nahrávku‘ z tragédie na trajektu Del Norte. Uvedli jste, že jste schopni nezaujatě posoudit vinu či nevinu obžalovaného. A slíbili jste, že budete soudit pana Brinkleyho podle toho, co bude prokázáno v této soudní síni.

Chci vám proto povědět, jaký byl první listopad na palubě Del Norte, abyste si vše dokázali živě představit.

Byl to opravdu hezký den na projížďku na trajektu,“ spustil Parisi. „Asi patnáct stupňů, občas vysvitlo slunce. Mnoho turistů mělo na sobě kraťasy, protože San Francisko je přece v Kalifornii, ne?“

Soudní síní zazněl smích, když Parisi okořenil svou řeč vtipem.

„Byl to krásný den, který se změnil v peklo, protože na trajekt nastoupil obžalovaný Alfred Brinkley.

Pan Brinkley byl bez peněz, ale našel zpáteční lístek v tržnici a rozhodl se, že si udělá výlet. V kapse měl nabitou zbraň, revolver se šesti náboji.

Tohoto konkrétního dne dojel pan Brinkley trajektem do Larkspuru bez incidentu, ale na zpáteční cestě, když už loď přistávala v San Francisku, byl obžalovaný svědkem debaty Andrey Canellové s jejím synem, roztomilým devítiletým chlapcem jménem Tony.

Z důvodu známého jen jemu vytáhl zbraň a střelil tu třicetiletou matku do hrudi.

Zemřela prakticky okamžitě, před očima svého malého syna,“ pokračoval Parisi. „Pak chlapec paní Canellové obrátil své velké, vyděšené oči a zadíval se do tváře muže, který mu právě zabil matku. A co udělal Alfred Brinkley?

Vystřelil na Tonyho Canella, malého chlapce ozbrojeného jen kornoutem jahodové zmrzliny. Tony chodil do čtvrté třídy, těšil se na Den díkůvzdání a na to, že vyroste a stane se mužem.

Pan Brinkley tohle všechno Tonymu Canellovi vzal. Později téhož dne zemřel v nemocnici.“

Zdrcené tváře porotců Parisimu potvrdily, že je už dokázal dojmout. Jedna z porotců, mladá žena s výrazně fialovými vlasy, se kousala do rtů a po tvářích jí stékaly slzy.

Leonard uctivě přerušil svou řeč a nechal porotkyni, aby si poplakala.

Kapitola 64

V TOM OKAMŽIKU oslovil šest mužů a šest žen poroty soudce Moore: „Potřebujete přestávku? Tak dobře, pokračujte prosím, pane Parisi.“

„Děkuji, Vaše Ctihodnosti,“ opáčil Parisi. Kradmo pohlédl ke stolu obhajoby a uviděl, jak Mickey Sherman něco šeptá svému klientovi a obrací se přitom zády k probíhajícímu dění, což mělo znamenat, že mu řeč obžaloby nedělá starosti.

Chytrý tah. Parisi věděl, že by se choval stejně.

„Jak jsem říkal, Del Norte se blížil do přístavu, když pan Brinkley zastřelil Andreu a smrtelně zranil Tonyho Canella. Hluk vznikající při přistávání byl hlasitější než dva výstřely.

Ale několik lidí pochopilo, co se stalo.

Pan Per Conrad pracoval toho dne na Del Norte jako strojník. Byl to manžel a otec čtyř krásných dětí a pouhé dva roky mu chyběly do důchodu. Uviděl Alfreda Brinkleyho s revolverem v ruce a spatřil na palubě krvácející těla Andrey a Tonyho Canellových.

Pan Conrad se pohnul, aby pana Brinkleyho odzbrojil, a ten ho střelil mezi oči.

Pan Lester Ng byl pojišťovací agent z Larkspuru a jel do San Franciska služebně. I on se pokusil vypáčit panu Brin-kleymu zbraň. Byl střelen do hlavy. Zbraň pana Brinkleyho byla poslední věcí, kterou pan Ng ve svém životě viděl.

Oba ti muži byli obětaví. Byli to hrdinové, a proto zemřeli.

Ale pan Brinkley ještě neskončil.“

Parisi šel k lavici poroty, položil dlaně na zábradlí a během své řeči se podíval každému porotci zvlášť do očí.

„Pan Brinkley stál vedle ženy, kterou tato komunita chová ve velké úctě, a sice vedle doktorky Claire Washburnové, hlavní soudní lékařky města San Franciska. Doktorka Washburnová byla vyděšená, ale natolik duchapřítomná, že řekla panu Brinkleymu: ‚Tak dobře, synku. Dej mi tu zbraň.‘

Místo toho jí vpálil kulku do hrudi. A když doktorce Washburnové přispěchal na pomoc její dospívající syn Willie, pan Brikley vystřelil i na něho.

Naštěstí loď v tom okamžiku narazila do mola a šestá a poslední kulka minula svůj cíl. Jen díky tomu tito dva stateční lidé, Claire a Willie Washburnovi, přežili a budou moci svědčit v tomto procesu.“

Parisi se odmlčel, aby se všechna ta hrůza mohla vstřebat do myslí porotců. Pak pokračoval.

„Není pochyb o tom, že se to, co jsem vám vyprávěl, skutečně stalo.

A není pochyb, že bez ohledu na pohlaví, věk, rasu nebo důvod Alfred Brinkley zabil čtyři lidi, které vůbec neznal, a pokusil se zabít další dva.

Pan Jack Rooney, který zde bude také svědčit, pořídil videozáznam té střelby, který vám zde ukážeme. A pan Brinkley se k těm brutálním vraždám přiznal, jeho doznání uvidíte také.

V tomto případě není potřeba DNA ani důkazy v podobě skvrn od krve nebo částečných otisků prstů či podobných stop, které můžete vidět každý večer v televizních seriálech. To proto, že v této kauze nejde o to určit, kdo je pachatelem.

My víme, kdo to udělal. Sedí přímo tamhle.“

Parisi ukázal na muže v modrém obleku. Brinkley měl hlavu zastrčenou mezi ramena, takže to vypadalo, jako by se mu zkrátil krk. Tupě zíral přímo před sebe. Zřejmě byl tak nacpaný prášky, že ani nemohl chápat, o čem je řeč.

„Obhajoba se vás bude snažit přesvědčit, že pan Brinkley je šílenec, a proto není zodpovědný za své činy,“ řekl Parisi cestou zpět k řečnickému pultu. „Odborníci povolaní obhajobou budou mít možná tolik drzosti, že budou tvrdit, že obžalovaný potřebuje ‚léčbu‘, nikoliv trest.

Žádný problém. Máme skvělé lékaře, kteří se starají o odsouzené k smrti.

Předstírané šílenství nikoho před zákonem neochrání. A ten, kdo ho předstírá, dobře chápe že zabíjet lidi je špatné.

Dámy a pánové, Alfred Brinkley přinesl na palubu trajektu nabitou zbraň. Namířil na své oběti s úmyslem je zabít. Čtyři z nich zavraždil. A pak z místa činu utekl.

Alfred Brinkley totiž dobře věděl, že to, co udělal, bylo špatné.

Obžaloba vám dokáže, že pan Brinkley byl příčetný v době, kdy spáchal čtyři vraždy a dva pokusy o vraždu. A bude žádat, aby byl shledám vinným ve všech bodech.

Děkujeme vám za pozornost. Je mi líto, že jsem některé z vás rozplakal, ale tyto vraždy jsou skutečná tragédie.“

Kapitola 65

YUKI SLEDOVALA, JAK Mickey Sherman vstává od stolu obhajoby a sebejistě kráčí k řečnickému pultu.

Představil se porotě a svým neformálním přístupem a přirozeným šarmem si ji získal hned první větou.

„Vážení, všechno, co prokurátor řekl, je pravda,“ začal. To bylo odvážné prohlášení, pomyslela si Yuki. Vlastně ještě nikdy neslyšela, aby obhájce zaujal takové stanovisko.

„Všichni víte, co se stalo prvního listopadu na palubě trajektu Del Norte,“ pokračoval. „Pan Brinkley na loď opravdu přinesl nabitou zbraň. Vystřelil na ty lidi bez ohledu na následky, které to bude mít pro ně, nebo pro něj.

Byl obklopen dvěma sty padesáti lidmi, z nichž někteří byli svědky střelby. Pan Brinkley nezahodil zbraň poté, co uprchl z Del Norte. Nezbavil se důkazu.

To, co spáchal, by se nedalo nazvat dokonalým zločinem. Jen šílenec byl udělal něco takového a takto se zachoval.

Co se stalo tedy není záhadou.

V tomto procesu jde o to, proč se to stalo.

Pan Brinkley nechápal své chování v době, kdy zastřelil a zranil ty nešťastníky. Z pohledu zákona byl duševně nepříčetný.

Protože termín ‚duševní nepříčetnost‘ bude základem pro posouzení pana Brinkleyho a jeho činů, je toto dobrá chvíle termín definovat,“ usoudil Sherman.

„Byl si pan Brinkley vědom nesprávnosti svého chování, když páchal ty zločiny? Pokud nechápal, že jsou ty skutky špatné, protože v té době trpěl duševní poruchou nebo poškozením, byl duševně nepříčetný.“

Mickey Sherman se odmlčel, přerovnal si poznámky na řečnickém pultu a znovu promluvil tónem, který Yuki obdivovala a bála se ho. Byl měkký a osobní, jako by věřil, že porotci nepotřebují teatrální výstupy, protože jeho vysvětlení není jen přesvědčivé, ale i pravdivé.

„Panu Brinkleymu diagnostikovali schizoafektivní poruchu,“ oznámil Sherman porotě. „Trpí nemocí, jako jsou rakovina nebo cukrovka, vážnou chorobou způsobenou jak geneticky, tak traumatem v dětství.

Nijak o tu nemoc nestál, ale má ji.

Mohlo se to stát vám nebo mně či komukoliv v tomto sále. A jaká nemoc může být horší než ta, která způsobí, že se váš mozek obrátí proti vám a vyvolá myšlenky a nutkání, která se vůbec neslučují s vaší povahou?

Rád bych zdůraznil, že všem obětem tragédie patří náš soucit. Kdyby existoval způsob jak vrátit čas, kdyby si Fred Brinkley mohl vzít zázračnou pilulku, která by ho prvního listopadu uzdravila a zachovala těm lidem životy, okamžitě by to udělal.

Kdyby pan Brinkley věděl, že je duševně nemocný, podstoupil by léčbu. On však netušil, proč se tak cítí a co ho nutí k jeho činům.

Život pana Brinkleyho je dokonalou ilustrací termínu ‚peklo na zemi‘.“

Kapitola 66

MICKEY SHERMAN CÍTIL příjemný, plynulý příliv adrenalinu, který vycházel z vědomí, že rozumí své práci, a z víry v jeho klienta. Brinkley, ten ubohý trouba, se právě probouzel do skutečného světa po patnácti letech pomalé dekompenzace, jak se jeho choroba zhoršovala.

A byl to mizerný svět. Stál před soudem nadopovaný antipsychotiky a hrozil mu trest smrti.

Byla to tragédie, ať se na to člověk podíval, odkud chtěl.

„Pan Brinkley slyšel hlasy,“ pokračoval Mickey Sherman, když přecházel před lavicí poroty. „Nemluvím o ‚slabých hláscích‘, které se ozývají v hlavách nás všech, vnitřní monolog, jenž nám pomáhá řešit problémy, napsat projev nebo najít klíčky od auta.

Hlasy v hlavě pana Brinkleyho byly rozkazovačné, neodbytné a kruté.

Tyto hlasy ho neustále pronásledovaly, ponižovaly ho a nabádaly, aby vraždil. Když se díval na televizi, věřil, že postavy a reportéři mluví přímo na něho, že ho obviňují ze zločinů a také mu říkají, co má dělat.

A po letech bojů s těmito démony Fred Brinkley hlasy konečně poslechl.

Dámy a pánové, v době střelby nebyl Fred Brinkley v kontaktu s realitou.

Nevěděl, že lidé na trajektu, po kterých střílí, jsou z masa a kostí. Pro něj byli součástí bolestivých halucinací v jeho hlavě.

Jakmile uviděl pan Brinkley ve zprávách sám sebe, jak střílí, uvědomil si, co udělal. Zachvátila ho taková lítost, vina a sebenenávist, že se dobrovolně udal na policii.

Vzdal se všech práv a přiznal se, protože po spáchání zločinu jeho zdravá část mozku dovolila pochopit hrůzu jeho konání.

To by vám mělo pomoci pochopit charakter toho muže.

Obžaloba by si přála, abyste uvěřili, že to nejtěžší, co vás při tomhle přelíčení čeká, bude vybrat svého předsedu.

Ale ještě jste neslyšeli celý příběh.

Svědci, kteří znají pana Brinkleyho, a psychiatři, kteří ho vyšetřili, budou vypovídat o jeho povaze a o minulém a současném stavu mysli.

Jsem přesvědčený, že až se zcela seznámíte s naším stanoviskem, shledáte Freda Brinkleyho nevinným z důvodu jeho duševní poruchy nebo choroby.

Pravda je totiž taková, že Fred Brinkley je dobrý člověk, jehož myšlení neblaze ovlivnila strašná nemoc.“

Kapitola 67

V PŮL SEDMÉ VEČER téhož dne seděli Yuki a Leonard Parisi v prostorné jídelně restaurace LuLu, starém skladišti proměněném v populární podnik nedaleko Budovy spravedlnosti.

Yuki cítila, že je součástí A týmu. Vítězného A týmu. Ukrajovala kousky z grilovaného kuřete a Len kousal do kořeněné pizzy s garnáty. Při jídle probírali události dne, snažili se odhadnout možné překážky a plánovali, jak je odstranit z cesty při dalším zasedání soudu v případu Lid versus Alfred Brinkley.

Leonard dolil sklenice merlotem za šedesát dolarů a řekl: „Vrrrr. Dejte si pozor na tým Červeného psa.“

Yuki se zasmála, usrkla, a když jim odnášeli talíře, zasunula papíry do svého kufříku. Když pracovala jako veřejný obhájce, nikdy se necítila tak skvěle.

Velký cihlový krb na protějším konci místnosti vypouštěl do místnosti vůni hořícího hikorového dřeva a jak se restaurace a bar plnily, odrážel se rozhovor a smích od stěn a vysokého stropu.

„Kávu?“ zeptal se Len Yuki.

„Rozhodně,“ odpověděla. „Pořád nejsem sytá, tak se asi neubráním zákusku.“

„Já se přidám,“ přikývl Leonard a zvedl ruku, aby přivolal servírku. Uprostřed gesta mu obličej sevřela křeč. Len přitiskl dlaň na hrudník, napůl vstal a nalehl přitom na opěradlo. Židle se překotila a on se svalil na zem.

Yuki uslyšela, jak za ní upadl podnos. Roztříštilo se nádobí a někdo vykřikl.

Uvědomila si, že ten výkřik vyšel z jejích úst.

Vyskočila ze svého místa a sklonila se nad svým šéfem, který se převaloval z boku na bok a sténal.

„Leonarde! Lene, co vás bolí?“

Mumlal, ale přes starostlivé hlasy kolem nich postřehla, co říká.

„Můžete zvednout ruku, Lene?“

„Moje hruď,“ chroptěl. „Zavolejte manželce.“

„Můžu ho odvézt do nemocnice,“ nabídl nějaký muž vedle Yuki. „Mám venku auto.“

„Díky, ale to by trvalo moc dlouho.“

„Poslechněte, do nemocnice je to jen deset minut –“

„Ne, děkuji. Záchranka přiveze nemocnici k němu, rozumíte?“

Yuki si přitáhla kabelku, vysypala ji na podlahu a našla mobil. Přestala vnímat toho starostlivého muže. Představila si dopravní zácpu a tříhodinové čekání před pohotovostí, kterému by se nevyhnuli, kdyby Lena přivezl do nemocnice někdo jiný než záchranka.

Přesně tuhle chybu udělali s jejím otcem.

Yuki vzala Lena za ruku a naslouchala vyzváněcímu tónu. Šeptala si „No tak, no tak,“ a když se ozval operátor linky 911, mluvila stručně a jasně.

„Potřebujeme záchranku do restaurace LuLu na adrese Folsom Street 816. Můj přítel má infarkt.“

Kapitola 68

PRACOVALI JSME S CONKLINEM na telefonních stopách v případu Ricciová/Tylerová, když do místnosti mužstva vešel Jacobi a řekl: „Vypadá to, že byste se vy dva potřebovali trochu provětrat.“

Čtvrt hodiny nato, těsně před sedmou večer, jsme zastavili před obytným blokem poblíž Třetí ulice a Townsend Street. Před námi už dorazila tři policejní auta, dva požární vozy a dodávka z patologie.

„To je divné. Já to tady znám,“ řekla jsem Conklinovi. „Bydlí tady moje kamarádka Cindy.“

Pokusila jsem se jí zavolat, ale na mobilu měla obsazeno. Doma to také nebrala.

Rozhlížela jsem se kolem, ale Cindy jsem nespatřila ani nikde v davu nájemníků tísnících se na chodníku a poskytujících výpovědi uniformovaným policistům. Většina přítomných se dívala nahoru na cihlovou zeď Blakely Arms a světlé záclony vlající v oknech ve čtvrtém patře.

Cindy bydlela ve třetím. Má úleva byla náhlá a brzy pominula. V domě někdo předčasně zemřel.

Vrátný, muž ve středním věku s ustupujícím čelem a kudrnatými šedými vlasy čouhajícími zpod klobouku, přecházel před hlavním vchodem. Vypadal jako přestárlé květinové dítě, produkt revoluce v šedesátých letech. Představil se jako Joseph „Pinky“ Boyd a že prý pracuje v Blakely Arms třetím rokem.

„Slečna Portia Foxová z bytu 5K,“ spustil, „to ona ucítila plyn. Před půl hodinou to zavolala dolů na recepci,“ skončil a podíval se na hodinky.

„A vy jste zavolal hasiče?“

„Přesně. Byli tady asi za pět minut.“

„Kde je ta žena? Slečna Foxová.“

„Nejspíš někde tady venku. Vyklidili jsme celý čtvrtý patro. Viděl jsem ji… paní Wolkowskou. Je to hrozný vidět na vlastní oči mrtvýho, kterýho člověk znal.“

„Napadá vás někdo, kdo by chtěl paní Wolkowské ublížit?“ zeptal se Conklin vrátného.

„Ne. Byla kapku na hlavu. Stěžovala si, když našla ve schránce cizí poštu nebo šmouhy na dlaždicích a tak podobně. Ale na svůj věk byla fajn.“

„Pane Boyde, byl jste tady celý den?“

„Od osmi od rána.“

„Máte tady bezpečnostní kamery?“ zeptala jsem se.

„V bytech jsou telefony s obrazovkou, takže nájemníci vidí, kdo na ně zvoní. To je všechno.“

„Co je v suterénu?“

„Prádelna, místnost s kontejnery, koupelna a dveře, které vedou na dvůr.“

„Zamykají se?“ chtěl vědět Conklin. „A je na nich alarm?“

„Bejval tam,“ odpověděl Boyd. „Ale při renovaci se ze dvora udělaly společný prostory, takže nájemníci mají klíč.“

„Dobře. Takže dole nejsou prakticky žádná bezpečností opatření,“ konstatovala jsem. „Viděl jste dneska v budově někoho nebo něco podezřelého?“

V Boydově smíchu bylo slyšet hysterii. „Jestli jsem viděl něco podezřelýho? V tomhle baráku? Tohle je první den v tomhle měsíci, kdy jsem nic takovýho neviděl.“

Kapitola 69

UNIFORMOVANÝ POLICISTA STOJÍCÍ ve dveřích bytu 5J byl zelenáč – strážník Matt Hartnett, vysoký chlap, který vypadal trochu jako Jimmy Smits. Na horním rtu měl kapičky potu a jeho tmavé oči kontrastovaly se sinalým obličejem.

„Obětí je paní Irene Wolkowská,“ řekl Hartnett a podával mi služební deník. „Naposledy ji viděli dneska kolem jedenácté dopoledne v prádelně. Manžel se ještě nevrátil z práce a zatím se nám s ním nepodařilo spojit. Můj parťák a další tým vyslýchají nájemníky na ulici.“

Přikývla jsem a zapsala své a Conklinovo jméno do deníku. Podlezli jsme policejní pásku nataženou přes dveře a vstoupili na místo činu, kde se to už hemžilo lidmi z laboratoře a patologie, kteří pořizovali snímky oběti.

V pokoji to páchlo plynem.

Okna na obou stranách byla dokořán, aby se místnost vyvětrala, takže se zdálo, že je uvnitř chladněji než na ulici.

Zesnulá ležela na zádech uprostřed podlahy s rozhozenýma rukama, jako by se bránila útočníkům. Vypadala asi na šedesát.

Ze zátylku jí vytékala krev. Viděla jsem, že se vsákla do světle šedého koberce a skvrna se rozdělovala kolem nohy piana.

A to piano bylo na kusy!

Zbytky klávesnice byly potřísněné krví. Klávesy byly rozlámané a mnoho se jich válelo po podlaze, jako by někdo do klávesnice chvíli bušil.

Doktor Germaniuk už rozestavěl přenosná světla, aby ozářil každý kout místnosti. Byla zabydlená a současně nedávno nově zařízená. Na jedné noze gauče ještě visel kousek igelitového obalu.

Doktor G mě pozdravil, hřbetem ruky si posunul brýle na nose a odložil fotoaparát.

„Co tady máme?“ zeptala jsem se.

„Je to zajímavé,“ řekl Germaniuk. „Kromě toho rozbitého piana a otevřených kohoutů na sporáku jako by se pachatel ničeho nedotkl.“

Na místě činu byl pořádek, což skoro vždycky znamenalo, že zločin byl naplánovaný a vrah chytrý.

„Oběť utrpěla trauma hlavy, vpředu a vzadu,“ konstatoval doktor G. „Vypadá to, že byly použity dva nástroje. Piano bylo jedním z nich.

„Povím vám víc, až budu mít paní Wolkowskou na stole, ale už teď vám můžu říct, že posmrtná ztuhlost ještě nenastala – je na dotek teplá – a blednutí pokožky teprve začalo. Ta dáma je mrtvá tak dvě hodiny, možná méně. Vraha jsme těsně minuli.“

Kapitola 70

USLYŠELA JSEM Z CHODBY Cindin hlas a utrhla se z místa činu aspoň na tak dlouho, abych ji mohla obejmout.

„Jsem v pořádku, jsem v pořádku,“ mumlala. „Právě jsem dostala tvůj vzkaz.“

„Znala jsi oběť?“

„Myslím, že ne. Aspoň ne jménem. Nech mě na ni podívat.“

Místo činu bylo civilistům uzavřené a ona to věděla, ale podobné bitvy jsem už se Cindy svedla a prohrála dříve. Měla teď v očích svůj charakteristický pohled. Tvrdohlavý. Vzpurný. Prohnaný.

„Stoupni si stranou. Ničeho se nedotýkej.“

„Já vím. Nedotknu.“

„Když bude mít někdo námitky, musíš pryč. A chci tvoje slovo, že nebudeš psát o příčině smrti.“

„Máš ho mít,“ řekla a usmála se.

Ukázala jsem na prázdný kout místnosti a Cindy se tam postavila. Při pohledu na mrtvou ženu na podlaze zbledla, ale protože se v pokoji motalo tolik lidí, nikdo si jí nevšímal.

„To je Cindy?“ zeptal se Conklin a ukázal bradou do kouta.

„Jo. Dá se jí věřit.“

„Když myslíš.“

Představila jsem ho Cindy, zatímco lidé z patologie balili tělo Irene Wolkowské do plastového pytle a zapínali zip. Probírali jsme teorie o zločinu a bytem se proháněl studený průvan.

Obrátila jsem se na Conklina: „Připusťme, že ji zabil někdo, koho znala. Člověk, který bydlí tady v domě. Zazvoní u dveří a řekne: ‚Dobrý den, Irene. Promiňte, že ruším. Hrajete moc hezky.‘“

„Nebo to byl její manžel,“ oponoval Conklin. „Přijde domů dřív, zabije ji a zmizí. A co třeba přítel. Milenec. Nebo někdo cizí.“

„Cizí? To se mi nezdá,“ poznamenala Cindy. „Já bych do bytu nikoho cizího nepustila, vy ano?“

„Fajn, chápu,“ přikývl Conklin. „Tak či tak, sedí u piana. Hudba přehluší otvírající se dveře a tenhle pěkný, vysoký koberec tlumí zvuk kroků.“

„Správně,“ souhlasila jsem.

„Tohle je její kabelka?“ zeptala se Cindy.

Lesklá černá kabelka ležela na křesle. Otevřela jsem ji, vyndala peněženku, ukázala Conklinovi svazek dvacetidolarovek a plnou přihrádku kreditních karet.

„Tím padá teorie o loupeži,“ podotkla jsem.

„Byla jsem u toho, když se našel jeden z těch psů,“ ozvala se Cindy, která si dělala poznámky pro reportáž.

Rich potřásl hlavou, až mu vlasy spadly do očí. „Vypadá to na potenciálního šílence, jehož útoky se vystupňovaly… k tomuhle? Je toho nějak moc. Oběť umlátil a rozbil piano. Ale proč se obtěžoval s tím plynem?“

„Buďto se chtěl postarat, aby ji brzo našli,“ řekla jsem, „a nebo ujistit, že opravdu umře.“ Podívala jsem se na Cindy. „O tomhle do Chroniclu ani slovo.“

Kapitola 71

YUKI PŘED SEBOU STÁLE měla Lenův obličej zkroucený bolestí, když se ho pokoušel zabít infarkt. Když ho minulého večera opustila v nemocnici stabilizovaného ale upoutaného na lůžko, nechala Davidu Haleovi vzkaz na záznamníku: „Nastala mimořádná situace. Sejdeme se v šest ráno v kanceláři. Buď připravený jít k soudu.“

Yuki teď seděla naproti Davidovi ve špinavé, dřevem obložené konferenční místnosti, před sebou měla své poznámky a instantní kávu a snažila se svého kolegu asistenta ve stručnosti o všem informovat.

„Proč nepožádáme o odklad?“ zeptal se jí. David vypadal reprezentativně. Měl na sobě hnědé sako se vzorem rybí kosti, modré kalhoty a proužkovanou kravatu. Potřeboval ostříhat, ale s tím se nedalo nic dělat. Ze všech lidí, které mohla tak narychlo sehnat, byl Hale nejlepší.

„Tři důvody,“ řekla Yuki a důrazně poklepala na stůl plastovou lžičkou.

„Zaprvé, Leonard nechce ztratit Jacka Rooneyho jako svědka. Na Rooneyho není spoleh. Byl tady na dovolené, když došlo ke střelbě. Možná by se nám ho nepodařilo dostat zpátky, až bychom ho potřebovali, což by znamenalo, že by soud nemusel tu nahrávku uznat.“

„Dobře.“

„Zadruhé, Len nechce v žádném případě riskovat, že by přišel o soudce Moorea.“

„Jasně, to chápu.“

„Len tvrdí, že bude na závěrečnou řeč zase u soudu.“

„To řekl?“

„Jo, když ho připravovali na operaci. Byl při smyslech a pevně rozhodnutý.“

„Co na to doktoři?“

„Jeho doktor se vyjádřil, cituji: ‚Existuje slušná pravděpodobnost, že poškození srdce je reverzibilní.‘“

„Museli mu otevřít hrudník?“

„Ano. Mluvila jsem s Lenovou ženou. Operaci absolvoval dobře.“

„A po tomhle bude ani ne za týden pronášet závěrečnou řeč?“

„Nejspíš ne. A nebude ani tancovat tarantellu,“ odsekla Yuki. „To mě přivádí ke třetímu důvodu. Len tvrdil, že jsem stejně připravená jako on a že nám důvěřuje. A my ho nezklameme.“

David Hale na ni chvilku zíral s otevřenou pusou a nakonec řekl: „Yuki, já nemám žádné zkušenosti od soudu.“

„Já ano. Několikaleté.“

„Dělala jsi občanské pře, ne trestněprávní.“

„Sklapni, Davide. Byla jsem právní zástupce. To se počítá. Takže uděláme pro Červeného psa, co bude v našich silách. Během následujících tří hodin si projdeme všechno, co už známe.

Máme důvěryhodné očité svědky, Rooneyho videozáznam a porotu, která bude při obhajobě nepříčetností obracet oči v sloup.

Jak připomněl Len na přípravné schůzi: ‚Čím náhodnější zločin a méně motivů pro vraždu, tím víc se bude porota bát, že se Brinkley dostane po pětačtyřiceti minutách v blázinci na svobodu a –’„

Yuki se zarazila, když uviděla, jak se po Davidově tváři rozlévá úsměv.

„Na co myslíš? Ne, beru to zpátky. Prosím, neříkej to.“

„Jasný případ,“ pronesl její nový spolupracovník. „Brnkačka.“

Kapitola 72

YUKI STÁLA V RINGU soudní síně a připadala si stejně nezkušená jako při svém prvním případu. Svírala okraj řečnického pultu a myslela na to, že když u něj stál Len, vypadal pult jen jako stojánek na noty. Ona se přes něj dívala jako školačka.

Porota ji vyčkávavě sledovala.

Opravdu je dokáže přesvědčit, že Alfred Brinkley spáchal hrdelní zločin?

Povolala prvního svědka, policistu Bobbyho Cohena, který měl za sebou patnáct let služby u sanfranciské policie a zvyk držet se pouze faktů určil dobrý tón pro argumenty obžaloby.

Provedla ho popisem toho, co uviděl, když přišel na Del Norte, a co udělal. Mickey Sherman měl pro Cohena jen jednu otázku.

„Byl jste svědkem incidentu na trajektu?“

„Ne, nebyl.“

„Děkuji vám. To je všechno.“

Yuki si v duchu odškrtla Cohena a pomyslela si, že i když Cohen střelbu neviděl, připravil pro porotce scénu a vnesl do jejich myslí obraz zmařených lidských životů, na kterém bude možné stavět.

Povolala Bernarda Stringera, hasiče, který viděl jak Brinkley zastřelil Andreu a Tonyho Canellovy. Stringer pomalu došel k svědecké lavici a než se posadil, složil přísahu. Táhlo mu na čtyřicet a měl upřímný obličej a typický vzhled amerického hráče baseballu.

Yuki řekla: „Pane Stringere, jaké je vaše zaměstnání?“

„Jsem hasič ze stanice čtrnáct na rohu Dvacáté šesté ulice a Geary Street.“

„Proč jste byl prvního listopadu na Del Norte?“

„Jsem víkendový táta,“ odpověděl s úsměvem. „Moje děti lodě milují.“

„Stalo se zmíněného dne něco neobvyklého?“

„Ano. Viděl jsem střelbu na horní palubě.“

„Je ten střelec dnes u soudu?“ zeptala se Yuki.

„Ano, je.“

„Můžete na něho ukázat?“

„Sedí tamhle. Ten muž v modrém obleku.“

„Mohla by soudní zapisovatelka prosím zaznamenat, že pan Stringer označil obžalovaného Alfreda Brinkleyho? Pane Stringere, jak daleko jste stál od Andrey Canellové a jejího syna Anthonyho, když je Brinkley zastřelil?“

„Asi tak daleko jako od vás. Metr a půl nebo dva.“

„Můžete nám popsat, co jste viděl?“

Stringerova tvář jako by se sevřela, když se v myšlenkách vrátil k tomu hrůznému, krvavému dni. „Paní Canellová chlapce napomínala a mně se zdálo, že je na něj trochu hrubá.

Abyste správně rozuměli, ona ho nebila nebo tak něco. Hodně přísně ho peskovala a já přemýšlel, jestli se do toho nemám vložit. Ale nestačil jsem nic říct, protože ji obžalovaný zastřelil. Pak vystřelil na toho kluka a na lodi nastal zmatek.“

„Oslovil pan Brinkley některou z obětí, než vystřelil?“

„Ne. Jen vypálil. Prásk, prásk. Opravdu chladnokrevně.“

Yuki nechala slova Bernarda Stringera viset chvilku ve vzduchu a pak dodala: „Aby bylo jasno, když tvrdíte, že obžalovaný jednal ‚opravdu chladnokrevně‘, chcete tím říct, že neprojevil žádné emoce?“

„Vůbec žádné. Tvář měl jako z ledu.“

„Děkuji, pane Stringere. Svědek je váš,“ oznámila Yuki obhájci.

Kapitola 73

YUKI SLEDOVALA, JAK Mickey Sherman dává ruce do kapes a ve zlatém světle odraženém od dobových obkladů stěn kráčí ke svědkovi. Jeho úsměv byl celkem přirozený, ale ta chůze, obyčejný jazyk prostého člověka a celé to neformální chování byly jen chytrou zástěrkou Mickeyho talentu pro překvapivé útoky.

Yuki už pracovala po Shermanově boku a naučila se rozpoznávat výraz jeho gest. Sherman měl například ve zvyku dotknout se důlku v horním rtu těsně předtím, než se vrhl svědkovi po krku.

„Pane Stringere, udělali paní Canellová nebo Anthony cokoliv, co by mohlo mého klienta vyprovokovat?“ zeptal se Sherman.

„Ne. Podle toho, co jsem viděl, o něm ani nevěděli.“

„A říkáte, že můj klient vypadal klidně, když po nich střílel?“

„Celkově se tvářil divoce, ale když tiskl spoušť, byl jeho výraz chladný. Nic neříkající. A ruku měl pevnou.“

„Když se na něj podíváte dnes, vypadá pan Brinkley stejně jako na palubě Del Norte?“

„Ne tak úplně.“

„Co je na něm jiné?“

Stringer si povzdechl a pohlédl na své ruce, než odpověděl. „Tenkrát vypadal ošuntěle. Měl dlouhé vlasy, rozcuchané vousy. Byl špinavý a páchl.“

„Takže vypadal ošuntěle. Tvářil se bezvýrazně a pekelně páchl. A vy říkáte, že zastřelil dva lidi, kteří ho nevyprovokovali. Ani nevěděli, že tam je.“

„Přesně tak.“

Ukazováček na horním rtu.

„Takže vy tvrdíte, že Fred Brinkley vypadal a choval se jako šílenec.“

Yuki vyskočila. „Námitka, Vaše Ctihodnosti. Zavádějící otázka.“

„Přijímá se.“

Shermanův klidný šarm se vrátil.

„Pane Stringere, zdálo se vám, že je pan Brinkley příčetný?“

„Ne. Vypadal jako blázen.“

„Děkuji, pane Stringere,“ řekl Sherman.

Yuki se snažila vymyslet protiúder, který by vymazal slova šílenec a blázen, ale z úst jí vyšlo jen: „Obžaloba povolává pana Jacka Rooneyho.“

Kapitola 74

JACK ROONEY KRÁČEL pomalu uličkou. Pokaždé se opřel o hůl, přenesl váhu na levou nohu a pak vytočil levý bok. Tento podivný, i když poutavý postup opakoval, dokud nedošel až ke svědecké lavici.

Rooney přijal pomoc soudního sluhy, který ho vzal za loket a pomohl mu nahoru do židle. Yuki si pomyslela, že tenhle svědek určitě Mickeymu odolá.

Nebo ne?

„Děkujeme, že jste dorazil až sem, pane Rooney,“ řekla Yuki, když se starý muž konečně usadil. Měl na sobě červený svetr na bílé košili a červenou kravatu. Na hrbolatém nose mu seděly velké čtvercové brýle a bílé vlasy měl pečlivě učesané na pěšinku jako chlapec, který je první den ve škole.

„Potěšení je na mé straně,“ usmál se Rooney.

„Pane Rooney, byl jste prvního listopadu na trajektu Del Norte?“

„Ano, drahoušku. Byl jsem tam se svou ženou Betty a dvěma přáteli, Leslie a Joem Watersovými. Bydlíme kousek od Albany. Tohle byl náš první výlet do San Franciska.“

„Stalo se během plavby něco neobvyklého?“

„No to si pište. Tamhleten chlap zabil spoustu lidí.“ Rooney ukázal na Brinkleyho. „Měl jsem takový strach, že jsem to skoro pustil do kalhot.“

Yuki si dovolila úsměv, zatímco obecenstvem prošla vlna smíchu. „Mohla by soudní zapisovatelka zaznamenat, že svědek identifikoval obžalovaného Alfreda Brinkleyho? Pane Rooney, natočil jste videozáznam té střelby?“ pokračovala Yuki ve výslechu.

„Měl to být film z plavby na lodi – most Golden Gate, Alcatraz a tak – ale nakonec z toho byl film o střílení. Vnuk mi dal moc hezký malý fotoaparát,“ řekl a naznačil prsty asi osmicentimetrovou vzdálenost.

„Je velký asi jako tyčinka Snickers, ale fotí a navíc natáčí filmy. Já si vyfotím, co chci, a vnuk mi to stáhne do počítače. Ten film jsem prodal jedné televizní stanici a to mi bohatě zaplatilo celý výlet do San Franciska.“

„Vaše Ctihodnosti?“ ozval se Mickey Sherman unaveně od stolu obhajoby.

Soudce Moore se naklonil přes stůl a řekl: „Pane Rooney, odpovídejte prosím jen ano či ne, pokud nebudete požádán o podrobnější vysvětlení.“

„Jistě, Vaše Ctihodnosti. Omlouvám se. Tohle jsem ještě nikdy nedělal.“

„To nic.“

Yuki si propletla prsty a zeptala se: „Dal jste mi kopii toho záznamu. Je tomu tak?“

„Ano, je.“

„Žádám o dovolení přehrát videozáznam a zařadit ho mezi důkazní materiály.“

„Jen do toho, slečno Castellanová.“

David Hale vložil disk do počítače, obličeje všech se obrátily ke dvěma obrazovkám v čele místnosti a amatérský film začal.

První ze dvou sekvencí ukazovala šťastné odpoledne v zátoce – fotoaparát dlouze zabral pobřeží, pak se zastavil u usmívajícího se Jacka Rooneyho a jeho ženy a čistě náhodou zachytil rozostřeného Alfreda Brinkleyho, který seděl za nimi, zíral do vody a tahal se za chlupy na paži.

Druhá sekvence byla scénou krvavého hororu.

Yuki sledovala tváře porotců, zatímco se malou soudní síní rozléhaly výstřely a vyděšený křik.

Poté se na obrazovkách objevil obličej toho malého chlapce v okamžiku, kdy ho zasáhla kulka a odhodila jeho malé tělo na zábradlí, odkud spadlo na již mrtvou matku.

Yuki ten film viděla mnohokrát a stále na ni ty obrazy působily jako rány do žaludku.

Červený pes se mýlil. Porotci se rozhodně netvářili znuděně, když sledovali ta jatka, protože vidět Rooneyho záznam v soudní síni bylo něco jiného než dívat se na něj doma.

Tentokrát seděl vrah jen několik metrů od nich.

Někteří členové poroty si zakrývali ústa a odvraceli zrak a každý z nich se alespoň jednou podíval s úžasem na Alfreda Brinkleyho.

Ten jejich pohledy neopětoval. Seděl bez hnutí na židli a sledoval sám sebe, jak vraždí všechny ty nevinné lidi.

„Nemám žádné otázky,“ oznámil Mickey Sherman a pošeptal něco Alfredu Brinkleymu do ucha. Soudce řekl: „Děkuji, pane Rooney. Můžete odejít.“

Yuki počkala, až Rooney projde pomalu a namáhavě uličkou, a pak prohlásila: „Obžaloba předvolává doktorku Claire Washburnovou.“

Kapitola 75

CLAIRE CÍTILA, JAK JI SLEDUJÍ všechny oči v místnosti, když kráčela k lavici pro svědky. Včera touhle dobou ležela v posteli a doufala, že se tam do dvou hodin vrátí.

Pak uviděla Yuki, tu milou, drobnou osmadvacetiletou osůbku s tváří plnou zanícení a obav, které na sobě nechtěla dát znát. Claire se na ni usmála, když ztěžka procházela brankou a pokračovala k svědecké lavici.

Ruku položila na bibli a opakovala po soudním sluhovi text přísahy. Pak si narovnala záhyb šatů, které jí volně visely na těle poté, co za necelé tři týdny shodila třicet kilo. Nemocniční dieta, pomyslela si, když si sedala.

„Děkuji, že jste přišla, doktorko Washburnová. Teprve před několika dny vás propustili z nemocnice. Je to tak?“

„Ano, přesně tak.“

„A můžete povědět porotě, proč jste byla v nemocnici?“

„Byla jsem postřelena do hrudníku.“

„Sedí osoba, která vás postřelila, tady před soudem?“

„Ano. Je to tamhleten hajzlík.“

Sherman se neobtěžoval vstát ze své židle, jen prohodil: „Vaše Ctihodnosti, námitka. Nemyslím si, že by svědkyně mohla nazývat mého klienta hajzlík.“

„Doktorko Washburnová, pan obhájce má zřejmě pravdu.“

„Omlouvám se, Ctihodnosti. To ze mě mluvila bolest.“ Podívala se dolů na Brinkleyho. „Je mi to moc líto,“ prohlásila. „Neměla jsem vám říkat hajzlíku.“

Hihňání v obecenstvu se rozšířilo přes celý sál až na porotu, až nakonec soudce trpělivě klepl kladívkem a pronesl: „Všichni a myslím tím všichni“ – podíval se přes brýle na Claire – „si pamatujte, že něco takového nestrpím. Tohle není varieté a já nechám vyklidit soudní síň, pokud se veřejnost bude i nadále podobně projevovat. Slečno Castellanová, dohlédněte si na svého svědka. Je to součást vaší práce.“

„Omlouvám se, Vaše Ctihodnosti. Chápu.“

Yuki si odkašlala. „Doktorko Washburnová, jaká byla povaha vašich zranění?“

„Do hrudi mě zasáhla kulka ráže .38, která způsobila kolaps levé plíce a málem mě zabila.“

„To muselo být velmi hrozivé a bolestivé.“

„Ano. Bylo to horší, než dokážu vyjádřit.“

„Porota viděla střelbu na videozáznamu,“ dodala Yuki a Claire zachytila její soucitný pohled. „Pověděla byste nám, co jste řekla obžalovanému, než na vás vypálil?“

„Dobře synku, to stačilo. Dej mi tu zbraň.“

„A co se stalo pak?“

„Zamumlal něco o tom, že to byla moje vina, že jsem ho měla zastavit. Pak už si pamatuji jen to, jak mě zdravotníci odváželi z lodi.“

„Pokusila jste se ho zastavit, aby nezabil někoho dalšího.“

„Ano.“

„Viděla jste, jak se ho snažili zastavit i jiní lidé.“

„Ano. Ale on na všechny vypálil. Vystřelil panu Ngovi mozek přímo na palubu.“

„Děkuji, doktorko,“ řekla Yuki. „Svědek je váš.“

Kapitola 76

MICKEY SHERMAN ZNAL Claire Washbumovou mnoho let, byla mu velice sympatická a byl rád, že přežila tragédii na Del Norte.

Teď však představovala vážnou hrozbu pro jeho klienta.

„Doktorko Washburnová, jaké je vaše povolání?“

„Jsem hlavní soudní lékařka v San Francisku.“

„Na rozdíl od koronera jste doktorka medicíny, je to tak?“

„Ano.“

„Když jste byla po škole na praxi, působila jste i ve fakultní nemocnici?“

„Ano.“

„A dostala jste se i na psychiatrii?“

„Ano.“

„Viděla jste tam chodit po oddělení pacienty s prázdným výrazem?“

„Námitka, irelevantní, Vaše Ctihodnosti,“ řekla Yuki.

„Zamítá se. Svědkyně odpoví na otázku.“

„Opravdu si na své psychiatrické pacienty nepamatuji, pane Shermane. Všichni pacienti, které mám teď, mají prázdné výrazy.“

„Tak dobře,“ řekl s úsměvem Sherman a s rukama v kapsách několikrát přešel před lavicí poroty. Pak se obrátil zpátky ke Claire a zeptal se: „Měla jste příležitost pana Brinkleyho pozorovat, je to tak?“

„‚Pozorovat‘ je silné slovo.“

„Ano, nebo ne, doktorko Washburnová?“

„Ano. ‚Pozorovala‘ jsem ho na trajektu a vidím ho právě teď.“

„Promluvme si o tom, co se stalo na trajektu. Právě jste dosvědčila, že můj klient řekl něco jako: ‚Tohle je vaše vina. Měla jste mě zastavit.‘“

„To je pravda.“

„Bylo to střílení vaše vina?“

„Ne.“

„Co myslíte, že tím Brinkley myslel?“

„Nemám tušení.“

„Zdálo se vám, že byl pan Brinkley v té chvíli při smyslech? Připadalo vám, že dokázal rozlišit dobro od zla?“

„To skutečně nedokážu posoudit. Nejsem psychiatr.“

„Pokusil se vás záměrně zabít?“

„Řekla bych, že ano.“

„Znal vás?“

„Ne, pane.“

„Vyprovokovala jste nějak pana Brinkleyho, aby na vás vystřelil?“

„Právě naopak.“

„Takže musíte přiznat, že ta střelba byl čistě náhodný a ničím nepodložený čin?“

„Asi ano.“

„Asi ano. Nikdy předtím jste se s ním nesetkala a on vám říkal věci, které nedávaly smysl. Viděla jste, jak zastřelil čtyři lidi předtím, než namířil zbraň na vás. Je to tak? Neexistuje jednoduché slovo, které označuje někoho, kdo se takhle chová? Nezní to slovo ‚šílenec‘?“

„Námitka, Vaše Ctihodnosti. Tohle není otázka pro svědka, ale pro porotu.“

„Vyhovuje se.“

Yuki se zhroutila zpátky na židli. Mickey uviděl, jak její pohled přeskakuje od poroty ke svědkovi a pak k němu. Výborně. Je otřesená.

„Připadal vám pan Brinkley příčetný, doktorko Washburnová?“

„Ne.“

„Děkuji. Nemám další otázky.“

„Co vy, slečno Castellanová?“ zeptal se soudce.

„Mám ještě pár otázek, Ctihodnosti.“

Yuki vstala a přistoupila ke svědkyni. Mickey si všiml jejího naježeného obočí a propletených prstů. Věděl, že pro Yuki byla typická velká gesta rukama a odhadl, že se je nejspíš učí potlačovat.

„Doktorko Washburnová,“ začala Yuki, „víte, co si Albert Brinkley myslel, když na vás střílel?“

„Ne. To rozhodně nevím,“ řekla Claire důrazně.

„Domníváte se, že když pan Brinkley tiskl spoušť, uvědomoval si nesprávnost svého konání, že věděl, že to, co dělá, je špatné?“

„Ano.“

„Děkuji, doktorko Washburnová. Nemám na svědkyni další otázky, Vaše Ctihodnosti.“

Když soudce Claire Washburnovou propustil, promluvil Mickey Sherman potichu ke svému klientovi a přikryl si ústa rukou, jako by to, co říká, bylo zcela soukromé.

„To šlo docela dobře, nemyslíte, Frede?“

Brinkley, chudák nadopovaný prášky, přikývl jako tupá loutka a Mickey uslyšel Yuki Castellanovou: „Zavolejte prosím na lavici svědků seržantku Lindsay Boxerovou.“

Kapitola 77

PRÁVĚ JSEM STRÁVILA neklidnou noc na Cindině gauči, během které jsem několikrát vstala, abych se prošla po chodbách Blakely Arms. Zkontrolovala jsem nouzové východy, schodiště, střechu a suterén, ale nenašla nikoho, kdo by tam slídil, kromě postarší ženy, která prala ve dvě v noci. Když vyšlo slunce, rychle jsem se zastavila doma, abych se převlékla. Teď už jsem seděla před soudní síní a cítila příliv adrenalinu do krve, když soudní sluha vyvolal mé jméno.

Prošla jsem dvojitými dveřmi a předsálím a pokračovala po sešlapaných parketách ke svědecké lavici, kde jsem složila přísahu.

Yuki mě formálně přivítala a položila mi několik otázek ohledně mého povolání.

Pak se zeptala: „Poznáváte muže, který se přiznal ke střelbě na trajektu?“

Řekla jsem „ano“ a ukázala na vymydlený pytel hnoje sedící vedle Mickeyho Shermana.

Po pravdě řečeno, Alfred Brinkley vypadal úplně jinak, než když jsem ho viděla naposledy. Obličej se mu zaoblil, těkající oči se uklidnily. Oholený a umytý vypadal o šest let mladší, než když se přiznal k vraždám na Del Norte.

Bylo až děsivé, jak neškodným dojmem působil, jako obyčejný strýček Freddy, průměrný chlap.

Yuki se ke mně otočila na svých špičatých podpatcích a zeptala se: „Byla jste překvapená, když obžalovaný zazvonil u vašich dveří?“

„Přímo šokovaná, ale když na mě zavolal do okna a požádal mě, abych šla dolů, neváhala jsem.“

„Co jste udělala?“

„Odzbrojila jsem ho, nasadila mu pouta a pak zavolala posily. S poručíkem Warrenem Jacobim jsme ho odvezli na policejní stanici, kde byl vyslechnut.“

„Přečetli jste panu Brinkleymu jeho práva?“

„Ano, hned před mým domem a pak ještě jednou na stanici.“

„Zdálo se, že chápe, co mu říkáte?“

„Ano. Prověřila jsem jeho duševní stav dotazy typu, jak se jmenuje, kde je a co spáchal. Písemně se zřekl svých práv a znovu mi sdělil, že zastřelil ty lidi na Del Norte.“

„Připadal vám příčetný, seržantko?“

„Ano. Byl nervózní, zanedbaný. Poručík Jacobi a já jsme ale shledali, že dokáže jasně uvažovat a uvědomuje si svou situaci, což považuji za důkaz příčetnosti.“

„Děkuji, seržantko Boxerová,“ řekla Yuki. „Svědek je váš.“

Pohledy porotců se přesunuly k elegantnímu muži sedícímu vedle Alfreda Brinkleyho. Mickey Sherman vstal, zapnul si prostřední knoflík drahého antracitového saka a věnoval mi oslnivý úsměv.

„Dobrý den, Lindsay.“

Kapitola 78

NA MICKEYHO JSEM SE spoléhala před několika měsíci, když jsem byla obviněna z policejní brutality a neoprávněného zabití. Řídila jsem se jeho radami jak svědčit, a dokonce i jak se oblékat a jaký tón hlasu použít na svědecké lavici.

Nebýt Mickeyho, nevím, co bych teď dělala, ale rozhodně by to nebyla policejní práce.

Pocítila jsem vlnu sympatií ke člověku, který býval mým ochráncem. V duchu jsem ale vztyčila štít chránící mě před jeho promyšleným šarmem a soustředila se na obrazy, které mi nikdy nezmizí z mysli: na oběti Alfreda Brinkleyho. Na toho malého chlapce, který zemřel v nemocnici. Na Claire, svírající mou ruku a myslící na smrt, když se ptala po svém synovi.

A tím vším byl vinen Shermanův klient.

„Seržantko Boxerová,“ řekl Sherman, „není asi příliš časté, aby se vrah přišel udat policejnímu důstojníkovi až domů?“

„Ne, to není.“

„Fred Brinkley se chtěl přiznat přímo vám, je to tak?“

„Tak mi to řekl.“

„Znala jste pana Brinkleyho?“

„Ne, neznala.“

„Co jste si tedy myslela, když vás požádal, abyste ho zatkla?“

„Řekl mi, že mě viděl v televizi, když jsem žádala o informace o střelci na trajektu. Prohlásil, že to pochopil tak, že má přijít ke mně domů.“

„Jak zjistil, kde bydlíte?“

„Tvrdil, že zašel do knihovny a našel si mou adresu na internetu.“

„Dosvědčila jste, že jste pana Brinkleyho odzbrojila. Odebrala jste mu zbraň, je to tak?“

„Ano.“

„Tu zbraň, kterou zabíjel?“

„Ano.“

„A on s sebou přinesl písemné doznání, je to tak?“

„Ano.“

„Takže abych to shrnul,“ pokračoval Mickey, „můj klient slyšel v televizi vaši výzvu k veřejnosti a vyložil si ji tak, že se obracíte přímo k němu. Našel si vaši adresu na internetu a přišel k vašim dveřím, jako byste mu to přikázala. S sebou přinesl revolver, kterým zabil čtyři lidi.“

„Námitka, Vaše Ctihodnosti,“ ozvala se Yuki.

„Povoluji otázku, ale jděte prosím k věci, pane Shermane.“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“ Mickey došel ke mně a věnoval mi svůj hnědooký pohled, slibující, že mu mohu důvěřovat.

„Jde mi o tohle, seržantko. Budete se mnou souhlasit, když řeknu, že je nejen neobvyklé ale přímo výjimečné, když si vrah ponechá vražednou zbraň a donese ji vyšetřujícími policistovi až domů?“

„Je to neobvyklé, to je pravda.“

„Seržantko, zeptali jste se pana Brinkleyho, proč ty lidi zabil?“

„Ano.“

„A co vám odpověděl?“

Chtěla jsem se vzepřít, odmítnout na tu otázku odpovědět, ale samozřejmě jsem neměla na vybranou. „Prý ho k tomu navedly hlasy.“

„Hlasy v jeho hlavě?“

„Tak jsem si jeho prohlášení vyložila.“

Mickey se na mě usmál, jako by říkal: No ano. Tohle je moc dobrý den pro obhajobu. „To je všechno. Velice vám děkuji, Lindsay.“

Kapitola 79

YUKI SEDĚLA PROTI MNĚ u stolu v MacBainově baru. Vypadala víc než znepokojeně. Zdálo se, že si dělá velké výčitky.

„Měla jsem pokračovat ve tvém výslechu,“ řekla, když jsme si objednaly. Podnik byl narvaný právníky a jejich klienty, policisty a všemožnými zaměstnanci Budovy spravedlnosti. Yuki musela zvýšit hlas, abych ji v tom ruchu slyšela. „Měla jsem se tě zeptat, co sis myslela, když ti Brinkley pověděl o těch hlasech.“

„Koho zajímá, co si myslím? Na tom nesejde.“

„Ale sejde a moc.“ Oběma rukama si prohrábla černé vlasy. „Seržantko Boxerová, co jste si myslela, když vám pan Brinkley řekl, že slyšel hlasy navádějící ho k vraždě?“

Pokrčila jsem rameny.

„No tak, Lindsay. Odpověděla bys, že sis myslela, že už si chystá pozici pro obhajobu založenou na nepříčetnosti.“

„Yuki, nemůžeš podchytit úplně všechno. Odvádíš prvotřídní práci. Opravdu.“

Yuki si odfrkla. „Mickey úspěšně obrací všechna negativa v pozitiva. ‚Můj klient vraždil bez motivu? To znamená, že je šílený, ne?‘“

„To je všechno, co má. Podívej, Brinkley reagoval racionálně, a to jsem taky řekla. Porota neuvěří Brinkleyho slovu, že slyšel hlasy.“

„Jo.“ Yuki zmačkala papírový ubrousek. „Ráda bych věděla, co řekla nejlepší přítelkyně Marcii Clarkové před porotou, která pak shledala O. J. Simpsona nevinným. ‚Jen klid, Marcio. O tu rukavici se nikdo zajímat nebude.‘“

Opřela jsem se do židle a počkala, až nám Syd naservíruje hamburgry a hranolky. „Hele,“ řekla jsem, „viděla jsem Mickeyho na schodišti před budovou soudu obklopeného reportéry. Je to legrační, jak jsme ho vloni v létě obdivovali, že to tak umí s médii. Teď mi připadalo, že se odporně předvádí.“

Yuki se nezasmála.

„Yuki,“ spustila jsem a vzala ji za ruku, „vedeš si moc dobře, máš případ pod kontrolou a hlavně všechno, co říkáš, zní rozumně.“

„Dobře, dobře,“ povzdechla si. „Já nefňukám. Díky za tvoje svědectví. Díky za podporu.“

„Udělej pro mě něco, kámoško.“

„Copak?“

„Dej si do těla trochu kalorií a začni si věřit.“

Yuki zvedla hamburgr a pak ho položila zpátky na talíř, aniž by do něj kousla. „Víš, co mě trápí nejvíc, Lindsay? Udělala jsem chybu. V případech, jako jsou tyhle, se chyby prostě nedělají. Ani jedna. Poprvé mám pocit, že bych mohla prohrát.“

Kapitola 80

„PRÁVĚ VOLAL MACKLIN,“ oznámil mi Jacobi, jakmile jsem se po obědě vrátila do místnosti mužstva. Doprovodili jsme s Conklinem Jacobiho do jeho kanceláře a tam spustil: „Před třemi hodinami někdo unesl v Los Angeles dítě. Malého chlapce. Podle všeho je to matematický génius.“

Ani jsem se neposadila.

Vychrlila jsem na Jacobiho smršť otázek: Unesl dítě někdo v černém minivanu? Jsou nějaké stopy z místa činu? Číslo auta, popis – cokoliv? Byli prověřeni rodiče dítěte? Ozval se jim únosce? Existuje nějaká podobnost s únosem Madison Tylerové?

„Boxerová, tlum trochu svůj elán, jo?“ usměrnil mě Jacobi a odhodil zbytky cheesburgru do odpadkového koše. „Dozvíš se všechno, co vím, každou podrobnost.“

„Tak sem s tím,“ zasmála jsem se. Sedla jsem si, opřela se lokty o stůl a Jacobi spustil.

„Rodiče byli v domě a ten kluk si hrál na zahradě za domem,“ pokračoval Jacobi. „Matka slyšela kvílení brzd. Zrovna telefonovala, a když se podívala z okna, uviděla za roh zahýbat černý minivan. Nic zvláštního si o tom nemyslela. Pár minut nato vyhlédla na zahradu a zjistila, že je chlapec pryč.“

„To dítě vyšlo před dům?“ zeptal se Conklin.

„Možná. Branka byla otevřená. Mohl ji otevřít ten kluk – je přece chytrej – nebo to mohl udělat někdo jiný. Losangeleská policie vyhlásila žlutý poplach, ale otec nechtěl nic riskovat a zavolal federály.“

Jacobi přede mě položil fax s hlavičkou FBI. Na druhém listu byla vytištěná fotografie rozkošného chlapce – velké kulaté oči, důlky ve tvářích, vzhled naprostého zlatíčka.

„Jmenuje se Charles Ray a je mu šest. Losangeleská policie analyzovala stopy pneumatik před domem Rayových a zjistila, že odpovídají poslednímu modelu minivanu Honda. Není však důkaz, že by to auto nějak souviselo s únosem. Nepovedlo se jim ani sejmout použitelný otisky z branky.“

„Mělo to dítě chůvu?“ zeptala jsem se.

„Ano. Brianu Kearnyovou. Byla u zubaře, když Charlieho unesli. Její alibi sedí. Je to výstřel naslepo, Boxerová. Možná to byli stejní pachatelé, kteří unesli Madison Tylerovou, možná ne.“

„Měli bychom vyslechnout rodiče,“ navrhl Conklin.

„Jako bych vám v tom mohl zabránit, kdybych chtěl,“ řekl Jacobi. „Jste jak párek bojových psů.“

Jacobi přistrčil na naši stranu psacího stolu další dva papíry – zpáteční elektronické letenky ze San Franciska do Los Angeles na moje a Conklinovo jméno.

„Poslechněte,“ řekl Jacobi, „dokud se nedozvíme něco novýho, budeme považovat únos toho kluka za součást případu Tylerové, takže budete všechno hlásit poručíku Macklinovi. A samozřejmě i mně.“ Jacobi se podíval na hodinky. „Je čtvrt na tři. V L. A. byste mohli být tak ve čtyři.“

Kapitola 81

V JEDNOSMĚRNÉ ULICI před domem Rayových parkovala policejní auta. Byl to jeden z několika desítek podobných domů tísnících se na sebe a lemujících obě strany ulice.

Na chodníku rozmlouvali policisté. Přivítali jsme se s nimi a ukázali odznaky. „Tohle je dům rodičů,“ oznámil nám jeden strážník.

Otevřela nám Eileen Rayová. Běloška něco přes třicet, byla asi v osmém měsíci těhotenství a naprosto zoufalá. Tmavé vlasy měla svázané do ohonu a oči rudé od pláče.

Představila jsem Conklina i sebe a paní Rayová nás pozvala dovnitř, kde se jí technik FBI připojoval na telefon. „Policie se chová… skvěle a jsme jim moc vděční,“ řekla paní Rayová a ukázala na pohovku a křeslo. Posadili jsme se.

Obývací pokoj byl přecpaný pomalovanými skříňkami, ptačími budkami a sušenými květinami a na podlaze u kuchyňského stolu byly vyrovnané papírové krabice. To vše doplňovala všudypřítomná vůně levandule, takže jsem si v bytě Rayových připadala jako v obchodě s dárkovým zbožím.

„Pracujeme doma,“ odpověděla paní Rayová na mou nevyslovenou otázku. „Prodáváme přes EBay.“

„Kde je váš manžel?“

„Scotty a jeden agent FBI jezdí s Brianou po okolí,“ řekla nám. „Manžel doufá, že Charlieho najde, jak se toulá ztracený po ulicích.

Charlie musí být hrůzou bez sebe!“ vykřikla Eileen Rayová. „Proboha, čím musí procházet! Kdo ho mohl odvézt?“ zeptala se zlomeným hlasem. „A proč?“

Neodpověděli jsme a naopak začali klást otázky paní Rayové – na vztah s manželem a proč byla branka na zahradu otevřená.

A ptali jsme se, jestli někdo – příbuzný, přítel nebo cizí člověk – neprojevoval o Charlieho přehnaný nebo nevhodný zájem.

Její odpovědi však nevnesly do případu žádné světlo.

Eileen Rayová žmoulala v rukou kapesník, když se Scott Ray vrátil domů s agentem FBI a chůvou, dívkou s dětským obličejem, které ještě nebylo dvacet.

S Conklinem jsme se rozdělili, on vyslýchal Scotta v dětském pokoji, zatímco já mluvila v kuchyni s Brianou. Na rozdíl od chův, které dovážela agentura Westwood Registry z Evropy, byla Briana Kearnyová Američanka v druhé generaci, bydlela tři bloky daleko a hlídala Charlieho podle potřeby.

Jinými slovy, Briana byla děvče na hlídání.

Zoufale vzlykala, když jsem na ni naléhala, ptala se na její kamarády a přítele a snažila se zjistit, jestli se někdo nezajímal o Rayovy a jejich návyky.

Nakonec jsme s Conklinem zaklapli notebooky, rozloučili se a odešli z toho útulného domku právě ve chvíli, kdy se v oknech rozzářila světla.

„Ta holka nemá s únosem nic společného,“ řekla jsem.

„U manžela jsem taky nezjistil nic podezřelého,“ poznamenal můj parťák. „Vypadá to na případ, kdy pedofil naláká dítě do auta.“

„Jo. Je to strašidelně snadné ukrást dítě. Uchyl se zeptá: ‚Chceš vidět moje štěňátko?‘ Děcko se k němu přibatolí. Žádní svědci. Žádné důkazy. A teď,“ řekla jsem, „nastává dlouhé čekání na telefonát, který nepřijde.“

Kapitola 82

ŠESTILETÝ CHARLIE RAY byl unesen před více než sedmi hodinami a únosce ještě nezavolal jeho rodičům. Rayovi na rozdíl od Tylerových patřili do socioekonomické skupiny, které únosy pro výkupné obvykle nehrozily.

A to bylo zlé.

Seděli jsme v kanceláři kapitána Jimeneze, zatímco nás agent David Stanford informoval o podrobnostech případu. Stanford byl modrooký muž s prošedivělými vlasy svázanými do ohonu a pracoval v utajení na jiném případu, ze kterého ho stáhli.

Vzala jsem si leták z hromádky na kapitánově stole a studovala Charlieho dokonale kulaté oči, dětské zuby a nakrátko ostříhané tmavé kudrny.

Najde se jeho tělo za pár týdnů, nebo měsíců na skládce, v mělkém hrobě, nebo vyplavené na pláži po bouřce?

Když schůze skončila, zavolala jsem Macklinovi a seznámila ho se vším, co jsme věděli. Pak nás agent Stanford odvezl na letiště. Když jsme sjížděli z dálnice, navrhl, abychom se před odletem zastavili na skleničku v hotelu Marriott na letišti. Chtěl vědět všechno o Madison Tylerové a jejím únosu.

Musela jsem uznat, že by mi sklenička neškodila. Nebo dvě.

V hotelové hale Latitude 33 byly bar a restaurace. U piva a buráků jsme probrali Madison a pak nám Stanford pověděl o strašném případu únosu, na kterém pracoval před několika měsíci.

Desetiletou holčičku sebral pachatel na ulici, když se vracela ze školy. Našli ji o čtyřiadvacet hodin později v kostele na oltáři, s rukama sepjatýma, jako by se modlila. Vraha, který ji znásilnil a uškrtil, se nepodařilo najít.

„Jak často tyhle únosy končí záchranou dítěte?“ zeptala jsem se.

„Ve většině případů se únosu dopustí někdo z příbuzných. Pak se dítě většinou vrátí domů v pořádku. Pokud je pachatelem někdo cizí, jsou šance na záchranu zhruba padesátiprocentní.“ Stanfordův hlas byl přiškrcený, když říkal: „Myslete si, že je to vášeň nebo možná posedlost, ale já věřím, že čím víc těchhle stvůr dopadnu, tím bezpečnější bude svět pro mé tři děti.“

Kapitola 83

„CO KDYBYSTE MI dělali společnost u večeře?“ navrhl Stanford.

Číšník nám přinesl jídelní lístky, a protože letadlo do San Franciska v osm už odletělo bez nás, přijali jsme Stanfordovu nabídku.

Agent objednal láhev vína pinot grigio a já s Conklinem jsme mu vysypali všechno, co jsme věděli o únosu a vraždě Paoly Ricciové.

„Musím přiznat, že jsme v koncích,“ svěřila jsem se Stanfordovi. „Ať se dáme jakýmkoliv směrem, skončíme ve slepé uličce.“

Přinesli nám steaky a Stanford objednal další láhev vína. Poprvé za celý ten dlouhý den jsem se cítila uvolněná a byla jsem vděčná za společnost a možnost vyměňovat si názory při poslechu country, které hrálo v restauraci několik muzikantů.

Začala jsem si také uvědomovat Conklinovy dlouhé nohy vedle svých pod stolem, jeho hnědou semišovou bundu otírající se mi o paži, povědomou intonaci jeho hlasu a víno klouzající mi do krku, zatímco večer přecházel v noc.

Okolo čtvrt na deset zaplatil Dave Stanford účet a slíbil, že nás bude informovat o vývoji v případu Charlieho Raye a o všem dalším, co by nám mohlo pomoci s případem Riccivoá/Tylerová.

Propásli jsme další let do San Franciska, a když jsme se rozloučili se Stanfordem, připravovali jsme se na hodinové čekaní před přepážkou United Airlines.

Už jsme skoro vyšli ze dveří restaurace, když skupina spustila něco od Kennyho Chesneyho a zpěvačka začala pobízet hosty, aby vytvořili řetěz.

Osazenstvo baru sestávalo z opilých ostřílených cestovatelů a leteckého personálu a ti všichni se dali do tance.

Rich se usmál a zeptal se: „Chtěla by sis trochu zablbnout?“ a já opáčila: „Jasně. Proč sakra ne?“

Nechala jsem se odvést na parket, začali jsme poskakovat do rytmu, narážet do opilých tanečníků a smát se z plných plic.

Už dávno jsem se tak nezasmála, a byl to skvělý pocit.

Když píseň skončila, vzala zpěvačka mikrofon ze stojanu, olízla si rty a za doprovodu kláves spustila „Lyin‘ Eyes“.

Vytvořily se páry. Rich roztáhl náruč a já k němu přistoupila. Bože, byl to skvělý pocit cítit na sobě jeho paže.

Trochu se mi točila hlava, tak jsem zavřela oči a nechala se vést. Vzdálenost mezi námi se zmenšila, protože na parketu bylo málo místa. Dokonce jsem si stoupla na špičky, abych mu mohla položit hlavu na rameno – a on mě sevřel ještě pevněji.

Hudba utichla a Rich řekl: „Páni, mně se do letadla vůbec nechce, co tobě?“

Pamatuji se, jak jsem říkala, že po tak dlouhém a náročném dni a spoustě vína s případem už stejně nehneme a máme několik dobrých důvodů, proč si dát do nákladů noc v L. A.

Přesto jsem byla rozpolcená, když jsem dávala recepční hotelu Marriott svou kreditní kartu. Říkala jsem si, že to nic neznamená, že půjdu jen do svého pokoje a lehnu si do postele. Nic víc.

Stáli jsme u protějších stěn výtahu, mezi námi nějaký unavený pár, zatímco kabina tiše stoupala o deset pater výš. Nerada jsem si to přiznávala, ale stýskalo se mi po jeho náručí.

Když jsme vystoupili z výtahu, řekla jsem: „Dobrou noc, Richie.“ Pak jsem se k němu obrátila zády a zastrčila magnetickou kartu do škvíry. Uvědomovala jsem si, že on dělá totéž u dveří přes chodbu.

„Uvidíme se ráno, Lindsay.“

„Jasně. Dobře se vyspi, Richie.“

Rozsvítila se zelená dioda a klika mi povolila pod rukou.

Kapitola 84

ZAVŘELA JSEM ZA SEBOU dveře pokoje a zastrčila západku. V duchu jsem kolísala mezi touhou a studem, úlevou a lítostí. Svlékla jsem se a za okamžik jsem už stála pod horkou sprchou a ve spáncích mi bušila krev.

Čistá a celá růžová jsem se utřela teplými froté ručníky a vyfénovala si vlasy. Setřela jsem páru ze zrcadla nad umyvadlem a prohlížela si svou nahou postavu. Pořád jsem vypadala mladě, dobře a žádoucně. Prsa jsem měla pevná, břicho ploché a pískově světlé vlasy mi spadaly ve vlnách na ramena.

Proč mi Joe ještě nezavolal?

Zabalila jsem se do bílého hotelového županu, šla do ložnice a zkontrolovala hlasovou schránku v mobilu, která byla stejně prázdná jako můj tvrdohlavý záznamník doma.

Uplynulo už šest dní, co jsem se s Joem viděla naposledy.

Opravdu to už mezi námi skončilo?

To se s ním už nikdy neuvidím? Proč za mnou nepřijel?

Zatáhla jsem závěsy, rozestlala zlatě povlečenou postel a naklepala polštáře. Lehla jsem si a cítila, jak se mi točí hlava z vína a horké sprchy.

Zavřela jsem oči a zjistila, že blednoucí obraz Joea vystřídaly mnohem naléhavější fantazie.

Vrátila jsem se v myšlenkách o půl hodiny zpátky v čase, kdy mě Rich držel v náručí. Znovu jsem prožívala ten okamžik, kdy se náš tanec změnil z dobrého na skvělý, kdy jsem cítila jeho pevné tělo, kdy jsem mu visela na krku a pevně se k němu tiskla.

To je v pořádku, že mám takové pocity, říkala jsem si. Jsem jen člověk stejně jako on a oba jsme přirozeně reagovali na to, že jsme spolu sami –

Vylekalo mě zaklepání na dveře.

Srdce mi vyskočilo až do krku, když se zaklepání ozvalo znovu.

Kapitola 85

UTÁHLA JSEM SI PÁSEK županu a bosá doběhla ke dveřím. V kukátku jsem uviděla Riche Conklina. Na hlavě měl navlečenou igelitovou čapku do sprchy!

Se smíchem jsem vytáhla západku a třesoucíma se rukama otevřela dveře. Conklin měl na sobě kalhoty a modrou košili napůl rozepnutou. V pěsti svíral zubní kartáček hotelu Marriott jako bílou vlaječku.

„Napadlo mě, jestli nemáš ústní vodu, Lindsay. V košíku s kosmetickými potřebami jsem našel spoustu hydratačního krému, ale ústní vodu žádnou.“

Jeho vážný výraz kombinovaný s potrhlou prosbou a čapkou na hlavě mě dostal. Otevřela jsem dveře dokořán a řekla: „Taky jsem nedostala ústní vodu, ale myslím, že mám něco v kabelce.“

Dveře za mnou se zavřely, a když jsem se sklonila pro kabelku, která mi předtím spadla na zem, zakopla jsem o jednu botu.

Rich mě vzal za loket, aby mi pomohl vstát, a pak to přišlo. Stáli jsme tváří v tvář. Zmatení. Sami v losangeleském hotelu. Natáhla jsem ruku a sundala mu z hlavy koupací čepici. Na pohlednou tvář mu spadla kadeř světlehnědých vlasů a upustil na zem kartáček. Pak mě chytil kolem pasu a přitáhl k sobě.

„S tímhle pracovním uspořádáním mám jenom jeden problém,“ řekl. „Ale zato velikej.“

Sklonil se, aby mě políbil, a já to chtěla. Znovu jsem ho objala kolem krku a jeho ústa našla má. Náš první polibek způsobil explozi.

Visela jsem na Richovi, když mě pokládal na postel ve slabě osvětleném pokoji. Pamatuji si, jak jsem ležela pod ním, naše prsty byly propletené, jeho ruce tiskly mé k matraci a on tiše, něžně pronášel mé jméno.

„Tohle jsem si přál už v době, kdys ještě ani nevěděla, jak se jmenuju.“

„Vždycky jsem věděla, jak se jmenuješ.“

Toužila jsem po něm a měla jsem právo tomu podlehnout. Ale když mi můj parťák rozhrnul župan a přitiskl rty na ňadro, zatáhl rozum za nouzovou brzdu v mém mozku.

Tohle byl špatný nápad. Opravdu špatný.

Slyšela jsem se, jak šeptám: „Richie, ne.“

Zabalila jsem se do županu, zatímco Rich si lehl na bok vedle mě, udýchaný a rudý v obličeji, a pohlédl mi do očí.

„Omlouvám se,“ zašeptal.

„To nemusíš.“ Vzala jsem jeho ruku, položila si ji na tvář a přikryla svou dlaní. „Chtěla jsem to stejně moc jako ty. Ale jsme parťáci, musíme dávat pozor jeden na druhého. Ale… ne takhle.“

Vzdychl si a já dodala: „Tohle už se nesmí opakovat.“

Kapitola 86

DOPOLEDNE PO NAŠEM návratu z L. A. jsem spustila klepadlo na dveře agentury Westwood Registry. Conklin stál vedle mě, když dveře otevřel muž s kulatým obličejem. Bylo mu něco přes padesát, měl světlé, lehce prošedivělé vlasy a jasné šedé oči, které se na mě dívaly přes brýle bez rámečků, posazené na ostrém nose podobném zobáku.

Má něco společného s únosem Madison Tylerové?

Ví, kde je?

Ukázala jsem mu odznak a představila svého parťáka a sebe.

„Ano, jsem Paul Renfrew,“ řekl muž ve dveřích. „Vy jste ti detektivové, kteří tady byli před pár dny?“

Přitakala jsem a řekla, že máme několik otázek ohledně Paoly Ricciové.

Renfrew nás pozval dovnitř a my následovali toho elegantního muže úzkou chodbou a zelenými dveřmi, nad kterým visel při naší poslední návštěvě zámek.

„Posaďte se, prosím,“ vyzval nás. Obsadili jsme dvě pohovky stojící v pravém úhlu v rohu útulné kanceláře. Renfrew si přitáhl židli.

„Předpokládám, že víte, kde jsem byl, když byla Paola unesena,“ promluvil Renfrew.

„Tím bychom chtěli začít,“ prohlásil Conklin. Vypadal unaveně a já nejspíš také.

Renfrew vytáhl z náprsní kapsy tenký diář, jeden z těch, které předcházely počítačům do dlaně. Bez pobízení nám podal zprávu o svých schůzkách severně od San Franciska ve dnech před, během a po Paolině smrti. Uvedl i jména potenciálních klientů, s nimiž jednal.

„Můžu vám to okopírovat,“ nabídl. Na stupnici od jedné do deseti, kde desítka znamenala poplach, ukazovala ručička v mých útrobách na sedmičku. Zdálo se, že je Renfrew příliš dobře připravený a svůj výstup si nacvičil.

Vzala jsem si od něho kopii jeho rozvrhu a zeptala se, kde se ve stejném období nacházela jeho žena.

„Cestuje teď po Německu a Francii,“ odpověděl. „Nemám její přesný itinerář, protože si ho vytváří podle situace, ale předpokládám, že se vrátí příští týden.“

„Napadá vás někdo, kdo by mohl chtít Paole nebo Madison ublížit?“

„Vůbec nikdo,“ zavrtěl hlavou. „Pokaždé když zapnu televizi, vidím další reportáž o únosu. Je to jako virtuální epidemie. Paola byla milé děvče a její smrt mě hluboce zasáhla. Všichni ji měli rádi.

S Madison jsem se setkal jen jednou,“ pokračoval Renfrew. „Proč by někdo ubližoval tak sladkému dítěti? To prostě nechápu. Její smrt je hrozná tragédie.“

„Z čeho usuzujete, že je mrtvá?“ vyštěkla jsem na Renfrewa.

„A není? Já jen předpokládal… Omlouvám se, přeřekl jsem se. Samozřejmě doufám, že se ji podaří najít živou.“

Odcházeli jsme z agentury, když se od svého stolu zvedla sekretářka Mary Jordánová a doprovodila nás ke dveřím.

Jakmile jsme vyšli ven do vlhkého vzduchu prosyceného pachem z blízkého rybího trhu, položila mi ruku na paži.

„Prosím,“ vyhrkla naléhavě, „vezměte mě někam, kde si můžeme promluvit. Musím vám něco říct.“

Kapitola 87

ČTVRT HODINY NATO jsme už byli zpátky v Baráku. Posadili jsme se s Mary v naší přeplněné, umouněné kuchyňce. Svírala kelímek s kávou, aniž by se napila.

„Jakmile jste před několika dny odjeli, ještě než se pan Renfrew vrátil ze své cesty, jsem se tam rozhodla trochu porozhlédnout. A našla jsem tohle,“ pověděla nám a vytáhla z kabelky kopii stránky linkovaného papíru z účetní knihy. „To je z rejstříku. Tak tomu říkají.“

„Kde jste to našla, Mary?“ zeptal se Conklin.

„Objevila jsem klíč od soukromé kanceláře Renfrewových. Rejstřík ukládají tam.“

Zavolala jsem na prokuraturu a dostala k telefonu asistentku okresního prokurátora Kathy Valoyovou. Vysvětlila jsem jí situaci a ona slíbila, že bude za minutu dole.

Valoyová byla jedním z těch lidí, kteří když řeknou „za minutu“, myslí to vážně. Vešla do kuchyňky a já jí představila Mary Jordánovou.

„Požádali vás seržantka Boxerová nebo inspektor Conklin, abyste ty materiály získala?“

„To rozhodně ne.“

„Kdyby vás o to požádali,“ vysvětlila Valoyová, „dělalo by to z vás policejní agentku a takový důkaz bychom nemohli použít při případném procesu.“

„Udělala jsem to na vlastní pěst,“ pověděla Jordanová asistentce prokurátora. „Bůh mi pomáhej.“

Valoyová se usmála a řekla: „Lindsay, musíme spolu někdy zajít na oběd.“ Pohrozila mi prstem a odešla z místnosti.

Zeptala jsem se Mary, jestli ten papír mohu vidět, a ona mi podala tabulku s kolonkami nadepsanými UMÍSTĚNÉ, KLIENTI, POPLATKY. Všechna uvedená data byla ze současného kalendářního roku.

V kolonce umístěných byla ženská jména, převážně zahraniční. Jména klientů byla většinou v množném čísle a měla před sebou většinou „pan a paní“ a poplatky dosahovaly až nízkých pětimístných cifer.

„Všechny ty dívky byly umístěny v rodinách letos?“ zeptala jsem se.

Mary přikývla: „Pamatujete, jak jsem vám povídala o dívce jménem Helga, jedné z chův agentury, která zmizela před osmi měsíci, když agentura ještě sídlila v Bostonu?“

„Pamatuju.“

„Vyhledala jsem si ji v rejstříku. Tady je.“ Ukázala prstem najedno ze jmen. „Helga Schmidtová. A jsou tu i lidé, u kterých pracovala. Penelope a William Whittenovi.“

„Pokračujte,“ vybídl ji Conklin.

„Záznamy ukazují, že Whittenovi mají dceru Ericu. Je matematický génius, ve čtyřech letech řeší matematické příklady ze střední školy. Vyhledala jsem si Whittenovi na internetu a našla tenhle rozhovor pro Boston Globe.“

Z kabelky Mary Jordánové se vynořil další papír. Položila kopii novinového článku na stůl, otočila ji k nám a shrnula, co se tam dočetla.

„Ta reportáž se objevila minulý květen v sekci Životní styl. Pan Whitten je ochutnavač vín a novinář dělal rozhovor s manželi u nich doma. A tady,“ pokračovala Jordánová a upozornila nás na odstavec na konci článku, „říkají manželé Whittenovi reportérovi, že poslali svou dceru Ericu k sestře paní Whittenové do Anglie a že tam má soukromé učitele.

Přišlo mi to hrozně divné,“ prohlásila Jordánová. „Těžko uvěřitelné. Whittenovi najali chůvu. Ta náhle zmizela a rodiče poslali dceru do Evropy? Erice byly teprve čtyři! Whittenovi si mohou dovolit jakékoliv učitele a guvernantky přímo tady. Proč by posílali dcerku pryč?“

Rich a já jsme si vyměnili pohledy a Jordánová pokračovala.

„Možná by mi to nepřišlo zvláštní nebýt Paoliny vraždy a Maddyina únosu,“ pnpustila. „Ale takhle prostě nevěřím, že Erica Whittenová žije v Anglii. Myslíte si, že jsem blázen?“

„Víte, co si myslím, Mary?“ řekla jsem. „Máte instinkty dobrého poldy.“

Kapitola 88

JACOBI VEDLE MĚ se křečovitě rozkašlal. Vzduch byl modrý kouřem z Tracchiova smrdutého doutníku. Na velitelově stole praskal reproduktor.

Měli jsme telefonické spojení s domem Whittenových v Bostonu a právě mluvil agent FBI Dave Stanford.

„Whittenovi jsou zjevně otřesení,“ řekl, „ale dostal jsem z nich všechno. Jejich nejmladší dcera Erica byla před osmi měsíci unesena se svou chůvou Helgou Schmidtovou.“

Že bychom našli únos související s případem Ricciová/Tylerová?

Ale jestli Ericu unesli před osmi měsíci, proč to sakra Whittenovi nenahlásili na policii?

„Nikdo ten únos neviděl,“ pokračoval Stanford, „ale Whittenovi našli pode dveřmi vzkaz asi hodinu poté, co se Erica s Helgou měly vrátit domů. U vzkazu leželo půl tuctu fotografií.“

„Byla to žádost o výkupné?“ zeptal se Macklin hlasem připomínajícím tlumenou explozi.

„Ne tak úplně. Máte tam fax?“

Tracchio dal Stanfordovi číslo faxu. V pozadí bylo slyšet hlasy v domě Whittenových – tiše, ale naléhavě se tam hádali muž se ženou. Ženský hlas řekl: „Do toho, Bille. Pověz jim všechno.“

Ozval se Stanford: „Vážení, tohle je Bill Whitten.“

Bill Whitten pozdravil a Tracchio představil sebe a všeobecně i nás ostatní. Whittenovi svíraly hrdlo strach a vztek natolik, že jeho hlas připomínal skřehotání.

„Musíte pochopit, co nám můžete způsobit,“ řekl. „Varovali nás, že když zavoláme policii, zabijí naši malou holčičku. Můžeme mít v domě štěnice! Mohli by nás právě teď sledovat. Chápete?“

Zacvakal fax na Tracchiově stole a vyjel z něj list papíru.

„Počkejte chvilku,“ ozval se Tracchio, zvedl ho a položil na stůl, abychom si ho mohli všichni přečíst.

MÁME ERICU. ZAVOLÁTE POLICII A UMŘE.

KDYŽ SE BUDEME CÍTIT OHROŽENÍ, UMŘE.

A POTOM BUDE NÁSLEDOVAT RYAN.

NEBO KAYLA. NEBO PATTY.

MLČTE A ERICA BUDE V POŘÁDKU. KAŽDÝ ROK

DOSTANETE JEJÍ NOVOU FOTOGRAFII. MOŽNÁ

VÁM DOKONCE ZAVOLÁ.

BUĎTE ROZUMNÍ. MLČTE.

PAK VŠECHNY VAŠE DĚTI PŘEŽIJÍ A JEDNOHO

DNE VÁM PODĚKUJÍ.

Vzkaz byl osm měsíců starý, ale čišela z něj hrůza. Zdál se tak čerstvý, jako by k tomu zločinu právě došlo.

Ve všech tvářích okolo stolu se zračil šok, ale byl to Mack-lin, kdo papír popadl a sevřel, jako by jeho prostřednictvím mohl stisknout únosci krk.

Tracchio vzal do ruky další fax.

„Ty fotografie nejsou kvalitní,“ upozornil Stanforda.

„Ericu vyfotili před bílým pozadím v šatech, které měla na sobě, když ji unesli. Na ostatních snímcích jsou starší děti Whittenových ve škole. A je tu jeden záběr na Kaylu přes okno ložnice. Budeme je muset všechny analyzovat.“

Říkala jsem si: Jistě, pokusí se sejmout otisky, vystopovat, odkud obálka a její obsah pocházejí, ale Stanford před Whittenovými tajil, že porovnají DNA všech neidentifikovaných dívek a holčiček v zemi s DNA Helgy Schmidtové a Ericy Whittenové.

Nijak jsem nepochybovala, že účelem toho dopisu a fotografií bylo pouze získat čas.

Ale co tím únosci chtěli naznačit?

Co chtěli?

V mysli se mi honily tragické obrázky malých děvčátek a jejich stejně bezmocných chův, když mi zazvonil telefon. Byl to inspektor Paul Chi: „Jednotce právě volali z pohotovosti, Lindsay. Někdo zaútočil v Blakely Arms.“

Kapitola 89

VYSTOUPILI JSME S CONKLINEM z výtahu v Blakely Arms v pátém patře do chodby pokryté kobercem. V polovině haly stáli dva policisté přede dveřmi bytu 6G. Poznala jsem strážníka Patricka Noonana, který usiloval o přeložení do oddělení vražd.

„Co se tam stalo, Noonane?“

„Krvavá tragédie, seržantko. Oběť se jmenuje Ben Wyatt. Bydlí tady asi rok.“

Conklin zvedl policejní pásku a já pod ní proklouzla, zatímco Noonan mluvil dál. „Útočník přišel dveřmi,“ pověděl mi. „Buďto byly otevřené, nebo ho ten mrtvý pustil dovnitř. Taky mohl mít klíč.“

„Kdo to nahlásil?“

„Žena z vedlejšího bytu, 6E Virginia Howsamová. H-o-w-s-a-m-o-v-á.“

Vešli jsme do spoře zařízeného bytu oběti. Muž měl kolem hlavy kaluž krve, která se srážela na naleštěné dubové podlaze.

Byl to urostlý černoch něco přes třicet, na sobě měl šortky, tenké šedé tričko a běžecké boty. Ležel na levém boku vedle běžeckého trenažéru.

Sklonila jsem se, abych si ho lépe prohlédla. Oči měl zavřené a těžce dýchal – ale stále byl naživu.

Do dveří vrazili zdravotníci, obklopili muže a na tři ho zvedli na nosítka.

Jeden oznámil: „Je v bezvědomí. Odvezeme ho do Sanfranciské všeobecné. Mohla byste uhnout, seržantko? Díky.“

V Townsend Street zakvílely sirény a do Wyattova obýváku vešel Charlie Clapper se svými techniky. Zamířil k běžeckému trenažéru.

„Někdo tomu odřízl šňůru,“ řekl Clapper a ukázal na čistý řez jako od ostrého nože. „Viděla jsi oběť?“ zeptal se mě.

„Ano. Žije, Charlie. Aspoň zatím. Vypadá to, že dostal pořádnou ránu zezadu.“

Jako v případě Irene Wolkowské si pachatel s sebou odnesl nástroj, kterým rozbil Benu Wyattovi lebku. A podobně jako v bytě Wolkowské se ani zde ničeho jiného nedotkl.

Bezpochyby existovala nějaká souvislost mezi útoky, které děsily obyvatele Blakely Arms.

Ale jaká? Co se to sakra děje?

Kapitola 90

WYATTOVĚ SOUSEDCE Virginii Howsamové táhlo na třicet a pracovala na noční směny v jednom klubu v centru. Pověděla nám, že Wyatt je burzovní makléř a moc milý člověk, kterému by nikdo normální nemohl ublížit.

Poděkovali jsme slečně Howsamové za pomoc a zamířili k požárnímu schodišti. Napadlo nás, že lidé bydlící pod Wyattem mohli zaslechnout něco, co by nám pomohlo určit čas útoku.

Conklin šel ze schodů hned za mnou, když mi na opasku zazvonil telefon. Sáhla jsem po něm a uviděla na displeji jméno Davea Stanforda.

„Tady Boxerová.“

„Mám pro vás dobrou zprávu.“

Pokynula jsem Conklinovi, aby dal ucho vedle telefonu a poslechl si to také.

„Něco o Erice Whittenové?“

„Ne, ale myslel jsem, že byste rádi věděli, že si Charlie Ray právě dal horkou čokoládu s extra dávkou šlehačky a teď spí ve své posteli.“

„Paráda, Dave! Co se stalo?“

Stanford mi pověděl, že se přihlásil manžel jedné deprimované ženy. Jejich dítě před několika týdny postihl syndrom náhlého úmrtí kojenců.

„Ta žena Charlieho unesla ze žalu,“ řekl Stanford. „Jela tou ulicí a uviděla chlapce, jak vykukuje přes plot. Zastavila a naložila ho.“

„Zatkli ji?“

„Jo, ale není to ten člověk, kterého hledáme, Lindsay. S Ericou Whittenovou ani Madison Tylerovou nemá nic společného. Je na antidepresivech, v péči lékařů a včera poprvé od smrti svého dítěte opustila domov.“

Poděkovala jsem Stanfordovi a zaklapla mobil. Conklin stál těsně vedle mě. Dívala jsem se mu do očí, cítila teplo jeho těla.

„Takže nemáme nic,“ poznamenal Rich.

„Něco máme,“ opáčila jsem a pokračovala v cestě ze schodů. „Vraha, který se volně pohybuje po tomhle zatraceném baráku. A co se týče Madison Tylerove, skončili jsme v další slepé uličce.“

Kapitola 91

MICKEY SHERMAN SEDĚL vedle Alfreda Brinkleyho za stolem obhajoby, snažil se proniknout oparem léků a vysvětlit svému klientovi situaci. Ten chudák byl při smyslech asi jako hlávka zelí.

„Frede. Frede.“ Sherman vzal svého klienta za rameno. „Frede, dneska začneme s vaší obhajobou, rozumíte? Takže budu předvolávat různé lidi, aby vypovídali o vaší povaze.“

Brinkley přikývl. „Povoláte mýho doktora.“

„Přesně. Ještě nevím, jestli budete muset vypovídat i vy.“

„Chci dostat šanci povědět, jak to bylo.“

„Uvidíme, jestli to bude potřeba.“

Mickeyho asistent mu podal zprávu, že se všichni jejich svědkové dostavili. Pak soudní sluha zavolal: „Všichni povstaňte!“ Soudce vstoupil do sálu dveřmi za svou židlí. Nakonec vešli porotci a zaujali svá místa.

Byl to čtvrtý den procesu s Alfredem Brinkleym.

„Pane Shermane,“ řekl soudce Moore, „jste připraven povolat svého prvního svědka?“

„Obhajoba předvolává pana Isaaca Quintana.“

Quintana měl na sobě několik neladících vrstev oblečení, a když kráčel na své místo, usmíval se.

„Pane Quintano,“ začal Sherman.

„Říkejte mi Ikeu,“ přerušil ho svědek. „Každej mi tak říká.“

„Tak tedy Ikeu,“ opakoval Mickey dobromyslně. „Odkud se znáte s panem Brinkleym?“

„Byli jsme spolu ve státní v Napě.“

„Tam není vysoká škola, že ne?“ optal se Sherman, usmál se na svědka a zazvonil mincemi v kapse.

„Ne, tam je blázinec,“ zazubil se Ike.

„Takže státní psychiatrická instituce, jen to tak?“

„Jasně.“

„Víte, proč tam Fred byl?“

„Jasně. Měl deprese. Nejedl. Nevstával z postele. Měl moc zlý sny. Umřela mu sestra. Do nemocnice ho vzali proto, že nechtěl žít.“

„Ikeu, jak jste se dozvěděl, že má deprese a sebevražedné sklony?“

„Řekl mi to. A věděl jsem, že je na antidepresivech.“

„Jak dlouho jste Freda znal?“

„Asi dva roky.“

„Vycházel jste s ním dobře?“

„Jo, jasně. Byl to fakt hodnej kluk. Proto vím, že ty lidi na trajektu zabít nechtěl –“

„Námitka!“ vyštěkla Yuki. „Vaše Ctihodnosti, žádám, aby bylo svědkovo poslední prohlášení vyškrtnuto ze záznamu.“

„Přijímá se. Proveďte.“

„Ikeu, zažil jste, že by se Fred Brinkley choval násilně?“ zeptal se Sherman konejšivě.

„Bože, to ne. Kdo vám tohle nakukal? Byl úplně klidnej. To s člověkem udělaj léky. Vezme si nějakou pilulku a už není blázen.“

Kapitola 92

YUKI SE ZVEDLA od stolu obžaloby a uhladila si proužkovou sukni. Pomyslela si, že Quintana se podobá Muppetovi s tím svým potrhlým úsměvem a oblečením, ve kterém vypadal, jako by na sebe navlékl celý sociální šatník.

Zdálo se, že mu to hraje do ruky. Porotci se usmívali, oblíbili si ho a přes něj si oblíbili i Brinkleyho.

„Pane Quintano,“ řekla, „proč jste byl ve státní nemocnici v Napě vy?“

„Mám OCD, obsedantně kompulzivní poruchu. Není to nic nebezpečnýho. Jenom mi zabírá všechen čas, pořád něco sbírám a všechno kontroluju –“

„Děkuji, pane Quintano. A jste také psychiatr?“

„Ne. Ale pár jich znám, to je jasný.“

Porotci se zahihňali a Yuki se usmála. Bude snadné podkopat Quintanovu výpověď, aniž by proti sobě obrátila porotu.

„Čím se živíte, pane Quintano?“

„Myju nádobí v kavárně Nefrit v Bryant Street. Když někdo chce mít všechno čistý, udělá nejlíp, když najme někoho jako já.“

„Chápu, jak to myslíte,“ přikývla Yuki, když v obecenstvu zazněl smích. „Máte nějaké zdravotnické vzdělání?“

„Ne.“

„A kdy jste viděl pana Brinkleyho naposledy, tedy kromě dneška?“

„Asi před patnácti lety. Propustili ho ze špitálu asi tak v osmaosmdesátým.“

„Od té doby jste s ním až do dneška nebyl v kontaktu?“

„Ne.“

„Takže nevíte, jestli třeba neprodělal dvě lobotomie a transplantaci srdce?“

„Cha, cha, to je vtipný. Nebo je to fakt?“

„Jde mi o to, pane Quintano, že se šestnáctiletý ‚hodný kluk‘ mohl změnit. Vy jste stejný, jako jste byl před patnácti lety?“

„No, mám mnohem víc krámů.“

Sálem se rozlehl řehot, dokonce i několik porotců potlačovalo smích. Yuki se usmála, aby ukázala, že jí, bůh chraň, nechybí smysl pro humor.

Když znovu nastalo ticho, pokračovala: „Ikeu, když jste říkal, že pan Brinkley byl blázen, byl to názor přítele, že? Nechtěl jste tvrdit, že naplňuje právní definici nepříčetnosti, že nerozezná dobro od zla.“

„Ne. Nic takovýho jsem nechtěl.“

„Děkuji, pane Quintano. Nemám další otázky.“

Kapitola 93

DALŠÍ SHERMANŮV SVĚDEK doktor Sandy Friedman prošel uličkou ke svědecké lavici. Byl dobrý psychiatr, vystudoval na Harvardu a s drahými brýlemi a motýlkem značky Brooks Brothers a podobností s Liamem Nellsonem dokonce i jako psychiatr vypadal.

„Doktore Friedmane,“ oslovil ho Sherman, když svědek složil přísahu a odříkal svá pověření, „měl jste příležitost promluvit si s panem Brinkleym?“

„Ano, třikrát ode dne, kdy byl vzat do vazby.“

„Diagnostikoval jste jeho nemoc?“

„Ano. Podle mého názoru trpí schizoafektivní poruchou.“

„Mohl byste objasnit, o co se jedná?“

Friedman se opřel do židle a chvilku si promýšlel odpověď. Pak řekl: „Schizoafektivní porucha je porucha myšlení, nálad a chování, která má i prvky paranoidní schizofrenie. Dá se považovat za druh bipolární poruchy.“

„Bipolární znamená maniodepresivní?“ zeptal se Sherman.

„Bipolární v tom smyslu, že lidé se schizoafektivní poruchou trpí výkyvy nálad mezi zoufalstvím a depresí na jedné straně a hyperaktivitou a mánií na druhé, ale mohou tuto nemoc dlouho zvládat a více méně se udržet na okraji společnosti.“

„Slyší tito lidé hlasy, doktore Friedmane?“

„Ano, mnozí z nich. Je to jeden ze schizoidních rysů této nemoci.“

„Hlasy, které jim vyhrožují?“

„Ano.“ Friedman se usmál. „Mohlo by se jednat o paranoiu.“

„Svěřil se vám pan Brinkley, že si myslel, že postavy v televizi mluví na něho?“

„Ano. To je také poměrně častý symptom schizoafektivní poruchy – příklad rozchodu s realitou. Paranoia ho vede k přesvědčení, že ty hlasy jsou určené jemu.“

„Mohl byste vysvětlit, co myslíte ‚rozchodem s realitou‘?“

„Zajisté. Od mládí, kdy u pana Brinkleyho nemoc propukla, je jeho myšlení, jednání a projevování emocí pokřivené. A hlavně se to týká vnímání reality. To je ten psychotický element – neschopnost rozeznat skutečnost od představ.“

„Děkuji, pane Friedmane,“ řekl Sherman. „Teď přejdeme k nedávným událostem, které přivedly pana Brinkleyho před soud. Co nám o nich můžete povědět?“

„Při schizoafektivní poruše se může objevit spouštěč, který způsobí nárůst psychotického chování. Domnívám se, že v případě pana Brinkleyho to byl vyhazov z práce. Ztráta rutiny, následné vystěhování z bytu, to všechno mohlo jeho nemoc zhoršit.“

„Chápu. Doktore Friedmane, prozradil vám pan Brinkley něco o té střelbě na trajektu?“

„Ano. Při našich sezeních jsem se dozvěděl, že pan Brinkley nebyl na lodi ode dne, kdy jeho šestnáctiletá sestra zemřela při nehodě na plachetnici. V den incidentu na trajektu se objevil ještě jeden spouštěč. Pan Brinkley uviděl jachtu. To událost odstartovalo. Laicky řečeno, ucho se utrhlo. Nedokázal už rozlišit iluzi od reality.“

„Pověděl vám pan Brinkley, že slyšel na trajektu ony hlasy?“

„Ano. Prý ho nabádaly, aby zabíjel. Musíte pochopit, že Fred v sobě potlačuje silnou zlobu vyvolanou sestřinou smrtí. Ta o sobě dala vědět oním výbuchem.

Lidé na trajektu pro něj nebyli skuteční. Představovali jen pozadí pro jeho přeludy. Jeho realitou byly ty hlasy a jediný způsob jak je umlčet byl poslechnout.“

„Doktore Friedmane,“ řekl Sherman a dotkl se ukazováčkem horního rtu, „můžete prohlásit s rozumnou mírou jistoty, že když pan Brinkley ty hlasy poslechl a začal střílet na cestující na trajektu, nedokázal rozlišit, co je správné a co špatné?“

„Ano. Na základě rozhovorů s panem Brinkleym a dvacetiletými zkušenostmi získanými prací s těžce psychicky postiženými pacienty se domnívám, že v době střelby trpěl Alfred Brinkley duševní chorobou nebo poškozením, které mu bránily rozpoznat správné od špatného. Jsem o tom zcela přesvědčen.“

Kapitola 94

DAVE HALE PŘISTRČIL Yuki vzkaz – výstřižek z komiksu s obrázkem velkého buldoka s ostnatým obojkem a slinami odkapávajícími z tlamy. V bublině nad ním stálo: „Vem si je!“

Yuki se usmála při představě, jak by Len Parisi napochodoval na svých dlouhých nohách před svědeckou lavici a rozcupoval Shermanova najatého psychiatra na kusy.

Nakreslila kolem obrázku kruh a podtrhla ho. Pak vstala a promluvila ještě dřív, než vystoupila na stupínek.

„Doktore Friedmane, jste dobře známý jako soudní znalec, je to tak?“

Friedman to potvrdil a uvedl, že v uplynulých devíti letech svědčil jak pro obžalobu, tak pro obhajobu.

„V tomto případě vás obhajoba najala?“

„Ano, je to tak.“

„A kolik vám zaplatili?“

Friedman se podíval na soudce Moorea, který jeho pohled opětoval. „Odpovězte prosím na otázku, doktore Friedmane.“

„Dostal jsem osm tisíc dolarů.“

„Osm tisíc dolarů. Dobře. A jak dlouho jste pana Brinkleyho léčil?“

„Pan Brinkley nebyl technicky vzato můj pacient.“

„Ach,“ povzdechla Yuki, „potom se tedy musím zeptat, jak jste mohl provést diagnózu někoho, koho jste nikdy neléčil?“

„Absolvoval jsem s panem Brinkleym tři sezení, během nichž jsem mimo jiné provedl mnoho psychologických testů. A mohu posoudit pana Brinkleyho, aniž bych ho léčil,“ prohlásil Friedman s kyselým výrazem.

„Takže na základě tří sezení a oněch testů jste usoudil, že obžalovaný nedokázal v době, kdy vraždil, rozeznat správné od špatného?“

„Přesně tak.“

„Neudělal jste mu rentgen a nenašel tumor tlačící na mozek, že ne?“

„Jistě že ne.“

„Tak jak víte, že pan Brinkley nelhal a neupravil výsledky testů tak, aby nebyl shledán vinným z vraždy?“

„To by nedokázal,“ řekl Friedman. „Víte, otázky v testech fungují také jako jakýsi detektor lži. Opakují se mnoha různými způsoby, a pokud jsou odpovědi stále stejné, mluví pacient pravdu.“

„Doktore, tyto testy používáte proto, že nemůžete vědět, co si pacient skutečně myslí, je to tak?“

„Také je možné provést úsudek na základě chování.“

„Chápu. Doktore Friedmane, znáte právní termín ‚vědomí viny‘?“

„Ano. Odkazuje na skutky, které mohou potvrdit, že si je pachatel vědom toho, že udělal něco špatného.“

„Správně, doktore,“ souhlasila Yuki. „A teď, když někdo zasáhne kulkou pět lidí a pak uteče, jako to udělal Alfred Brinkley, neznamená to, že si je vědom své viny? Nedokazuje to, že pan Brinkley věděl, že udělal něco špatného?“

„Podívejte, slečno Castellanová, ne všechno je logické, co udělá člověk v psychotickém stavu. Lidé na trajektu křičeli a útočili na něho s úmyslem mu ublížit. Tak utekl. Každý, kdo by se ocitl v takové situaci, by utekl.“

Yuki pohlédla kradmo na Davida, který na ni povzbudivě kývl. Zatoužila, aby jí poradil, čím by mohla Friedmana dostat, protože ji nic nenapadalo.

A pak na to přišla.

„Doktore Friedmane, netvoří součást vašeho úsudku i instinkt?“

„No jistě. Instinkt nebo intuice se skládají z mnoha vrstev zkušenosti. Ano, použil jsem při vypracování posudku jak instinkt, tak formální psychologické postupy.“

„A dospěl jste k závěru, zda je, či není pan Brinkley nebezpečný?“

„Vyšetřil jsem pana Brinkleyho předtím a potom, co mu byl naordinován risperdal, a jsem toho názoru, že nebezpečný není.“

Yuki položila obě ruce na zábradlí svědecké lavice, podívala se Friedmanovi do očí, ignorovala všechny a všechno v soudní síni a nechala ze sebe promluvit strach, který pocítila pokaždé, když se podívala na tu stvůru sedící vedle Mickeyho Shermana.

„Doktore Friedmane, vyšetřoval jste pana Brinkleyho za mřížemi. Zkonzultujte se svými instinkty tyto otázky: Cítil byste se bezpečný v taxíku řízeném panem Brinkleym? Cítil byste se bezpečný, kdybyste s ním večeřel u vás doma? Kdybyste s ním jel sám výtahem?“

Mickey Sherman vyskočil ze židle. „Námitka, Vaše Ctihodnosti. Tyto otázky by měly být staženy a vyškrtnuty.“

„Přijímá se,“ zamručel soudce.

„Nemám na svědka další otázky, Ctihodnosti,“ řekla Yuki.

Kapitola 95

V PONDĚLÍ V PŮL DEVÁTÉ RÁNO vyndala Miriam Devineová ze schránky v chodbě svazek dopisů a odnesla si je do kuchyně ke snídani.

Spolu s manželem se předchozího večera vrátili domů do Pacific Heights po úžasné desetidenní plavbě po Středomoří, kde byli milosrdně odstřiženi od telefonů, televize, novin a účtů.

Nejraději by si ještě pár dní držela skutečný svět od těla, zachovala si ještě chvíli prázdninový pocit. Kdyby to jen šlo.

Miriam nechala překapat kávu, rozmrazila a opekla dva skořicové bochánky a pustila se do pošty. Katalogy rovnala napravo, účty nalevo a ostatní před hrnek s kávou.

Když našla obyčejnou bílou obálku adresovanou Tylerovým, strčila ji na dno hromádky „různé“ a pokračovala v práci. Vypisovala šeky a vyhazovala reklamní letáky, dokud do kuchyně nevstoupil Jim.

Její manžel se napil vstoje kávy a řekl: „Bože, mně se tak nechce do kanceláře. Bude to peklo, i když nebude nikdo vědět, že už tam jsem.“

„Udělám k večeři sekanou, miláčku. Tvoje oblíbené jídlo.“

„Tak jo. Aspoň se budu mít na co těšit.“

Jim Devine vyšel z domu a zavřel za sebou dveře. Miriam skoncovala s poštou, umyla nádobí a zatelefonovala dceři. Pak vytočila číslo své sousedky Elizabeth Tylerové.

„Liz, zlato! Včera večer jsme se s Jimem vrátili. Mám tady jeden váš dopis, který nám hodili omylem do schránky. Co kdybych se u vás zastavila, abychom mohly dát řeč?“

Kapitola 96

STÁLA JSEM S CONKLINEM v obývacím pokoji Tylerových. Uplynula jen čtvrthodina od chvíle, kdy jim jejich sousedka Miriam Devineová přinesla rukou psaný vzkaz od únosců.

Na Elizabeth Tylerovou účinkoval jako emocionální nukleární bomba a stejné účinky měl i na mě.

Vzpomněla jsem si, jak jsme zvonili u dveří Devineových v den únosu. Byl to smetanový viktoriánský dům pobitý prkny, skoro stejný jako vila Tylerových hned vedle. Mluvila jsem tehdy s Guadalupe Perezovou, hospodyní Devineových. Lámanou angličtinou nám oznámila, že jsou pryč.

Před devíti dny mě ani nenapadlo, že Guadalupe Perezová zvedne obálku podstrčenou pode dveřmi a přidá ji k ostatní poště.

Nikdo to nemohl tušit, ale i tak jsem si za to připadala zodpovědná.

„Jak dobře se znáte s Devineovými?“ zeptal se Conklin Henryho Tylera, který rozzuřeně rázoval po pokoji. Na všech stěnách, skříních a policích byly fotografie Madison – fotografie z doby, kdy byla miminko, z prázdnin, rodinné portréty.

„Oni to nebyli, jasné? Devineovi to neudělali!“ vykřikl Tyler. „Madison je mrtvá!“ zařval a sevřel hlavu do dlaní. „Je moc pozdě.“

Sklopila jsem zrak k příborníku a tiskacím písmenům na listu obyčejného bílého papíru, která jsem mohla přečíst z půldruhého metru:

MÁME VAŠI DCERU. ZAVOLÁTE POLICII A UMŘE.

KDYŽ SE BUDEME CÍTIT OHROŽENÍ, UMŘE.

PRÁVĚ TEĎ JE MADISON ZDRAVÁ A V BEZPEČÍ

A TAK TO ZŮSTANE, KDYŽ BUDETE MLČET.

TAHLE FOTOGRAFIE JE PRVNÍ. KAŽDÝ ROK DOSTANETE

NOVOU FOTOGRAFII MADISON. MOŽNÁ VÁM I ZAVOLÁ

NEBO SE DOKONCE VRÁTÍ DOMŮ.

BUĎTE ROZUMNÍ. MLČTE.

JEDNOHO DNE VÁM MADISON PODĚKUJE.

Fotografie Madison přiložená ke vzkazu byla vytištěna na domácí tiskárně asi hodinu po jejím únosu. Dítě se zdálo být čisté a nezraněné, na sobě mělo modrý kabát a červené boty.

„Mohli by vědět, že jsme vzkaz nedostali? Mohli by vědět, že jsme jim nechtěli vzdorovat?“

„To opravdu netuším, pane Tylere, a nemohu ani odhadnout –“

Elizabeth Tylerová mě přerušila a šlachy na krku se jí napínaly, jak se snažila promluvit.

„Madison je nejchytřejší a nejšťastnější holčička, jakou si dovedete představit. Zpívá. Hraje na piano. Nádherně se směje.

Znásilnili ji? Připoutali řetězy ve sklepě? Je hladová a promrzlá? Je vyděšená? Volá nás? Přemýšlí, proč jsme pro ni ještě nepřišli? Nebo má už tohle za sebou a je v bezpečí božích rukou?

Na nic jiného myslet nedokážeme, seržantko.

Musíme se dozvědět, co se stalo s naší dcerou. Musíte udělat víc, než vůbec tušíte, že dokážete,“ řekla mi Elizabeth Tylerová. „Musíte přivést Madison domů.“

Kapitola 97

NA MÉM STOLE LEŽEL plastový sáček se vzkazem od únosců. Spolu s Conklinem jsme ho studovali.

ZAVOLÁTE POLICII A UMŘE.

KDYŽ SE BUDEME CÍTIT OHROŽENÍ, UMŘE.

Stále jsme si ta slova přemílali v hlavě a nemohli se zbavit hrozného pocitu, že jsme svou prací na případu Ricciová/Tylerová mohli zavinit Madisoninu smrt.

Když v poledne dorazil Dave Stanford, předali jsme zprávu únosců FBI. Jacobi objednal pizzu z pizzerie Presto. Conklin přitáhl Stanfordovi židli a otevřeli jsme mu naše akta.

Hodinu nato jsme měli stále jedinou stopu: Whittenovi z Bostonu i Tylerovi z Pacific Heights měli chůvu od agentury Westwood Registry.

Podělili jsme se o jména klientů, která nám Mary Jordánová okopírovala z rejstříku, a pustili se do telefonování. Netrvalo dlouho a byli jsme připravení vyrazit.

Conklin a Macklin jeli autem se Stanfordem. Já s Jacobim jsme se zas stali parťáky, aspoň najeden den.

Bylo příjemné vidět vedle sebe jeho přátelský obličej a kynoucí zadnici v sedadle řidiče.

„Omlouvám se, že to říkám, ale vypadáš, jako by tě protáhli pod kýlem,“ neodpustil si.

„Z toho zatraceného případu se mi dělá šoufl. Ale když už o tom mluvíš, Jacobi, ráda bych se tě na něco zeptala. Napadlo tě někdy zalhat, když jsem vypadala mizerně?“

„Myslím, že ne.“

„To je asi jedna z věcí, které se mi na tobě líbí.“

„Jen se nerozbreč dojetím.“ Usmál se, zabočil ostře vpravo do Lombard Street a zaparkoval.

V následujících pěti hodinách jsme našli a vyslechli čtyři klienty Westwood Registry. V době, kdy už slunce ozařovalo pás mraků podobných růžové cukrové vatě na západní obloze, jsme se připojili k Macklinovi a ostatním v Baráku.

Byla to krátká schůzka, protože našich pětadvacet člověko-hodin nepřineslo nic než chválu na adresu Westwood Registry a jejich pětihvězdičkových chův z dovozu.

Okolo sedmé večer jsme se dohodli, že budeme pokračovat druhý den ráno. Přešla jsem Bryant Street, vyjela s autem z parkoviště a zamířila k Potrero Hillu.

Po celém městě už mrkaly pouliční lampy, když jsem zastavovala před svým sladkým domovem.

Měla jsem už ruku na kličce dveří, když něco zastínilo světlo přicházející dovnitř okénkem na straně spolujezdce.

Rozbušilo se mi srdce, prudce jsem otočila hlavu a spatřila temnou postavu. Několik vteřin trvalo, než si mozek poskládal všechno dohromady. A ani potom jsem nevěřila vlastním očím.

Byl to Joe.

Kapitola 98

BYL TO JOE. Byl to Joe.

Na celém světě nebyl nikdo, koho bych si přála vidět víc.

„Kolikrát jsem ti už povídala…,“ řekla jsem, když jsem s bušícím srdcem vystoupila z auta a zabouchla za sebou dveře.

„Abych nelekal ozbrojené policisty?“

„Jo. Máš něco proti telefonům? Trpíš nějakou fobií?“

Joe se na mě rozpačitě usmál ze svého místa na chodníku. „To mě ani nepřivítáš? Jsi drsná, blondýnko.“

„Myslíš?“

Já si ale moc drsně nepřipadala. Cítila jsem se vyčerpaná a zranitelná, měla jsem slzy na krajíčku, ale rozhodla jsem se nedat na sobě nic z toho znát. Zamračila jsem se a zabubnovala na kapotu auta, ale nemohla jsem si nevšimnout, jak skvěle Joe vypadá.

„Omlouvám se. Využil jsem příležitosti,“ řekl a podmanivě se usmál. „Doufal jsem, že se tě tady dočkám. Jak se vůbec máš?“

„Nikdy jsem se neměla líp,“ zalhala jsem. „Však víš. Spousta práce.“

„Jasně, já vím. Jsou toho plné noviny, Úžasňačko.“

„Ráda bych věděla, jestli ještě někdy vyřeším nějaký případ,“ poznamenala jsem a zasmála se sama sobě. „A ty?“ zeptala jsem se o něco vlídněji. Přestala jsem bubnovat na kapotu a trochu jsem se k němu naklonila. „Jak se daří tobě?“

„Taky mám plné ruce práce.“

„No, řekla bych, že oba děláme, co můžeme.“ Zamkla jsem auto, ale k Joeovi jsem se stále nepřiblížila. Vyhovovalo mi, že je mezi námi ten velký kus kovu. Můj explorer byl jako garde a dával mi příležitost promyslet co s Joem.

Joe se usmál a spustil: „Jasně, ale já to myslel tak, že mám plné ruce práce se zařizováním nového života.“

Co to mělo znamenat? Cože to řekl?

Srdce mi poskočilo a udělalo se mi slabo v kolenou. Hlavou mi bleskla neblahá předtucha – Joe vypadal tak dobře proto, že se zamiloval do nějaké jiné. A zastavil se tady, aby mi tu novinu nemusel říkat do telefonu.

„Nechtěl jsem volat, dokud to nebude jisté,“ pokračoval a jeho slova mě probrala do reality, „ale úřední šiml už tu zatracenou žádost přežvykuje moc dlouho.“

„O čem to mluvíš?“

„Požádal jsem o přeložení do San Franciska.“

Zalila mě úleva. Dívala jsem se na Joea a oči se mi po okraj naplnily slzami. Před očima se mi míhaly obrázky našich společných romantických chvil, ale nebyla to romantika, co jsem si pamatovala nejvíc. Byly to domácké chvíle, kdy si Joe zpíval ve sprše, když jsem kradmo pozorovala v zrcadle jeho ustupující vlasy, když nevěděl, že se dívám. A to, jak se krčil nad miskou s kukuřičnými lupínky, jako by mu ji někdo chtěl vzít, protože vyrůstal se šesti bratry a sestrami a nikdo z nich neměl na nic výhradní právo. Myslela jsem na to, že Joe byl vždycky jediný člověk na světě, před kterým jsem se mohla vymluvit a nemusela jsem stále předstírat, jak jsem silná. Také jsem si vybavovala, jak zacházel s mým tělem při milování, kdy jsem si připadala malá a lehká jako peříčko, a jak jsem se cítila v jeho objetí bezpečná.

„Dostalo se mi ujištění, že mi to schválí, ale ještě to není definitivní…“ Upřeně se na mě zahleděl a jeho hlas umlkl. „Bože, Lindsay,“ řekl, „ani nevíš, jak moc jsi mi chyběla.“

Vítr vanoucí od zátoky mi vysoušel slzy na tvářích a mě naplňovala vděčnost za nečekaný dar jeho návštěvy a nadcházející noc. Stále jsem měla ve skřínce láhev courvoisier. A na nočním stolku masážní olej… Pomyslela jsem nájemný chlad vzduchu a na horko, které s Joem vytvoříme jen tím, že budeme ležet vedle sebe, aniž bychom se jeden druhého dotkli.

„Co takhle jít nahoru?“ promluvila jsem konečně. „Nemusíme se bavit na ulici.“

Přes jeho tvář přelétl temný stín. Přistoupil ke mně, položil mi na ramena své velké ruce a jemně stiskl.

„Rád bych šel dál,“ řekl, „ale zmeškal bych let. Jenom jsem tě chtěl poprosit, abys to se mnou nevzdávala.“

Objal mě a přitiskl k sobě. Instinktivně jsem strnula, založila paže na hrudi a sklopila hlavu.

Nechtěla jsem se mu podívat do obličeje. Nechtěla jsem se nechat okouzlit nebo zviklat, protože jsem během tří minut projela celou horskou dráhu Joea Molinariho.

Více než před týdnem jsem sebrala všechny síly, abych se od něj osvobodila právě kvůli tomuhle jeho kouzelnickému triku: je tady – není tady.

Nic se nezměnilo!

Zuřila jsem. Nemohla jsem mu podlehnout a pak prožít další zklamání. Naposledy jsem mu pohlédla do očí a odstrčila ho od sebe.

„Je mi to líto. Opravdu. Na okamžik jsem si myslela, že jsi někdo jiný. Měl bys odejít,“ vyhrkla jsem. „Pěkný let.“

Volal na mě, když jsem vybíhala co nejrychleji do schodů před domem. Strčila jsem klíč do zámku a zároveň vzala za kliku. Pak jsem za sebou zabouchla a běžela nahoru. Ale když jsem vstoupila do bytu, neodolala jsem, abych se nepodívala z okna.

Roztáhla jsem záclonu právě včas, abych viděla odjíždět Joeovo auto.

Kapitola 99

TELEFON MI ZAČAL ZVONIT dřív, než jsem znovu zatáhla záclonu. Věděla jsem, že mi Joe volá z auta, a neměla jsem mu co říct.

Šla jsem do sprchy a strávila čtvrt hodiny nebo dvacet minut pod proudem horké vody. Když jsem vyšla z koupelny, telefon stále zvonil. Opět jsem ho ignorovala stejně jako divoce blikající kontrolku na svém záznamníku a tiché trylky mobilu v kapse saka.

Strčila jsem večeři do mikrovlnky. Otevřela jsem courvoisier a nalila si plnou sklenici, když ten zatracený mobil spustil znovu.

Vytáhla jsem ho z kapsy a zavrčela: „Boxerová!“ a chystala se dodat: „Joe, nech mě na pokoji, ano?“ Pocítila jsem nevysvětlitelné zklamání, když jsem zjistila, že slyším hlas svého parťáka.

Rich křičel: „Co mám udělat, abych tě donutil zvednout telefon, Lindsay?“ Byl na mě naštvaný, ale mně to bylo jedno.

„Sprchovala jsem se,“ odsekla jsem. „To se pořád ještě může, pokud vím. Co se děje?“

„V Blakely Arms došlo k dalšímu útoku.“

Zalapala jsem po dechu.

„Je to vražda?“

„Dám ti vědět, až tam dorazím. Jsem jenom pár bloků odtamtud.“

„Nech uzavřít budovu,“ přikázala jsem. „Všechny východy. Nikdo nesmí ven.“

„Jdu na to, seržantko.“

Pak jsem si vzpomněla na poslední oběť. Jak jsem na toho člověka mohla zapomenout?

„Richi, zapomněli jsme zkontrolovat Bena Wyatta.“

„Ne, nezapomněli.“

„Volal jsi do nemocnice?“

„Jo.“

„Už se probral?“

„Před dvěma hodinami umřel.“

Řekla jsem Richovi, že se k němu brzy připojím a zavolala Cindy. Nebrala to. Zaklapla jsem telefon a praštila s ním o kuchyňskou linku, abych ho nemusela prohodit oknem. Mikrovlnka pětkrát zapípala na znamení, že mám hotovou večeři.

„Já se z toho zblázním!“ vykřikla jsem. „Na tohle nemám nervy!“

K čertu s tím! Nechala jsem brandy nedotčené na lince a večeři v troubě. Rychle jsem se oblékla, připnula si podpažní pouzdro a hodila na sebe sako. Znovu jsem vytočila Cindy, tentokrát úspěšně, a pověděla jí, co se stalo.

Pak jsem se rozjela na roh Townsend Street a Třetí ulice.

Když jsem vcházela do haly Blakely Arms, přehrávala jsem si v duchu svůj nadcházející rozhovor se Cindy. Byla jsem odhodlaná prosadit svou.

Nastěhuje se ke mně, dokud si nenajde nějaké bezpečné bydlení.

Kapitola 100

CINDY ČEKALA U VCHODU do Blakely Arms a melírované blond kudrny se jí ježily do všech stran. Rtěnka na jejích ústech vypadala jako okousaná.

„Proboha,“ vydechla, „už zase? Opravdu se to stalo znova?“

„Cindy,“ řekla jsem, když jsme vešly ho haly, „povídá se v domě něco? Neslyšela jsi nějaké drby? Neukázal někdo na někoho prstem?“

„Slyšela jsem jenom ten ohavný zvuk, jak lidem praskají nervy.“

Společně jsme vyjely výtahem a já se znovu ocitla před bytem v Blakely Arms, ve kterém se to hemžilo uniformovanými policisty.

Conklin kývl Cindy na pozdrav a pak mě představil Aidena Blausteina. Byl to vysoký, asi dvaadvacetiletý běloch, celý oblečený v černém – otrhaných džínech, tričku značky Myst a záplatované kožené bundě. Naježené černé vlasy měl vzadu ostříhané nakrátko, zatímco vepředu mu spadaly přes vyplašené hnědé oči.

„Pan Blaustein je oběť,“ oznámil Conklin.

Slyšela jsem Cindy říkat: „Jsem Cindy Thomasova z Chroniclu. Mohl byste mi hláskovat své jméno?“

Oddechla jsem si. Chlapec byl živý a nezraněný, ale zjevně k smrti vyděšený.

„Povíte mi, co se stalo?“ zeptala jsem se Blausteina.

„To kdybych kurva věděl! Kolem pátý jsem si šel koupit pivo,“ začal. „Narazil jsem na starou kámošku a zakecali jsme se. Když jsem se vrátil domů, bylo tady všechno na sračky!“

Conklin strčil do otevřených dveří Blausteinovy garsoniéry a já vešla dovnitř se Cindy v těsném závěsu.

„Drž se poblíž –,“ hlesla jsem.

„A na nic nesahej,“ dokončila za mě.

V bytě to vypadalo jako v obchodě s elektronikou po útoku nosorožce sjetého crackem. Zahlédla jsem stolní počítač, tři monitory, stereo, dvaačtyřicetipalcovou plazmovou televizi. To všechno někdo rozmlátil na kusy. Neukradl to – rozbil! I stůl byl otlučený, zřejmě důsledkem toho řádění.

Blaustein řekl: „Trvalo mi léta, než jsem to dal všechno dohromady přesně tak, jak jsem chtěl.“

„Čím se živíte?“ zeptala se Cindy.

„Programuju webový stránky a hry. Tohle zařízení stálo tak pětadvacet táců.“

„Pane Blausteine,“ spustila jsem, „když jste šel ven, nechal jste otevřené dveře?“

„Nikdy je nenechávám otevřený.“

„Pan Blaustein nechal puštěnou hudbu, když odešel z bytu,“ poznamenal Rich. Mluvil věcně, ale nepodíval se na mě.

„Stěžoval si vám někdo na hudbu?“ zeptala jsem se.

„Dneska?“

„Kdykoliv,“ řekla jsem.

„Jeden člověk už mi mockrát nadával po telefonu,“ odpověděl Blaustein.

„A kdo to byl?“

„Myslíte, že se mi představil? Ani nepozdravil. Začal takhle: ‚Jestli nevypneš ten kravál, zabiju tě.‘ To bylo poprvý. Od tý doby na sebe řveme po telefonu několikrát tejdně. Celou dobu mi nadává. Proklíná moje děti.“

„Vy máte děti?“ podivila jsem se. Nedokázala jsem si to představit.

„Ne. Proklíná děti, který budu třeba někdy mít.“

„A co vy na to?“

„Já? Znám nadávky, který ten chlap nikdy neslyšel. Určitě bych ten hlas poznal, kdybych ho někdy předtím slyšel. Uši mám dobrý, o to nic. Ale neznám ho. A to znám každýho, kdo tady bydlí. Dokonce i ji,“ řekl a ukázal na Cindy. „Třetí patro, že jo?“

„A vy tvrdíte, že si na vaši hudební produkci nikdo jiný nestěžoval?“

„Ne, protože za A, pracuju jenom přes den, za B, můžeme pouštět muziku do jedenáctý večer a za C, nikdy ji nepouštím nahlas.“

Povzdechla jsem si, sundala z opasku mobil a zavolala do laboratoře. Sehnala jsem vedoucího noční směny a oznámila mu, že potřebujeme jejich služby.

„Máte u koho přespat?“ zeptal se Rich.

„Možná.“

„No, tady zůstat nemůžete. Váš byt bude nějakou domu místem činu.“

Blaustein se rozhlédl po spoušti ve svém bytě a zachmuřeně počítal škody. „Tady bych dneska večer nezůstal, ani kdybyste mi platili.“

Kapitola 101

CINDY, RICH A JÁ JSME cestou výtahem do haly spojovali jednotlivé body.

„Psi, piano, běžecký trenažér…,“ vypočítával Rich.

„Byt toho programátora…,“ dodala Cindy.

„Pořád to samé,“ shrnula jsem to. „Jde o hluk.“

„Jo,“ přitakal Rich. „Ať je ten šílenec kdokoliv, asi mu kapku leze na nervy rámus.“

„Richi, omlouvám se, že jsem na tebe předtím tak vyjela,“ řekla jsem. „Měla jsem špatný den.“

„Zapomeň na to, Lindsay. Uzavřeme tenhle případ a oběma nám bude líp.“

Dveře výtahu se otevřely a my vyšli do haly. Tísnilo se v ní asi dvě stě vyděšených nájemníků.

Cindy zamířila s psací podložkou v ruce k předsedkyni rady nájemníků a Conklin použil své tělo jako pluh. Postupovala jsem za ním, dokud jsme nedorazili k recepci.

Někdo vykřikl „Ticho!“, a když všichni zmlkli, spustila jsem: „Jsem seržantka Boxerová. Určitě už víte, že v této budově došlo k sérii tragických incidentů –“

Přečkala jsem stížnosti, že policie nedělá svou práci, a pak pokračovala upozorněním, že budeme muset všechny znovu vyslechnout a nikdo nesmí odejít bez našeho svolení.

Šedovlasý muž přes šedesát zvedl ruku a představil se jako Andy Durbridge.

„Seržantko, možná mám užitečnou informaci. Dneska odpoledne jsem potkal v prádelně nějakého muže, kterého jsem tady nikdy předtím neviděl. Měl na pažích něco, co vypadalo jako kousance od psa.“

„Můžete toho muže popsat?“ zeptala jsem se. Pocítila jsem vzrušené očekávání.

„Byl asi sto sedmdesát centimetrů vysoký, svalnatý, měl prošedivělé hnědé vlasy a mohlo mu být něco přes třicet. Dávám v poslední době pozor, kdo tady chodí, a jeho jsem ještě nezahlédl.“

„Děkuji, pane Durbridgi,“ řekla jsem. „Mohl by někdo z vás přidat k tomu popisu jméno?“

Drobná mladá žena s karamelově zbarvenými kudrnami se prodrala davem ke mně.

Oči měla vytřeštěné a pleť nepřirozeně bledou – něco ji hrozně vyděsilo.

„Jsem Portia Foxová,“ představila se roztřeseným hlasem. „Seržantko, můžeme si promluvit v soukromí?“

Kapitola 102

VYŠLA JSEM s Portií Foxovou před dům.

„Myslím, že znám toho muže, o kterém pan Durbridge mluvil,“ pověděla mi slečna Foxová. „Vypadá to na člověka, který bydlí přes den v mém bytě.“

„Vašeho spolubydlícího?“

„Neoficiálního,“ přikývla žena a rozhlédla se poplašeně kolem. „Pronajímá si mou jídelnu. Já pracuji ve dne a on v noci. Bydlíme tak nějak na směny, víte?“

„Je to váš byt a ten muž je tam v podnájmu, je to tak?“

Přikývla.

„Jak se jmenuje?“

„Garry s dvěma R, Tenning. Tak to aspoň stojí na šecích.“

„A kde je pan Tenning teď?“ zeptala jsem se.

„V práci u jedné stavební společnosti.“

„On pracuje na stavbách v noci?“ zeptala jsem se. „Máte číslo na jeho mobil?“

„Ne. Potkávala jsem ho každý den asi rok v kavárně Starbucks na druhé straně ulice. Zdravili jsme se, někdy si půjčili noviny. Připadal mi docela milý, a když se zeptal, jestli nevím o laciném podnájmu… Já ty peníze potřebovala.“

Tohle dítě si nastěhovalo do bytu cizího člověka. Chtělo se mi s ní zatřást, nahlásit to její matce. Místo toho jsem se zeptala: „Kdy chodí pan Tenning domů?“

„Okolo půl deváté ráno. Jak jsem řekla, odcházím do práce zhruba v době, kdy se vrací. A teď co máme v práci kávovar, už do Starbucks nechodím.“

„Budeme muset prohledat váš byt.“

„Samozřejmě,“ souhlasila, vytáhla z kabelky klíče a podala mi je. „Budu jenom ráda. Proboha, co když bydlím s vrahem?“

Kapitola 103

„JE STEJNÝ JAKO MŮJ,“ řekla Cindy, když jsme vstoupili do bytu Portie Foxové. Hlavními dveřmi se vcházelo do velkého obývacího pokoje s okny do ulice – prostorného, slunného a moderně zařízeného.

Vedle obývacího pokoje byla malá kuchyňka, ale tam, kde měla Cindy otevřený jídelní prostor, stála sádrokartonová zeď s lacinými dveřmi.

„Bydlí tamhle,“ ukázala slečna Foxová.

„Bez oken?“ zeptala jsem se.

„Ano. Vyhovuje mu to. Proto si tu místnost pronajal.“

Bylo špatné, že jídelnu oddělovala zeď, protože jsme potřebovali buďto Tenningovo svolení, nebo povolení k prohlídce. I když nebyl uveden ve smlouvě Foxové jako podnájemník, platil jí nájem a měl jistá práva.

Položila jsem ruku na kliku Tenningova pokoje v naději, že bude odemčeno, ale překvapení se bohužel nekonalo – dveře byly zamčené.

„Máte nějakou kamarádku, u které byste mohla dneska přespat?“ zeptala jsem se slečny Foxové.

Postavila jsem ke dveřím bytu strážníka, než si Portia sbalí pár věcí.

Dala jsem Cindy klíče a řekla jí, aby jela ke mně. Ani se se mnou nehádala.

Pak jsme s Richem strávili další dvě hodiny výslechy nájemníku Blakely Arms. Do Baráku jsme se vrátili teprve v deset večer.

Místnost mužstva byla dost ponurá i za jasného dne. Večer, kdy ji ozařovalo mrtvolné světlo zářivek, to bylo ještě horší. Páchlo to tam zbytky jídla vyhozenými do odpadkových košů.

Hodila jsem do odpadků kelímek studené kávy a zapnula počítač. Rich udělal totéž. Připojila jsem se na databázi, a přestože jsem byla připravená na dlouhé pátrání po životní historii Garryho Tenninga, v několika minutách jsem měla na monitoru všechno, co jsem potřebovala.

Objevila jsem příkaz k Tenningovu zatčení. Jednalo se o nepodstatné obvinění, protože se nedostavil k soudu projednávajícímu jeho dopravní přestupek, ale jakýkoliv zatykač byl lepší než žádný.

A bylo toho víc.

„Garry Tenning pracuje pro firmu Conco Constructions,“ četl Rich. „Může hlídat na kterémkoliv se stovky stavenišť. Nepodaří se nám ho najít dřív, než Conco otevře ráno kanceláře.“

„Má zbrojní pas?“ zeptala jsem se.

Richovy prsty přeběhly po klávesnici.

„Jo. Platný.“

Garry Tenning vlastnil zbraň.

Kapitola 104

PŘÍŠTÍ DEN SE na San Francisko spustil příval deště, jako by začínala potopa světa.

Conklin zaparkoval služební auto na opuštěném staveništi v Townsend Street před druhou věží Majáku, obytného mrakodrapu s obchody v přízemí, mezi kterými bylo i Starbucks, kde se Tenning seznámil s Foxovou.

Za jasného dne bychom dobře viděli na oba vchody do pětipatrového bloku Blakely Arms z červených cihel a na úzký chodník, který vedl z Townsend Street podél východní stěny budovy na dvůr a k zadnímu vchodu.

Ale toho dne nám výhled přes přední sklo kazil déšť.

Inspektoři Chi a McNeil seděli v autě za námi a také zírali do lijáku. Pátrali jsme mezi chodci po bělochovi asi metr sedmdesát vysokém, s prořídlými hnědými vlasy, nejspíš oblečeném v uniformě a ozbrojeném revolverem Colt.

Pokud nezměnil své zvyky, zastaví se Tenning ve Starbucks, pak přejde Townsend Street a dorazí „domů“ mezi půl devátou a devátou.

Odhadovali jsme, že se projde po chodníku k zadnímu vchodu, odemkne si a vyjde nahoru po požárním schodišti, aby se vyhnul nájemníkům.

Dívala jsem se přes zamlžené sklo, jak se chodci v pláštích do deště a s tvářemi ukrytými pod deštníky zastavují v lékárně Walgreens, odnášejí prádlo do čistírny Fanta a spěchají na metro.

Rich i já jsme trpěli kritickým nevyspáním, takže když ulici přešel muž bez kávy v ruce odpovídající Tenningovu popisu, nebyla jsem si jistá, jestli je to náš člověk, nebo si jen přeji, aby to byl on. Opravdu hodně moc.

„Ten v šedé větrovce, s černým deštníkem,“ zvolala jsem.

Naskočila zelená a proudy aut nám zakryly výhled na dost dlouho, aby podezřelý zmizel v davu chodců na protější straně ulice. Pomyslela jsem si, že možná odešel uličkou na boku Blakely Arms.

„Jo. Jo. Taky si myslím,“ řekl Conklin.

Zavolala jsem Chimu a ohlásila, že se chystáme do akce. Nechali jsme uplynout několik minut, pak jsme si s Conklinem zvedli límce a zamířili k přednímu vchodu do Blakely Arms.

Vyjeli jsme výtahem do čtvrtého patra. Klíčem Portie Foxové jsem odemkla dveře jejího bytu, ale nechala je zavřené.

Vytáhla jsem pistoli.

Jakmile dorazili Chi a McNeil, otevřel Conklin dveře bytu. Všichni čtyři jsme vešli dovnitř a prohlédli všechny kouty. Pak jsme pokračovali k místnosti obývané Tenningem.

Položila jsem ucho na tenké dveře a uslyšela, jak se zavírá zásuvka a boty padají jedna po druhé na podlahu bez koberce.

Kývla jsem na Conklina a zaklepala.

„Tady policie, pane Tenningu. Otevřete. Máme příkaz k vašemu zatčení.“

„Vypadněte odsud!“ vykřikl rozčílený hlas. „Žádný zatykač nemáte. Znám svoje práva.“

„Pane Tenningu, zaparkoval jste v požární zóně, pamatujete? Vloni, patnáctého srpna. A nedostavil jste se k soudu.“

„Vy mě chcete zatknout za tohle?“

„Otevřete, pane Tenningu.“

Pohnula se klika a dveře se se zaskřípěním rozlétly. Tenningův podrážděný výraz se změnil na vztek, když uviděl, že mu na hruď míří čtyři pistole.

Zabouchl nám před nosem.

„Vykopni je,“ přikázala jsem.

Conklin kopl dvakrát vedle zámku, dveře se rozštíply a rozlétly.

Ukryli jsme se po obou stranách vchodu, ale já ještě stačila zahlédnout Tenninga, jak stojí tři metry od nás a opírá se zády o zeď.

Oběma rukama svíral pažbu coltu ráže .38 namířeného na nás.

„Vy mě nezatknete,“ řekl. „Jsem moc unavený a nemám na to náladu.“

Kapitola 105

SRDCE SE MI DIVOCE ROZBUŠILO. Po zádech mi začal stékat pot. Otočila jsem se na pravé noze a zůstala stát přímo ve dveřích.

Zaujala jsem postavení s rozkročenýma nohama a glockem namířeným na Tenninga. I když jsem měla neprůstřelnou vestu, mohl mě odrovnat kulkou do hlavy. A sádrokartonové zdi nemohly ochránit můj tým.

„Odhoď zbraň, pitomče!“ vykřikla jsem. „Ještě vteřinu a vyvrtám ti díru do srdce.“

„Čtyři ozbrojení poldové kvůli dopravnímu přestupku? To je vtip! Myslíte si, že jsem tak hloupý?“

„Jste hloupý, Tenningu, jestli chcete umřít kvůli padesátidolarové pokutě.“

Těkal pohledem mezi mou zbraní a zbylých hlavních, které na něj mířily. Zamumlal: „To je ale otrava.“

Pak jeho zbraň uhodila o podlahu.

Okamžitě jsme se nahrnuli do jeho malé místnosti. Překotila se židle a stolní deska spadla na zem.

Odkopla jsem Tenningův revolver ke dveřím a Conklin muže obrátil. Přirazil ho ke zdi a nasadil mu pouta.

„Jste zatčen za neuposlechnutí výzvy dostavit se k soudu,“ vypravil ze sebe Conklin udýchaně. „A navíc za bránění se zatčení.“

Přečetla jsem Tenningovi jeho práva. Chraptěla jsem z přestálého stresu a strachu z toho, co jsem právě udělala.

„Dobrá práce, lidi,“ pochválila jsem je. Točila se mi hlava, jako bych měla omdlít.

„Jsi v pořádku, Lindsay?“ zeptal se McNeil a položil mi mohutnou ruku na rameno.

„Jo. Díky, Cappy,“ odpověděla jsem a myslela na to, jak snadno se to zatčení mohlo změnit v krvavou lázeň. Navíc jsme na Tenninga stále neměli víc než ten dopravní přestupek.

Rozhlédla jsem se po jeho pronajaté místnosti třikrát čtyři metry zařízené postelí, malým dřevěným prádelníkem a dvěma skříňkami se zásuvkami, na kterých původně ležela stolní deska. Ta při zásahu spadla na zem i s počítačem a stohy papírů se rozlétly všude kolem.

A ještě něco změnilo v tom zmatku své místo. Zpod postele se vykutálela nějaká trubka. Měřila asi čtyři centimetry v průměru a na jednom konci byl kulový kloub.

Vypadala jako kyj.

Sklonila jsem se, abych si ji prohlédla zblízka.

Na místě spojení kloubu s trubkou byla zřetelná tmavá skvrna. Zavolala jsem Conklina a on si dřepl vedle mě. Naše oči se na okamžik setkaly.

„Vypadá to, jako by s tím někoho praštil,“ poznamenal Conklin.

Kapitola 106

OBSADILI JSME VÝSLECHOVOU místnost číslo dvě, menší z těch dvou, které měla jednotka k dispozici. Tenning seděl za stolem před polopropustným zrcadlem. Já se posadila naproti němu.

Na sobě měl bílé tričko a džíny. Lokty se opíral o stůl, hlavu měl skloněnou a stropní světlo mu ozařovalo plešatící lebku.

Nemluvil, protože požádal o právníka.

Bude trvat asi čtvrt hodiny, než se jeho žádost dostane dolů do kanceláře veřejného obhájce. Dalších patnáct minut uplyne, než se nějaký obhájce dostaví nahoru a najde svého klienta ve výslechové místnosti.

Cokoliv, co by mezitím Tenning řekl, bychom mohli použít proti němu.

„Máme povolení prohledat vaši místnost,“ oznámila jsem mu. „Tou trubkou jste zabil Irene Wolkowskou a Bena Wyatta? Teď je v laboratoři. Budeme tady mít výsledky, ještě než se objeví váš advokát.“

Tenning se ušklíbl. „Tak mě sakra nechte být, dokud nepřijde, jo? Nechte mě tady s mými myšlenkami.“

„Ale mě vaše myšlenky zajímají,“ řekla jsem Tenningovi. „Všechny ty statistiky na papírech, které jsem viděla ve vašem pokoji. O co jde?“

„Píšu knihu a docela rád bych se k ní vrátil.“

Conklin přišel do místnosti s rádiem na baterie. Práskl dveřmi a zapnul rádio. Z mikrofonů se ozvalo hlasité praskání statické elektřiny. Začal ladit stanice, zesiloval zvuk.

Obrátila jsem se k Tenningovi: „Je těžké chytit tady signál. Opravdu bych ráda věděla, kdy ten déšť poleví.“

Když praskot přešel ve kvílení, spatřila jsem v Tenningových očích strach. Sledoval, jak Conklin otáčí knoflíkem, a začínal se potit.

„Hej,“ řekl konečně, „mohl byste ten krám vypnout?“

„Za chvilku, za chvilku,“ slíbil Conklin. Dal hlasitost naplno a postavil rádio na stůl. „Co takhle trochu kafe, Garry? Není ze Starbucks, ale kofeinu je v něm dost.“

„Poslechněte,“ spustil Tenning a vytřeštěně zíral na rádio, „nemáte mě co vyslýchat bez právníka. Měli byste mě dát do cely předběžného zadržení.“

„My tě nevyslýcháme, kamaráde,“ řekl Conklin. Zvedl kovovou židli, postavil ji s hlasitým prásknutím vedle Tenninga a posadil se.

„Snažíme se ti pomoct. Chceš právníka – to je v pohodě,“ houkl Conklin Tenningovi do ucha. „Ale tím se vzdáváš příležitosti přiznat se a dosáhnout dohody. A to nám vyhovuje, co, seržantko?“

„Mně rozhodně,“ přehlušila jsem praskající rádio. Zatočila jsem voličem stanic, našla nějaký heavy metal z osmdesátých let a pustila ho nahlas, že skoro začal vibrovat stůl.

„Vykopeme ty psy, které jste zabil, Garry,“ křičela jsem do hudby. „Porovnáme jejich zuby s ranami na vašich pažích. A porovnáme DNA z krve na vaší trubce s krví obětí.

A pak si s inspektorem Conklinem zamluvíme místa v první řadě na vaší popravě, ke které dojde tak za dvacet let, pokud mi neřeknete, abych zavolala prokurátora. Třeba by se nám podařilo smést trest smrti ze stolu.“

Podívala jsem se na hodinky. „Odhaduju, že máte tak deset minut na rozmyšlenou.“

Skupina zvaná Gross Receipt spustila nervy drásající verzi písně „Brain Bister“. Tenning se sbalil do klubíčka a zakryl si uši.

„Dost. Dost! Odvolejte toho právníka. Povím sám, co se stalo. Jenom to prosím vypněte.“

Kapitola 107

KDYŽ JSEM ZAPARKOVALA vedle Cindina SUV, stále hustě lilo.

Přeběhla jsem v lijáku ulici a utíkala ještě asi padesát metrů ke dveřím baru U Susie. Otevřela jsem je a vstoupila do řinčení ocelových bubnů a vůně kuřat na kari.

Pověsila jsem kabát na věšák u dveří a uviděla, že Susie verbuje stálé zákazníky do taneční soutěže.

Susie na mě zavolala: „Hej, Lindsay, vyskoč z těch mokrých bot. To zvládneš, holka.“

„Ani náhodou, Suz,“ zasmála jsem se. „Nezapomínej, že jsem to už viděla.“ Pokračovala jsem do zadní místnosti. Cestou jsem zavolala na Loraine a objednala si coronu.

Yuki na mě zamávala ze zadního boxu. Pak zvedla hlavu Cindy a usmála se. Vklouzla jsem na lavici vedle své nejlepší kamarádky Claire. Už to bylo dlouho, co jsme si naposledy někam vyrazily jako parta. Až moc dlouho.

Když mi přinesli pivo, navrhla, aby si připily na mě za to, že jsem dopadla Garryho Tenninga.

Se smíchem jsem odmítla. „Měla jsem velkou motivaci, Cindy. O spolubydlící nestojím a ty by ses ke mně musela nastěhovat nastálo, pokud bychom toho parchanta nechytili.“ Yuki a Claire ještě neslyšely podrobnosti, tak jsem jim stručně převyprávěla, jak to bylo.

„Píše knihu zvanou Účetnictví: Statistické kompendium dvacátého století.“

„Nepovídej! On píše o všem, co se stalo za posledních sto let?“ zeptala se Yuki.

„Jo, jestli se dá spoustě stránek plných statistik říkat psaní! Je tam třeba kolik mléka a obilí se vyprodukovalo v každém státě každý rok, kolik dětí absolvovalo základní školu, kolik nehod zavinily domácí spotřebiče –“

„Proboha, to všechno se dá najít na internetu,“ poznamenala Yuki.

„Ale Garry Tennings považuje Účetnictví za svoje poslání,“ řekla jsem, když Loraine přinesla jídelní lístky. „Vydělával si na živobytí jako noční hlídač na stavbách. Měl přitom čas ‚přemýšlet o velkých věcech‘, jak to nazval.“

„Jak mohl všechny ty lidi vůbec slyšet v té své uzavřené místnosti?“ zeptala se Claire.

„Zvuk se přenáší po trubkách a ventilací,“ vysvětlila Cindy. „Já třeba v koupelně slyším, jak si jiní lidé zpívají ve sprše, aniž bych tušila, kdo jsou a kde bydlí.“

„Tak si říkám, jestli netrpí hyperacusis,“ utrousila Claire.

„Co to je?“ zeptala jsem se.

„Porucha, při které má sluchové centrum mozku problémy s vnímáním hluku,“ objasnila Claire přes rámus v zadním salonku a řičení nádobí z kuchyně. „Zvuky, kteří jiní sotva slyší, jsou pro lidi s hyperacusis nesnesitelné.“

„Jaké to může mít následky?“ chtěla jsem vědět.

„Takový člověk se může cítit izolovaný. Když se pak smíchá výbušná povaha se sociopatologií, vznikne Garry Tenning.“

„Fantom z Blakely Arms,“ vyhrkla Cindy. „Jenom mi řekni, že nemá šanci dostat se ven na kauci.“

„Žádnou,“ ujistila jsem ji. „Přiznal se. Máme vražednou zbraň. Toho jen tak ven nepustí.“

„Pokud má Garry Tenning opravdu tu poruchu vnímání hluku, tak se ve vězení zblázní,“ poznamenala Yuki, když nám Loraine přinesla večeři.

Jedly jsme, vyměňovaly si historky a Claire se nám svěřila, že se její pracovní zátěž zdvojnásobí. „Dneska večer máme večírek na rozloučenou s doktorem G. Dostal práci, kterou nemohl odmítnout. Někde v Ohiu.“

Připily jsme si na doktora Germaniuka a pak se Claire zeptala Yuki, jak se v poslední době cítí.

„Jsem trochu rozpolcená,“ přiznala Yuki a zasmála se. „Jeden den si myslím, že Fred přesvědčí porotu, že je opravdový psychopat. Druhý den ráno se probudím se skálopevným zjištěním, že Mickeyho Shermana porazím na celé čáře.“

Pustily jsem se do dobromyslné soutěže, jak se bude jmenovat Claiřino nenarozené dítě, a Cindy vykřikla: „Jestli to bude holka, tak Margareta!“ a vyhrála další rundu zdarma.

Až příliš brzy zbyly z večeře jen kosti, káva byla dopita a ve dveřích už stáli frontu další hladoví budoucí stolovníci.

Hodily jsem peníze na účet na stole a dodávaly si vzájemně odvahy vyběhnout ven do deště. Šla jsem ze dveří jako poslední.

Jela jsem směrem k Portero Hillu, vnímala rytmus stěračů a světelné kruhy od halogenových žárovek protijedoucích vozů a začínalo mě deprimovat vzduchoprázdno ticha po rušném dni a přátelském posezení s kamarádkami.

Až přijedu domů, nebude na schodech sedět Joe.

Dokonce i Martha byla ještě na prázdninách.

Jak jsem vybíhala ke svému bytu, zaduněl hrom. Ještě pršelo, když jsem si lehala sama do postele.

Kapitola 108

RICH A JÁ JSME DRUHÝ den ráno nervózně posedávali u svých stolů a čekali, až dorazí Mary Jordánová. Přišla s desetiminutovým zpožděním a vypadala otřeseně.

Pozvala jsem sekretářku Westwood Registry, aby se s námi posadila v místnůstce bez oken, které říkáme kuchyňka. Rich donesl židli a já uvařila kávu – černou se dvěma cukry, jak si přála, když u nás byla naposledy.

„Modlím se za Madison,“ řekla Jordánová a propletla prsty v klíně. Pod očima měla modročerné kruhy. „Cítím ve svém srdci, že jsem udělala, co ode mě chtěl bůh.“

Její slova u mě vyvolala opatrnou zvědavost. „Co jste udělala, Mary?“

„Když šel pan Renfrew dneska dopoledne ven, otevřela jsem znova dveře jeho kanceláře a trochu se tam porozhlédla.“

Položila na stůl koženkovou kabelku a vytáhla z ní staromódní účetní knihu vázanou v modrém plátně. Na štítku bylo napsáno QUEENSBURY REGISTRY.

„Tohle je písmo pana Renfrewa,“ zdůraznila Jordánová a ukázala na úhledná tiskací písmena a čísla. „Jsou to údaje o podnikání, které Renfrewovi provozovali před dvěma lety v Montrealu.“

Otevřela knihu na místě založeném obdélníkovým kouskem tvrdého papíru. Vyndala ho a položila před nás.

Byla to fotografie blonďatého, asi čtyřletého chlapce s nádhernýma modrozelenýma očima.

„Máte pár minut?“ zeptala jsem se Jordánové.

Přikývla.

Ráno jsem jela nahoru výtahem s asistentkou prokurátora Kathy Valoyovou, takže jsem věděla, že je ve své kanceláři. Zavolala jsem jí a pověděla o Queensbury Registry a fotografii chlapce.

„Renfrewovi se stěhují z kontinentu na kontinent a otvírají a zavírají jednu agenturu za druhou. Kathy, myslím si, že se díváme na snímek další oběti,“ informovala jsem ji.

Kathy musela vzít schody po dvou, protože se objevila ve dveřích kuchyňky snad ještě dřív, než jsem s ní domluvila.

Zeptala se Mary Jordánové, zda ty informace získala o vlastní vůli, a ta opět odpřísáhla, že nevystupuje jako náš agent.

„Zavolám soudci Murphymu,“ řekla Valoyová při pohledu na fotografii a oběma rukama si prohrábla krátké černé vlasy. „Uvidíme, co se dá dělat.“

Chvilku poté, co jsme vyprovodili Jordánovou k výtahu, mi Kathy Valoyová zavolala: „Právě vám faxuji povolení k prohlídce.“

Kapitola 109

PAUL RENFREW PŘIŠEL na naše zaklepání a otevřel dveře Westwood Registry. Byl elegantně oblečený v šedém obleku se vzorkem rybí kosti a naškrobené košili s motýlkem. Pšeničné vlasy měl ostříhané nakrátko. Zvedl tenké obočí nad brýle bez rámečků a jeho úsměv se rozšířil.

Zdálo se, že nás moc rád vidí.

„Nějaké dobré zprávy? Našli jste Madison?“ zeptal se.

Pak jeho pozornost upoutala čtveřice uniformovaných policistů, kteří vystoupili z dodávky.

„Máme povolení k prohlídce, pane Renfrewe,“ oznámila jsem mu.

Conklin pokynul policistům a ti vyšli do schodů s prázdnými kartónovými krabicemi v rukou. Následovali nás dlouhou chodbou ke kanceláři Renfrewových.

Všechno bylo úhledně srovnané a na stole stál jen hrnek čaje a talíř s napůl snědenými muffiny vedle otevřeného pořadače.

„Co kdybyste nám pověděl o agentuře Queensbury Registry?“ vybídla jsem Renfrewa.

„Posaďte se, posaďte se,“ vybídl mě a ukázal na jednu ze dvou malých pohovek stojících v pravém úhlu v rohu místnosti. Sedla jsem si a Renfrew si dotlačil od stolu kancelářskou židli. Celou dobu vrhal znepokojené pohledy na Conklina dávajícího pokyny policistům. Rovnali do krabic šanony.

„Queensbury není žádné tajemství,“ spustil. „Určitě bych vám o té agentuře už řekl, ale zavřeli jsme ji, protože neprosperovala.“

Ukázal mi dlaně, jako by naznačoval, že neskrývá nic v rukávech.

„Jsem v mnoha směrech mizerný podnikatel,“ povzdechl si Renfrew.

„Musíme mluvit s vaší ženou,“ řekla jsem.

„No jistě, a ona si ráda promluví s vámi. Dneska večer přiletí z Curychu.“

Renfrewovo otevřené vystupování bylo přesvědčivé a já nechala, aby si myslel, že vyhrál. Usmála jsem se a zeptala se: „Znáte tohle dítě?“

Renfrew si ode mě vzal fotografii blonďatého chlapečka s modrozelenýma očima a prohlédl si ji.

„Nepoznávám ho. Měl bych?“

Přišel Conklin s jedním policistou a několika modrými účetními knihami v podpaží.

„Pane Renfrewe, dvaasedmdesát hodin se nesmíte zabývat ničím, co souvisí s činností agentury, a to se týká i používání služebního telefonu. Tohle je strážník Pat Noonan. Dohlédne na to, abyste zákaz neporušil, dokud nevyprší.“

„On zůstane tady?“

„Dokud ho za osm hodin nepřijde někdo vystřídat. Víte něco o fotbalu? Pat je velký fanoušek týmu Fighting Irish. Vymluví vám díru do hlavy, když ho necháte.“

Noonan se usmál, ale Renfrew se zatvářil bezvýrazně.

„A pane Renfrewe, nepokoušejte se odjet z města. Vypadalo by to opravdu špatně.“

Kapitola 110

NAPĚTÍ V TRACCHIOVĚ kanceláři bylo skoro nesnesitelné. Nenasytná mediální stvůra na nás řvala bez přestávky už déle než týden z televize, rozhlasu, seriózních novin i bulvárních plátků. A my se nemohli bránit.

Byla zavražděna devatenáctiletá dívka. Dítě z prominentní rodiny bylo pohřešováno a možná už mrtvé.

Byl to hrozný pocit a všichni v Tracchiově kanceláři to brali osobně.

„Tak Boxerová, seznam se vším svého velitele,“ vybídl mě Jacobi.

Věnovala jsem Jacobimu pohled, který říkal: Vím, co mám dělat, poručíku.

Popisovala jsem, co máme, a rozkládala přitom důkazy po stole. Nejprve kopie vzkazů od únosců. Pak fotografie tří dětí – Ericy Whittenové, Madison Tylerové a neznámého chlapce s modrozelenýma očima.

„Totožnost toho chlapečka je nám stále záhadou. Renfrew tvrdí, že ho nezná, ale ta fotografie se našla v jeho účetní knize,“ řekla jsem.

Rich položil svazek agentury Queensbury Registry vedle dvou označených Westwood Registry.

„Víme, že Renfrewovi vedli tři agentury zprostředkovávající práci chůvám,“ pokračovala jsem. „Jednu v Bostonu, jednu tady a předtím ještě Queensbury Registery v Montrealu.

Montrealská policie má jeden odložený případ. Před dvěma lety někdo unesl z hřiště nedaleko od domova malého chlapce jménem André Devereaux. Měl chůvu.“

„Přišla přes Queensbury Registry?“

„Ano, pane,“ odpověděl Conklin. „Prošel jsem účetní knihy. Když se sečte nájem, náklady na najmutí a dopravu dívek ze zámoří, kancelářské a právní výdaje, tak i přes značné poplatky za zprostředkování z toho vyjde, že Renfrewovi doslova krvácejí peníze.“

„A přesto fungují dál,“ dodala jsem. „Ráda bych věděla proč. Jak se jim to vyplácí?“

Poručík Macklin přisunul Tracchiovi vytištěnou fotografii.

„Tohle je André Devereaux,“ ukázal na uneseného kanadského chlapce. „Vypadá to, že je to stejné dítě jako to v účetní knize agentury Queensbury Registry.

Andréova chůva byla Švédka, nějaká Britt Ostermanová. Zaměstnávala ji Queensbury Registry. Týden po únosu chlapce se Britt Ostermanová našla mrtvá v příkopu u vedlejší silnice s kulkou v hlavě.

Agentura Queensbury Registry patřila dvěma Američanům, kteří si říkali John a Tina Langerovi,“ pokračoval Macklin. „Ti po únosu Devereauxe a Ostermanové zmizeli. Kanadská policie nám poslala e-mailem jejich fotografie.“

Macklin položil na Tracchiův stůl snímek muže a ženy. Oběma táhlo na padesát.

Byly to neformální fotografie pořízené na večírku. Krásný sál. Vyřezávané obklady. Muži ve smokinzích. Ženy ve večerních šatech.

Macklin ukázal prstem na brunetu ve žlutohnědých šatech opírající se o usměvavého muže, který ji důvěrně objímal kolem ramen.

Její totožnost jsem mohla jen odhadnout, ale toho muže jsem znala, přestože tady měl černé vlasy sčesané dozadu, bradku a byl bez brýlí.

Ale já tu tvář viděla nedávno a poznala jsem ji.

John Langer byl Paul Renfrew.

Kapitola 111

TÉHOŽ DNE NĚCO po poledni jsme s Conklinem zašli do restaurace U strýčka v Chinatownu. Objednali jsme si středeční specialitu: dušené maso, rozmačkané brambory a zelené fazole. Conklin se hladově pustil do jídla, ale já nějak neměla chuť.

Přes sklo výlohy jsme měli výhled na řadu cihlových domů a Westwood Registry na protější straně ponuré ulice.

Těhotná Číňanka s copánky nám dolila čaj. Když jsem se o zlomek později znovu podívala ven, vycházel Paul Renfrew, jak si sám říkal, ze dveří a začal sestupovat po vnějším schodišti.

„Koukej,“ řekla jsem a zaťukala vidličkou na Conklinův talíř. Zazvonil mi mobil. Byl to Pat Noonan.

„Pak Renfrew říkal, že jde na oběd. Vrátí se za hodinu.“

O tom jsem pochybovala.

Renfrew se chystal zmizet.

A neměl tušení, kolik očí ho sleduje.

Conklin zaplatil účet, já zavolala Stanfordovi a Jacobimu, zapnula si bundu oblečenou přes neprůstřelnou vestu a sledovala Renfrewovu rychlou chůzi kolem obchodů s bylinkami a suvenýry. Měl namířeno k rohu Waverly a Clay Street.

Nasedli jsme s Conklinem do služebního vozu právě ve chvíli, kdy Renfrew odemykal dveře svého tmavomodrého sedanu BMW. Ohlédl se přes rameno, nastoupil do auta a rozjel se na jih.

Dave Stanford a jeho parťák Heather Thompsonová se na Renfrewa nalepili, když dojel do Sacramento Street, zatímco Jacobi a Macklin to vzali severní trasou k Broadwayi. Naše vysílačky pípaly a brebentily, jak jednotlivé týmy hlásily svou polohu a pozici BMW.

Srdce mi bušilo vzrušením, jak jsme ujížděli za prchajícím Renfrewem, který měl namířeno neznámo kam.

Přejeli jsme Bay Bridge a rychle pokračovali na sever po Highway 24 až do okresu Contra Costa.

Conklin a já jsme jeli jako první, když Renfrew odbočil z Altarinda Road na vedlejší silnici v Orindě – tichém luxusním městečku skoro ukrytém v záhybech okolních kopců.

Slyšela jsem ve vysílačce, jak Jacobi informuje místní policii, že provádíme sledování v rámci vyšetřování případu vraždy. Macklin povolal posily ze státní policie a pak požádal oaklandskou policii o sledování z vrtulníku. Další hlas, který jsem uslyšela, patřil Stanfordovi. Žádal specialisty, zásahovou jednotku FBI.

„Sanfranciská policie právě ztrácí kontrolu nad zatčením,“ řekla jsem Conklinovi, když Renfrewovo BMW zpomalilo a odbočilo na příjezdovou cestu k bílému domu s vikýři a modrými okenicemi.

Conklin projel kolem domu, aniž by ubral plyn.

Na křižovatce na konci ulice jsme se otočili, rozjeli se zpátky a zastavili na místě stíněném stromy, naproti němuž Renfrew zaparkoval své modré BMW vedle černého minivanu Honda.

Nemohla to být náhoda.

Musel to být vůz použitý při nedávném únosu Madison Tylerové a Paoly Ricciové.

Kapitola 112

PROVĚŘILA JSEM ZNAČKU minivanu na počítači v autě. Myslela jsem dopředu na to, že bude nutné získat povolení k zabavení toho vozu, a rozdmýchávala v sobě naději, že se v nějakém švu v čalounění najde stopa krve Paoly Ricciové – skutečný důkaz spojující Renfrewovy s únosem Paoly Ricciové a Madison Tylerové.

Během následující hodiny byly vytyčeny dva okruhy: vnitřní obkružoval dům s vikýři, vnější zahrnoval oblast dvou bloků okolo.

Navenek dům nejevil známky žádné aktivity a já přemýšlela, co se asi děje uvnitř. Balí snad Renfrew? Ničí záznamy?

Byly už skoro čtyři odpoledne, když do ulice vjelo pět černých SUV. Zaparkovala na chodníku, kolmo k průčelí domu.

K okénku mého auta přistoupil Dave Stanford a podal mi megafon. Dlouhé vlasy měl sepnuté podle předpisů FBI a z jeho modrých očí se vytratil humor. Už nepracoval v utajení.

„Povolali jsme specialisty, Lindsay,“ řekl. „Ale vás Renfrew zná, tak se ho pokuste dostat z domu.“

Conklin nastartoval, přejeli jsme ulici a zastavili před příjezdovou cestou k domu. Zablokovali jsme tak minivan i BMW.

Vzala jsem do ruky megafon a postavila se za otevřená dvířka auta. Zavolala jsem: „Paule Renfrewe, tady je seržantka Boxerová. Máme příkaz k vašemu zatčení na základě podezření ze spáchání trestného činu vraždy. Vyjděte pomalu ven s rukama nad hlavou.“

Můj hlas duněl tichou předměstskou čtvrtí. Ptáci se rozlétli a na okamžik přehlušili hukot vrtulníku.

„Pohyb v prvním patře,“ ozval se Conklin.

Napjaly se mi všechny svaly v těle. Přelétla jsem pohledem průčelí domu. Nic jsem neviděla, ale naskočila mi husí kůže. Cítila jsem, že na mě míří zbraň.

Znovu jsme pozvedla megafon a stiskla tlačítko.

„Pane Renfrewe, máte poslední šanci. Máme takovou palebnou sílu, že bychom ten dům mohli rozstřílet na padrť. Nenuťte nás ji použít.“

Domovní dveře se pootevřely. Ve stínu se objevil Renfrew. Zavolal: „Jdu ven. Nestřílejte! Prosím, nestřílejte!“

Pohlédla jsem doleva, abych zjistila, jak bude reagovat zásahová jednotka FBI. Deset nebo patnáct pušek M16 stále mířilo na dveře. Věděla jsem, že se někde na střeše v okolí, možná sto metrů daleko, skrývá odstřelovač s puškou Remington model 700 a jejím hledím se dívá přímo na Renfrewovo čelo.

„Vyjděte ven, abychom na vás viděli,“ zavolala jsem na muže ve dveřích. „Správné rozhodnutí, pane Renfrewe,“ řekla jsem. „Teď se otočte a couvejte za zvukem mého hlasu.“

Renfrew stál pod štítem nad vchodem do domu. Mezi námi se rozkládalo deset metrů pečlivě posekaného trávníku.

„Já nemůžu,“ pronesl Renfrew slabým, skoro prosebným hlasem. „Ona mě zastřelí, jestli vyjdu ven.“

Kapitola 113

RENFREW VYPADAL VYDĚŠENĚ a měl k tomu dobrý důvod. Kdyby udělal špatný pohyb, nežil by déle než dvě vteřiny.

Ale nás se nebál.

„Kdo vás zastřelí?“ zavolala jsem.

„Moje žena Laura. Je nahoře s pistolí. Nedokážu ji přinutit, aby vyšla ven. Myslím, že se mi pokusí zabránit, abych se vzdal.“

To bylo nemilé. Museli jsme za každou cenu udržet Paula Renfrewa naživu, abychom se dozvěděli, co se stalo s Madison Tylerovou.

„Udělejte přesně, co vám řeknu!“ křikla jsem. „Sundejte si sako a hoďte ho co nejdál od sebe… Dobře. Teď obraťte naruby kapsy kalhot.“

Mikrofon na mé vysílačce byl zapnutý, takže mě mohl slyšet každý na našem kanálu.

„Rozepněte si pásek, pane Renfrewe. A spusťte kalhoty.“

Překvapeně se na mě podíval, ale poslechl. Kalhoty mu spadly na zem, košile ho zakrývala do půlky stehen.

„Teď se pomalu otočte. O tři sta šedesát stupňů. Zvedněte si košili až do pasu,“ řekla jsem, když se snažil vyhovět. „Dobře, teď si můžete kalhoty zase natáhnout.“

Chvatně to udělal.

„Teď chci, abyste si vyhrnul nohavice kalhot až ke kolenům.“

„Pěkný nohy na chlapa,“ utrousil Conklin přes střechu auta. „Teď ho donuť, aby šel k nám.“

Přikývla jsem a pomyslela si, že kdyby manželka seběhla dolů, mohla by ho zastřelit z otevřených dveří.

Přikázala jsem Renfrewovi, aby spustil nohavice, vyšel ven a přitiskl se ke zdi.

„Jestli uděláte, co říkám, nebude na vás moct zamířit,“ uklidňovala jsem. „Nechte obě ruce na zdi. Obejděte jižní roh domu. Pak si lehněte a dejte ruce za hlavu.“

Sotva ležel na zemi, vyjel na trávník černý suburban. Vyskočili z něj dva agenti FBI, nasadili muži pouta a prohledali ho.

Právě ho strkali na zadní sedadlo auta, když jsem uslyšela, jak se v prvním patře domu tříští sklo. A sakra.

V okně se objevila ženská tvář.

Žena držela v ruce pistoli s hlavní přitisknutou ke spánku malého vyděšeného děvčátka. Ta holčička byla Madison Tylerová.

V zajetí ji držela Tina Langerová alias Laura Renfrewová a vypadala jako vrah. Tvář měla sevřenou vztekem, ale nebylo v ní ani stopy po strachu.

Zavolala z okna: „Konec hry je vždycky nejzajímavější, co, seržantko Boxerová? Chci zaručit bezpečný odchod. Myslím pro sebe a Madison. Pro začátek se bude hodit ten vrtulník. Někdo by měl zavolat pilotovi, aby přistál na trávníku. Udělejte to. Okamžitě.

A mimochodem… jestli se někdo pohne směrem ke mně, zastřelím tuhle malou –“

Viděla jsem, jak se jí na čele objevila černá díra, a až pak ke mně dolehlo třesknutí remingtonky ze střechy na protější straně ulice.

Madison vykřikla a žena, která si říkala Laura, strnula na okamžik v okenním rámu.

Pak holčičku pustila a zřítila se dolů.

Kapitola 114

JE MADISON TYLEROVA V POŘÁDKU? Na nic jiného jsem nemyslela, když jsme s Conklinem vtrhli do přední ložnice v prvním patře. Holčičku jsme ale nikde neviděli.

„Madison?“ vykřikla jsem roztřeseným hlasem.

U zdi naproti dveří stála neustlaná postel. Na ní ležel otevřený kufr a v něm naházené dívčí oblečení.

„Kde jsi, zlatíčko?“ zavolal Rich Conklin, když jsme se přiblížili k šatně. „My jsme od policie.“

Došli jsme k šatně zároveň. „Madison, všechno je v pořádku,“ řekla jsem a vzala za kliku. „Nikdo ti neublíží.“

Otevřela jsem dveře a uviděla na podlaze hromadu oblečení, která se pohybovala, jak pod ní někdo dýchal.

Sklonila jsem se v obavách, co možná uvidím. „Maddy,“ vydechla jsem, „jmenuju se Lindsay a jsem policistka. Jsem tady, abych tě odvezla domů.“

Opatrně jsem zvedala vrstvy šatstva, až jsem tu holčičku konečně objevila. Tiše sténala, objímala se pažemi a pohupovala se se zavřenýma očima.

Ach, díkybohu. Byla to Madison.

„Všechno je dobré, zlatíčko,“ pronesla jsem nejistě. „Všechno už bude v pořádku.“

Madison otevřela oči a já k ní natáhla ruce. Přitiskla se ke mně, pevně jsem ji objala a položila jí tvář na vlasy.

Odepnula jsem mobil a zvolila číslo, které jsem měla uložené v paměti. Ruce se mi tak třásly, že se mi to podařilo až na druhý pokus.

Volaná to zvedla při druhém zazvonění.

„Paní Tylerová, tady Lindsay Boxerová. Jsem tu s inspektorem Conklinem a máme Madison.“ Přiložila jsem telefon Madison k uchu a zašeptala: „Pověz něco mamince.“

Kapitola 115

NAVEČER TÉHOŽ DNE jsme s Conklinem byli ve dvanáctém ústředí FBI v Golden Gate Avenue. Seděli jsme v jedné místnosti s patnácti dalšími agenty a policisty a sledovali na monitorech, jak Dave Stanford a jeho kolegyně Heather Thomsonová vyslýchají Renfrewa.

Pozorně jsem sledovala, jak Stanford s Thomsonovou rozkrývají hrůzné činy, které spáchal Paul Renfrew alias John Langer alias David Cornwall alias Josef Waller, jak se jmenoval původně.

„Užívá si, že je středem pozornosti,“ řekla jsem potichu Conklinovi.

„Má štěstí, že nejsem ve výslechové místnosti s ním,“ poznamenal Conklin. „Tohle bych nesnesl.“

Myslel tím Wallerovu samolibost a přátelskost. Místo kličkovaní a projevů odporu mluvil Waller se Stanfordem a Thomsonovou, jako by byli kolegové a on se s nimi měl dál přátelit i poté, co jim odvypráví svůj zajímavý příběh.

Macklin, Conklin a já jsme fascinovaně seděli na svých židlích, zatímco Waller se zalíbením vyslovoval jména unesených dětí: Andrého Devereauxe, Ericy Whittenové, Madison Tylerové a holčičky jménem Dorotha Alvarezova z Mexico City.

O tomhle dítěti jsme nevěděli.

Mohlo by být ještě naživu.

Zatímco usrkával kávu, pověděl Waller Stanfordovi a Thomasové, kde ve světě pohřešované děti žijí jako sexuální hračky bohatých mužů.

„Byl to nápad mé ženy dovážet sem hezká děvčata z Evropy a umísťovat je jako chůvy do dobrých rodin. Pak stačilo najít kupce pro děti. To byla moje práce. Mé dívky byly nejpyšnější na ty děti, které byly krásné, inteligentní a nadané. Povzbuzoval jsem je, aby mi o nich vyprávěly,“ pokračoval Waller.

„Takže chůvy vybíraly děti, ale nevěděly, co s nimi zamýšlíte,“ řekla Thomsonová.

Renfrew se usmál.

„Jak jste hledal kupce?“ zeptal se Stanford.

„Ústním podáním,“ odpověděl Renfrew. „Našimi klienty byli jen bohatí a vysoce postavení lidé a já měl vždycky pocit, že děti jsou v dobrých rukou.“

Chtělo se mi zvracet, ale pevně jsem sevřela podničky židle a dál upírala oči na monitor před sebou.

„Madison jste drželi skoro dva týdny,“ poznamenala Thomsonová. „To mi připadá riskantní.“

„Čekali jsme na převedení peněz,“ vysvětlil Waller lítostivě. „Za Madison jsme požadovali pět milionů, ale dohoda se zasekla. Měli jsme ještě jednu nabídku, ale ne tak dobrou, a pak se vrátil do hry původní kupec. Těch několik dní navíc nás stálo všechno.“

„V případě únosu Madison a Paoly,“ řekl Stanford, „bylo toho dne v parku hodně lidí. Byl jasný den. Velmi působivá akce, to musím uznat. Opravdu bych rád věděl, jak jste to dokázal.“

„Musím potvrdit, že to málem šlo celé k čertu,“ přiznal Waller a hluboce si při té vzpomínce povzdechl. Zdálo se, že přemýšlí, jak má tu historku podat.

„Dojeli jsme minivanem ke hřišti na Alta Plaza,“ pokračoval ten psychopat v šedém obleku s rybí kostí.

„Požádal jsem Paolu a Madison, aby šly s námi. Víte, děti důvěřovaly svým chůvám a chůvy důvěřovaly nám.“

„Geniální,“ uznal Stanford.

Renfrew přikývl a potěšen projevy obdivu pokračoval: „Pověděli jsme Paole a Madison, že u Tylerových doma došlo k nehodě, že Elizabeth Tylerová upadla.

Na zadním sedadle jsem omráčil Madison chloroformem, přesně jako jsme to udělali u třech dalších únosů. Paola se pokusila chytit volant. Všichni jsme se mohli zabít. Musel jsem ji rychle zneškodnit. Co byste udělal na mém místě vy?“ zeptal se Renfrew Davea Stanforda.

„Udusil bych vás hned po narození,“ odpověděl Stanford. „Moc mě mrzí, že jsem to nemohl udělat.“

Pátá část

FRED-A-LITO-LINDO

Kapitola 116

SOUDNÍ SÍŇ BYLA PLNÁ právních úředníků, reportérů, příbuzných obětí a lidí, kteří cestovali na Del Norte, když Alfred Brinkley vypálil své osudné výstřely. Tiché hlasy zesílily do bručení, SOTVA dva dozorci přivedli Brinkleyho.

To je on!

Ten střelec z trajektu!

Mickey Sherman se postavil, když Brinkleymu sundávali pouta a řetěz v pase. Přitáhl svému klientovi židli a ten se ho zeptal: „Dostanu šanci?“

„Přemýšlím o tom,“ odpověděl Sherman. „Jste si jistý, že to chcete, Frede?“

Brinkley přikývl. „Vypadám dobře?“

„Jo. Sluší vám to.“

Mickey se opřel do židle a bedlivě si prohlédl svého bledého, vyzáblého klienta s nedbale ostříhanými vlasy, vyrážkou po holení a lesklým oblekem, který na něm visel jako na strašákovi.

Obecné pravidlo říká, že obhájce nepošle svého klienta na svědeckou lavici, dokud nemele z posledního, a i potom jen v případě, že je klient dost důvěryhodný a sympatický, aby dokázal porotu zviklat.

Fred Brinkley byl přitroublý buran.

Ale co by mohli ztratit? Obžaloba měla výpovědi očitých svědků, videonahrávku a doznání. Riziko bylo velké, ale stále existovala možnost, že tenhle Fred-a-lito-lindo přesvědčí porotu, že hlasy v jeho hlavě byly tak zdrcující, že byl nepříčetný, když na ty chudáky střílel…

Fred měl právo svědčit ve svůj prospěch, ale Sherman si myslel, že by mu to mohl rozmluvit. Stále zvažoval pro a proti, když už se porotci usadili na svých místech a vstoupil soudce. Soudní sluha prohlásil přelíčení za zahájené a ve dřevem obložené soudní síni zavládlo vyčkávavé ticho.

Soudce Moore se podíval přes černé obroučky silných brýlí a zeptal se: „Jste připraven, pane Shermane?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Sherman, když vstal a zapnul si prostřední knoflík saka. Promluvil ke svému klientovi: „Frede…“

Kapitola 117

„PO SESTŘINĚ NEHODĚ jste šel do státní nemocnice v Napě?“ zeptal se Sherman, který si všiml, že Fred vystupuje v roli svědka velmi sebejistě. Lépe než čekal.

„Ano. Sám jsem se pro to rozhodl. Zhroutil jsem se.“

„Chápu. A dávali vám tam nějaké léky?“

„Jasně. V šestnácti je na tom člověk dost špatně, i když mu zrovna neumře před očima mladší sestra.“

„Takže jste upadl do depresí, protože jste nemohl zachránit svou sestru, když ji srazilo ráhno přes palubu?“

„Vaše Ctihodnosti,“ ozvala se Yuki a vstala, „nemáme žádné námitky proti tomu, aby pan Sherman svědčil, ale mohl by aspoň složit přísahu.“

„Zeptám se na něco jiného,“ řekl Sherman a klidně se usmál na svého klienta. „Frede, ozývaly se vám ty hlasy v hlavě už před sestřinou nehodou?“

„Ne. Jeho jsem začal slyšet až po ní.“

„Frede, můžete porotě objasnit, o kom mluvíte?“

Brinkley se chytil oběma rukama za hlavu a zhluboka si povzdechl, jako by se bál, že když ten hlas popíše, oživí ho.

„Víte, slyším víc než jeden hlas,“ vysvětlil. „Jeden je ženskej, docela monotónní a kňouravej, ale na ten klidně zapomeňte. Jde o ten druhej a ten je opravdu vzteklej. Rve na mě a ovládá mě.“

„A tenhle hlas vám přikázal, abyste toho dne na trajektu začal střílet?“

Brinkley nešťastně přikývl. „Křičel ‚Zabij, zabij, zabij‘ a já se nedokázal soustředit na nic jinýho. Slyšel jsem jen jeho.

Musel jsem udělat, co říkal. Byl tam jenom on a všechno ostatní byl hroznej sen.“

„Frede, dalo by se říct, že byste nikdy nikoho nezabil nebýt těch hlasů, které vás ovládaly patnáct let od smrti vaší sestry?“ zeptal se Sherman.

Advokát si všiml, že mu jeho klient přestal věnovat pozornost a zírá do obecenstva.

„Tamhle je moje matka!“ vykřikl Brinkley s úžasem v hlase. „Moje máma!“

Všechny hlavy se obrátily k pohledné světlé Afroameričance něco přes padesát, která prošla kolem řad sedadel, strnule se usmála na svého syna a posadila se.

„Frede,“ ozval se Sherman.

„Mami! Já to řeknu,“ zavolal Brinkley hlasem plným emocí a s bolestným výrazem ve tváři.

„Posloucháš mě, mami? Připrav se na pravdu! Pane Shermane, špatně jste to pochopil. Mluvíte pořád o nehodě, ale Lilyina smrt žádná nehoda nebyla!“

Sherman se obrátil k soudci a věcně prohlásil: „Vaše Ctihodnosti, zřejmě nastala vhodná chvíle na přestávku –“

Brinkley svého právníka ostře přerušil. „Já přestávku nepotřebuju. A upřímně řečeno už nepotřebuju ani vás, pane Shermane.“

Kapitola 118

„VAŠE CTIHODNOSTI,“ prohlásil Sherman vyrovnaně, jak se snažil předstírat, jako by jeho klient jen sešel z cesty a nechystal se právě vrhnout z útesu. „Žádám, aby byla výpověď pana Brinkleyho vyškrtnuta.“

„Na jakém základě, pane Shermane?“

„Já s ní spal, mami!“ křikl Brinkley přes místnost. „Dělali jsme to už předtím!“ Zrovna si sundávala tričko, když se to ráhno otočilo –“

Někdo v hledišti zasténal: „Ach bože!“

„Vaše Ctihodnosti,“ hlesl Sherman, „tato výpověď je nepřípustná.“

Yuki vyskočila na nohy. „Vaše Ctihodnosti, pan Sherman sám otevřel dveře tomuto svědkovi – který je zároveň jeho klientem!“

Brinkley se odvrátil od své matky a zarazil porotce svým pronikavým pohledem do židlí.

„Přísahal jsem, že budu mluvit pravdu,“ řekl do chaosu, který zachvátil soudní síň. Zaniklo v něm i bušení soudcova kladívka, tak silné, že div nerozbilo podložku. „A pravdou je, že jsem nehnul ani prstem, abych sestru zachránil,“ přiznal Brinkley a z úst mu vylétly sliny. „A zabil jsem ty lidi na trajektu, protože mi to přikázal on. Jsem moc nebezpečnej člověk.“

Sherman se posadil na židli za stolem obhajoby a klidně začal rovnat dokumenty do desek.

Brinkley zařval: „Toho dne na trajektu jsem namířil na ty lidi a stiskl spoušť. Mohl bych to udělat znova.“

Porotci vytřeštěně zírali, jak si Alfred Brinkley dlaněmi utírá sliny z propadlých tváří.

„To stačí, pane Brinkley,“ vyštěkl soudce.

„Vy, co jste tady, jste přisahali, že budete sloužit spravedlnosti,“ vykřikoval Brinkley a rytmicky se plácal do kolem. „Musíte mě popravit za to, co jsem těm lidem udělal. To je jedinej způsob, jak zajistit, abych to neudělal znova. A jestli mě neodsoudíte k smrti, slibuju, že se vrátím.“

Mickey Sherman uložil desky do svého lesklého kovového kufříku a zacvakl zámky. Zavíral krám.

„Pane Shermane,“ řekl soudce Moore, kterému podráždění zbarvilo tváře doruda, „máte na svého svědka ještě nějaké otázky?“

„Nic mě nenapadá, Vaše Ctihodnosti.“

„Slečno Castellanová? Chcete křížový výslech?“

Yuki nemohla říct nic, co by překonalo Brinkleyho vlastní slova: Jestli mě neodsoudíte k smrti, slibuju, že se vrátím.

„Nemám další otázky, Ctihodnosti,“ odpověděla.

Ale když soudce vyzval Brinkleyho, aby odstoupil, zablikalo v Yukiině mysli malé červené světlo.

Opravdu si Brinkley právě zatloukl vlastní rakev?

Nebo udělal víc pro to, aby porotu přesvědčil, že je šílený, než mohl udělat nebo říct Mickey Sherman?

Kapitola 119

FRED BRINKLEY SE POSADIL na tvrdou pryčnu v cele tři na dva metry v devátém patře Budovy spravedlnosti.

Všude kolem se ozývaly hlasy dalších vězňů, skřípění kol kovového vozíku, bouchání dveří cel.

Na klíně měl podnos s večeří, vysušenými kuřecími prsíčky, vodnatou bramborovou kaší a tvrdým rohlíkem, stejným jídlem, které mu přinesli den předtím. Přežvykoval důkladně, ale zcela lhostejně.

Utřel si ústa hnědým papírovým ubrouskem, zmačkal ho do tvrdé, pravidelné kuličky a tu položil do středu talíře.

Pak pečlivě srovnal plastový příbor, vstal z pryčny, udělal dva kroky a zasunul tác pode dveře.

Vrátil se na postel, opřel se o zeď a nohy nechal viset na zem. Z té polohy viděl umyvadlo a záchod nalevo a holou zeď ze škvárových tvárnic před sebou.

Zeď byla natřená šedou barvou, do níž byla vyškrabaná telefonní čísla, slangové výrazy, názvy gangů a symboly, kterým nerozuměl.

Začal počítat tvárnice ve zdi, sledoval očima spáry, jako by malta, která cihly spojovala, představovala bludiště vedoucí k nějakému řešení.

Na chodbě před celou sebral dozorce podnos. Na jmenovce měl napsáno OZZIE QUINN.

„Čas na prášky, Frede,“ zvolal Ozzie.

Brinkley došel k mřížovým dveřím, natáhl ruku a vzal si malý papírový kelímek s pilulkami. Dozorce sledoval, jak si Brinkley sype jeho obsah do úst.

„Na,“ řekl Ozzie a podal mu skrz mříže další kelímek, tentokrát s vodou. Pak se díval, jak Brinkley prášky polyká.

„Deset minut do večerky,“ upozornil Freda.

„Aťtě blechy štípou celou noc,“ opáčil Fred.

Vrátil se na svou matraci a znovu se opřel o zeď. Zkusil si potichu zazpívat: Ay, ay, ay, ay, Mama-cita-lindo.

Pak se chytil rukama kraje pryčny, odrazil se a naběhl hlavou do zdi.

A udělal to znovu.

Kapitola 120

YUKI VSTOUPILA do soudní síně. Vedle Davida Halea seděl za stolem obžaloby její šéf Leonard Parisi. Zavolala Lenovi, jakmile se doslechla o Brinkleyho pokusu o sebevraždu. Nečekala však, že ho najde u soudu.

„Leonarde, ráda vás vidím,“ řekla a pomyslela si: Kruci! Chce mi snad ten případ sebrat?

„Porotci jsou v pořádku?“ zeptal se Parisi.

„Řekli soudci, že ano. Nikdo nechce, aby byl proces prohlášen za zmatečný. Mickey dokonce ani nepožádal o odklad.“

„Dobře. Ten nafoukaný parchant se mi začíná líbit,“ zamumlal Parisi.

Na druhé straně uličky mluvil Sherman se svým klientem. Brinkleyho oči byly černomodré. Na čele měl velký gázový obvaz a byl oblečený do proužkovaného pyžama a nemocničního županu.

Brinkley zíral do stolu a tahal se za chloupky na pažích a nevzhlédl, ani když soudní sluha zvolal: „Všichni povstaňte!“

Soudce se posadil, nalil si sklenici vody a pak se zeptal Yuki, jestli je připravená pronést závěrečnou řeč.

Yuki odpověděla, že ano.

Cestou k řečnickému pultu slyšela, jak jí v uších tepe krev. Odkašlala si, pozdravila porotce a spustila.

„Nejsme tady, abychom rozhodli, zda pan Brinkley má, nebo nemá psychické problém,“ začala. „Všichni máme nějaké problémy a někteří z nás je zvládají lépe než jiní. Pan Brinkley řekl, že slyší v hlavě vzteklé hlasy, a možná je to pravda.

Nemůžeme se o tom přesvědčit a nezáleží na tom.

Duševní choroba není povolení zabíjet, dámy a pánové. Hlasy v hlavě nic nemění na skutečnosti, že Alfred Brinkley věděl, že to, co dělá, je špatné, když popravoval čtyři nevinné lidi včetně toho nejnevinnějšího, devítiletého chlapce.

Jak si můžeme být jisti, že byl pan Brinkley schopen posoudit nesprávnost svého konání?“ zeptala se poroty. „Prozradilo ho jeho chování, jeho činy.“

Yuki se pro efekt odmlčela a rozhlédla se po místnosti. Všimla si ztrhaného výrazu Lena Parisiho, Brinkleyho šíleného pohledu – a uviděla, že jí porotci visí na rtech a čekají, až bude pokračovat…

„Podívejme se na chování pana Brinkleyho,“ zdůraznila. „Zaprvé, přinesl na palubu trajektu nabitý revolver Smith & Wesson model 10.

Pak počkal, až bude trajekt přistávat, aby neuvízl uprostřed zátoky bez možnosti uprchnout.

Jeho jednání bylo předem promyšlené.

Zatímco trajekt Del Norte přistával,“ pokračovala Yuki s pohledem upřeným na porotu, „Alfred Brinkley pečlivě zamířil a vypálil na pět lidských bytostí. Pak uprchl. Utíkal jako o život. To je přiznání viny.

Pan Brinkley unikal dva dny, než se ke svým zločinům přiznal, protože věděl, že to, co udělal, bylo špatné.

Možná se nikdy přesně nedozvíme, co se dělo prvního listopadu v hlavě pana Brinkleyho, ale stačí, že víme, co spáchal.

A víme jistě, co nám Brinkley včera pověděl vlastními slovy.

Namířil na své oběti,“ řekla Yuki, pozvedla ruku jako pistoli a půlkruhem přejela obecenstvo a lavici poroty.

„Šestkrát stiskl spoušť. A varoval nás, že je nebezpečný.

Upřímně řečeno, nejlepším důkazem o příčetnosti pana Brinkleyho je to, že s námi v obou bodech souhlasil.

Je vinen.

A měl by dostat nejvyšší trest, který zákon umožňuje. Dejte prosím panu Brinkleymu to, o co žádá, abychom se už nikdy nemuseli bát, že znovu vezme do ruky nabitou zbraň.“

Když si Yuki sedala vedle Lena Parisiho, cítila, jak jí hoří tváře vzrušením. Její šéf zašeptal: „Skvělá řeč, Yuki. Prvotřídní.“

Kapitola 121

MICKEY SHERMAN okamžitě vstal. Obrátil se k porotě a vyprávěl jí prostý a tragický příběh, jako by mluvil se svou matkou nebo přítelkyní.

„Musím vám povědět tohle,“ začal. „Fred Brinkley chtěl na ty lidi vystřelit a udělal to. Nikdy jsme to nepopírali a nikdy nebudeme.

Jaký byl tedy jeho motiv?

Měl s některou z obětí nevyřízené účty? Bylo to loupežné přepadení, nebo nevydařený obchod s drogami? Postřílel ty lidi v sebeobraně?

Ne, ne, ne a ne.

Policii se nepodařilo najít žádný racionální důvod, proč Fred Brinkley střílel, protože žádný motiv neexistuje. Stále tedy zbývá stejná otázka – proč?

Fred Brinkley trpí schizoafektivní poruchou, což je nemoc jako třeba leukemie nebo roztroušená skleróza. Neudělal nic špatného, čím by si tu nemoc sám přivodil. Nevěděl ani, že je nemocný.

Když na ty lidi střílel, netušil, že dělá něco špatného nebo že jsou ti lidé skuteční. Řekl vám to. Věděl jediné, že mu silný, přísný hlas v jeho hlavě přikazuje, aby zabíjel. Aby ten hlas umlčel, musel poslechnout.

Ale nemusíte věřit našemu slovu, že je nepříčetný.

Fred Brinkley má psychické problémy, které se táhnou od jeho patnácti let, kdy byl hospitalizován v psychiatrické léčebně.

Desítky svědků potvrdili, že slyšeli, jak si pan Brinkley povídá s televizí, zpívá si pro sebe a tluče se do hlavy tak silně, že mu tam ještě dlouho zůstal otisk ruky. Tak moc chtěl umlčet ty vnitřní hlasy.

Slyšeli jste také doktora Sandyho Friedmana, vysoce uznávaného klinického a forenzního psychiatra, který pana Brinkleyho třikrát vyšetřil a diagnostikoval u něho schizoafektivní poruchu,“ řekl Sherman, který během řeči přecházel před lavicí poroty.

„Doktor Friedman nám pověděl, že v době spáchání zločinu byl Fred Brinkley v psychotickém stavu. Trpěl psychickou chorobou, která mu bránila přizpůsobit své chování zákonům společnosti. Toto je právní definice nepříčetnosti.

Nejedná se o nemoc uměle vytvořenou právníky,“ zdůraznil Sherman. Udělal dva kroky ke stolu obhajoby a zvedl těžkou knihu ve tvrdých deskách.

„Tohle je DSM-1, diagnostická bible psychiatrické profese. Budete ji mít k dispozici v poradní místnosti, takže si můžete přečíst, že schizoafektivní porucha je psychóza, vážná duševní nemoc, která ovlivňuje chování osoby, jež jí trpí.

Můj klient rozhodně není skvělý člověk,“ pokračoval. „Nechceme mu připnout medaili. Ale Fred Brinkley není zločinec a nic v jeho minulosti nenaznačuje opak. Jeho včerejší chování jen potvrzuje, že je nemocný. Žádal by příčetný člověk porotu, aby ho poslala na smrt?“

Sherman šel ke stolu obhajoby, odložil knihu a napil se vody. Pak se vrátil k řečnickému pultu.

„Důkazy svědčící o nepříčetnosti jsou v tomto případu nevyvratitelné. Fred Brinkley nezabíjel kvůli lásce, nenávisti, penězům nebo vzrušení. Není zlý. Je nemocný. A já vás dnes žádám, abyste udělali jedinou správnou věc.

Shledali Freda Brinkleyho nevinným na základě nepříčetnosti.

A důvěřovali systému, že občany před tímto mužem ochrání.“

Kapitola 122

„ŠKODA ŽE JSTE nestihly Yukiinu závěrečnou řeč,“ řekla Cindy, položila Yuki ruku kolem ramen a usmála se přes stůl na Claire a mě. „Je to vrah.“

„Tohle je tvůj nestranný závěr novinářky?“ zeptala se Yuki, která se trochu začervenala, ale usmívala se, když si zastrkávala vlasy za uši.

„Sakra, ne,“ zasmála se Cindy. „To říkám za sebe. Mimo záznam.“

Byly jsme u MacBaina naproti Baráku, všechny čtyři s mobilními telefony položenými na stole. Sydney MacBainová, naše servírka a dcera majitele, nám přinesla čtyři sklenice a dvě vysoké láhve minerálky.

„Voda, jenom voda,“ utrousila Syd. „Co se děje, dámy? Tohle je bar, víte to?“

Odpověděla jsem tím, že jsem ukázala na každou z nás. „Je to takhle, Syd. Práce. Práce. Práce.“ Nakonec jsem si nechala Claire a dodala: „Těhotná a práce.“

Sydney se zasmála, pogratulovala Claire, vzala si od nás objednávky a zamířila do kuchyně.

„Slyší ty hlasy?“ zeptala jsem se Yuki.

„Možná, ale takových lidí je spousta. Pět až deset tisíc v samotném San Francisku. Nejspíš i jeden nebo dva v tomhle baru. Ale nevidím, že by tady někdo střílel. Fred Brinkley možná hlasy slyší, ale toho dne dobře věděl, že nedělá správnou věc.“

„Ten parchant,“ ulevila si Claire. „Teď mluvím do záznamu jako velice zaujatá očitá svědkyně a oběť.“

Ten den se mi vybavil tak zřetelně, až se mi udělalo nevolno – paluba kluzká krví, křičící pasažéři a má hrůza z toho, že by Claire mohla zemřít. Vzpomněla jsem si, jak jsem objímala Willieho a děkovala bohu, že ho Brinkleyho poslední kulka minula.

„Myslíš si, že bude porota hlasovat pro odsouzení?“ zeptala jsem se.

„Nevím. Rozhodně by měla. Jestli si někdo zaslouží smrtící injekci, je to on,“ prohlásila Yuki, zatímco si energicky solila hranolky a vlasy jí visely před obličejem, takže jsme jí nemohly číst v očích.

Kapitola 123

PO DRUHÉ HODINĚ ODPOLEDNE, třetí den od chvíle, kdy porota zasedla, aby dospěla k verdiktu, zazvonil Yuki telefon. Trhla sebou.

Už je to tady.

Chvilku jenom seděla na židli a mrkala. Pak se probrala.

Poslala Leonardovi vzkaz na pager a vytočila Claire, Cindy a Lindsay, které byly všechny jen pár minut od soudní síně. Vstala od stolu, přešla chodbu a nahlédla do Davidovy kanceláře.

„Porota je zpátky!“

David odložil tuňákovy sendvič a následoval Yuki do výtahu, kterým sjeli do přízemí.

Prošli hlavní vstupní halou a kůží potaženými dveřmi do další haly. Nechali se zkontrolovat detektorem kovů před soudní síní a pak zaujali svá místa za stolem obžaloby.

Soudní síň se rychle plnila, jak se šířila zvěst, že bude vynesen rozsudek. Lidé z televizního kanálu přenášejícího soudní procesy rozmístili kamery. Reportéři z místních novin, bulváru, internetových a národních zpravodajských kanálů zaplnili zadní řadu. Cindy byla v uličce.

Yuki viděla, jak si Claire a Lindsay sedají někam doprostřed, ale nikde nezahlédla Elenu Brinkleyovou, matku obžalovaného.

Mickey Sherman se dostavil oblečený v elegantním tmavomodrém obleku. Položil před sebe kovový kufřík, kývl na Yuki a začal telefonovat.

Yuki zazvonil mobil. „Lene,“ řekla, když si přečetla na displeji jméno volajícího, „už dospěli k rozsudku.“

„Zatraceně, jsem u svého kardiologa,“ zaklel Len. „Informujte mě.“

Dveře nalevo od soudní stolice se otevřely a vstoupil soudní sluha s Alfredem Brinkleym.

Kapitola 124

BRINKLEY UŽ MĚL sundaný obvaz, takže bylo vidět řadu stehů vedoucích svisle přes čelo. Modřiny kolem očí vybledly do žlutozeleného odstínu vařeného žloutku.

Soudní sluha odemkl Brinkleymu řetěz v pase a pouta a obžalovaný usedl vedle svého právníka.

Otevřely se dveře napravo od lavice poroty a do soudní síně vstoupilo dvanáct porotců se dvěma náhradníky. Byli slavnostně oblečení a učesaní a ženám se na zápěstích a krcích třpytily šperky. Nepodívali se ani na Yuki, ani na obžalovaného. Vypadali napjatě, jako by se až do poslední chvíle nemohli shodnout.

Dveře za soudcovou židlí se otevřely a do sálu vešel soudce Moore. Očistil si brýle, zatímco bylo přelíčení prohlašováno za zahájené, a pak řekl: „Pane předsedo, dospěla porota k verdiktu?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

„Předejte prosím rozsudek soudnímu sluhovi.“

Předseda byl truhlář, měl blond vlasy po ramena a prsty žluté od nikotinu. Strnule podal složený formulář soudnímu sluhovi, který ho odnesl soudci.

Soudce Moore formulář rozložil a podíval se na něj. Požádal přítomné, aby respektovali protokol soudu a potlačili veškeré nesouhlasné reakce, až bude rozsudek přečten.

Yuki sepnula ruce před sebou na stole. Slyšela vedle sebe dýchat Davida Halea a na okamžik k němu pocítila silné sympatie.

Soudce Moore začal číst. „V bodě obžaloby z vraždy prvního stupně Andrey Canellove shledává porota obžalovaného Freda Brinkleyho nevinným z důvodu nepříčetnosti.“

Yuki zasáhla vlna nevolnosti.

Sesunula se v židli a sotva slyšela soudcův hlas vyslovující jména obětí, po nichž následovala fráze „nevinný z důvodu nepříčetnosti“.

Vstala, když k ní přišly Claire a Lindsay, aby ji podpořily. Stály vedle ní, když Brinkley dostával pouta, a viděly, jak se na Yuki podíval.

Byl to zvláštní pohled, napůl strnulý a napůl posměšný. Yuki nevěděla, co jím chce Brinkley říct, ale cítila, jak se jí ježí chloupky na zátylku.

A pak Brinkley promluvil. „Dobrý pokus, slečno Castellanová. Moc dobrý. Ale víte co? Někdo musí zaplatit.“

Jeden z dozorců Brinkleyho postrčil, ten se naposled podíval na Yuki a odšoural se uličkou mezi svými strážci.

Ať příčetný, nebo šílený, zmizí Alfred Brinkley na dlouho z ulic. Yuki to věděla.

A přesto měla strach.

Kapitola 125

O MĚSÍC POZDĚJI jsme se ocitli s Conklinem zpátky v parku Alta Plaza, kde to všechno začalo.

Tentokrát jsme se dívali, jak se k nám po cestičce blíží Henry Tyler a kabát mu vlaje ve větru. Podal Conklinovi ruku, pevně ji stiskl a pak si potřásl rukou se mnou.

„Vrátili jste nám naše životy. Nedokážu najít slova, kterými bych vám dost poděkoval.“

Tyler zavolal na svou ženu a holčičku, která si hrála na šestiúhelníkové konstrukci, nějakém novém druhu prolézačky. Madison rychle slezla dolů a s tváří rozzářenou překvapením se rozběhla k nám.

Henry Tyler zvedl dcerku do náručí. Madison se naklonila otci přes rameno, objala jednou rukou kolem krku mě a druhou Riche a přitáhla si nás k sobě.

„Mám vás moc ráda,“ řekla.

Ještě jsem se usmívala, když Henry Tyler postavil Madison na zem a obrátil se k nám. „Jsme vám tak vděční, já, Liz a Maddy. Do smrti vám to nezapomeneme.“

Oči se mi zalily slzami.

V takové dny je skvělé být polda.

Když jsme s Richiem kráčeli zpátky k autu, mluvili jsme o pekle, kterým jsme museli projít, abychom vyřešili nějaký případ – o vší té dřině, blízkých kontaktech s vrahy a feťáky, falešných stopách.

„A pak,“ řekla jsem, „dopadne nějaký případ jako tenhle a je to skvělá odměna.“

Posadila jsem se na široké kamenné stupně ozářené sluncem a Rich si sedl vedle mě. Poznala jsem, že mu něco leží v hlavě.

„Lindsay, já vím, že si myslíš, že si na tebe dělám zálusk,“ spustil, „ale je v tom mnohem víc. Věř mi.“

Bylo to poprvé, co mě zabolelo, když jsem měla pohlédnout do Conklinova pohledného obličeje. Při pomyšlení na náš románek v hotelu v L. A. jsem se pokaždé otřásla studem.

„Mohla bys mi dát šanci?“ zeptal se. „Dovol mi pozvat tě na večeři. Nebudu na tebe nic zkoušet, Lindsay. Jenom bych chtěl, abychom… no…“

Rich vyčetl z mého výrazu, co cítím, a zmlkl. Potřásl hlavou a nakonec řekl: „Už budu zticha.“

Natáhla jsem ruku a položila ji na jeho.

„Je mi to líto,“ hlesla jsem.

„To nemusí… Zapomeň na to, Lindsay. Zapomeň, co jsem povídal.“ Pokusil se o úsměv a skoro se mu podařil. „Budu se s tím teď pár let vyrovnávat na terapii.“

„Ty chodíš na terapii?“

„Pomohlo by to, ne?“ Zasmál se. „Jenom jsem chtěl, abys věděla, co k tobě cítím. To mi stačí.“

Cesta zpátky do Baráku byla dost rozpačitá. Rozhovor vázl, dokud jsme nedostali hlášení o mrtvole v Tenderloinu. Pracovali jsme na tom případu dlouho přesčas a byl to dobrý pocit, jako bychom byli parťáci už celá léta.

Těsně po deváté večer jsem se s Richem rozloučila. Právě jsem odemykala dveře svého auta, když mi zazvonil mobil.

„Co zas?“ zamumlala jsem.

V telefonu zapraskalo a pak se v něm ozval hluboký, zvučný hlas, který mi změnil noc v den.

„Vím, že nemám překvapovat ozbrojenou policistku na jejím prahu, blondýnko. Takže… tě chci varovat. Tenhle víkend budu ve městě a moc bych se s tebou chtěl vidět.“

Kapitola 126

ZAZVONIL ZVONEK.

Stiskla jsem tlačítko domovního telefonu, řekla „Už jdu!“ a rozběhla se ze schodů. Přede dveřmi stála Marthina „chůva“ Karen Triebelová. Objala jsem ji a dřepla si, abych vzala svou sladkou Marthu do náručí.

„Moc se jí po tobě stýskalo, Lindsay,“ kárala mě Karen.

„Myslíš?“ zapochybovala jsem a zasmála se, když Martha zakňučela, štěkla a strčila do mě, až jsem kecla na zadek. Zůstala jsem sedět na prahu, Martha mi dala tlapy na ramena a pokrývala mou tvář polibky.

„Už půjdu. Vidím, že vy dvě potřebujete být samy,“ zavolala Karen a sešla po schodech před domem ke svému starému volvu.

„Počkej, Karen, pojď nahoru. Mám pro tebe šek.“

„To je v pohodě! Necháme to na příště,“ křikla, nasedla do auta, upevnila zavřené dveře kusem prádelní šňůry a nastartovala.

„Díky!“ zavolala jsem a zamávala, když projížděla kolem. Pak jsem obrátila pozornost ke své holčičce.

„Víš ty vůbec, jak moc tě mám ráda?“ pronesla jsem do jednoho z Marthiných sametových očí.

Zjevně to věděla.

Vyběhla jsem s ní nahoru, hodila jsem na sebe bundu a pře-zula se do sportovních bot. Vypravily jsme se do ulic, které jsme měly tak rády, a běžely Devatenáctou ulicí k parku Rec Center, kde jsem se zhroutila na lavičku a sledovala Marthu, jak dělá to, co border kolie dělávají. Radostně běhala v kruzích, sháněla do stáda ostatní psy a skvěle se bavila.

Po nějaké době se vrátila k lavičce, posadila se vedle mě, položila mi hlavu na stehno a podívala se na mě svýma velkýma hnědýma očima.

„Jsi ráda, že jsi doma, holka? Užila sis prázdniny?“

Pomalejším tempem jsem doběhly zpátky domů a vyšly do schodů. Dala jsem Marthě do misky velkou porci šťavnatého žrádla z plechovky a osprchovala se. Než jsem se utřela a vyfénovala si vlasy, spala už na mé posteli.

Byla úplně mimo. Víčka se jí chvěla, brada se pohybovala a tlapy sebou cukaly v nějakém skvělém psím snu.

Ani neotevřela oko, když jsem se oblékala na schůzku s Joem.

Kapitola 127

RESTAURACE VELKÁ ČTYŘKA je na vrcholku Nob Hillu, kousek od katedrály Boží dobroty. Pojmenovali ji podle čtyř velkých baronů Central Pacific Railroad. Je elegantně obložená tmavým dřevem, velkoryse osvětlená a plná květin. A podle několika desítek drahých společenských magazínů měla Velká čtyřka jednoho z nejlepších šéfkuchařů ve městě.

Přinesli nám předkrmy. Joe si dal husí játra s jablečnou polevou a já se nechala zlákat francouzskými máslovými hruškami s pršutem. Nedala jsem se tak unést prostředím a výhledem, abych přehlédla stud v Joeových očí, které mě neustále sledovaly.

„Mám několik staromódních nápadů,“ začal. „A neptej se mě jakých, Lindsay.“

„Jasně že ne,“ usmála jsem se. Na hrušku napíchnutou na vidličce jsem si přidala kozí sýr s ořechovou krustou a nechala to všechno rozpustit v ústech.

„A po dlouhém uvažování – no, vlastně ne tak dlouhém, blondýnko – jsem něco vymyslel a teď ti o tom chci konečně povědět.“

Odložila jsem vidličku a nechala číšníka, aby mi odnesl talíř. „Ráda si to poslechnu.“

„Dobře,“ řekl Joe. „Už jsem ti vyprávěl o svých Šesti sourozencích a o tom, jak jsem vyrůstal v Queensu. A jak byl můj otec v jednom kuse pryč.“

„Obchodní cestující.“

„Přesně. S látkami. Jezdil po celém východním pobřeží a šest dní v týdnu byl na cestách. Někdy i déle. Všem se nám po něm stýskalo. Ale mamince nejvíc ze všech. Byl její největší štěstí.

Pak jednoho dne zmizel,“ pokračoval Joe. „Každý večer zatelefonoval, než šel spát, ale tentokrát to neudělal. Matka tedy zavolala policii, která ho našla druhý den, jak spí v autě před autoservisem v jednom městečku v Tennessee.“

„Porouchalo se mu auto?“

„Jo, a tenkrát jsme samozřejmě neměli mobily, takže jsme netušili, co se mu stalo. Představovali jsme si, že sjel do rybníka a utopil se. Že se nachomýtl k přepadení benzínky a lupiči ho zastřelili. Že třeba žije dvojím životem.“

Přikývla jsem. „Jistě, Joe. Chápu.“

Joe se odmlčel, chvilku si hrál se stříbrným příborem a pak znovu začal. „Tatínek viděl, jak moc maminka a my všichni trpíme, a že té práce nechá. Nemohl to však udělat a dál nás zajišťovat tak, jak jsme byli zvyklí. Přesto jednoho dne, když jsem byl ve drahém ročníku na střední škole, zůstal doma už napořád.“

Joe nám dolil víno a oba jsme se napili, zatímco před nás číšník pokládal první chod, ale Joeův přiškrcený hlas a pocit, který ve mně sílil, mě ale připravily o všechnu chuť k jídlu.

„Co se stalo?“

„Zůstal doma. My odcházeli jeden po druhém. Rodiče se museli uskrovnit, ale byli šťastnější. Dodnes jsou šťastní. Já to viděl a zařekl jsem se, že nikdy neudělám své rodině to, co dělal otec nám tím, že byl stále pryč.

Pak jsem se podíval do tvé tváře, když jsem se tu naposledy objevil, a zároveň ti řekl, že mi zas letí letadlo. A konečně mi došlo všechno, cos mi říkala.

Pochopil jsem, že jsem neúmyslně dělal právě to, co můj otec. Tohle je ta novinka, kterou jsem ti chtěl povědět, Lindsay. Jsem doma napořád.“

Kapitola 128

DRŽELA JSEM JOEA za ruku, když mi vysvětloval, že se nechal přeložit do San Franciska. Poslouchala jsem a sledovala jeho obličej plný lásky ke mně. Ale kola v mé hlavě se točila.

Hodně jsme mluvili o tom, jaké by to bylo být ve stejný čas na stejném místě a že jsem se s ním rozešla proto, že se mi zdálo, že víc mluvíme než skutečně plánujeme, jak to uskutečnit.

Když jsem teď seděla proti němu, přemýšlela jsem, jestli problémem byla opravdu Joeova práce, nebo zda jsme se mlčky dohodli, že si budeme udržovat odstup ve vztahu, který hrozil, že se změní v něco stálého a skutečného.

Zvedl kávovou lžičku a strčil si ji do náprsní kapsy. Napadlo mě, že si myslí, že jsou to jeho brýle na čtení.

Pak sáhl do kapsy saka a vyndal černou sametovou krabičku na šperky.

„Chtěl bych ti něco dát, Lindsay.“

Odsunul na stranu vázu s růžemi, která stála na stole mezi námi, a krabičku mi podal.

„Otevři ji. Prosím.“

„Myslím, že nemohu,“ řekla jsem.

„Prostě zvedni víčko. Vzadu to má pant.“

Zasmála jsem se jeho vtipu. Téměř jsem si byla jistá, že jsem přestala dýchat, když jsem udělala, co chtěl. Ze sametové podložky se na mě třpytil platinový prsten se třemi velkými diamanty a jedním malým na každé straně.

Konečně jsem popadla dech. Ten prsten byl úchvatný. A pak jsem se podívala přes stůl Joeovi do očí. Jako bych se dívala do svých, tak dobře jsem ho znala.

„Miluju tě, Lindsay. Vezmeš si mě? Staneš se mojí ženou?“

Přistoupil k nám číšník, ale hned zas beze slova zmizel. Zavřela jsem krabičku. Cvaklo to a já bych přísahala, že okolní svět potemněl.

Těžce jsem polkla, protože jsem nevěděla, co mám říct. Kola v mé hlavě se stále točila a já měla pocit, že se se mnou otáčí celá místnost.

Joe i já jsme už měli jedno manželství za sebou.

Oba jsme byli rozvedení.

Byla jsem připravená zkusit to znovu?

„Linds?“

Konečně jsem dokázala promluvit. „Taky tě miluju, Joe, a… nevím, co mám říct,“ vypravila jsem ze sebe chraptivým hlasem.

„Potřebuju trochu času na rozmyšlenou. Musím si být naprosto jistá. Necháš si zatím tohle u sebe, prosím?“ řekla jsem a přistrčila k němu tu černou krabičku.

„Uvidíme, jak nám to spolu půjde. Budeme dělat obyčejné věci,“ pokračovala jsem. „Nosit prádlo do prádelny. Chodit do kina. Trávit víkendy, které neskončí tím, že nasedneš do auta a rozjedeš se na letiště.“

Četla jsem z jeho obličeje zklamání a moc mě to bolelo. Na okamžik jako by se ztratil v myšlenkách, pak mi obrátil ruku dlaní nahoru, položil do ní krabičku a zavřel mi kolem ní prsty.

„Tohle si nech, Lindsay. Já si to nerozmyslím bez ohledu na to, kolik prádla odneseme do prádelny, kolikrát umyjeme auto, vyneseme odpadky nebo se dokonce pohádáme, kdo je na řadě s nádobím. Na tohle všechno se moc těším.“ Zamrkal na mě.

Neuvěřitelné, jak se místnost znovu rozjasnila.

Joe se usmíval a držel mě za obě ruce. „Až budeš připravená, dej mi vědět, abych ti ten prsten mohl nasadit na prst. A počítej s tím, že budeme mít velkou italskou svatbu.“

Kapitola 129

BYLO ŠESTÉHO ČERVNA, když si Jacobi zavolal mě a Riche k sobě do kanceláře. Vypadal opravdu naštvaně, snad nejvíc, jak jsem ho kdy viděla.

„Mám špatnou zprávu. Alfred Brinkley utekl,“ oznámil nám.

Spadla mi čelist.

Z Atascadera jen tak někdo neuprchl. Byla to psychiatrická léčebna pro duševně nemocné zločince, což znamenalo, že šlo spíš o vězení s maximální ostrahou než o nemocnici.

„Jak se to stalo?“ zeptal se Conklin.

„Rozbil si hlavu o zeď své cely…“

„Copak nebyl pod prášky? A pod dohledem?“

Jacobi pokrčil rameny. „Nevím. Mimochodem, doktor obvykle dochází do bloku s celami, ale tenhle chlap jménem Carter trval na tom, aby vězně přivedl dozorce do jeho ordinace v křídle s minimální ostrahou.“

„Ach ne,“ řekla jsem. Živě jsem si dokázala představit, co se stalo. „Dozorce měl zbraň.“

„Dozorci nosí zbraně, jen když přemisťují vězně z jednoho křídla do druhého,“ vysvětlil Jacobi Conklinovi. „A doktor chtěl, aby Brinkleymu sundali pouta, když mu dělal neurologické testy.“

Jacobi nám dál řekl, že Brinkley sebral skalpel a odzbrojil dozorce. Pak si oblékl doktorovy šaty, odemkl si dozorcovými klíči a odjel doktorovým autem.

„Stalo se to přede dvěma hodinami,“ dodal Jacobi. „Bylo vyhlášeno pátrání po doktorově černém subaru Outback série L. L. Bean.“

„Touhle dobou se toho auta už nejspíš zbavil,“ poznamenal Conklin.

„Jo,“ hlesl Jacobi. „Nevím, jestli to má nějaký význam, ale podle ředitele ústavu byl Brinkley úplně posedlý jedním sériovým vrahem, o kterém se dočetl, a sice Edmundem Kemperem.“

Conklin přikývl. „Zabil asi šest mladých žen a bydlel se svou matkou.“

„To je on,“ přitakal Jacobi. „Jednou v noci přijde ze schůzky domů a matka spustí něco jako: ‚A teď mě asi budeš nudit vyprávěním, co jsi dělal celý večer.‘“

„Jeho matka o těch vraždách věděla?“ zeptala jsem se.

„Ne, Boxerová, nevěděla,“ odpověděl Jacobi. „Jenom propíchla balónek. Heleďte, šel jsem zrovna na záchod, když mi zavolali, takže bych to rád dokončil.“

Usmála jsem se na něj. „Pokračuj, šéfe.“

„Takže Kemperova matka řekne: ‚Budeš mě nudit, co?‘ Edmund Kemper počká, až usne, pak jí uřízne hlavu a postaví ji na krbovou římsu. Potom poví hlavě své matky, co celý večer dělal. Předpokládám, že kompletní verzi.“

„Ten psychopat se udal, jestli se dobře pamatuju,“ poznamenal Conklin. Zakřupal klouby prstů, což dělá pokaždé, když je nervózní.

I mnou otřáslo pomyšlení, že je Brinkley na svobodě, ozbrojený a vážně psychicky narušený. Vzpomněla jsem si na jeho pohled, když po procesu zíral na Yuki. Vyvalil na ni oči a řekl: „Někdo musí zaplatit.“

„Jo, Kemper se udal. Jde o to, že když se přiznal policii, řekl, že ty dívky zabíjel místo své matky. Chápeš?“ Jacobi teď mluvil ke mně. „Nakonec zabil tu pravou osobu.“

„A ředitel ústavu řekl, že Alfred Brinkley Kempera obdivoval?“

„Přesně,“ přikývl Jacobi, vstal, popotáhl si za pásek kalhoty a cestou ke dveřím obešel Conklinovy dlouhé nohy. „Brinkley byl Edmundem Kemperem posedlý.“

Kapitola 130

FRED BRINKLEY KRÁČEL po Scott Street a pod štítkem basebalové čepice doktora Cartera se díval přímo před sebe. Sledoval malé vrcholky plachet v přístavu na konci ulice a vdechoval vzduch přicházející ze zátoky.

Hlava ho stále bolela, ale léky umlčely hlasy, takže mohl přemýšlet. Cítil se silný a všemocný. Stejně jako když buldočkem likvidoval ty žalostné pitomce na trajektu.

Cestou si přehrával v hlavě scénu v ordinaci doktora Cartera, jak vyrazil, když mu sundali pouta, jako by byl nějaký superhrdina.

Dotkni se nosu.

Dotkni se prstů u nohy.

Popadni skalpel.

Přiložil ostří k doktorově krční tepně a požádal dozorce o jeho pistoli. Fred se rozesmál při vzpomínce, jak na něj ten hloupý dozorce vrčel, když ho lepicí páskou připoutal k nahému doktorovi, nacpal jim do úst gázu a strčil je do komory.

„Ty se vrátíš, magore.“

Fred se dotkl pistole v kapse doktorovy bundy a pomyslel si: Já se vrátím, no ano.

Mám to v plánu.

Ale ještě ne.

Malé domky ve Scott Street stály asi šest metrů od ulice jeden vedle druhého jako dojnice u žlabu. Dům, který Fred hledal, byl béžový, měl tmavohnědé okenice a garáž pro jedno auta pod pokojem v prvním patře.

A byl tady, se svěžím trávníkem a citronovníkem, a vypadal přesně, jak si ho pamatoval. Dveře garáže byly otevřené a uvnitř stálo auto.

To bylo skvělé. Výborné načasování.

Fred Brinkley ušel těch šest metrů po asfaltové příjezdové cestě a vklouzl do garáže. Protáhl se kolem modrého kabrioletu BMW z pětadevadesátého roku a z ponku si vzal nastřelovačku hřebíků. Zasunul do ní zásobník a vystřelil do zdi, aby se přesvědčil, že nástroj funguje. Cvak.

Pak vystoupal po krátkém schodišti, vzal za kliku a vstoupil na dřevěnou podlahu v obývacím pokoji. Na okamžik se zastavil před svatyní.

Potom vzal z prádelníku v kůži vázané album na fotografie, sundal ze stojanu akvarel a všechno to odnesl do kuchyně.

Seděla u stolu a podepisovala platební příkazy. Malá televize byla puštěná – Miami Heat.

Když vešel, tmavovlasá žena k němu obrátila hlavu a vytřeštila oči, jak se snažila pochopit, co se to děje.

„Ahoj, mami,“ řekl vesele. „To jsem já. Je čas na Show Freda a Eleny Brinkleyových.“

Kapitola 131

„NEMĚL BYS TADY BÝT, ALFREDE,“ spustila jeho matka.

Fred položil nastřelovačku na kuchyňskou linku a zamkl za sebou dveře. Pak zalistoval albem a ukázal matce snímky Lily v kočárku, Lily s maminkou. Lily v miniaturních plavkách.

Sledoval, jak se matky zmocňuje panika, když vzal akvarelový portrét Lily a rozbil sklo o pult.

„Ne!“

„Ano, mami. Ale ano. Tohle jsou ohavný obrázky. Moc ohavný.“

Otevřel myčku na nádobí a položil album na spodní přihrádku a akvarel na horní. Zaklapl dvířka za kompletní sbírkou fotografií jeho zbožňované sestry a nastavil časovač na pět minut.

Uslyšel, jak přístroj začal tikat.

„Alfrede,“ ozvala se jeho matka a začala se zvedat, „tohle není legrační.“

Fred ji strčil zpátky na židli.

„Voda začne téct až za pět minut. Chci jen pouhé čtyři minuty tvé soustředěné pozornosti a pak ty tvoje vzácné obrázky zachráním.“

Přitáhl si židli a posadil se vedle matky. Podívala se na něj jako na zlobivého kluka a dala mu najevo pohrdání, kvůli kterému ji celý život nenáviděl.

„Nedokončil jsem to, o čem jsem mluvil toho dne u soudu,“ spustil.

„Myslíš toho dne, kdy jsi lhal?“ řekla, otočila hlavu k tikající myčce a pak se podívala k zamčeným kuchyňským dveřím.

Vytáhl z kapsy dozorcovu berettu a odjistil ji.

„Chci s tebou mluvit, mami.“

„Není nabitá.“

Fred se usmál a vystřelil do podlahy. Matka zešedla v obličeji.

„Polož ruce na stůl. Udělej to, mami. Chceš ty fotky zpátky, nemám pravdu?“

Zvedl matce jednu paži, dal ji na stůl, přiložil hlavici nastřelovačky k rukávu a stiskl spoušť.

Cvak. Přitloukl pravou stranu rukávu. Cvak, cvak.

„Vidíš? Co sis myslela? Že ti chci ublížit? Víš dobře, že nejsem šílenec.“

Než se nadálá, měla přibitý i druhý rukáv. Trhla sebou při každé ráně a vypadalo to, že se rozpláče.

Knoflík časovače myčky se s uplynulou minutou přiblížil k nule.

Tik, tik, tik.

„Dej mi ty obrázky, Frede. Je to všechno, co mám…“

Fred přiblížil ústa k matčinu uchu. Promluvil hlasitým šepotem. „U soudu jsem opravdu lhal, protože jsem ti chtěl ublížit, abys poznala, jak se cítím celou tu dobu.“

„Nemám čas tě poslouchat,“ odsekla Elena Brinkleyová a pokusila se zvednout ruce. Látka se napnula.

„Ale ty budeš mít čas. Dnešek je celej můj,“ procedil skrz zuby a opět spustil nastřelovačku hřebíků.

Cvak, cvak, cvak.

„A pravdou je, že jsem se chtěl s Lily vyspat, a byla to tvoje vina, mami. To tys udělala z Lily malou kurvičku s těmi krátkými sukýnkami, nalakovanými nehty a vysokými podpatky ve dvanácti letech! Co sis myslela? Že může takhle vypadat a nikdo jí to nebude chtít udělat?“

Zazvonil telefon a Elena Brinkleyová se po něm toužebně ohlédla. Fred vstal a vytáhl šňůru ze zdi. Pak zvedl z linky blok na nože a uhodil jím o stůl. PRÁSK.

„Zapomeň na telefon. Nepotřebuješ s nikým mluvit. Já jsem ten nejdůležitější člověk na světě.“

„Co to děláš, Alfrede?“

„Co myslíš?“ řekl a vytáhl jeden z dlouhých nožů. „Myslíš si, že ti chci vyříznout jazyk? Že jsem takovej psychopat?“

Zasmál se při pohledu na hrůzu v matčině tváři.

„Jde o to, že jsem viděl Lily, jak ho kouří tomu chlapovi, co dělal v přístavišti, Peteru Ballantineovi.“

„Nic takového neudělala.“

Brinkley začal brousit dvaceticentimetrovou čepel o dlouhou karborundovou tyč. Byl to moc příjemný zvuk.

„Měl bys odejít. Policie tě hledá –“

„Ještě jsem neskončil. Budeš mě poslouchat poprvé za svůj mizernej, všivej…“

Tiky taky tik.

V duchu sám sobě říkal: Zabij ji. Zabij ji.

Odložil nůž a otřel si pot z dlaní do nohavic kalhot doktora Cartera. Pak nůž zase zvedl.

„Jak jsem říkal, Lily mě provokovala, mami. Natřásala se přede mnou polonahá a pak si strčila do pusy Ballantineovo péro. Zapomeň na ty fotky a poslouchej mě!

Lily a já jsme vyjeli na plachetnici, zakotvili jsme daleko, kde na nás nikdo neviděl – a Lily si sundala tričko.“

Lháři. Zbabělče. Obviňuješ ji.

„A já na ni sáhnul. Dotknul jsem se těch malých bradavek a ona se na mě podívala jako teď ty. Jako kdybych byl psí lejno.“

„Nechci to slyšet.“

„Ale uslyšíš to,“ pokračoval Brinkley a přiložil ostří nože k volné kůži na matčině krku. „Seděla tam jenom ve spodním dílu plavek, řekla, že jsem úchyl a pak dodala: ‚Povím to mámě.‘

To byla její poslední slova, mami. ‚Povím to mámě.‘

Když se ode mě odvrátila, zatáhl jsem za ráhno a máchnul s ním. Zasáhlo ji zezadu do hlavy a –“

Zařinčelo tříštící se sklo a pak následovalo ohlušující zadunění a záblesk světla.

Fred Brinkley si pomyslel, že se celý svět rozpadl na kusy.

Kapitola 132

VYDĚŠENĚ JSEM SLEDOVALA malým kuchyňským oknem, jak Brinkley přikládá ostrý nůž své matce ke krku.

Byli jsme ozbrojení a připravení, ale paní Brinkleyová byla mezi námi a Fredem. Kdybychom se pokusili vyrazit dveře, poskytli bychom mu dost času, aby ji zabil.

Strach o tu ženu mi stoupal po páteři jako oheň po zápalné šňůře. Chtělo se mi křičet.

Místo toho jsem se obrátila k Rayi Quevasovi, veliteli naší jednotky SWAT. Znovu zavrtěl hlavou, aby mi dal najevo, že nemůže střílet. Situace se mohla dramaticky zhoršit bez ohledu na to, co uděláme, takže když požádal o povolení použít omračující granáty, souhlasila jsem.

Nasadili jsme si masky a ochranné brýle. Ray rozbil hlavní odpalovacího zařízení okno a vystřelil.

Granát se odrazil od protější zdi kuchyně a explodoval ohlušujícím a oslepujícím výbuchem.

Tým SWAT vyrazil dveře ve zlomku vteřiny a vnikl do dýmem zaplněné místnosti s jediným cílem: zneškodnit Brinkleyho, než se vzpamatuje a sáhne po zbrani.

Našla jsem Brinkleyho na zemi. Ležel obličejem dolů, nohy pod stolem. Rozkročila jsem se nad ním a zkroutila mu ruce za záda.

Už jsem měla pouta skoro zacvaknutá, když se převalil a shodil mě ze sebe. Byl silný jako rozzuřený býk. Jak jsem se snažila získat znovu rovnováhu, popadl svou pistoli, která předtím spadla na zem.

Conklin si strhl masku a křikl: „Drž ruce tak, abych na ně viděl!“

Ocitli jsme se na mrtvém bodě.

Kapitola 133

NA BRINKLEYHO HLAVĚ spočívaly tečky laserů. On však svíral oběma rukama pažbu pistole v pozici na břiše, jak se v něm probudily reflexy získané při armádním tréninku. Jeho beretta mířila na Conklina. A Richova zbraň na Brinkleyho.

Okamžitě jsem byla u něho.

Přitlačila jsem mu hlaveň glocku na první obratel tak silně, aby ji dobře cítil, a křikla přes masku: „Nehýbej se. Jestli se pohneš, jsi mrtvý.“

Richie mu vykopl berettu a ta odlétla až na druhou stranu místnosti.

Šest zbraní mířilo na Brinkleyho, zatímco jsem mu nasazovala pouta. Cítila jsem vlnu nadšení, přestože se nám posmíval.

Stáhla jsem si masku a trochu se zakuckala, protože jsem se nadechla sirnatého kouře visícího ve vzduchu. Nevěděla jsem, co ho tak pobavilo.

Měli jsme ho. Dostali jsme ho živého.

„On mě chtěl zabít!“ zaječela Elena Brinkleyová na Jacobiho. „Copak ho nedokážete udržet za mřížemi?“

„Co se stalo?“ zeptal se Brinkley a ohlédl se na mě přes rameno.

„Pamatuješ si mě?“

„No jo,“ přitakal. „Moje přítelkyně Lindsay Boxerová.“

„Dobře. Zatýkám tě za útěk z vězení,“ oznámila jsem mu. „A myslím, že se k tomu připojí i veřejné ohrožení. Možná pokus o vraždu.“

Za mnou říkal Jacobi Eleně Brinkleyové, aby se nehýbala, že jí pomůže vstát ze židle.

„Máš právo mlčet,“ oznámila jsem Brinkleymu.

Elena se vysvobodila sama – rozervala si rukáv, pak ze sebe strhla blůzu, aby uvolnila druhou ruku. Došla ke svému synovi.

„Nenávidím tě,“ ječela. „Kéž by tě zabili.“ Pak mu vší silou vyťala políček.

„Páni. To je ale šok,“ ušklíbl se na mě.

„Cokoliv řekneš, může být použito proti tobě,“ pokračovala jsem.

„Děláte si srandu?“ zařval na mě Brinkley, jako by si vůbec neuvědomoval, že je místnost plná rozzuřených policistů, kteří by si to s ním moc rádi vyřídili.

„Jediný, co můžete, je odvézt mě zpátky do Atascadera,“ prohlásil Brinkley. „Ta svoje obvinění si strčte někam.“

„Drž hubu, hajzle,“ okřikla jsem ho. „Buď rád, že tě odsud neodvezeme v pytli na mrtvoly.“

„Ne, ty drž hubu!“ vyštěkl Brinkley, až mu od úst odlétly sliny a tvář mu ozářil pekelný záblesk. „Nemůžeš mi nic přišít a dobře to víš. Jsem nepříčetnej.“

Náhle jsem uslyšela Elenu Brinkleyovou vykřiknout „Ne!“ – jak se rozběhla myčka.

Epilog

ŠESTÁ KULKA

Kapitola 134

TOHO CHUDÁKA, KTERÝ ležel nahý na Claiřině stole, jsem neznala. Věděla jsem jen, že by jeho smrt mohla souviset s tragédií na Del Norte. Claire mu stáhla z hlavy skalp na obličej jako ponožku, odřízla vršek lebky a vyjmula mozek.

Teď držela mezi palcem a ukazováčkem střepinu kulky.

„Předtím už něčím proletěla, zlato,“ oznámila mi. „Možná kusem dřeva. Ať to bylo cokoliv, snížilo to její rychlost, ale toho chlapa nakonec stejně zabila.“

Zavolala jsem Jacobimu a ten mi poradil: „Víš, co máš dělat, Boxerová. Pověz jim svou verzi, ale stručně.“

Pak mě spojil s velitelem.

Seznámila jsem Tracchia se základními body své teorie – že toho dne ráno zemřel Wei Fong, dvaatřicetiletý stavební dělník, který předtím ležel několik měsíců ve vegetativním stavu na oddělení dlouhodobé péče v nemocnici v Laguna Hondě kvůli neoperovatelnému střelnému poranění hlavy. Kulka ho zasáhla v den, kdy Alfred Brinkley střílel na cestující na trajektu Del Norte.

„Brinkleyho šestá kulka minula cíl,“ dodala jsem. „A nakonec zabila Wei Fonga.“

„Máte moje číslo na mobil?“ zeptal se Tracchio.

Clařiny obvykle pevné ruce se třásly, když ukládala fragment do průsvitné obálky. Pak jsme obě podepsaly průvodní papíry a já zavolala do laboratoře.

Slyšela jsem Claire mluvit k mrtvému na pitevním stole: „Pane Fongu, vím, že mě neslyšíte, ale chci vám přesto poděkovat.“

Claiřin vůz stál hned vedle rampy pro ambulance. Sundala jsem ze sedadla spolujezdce věci z čistírny a připoutala se.

„Trochu se to podobá Masonovým vraždám,“ spustila jsem, když jsme vyjížděly do Harriet Street. „Dva různé případy – Tateová a LaBiancovi. Dvě skupiny policistů pracujících několik týdnů paralelně, než si uvědomily, že vraždy spáchal jeden pachatel. A teď tohle. Macklinův tým dělal na Wei Fongově případu a nic nezjistil.“

„Až do jeho smrti. Máš všechno?“ zeptala se Claire.

„Jo, mám.“

Úlomek kulky spočíval v mé náprsní kapse. Pistole ležela na podlaze mezi mýma nohama v zapečetěném papírovém sáčku. Vzali jsme to po 280 do Cesar Chavezu a odtamtud do loděnice námořnictva v Hunters Pointu, kde v modrošedé panelové budově sídlila policejní laboratoř.

Claire zaparkovala pod jednou z palem stojících na stráži na parkovišti.

Vyskočila jsem z auta jen okamžik poté, co Claire zatáhla za ruční brzdu.

Kapitola 135

ŘEDITEL KRIMINALISTICKÉ LABORATOŘE Jim Mudge na nás čekal ve své kanceláři. Přivítal nás, vzal si ode mě papíry a vyndal ze sáčku buldočka, Brinkleyho smrtícího přítele.

Následovali jsme Mudgeho chodbou a druhými dveřmi vpravo do uzavřené střelnice, kde podal zbraň odborníkovi na balistiku. Ten z revolveru Smith & Wesson model 10 vystřelil do dlouhé komory plné vody. Vylovil kulku ráže .38 a podal mi ji.

„Tady máte, seržantko. A hodně štěstí. Ať toho parchanta dostanete.“

Mudge doprovodil Claire a mě do místnosti na konci chodby. Stály v ní stoly vyrovnané do podkovy, počítače a dlouhá řada srovnávacích mikroskopů.

Přivítala nás nějaká mladá žena. „Jsem Petra. Podíváme se, co tu máme.“

Podala jsem jí kulku ráže .38 z Brinkleyho zbraně a fragment kulky, který Claire vyjmula z mozku pana Fonga.

Zatajila jsem dech a v duchu si držela palce.

Postavili jsme se s Claire vedle technicky, která položila obě kulky pod mikroskop.

Petra se usmála, ustoupila a řekla: „Podívejte se samy.“

Bylo to jasné dokonce i mně, když jsem se podívala dvojitým okulárem a porovnala obě kulky.

Rýhování, škrábance a drážky na úlomku byly stejné jako na kulce právě vystřelené ze zbraně Alfreda Brinkleyho.

Fragment byl tou šestou střelou, kterou Alfred Brinkley vypálil na Claiřina syna Willieho, a minul.

Tahle kulka přivede Brinkleyho znovu před soud.

Obrátila jsem se ke Claire, ale nevěděla jsem, jestli si s ní mám plácnout nebo ji obejmout – takže jsem udělala to první a pak to druhé.

„Máme ho,“ řekla Claire, když jsme se objaly.

Kapitola 136

HODINU NATO JSEM STÁLA s Richem Conklinem v šedé místnosti plné malých stolků a židlí v Atascaderu. Vstoupil Brinkley, růžový v obličeji a pěkně vykrmený.

Napadlo mě, že mě požádá o tanec. Tvářil se, že je rád, že mě zase vidí. „Stýskalo se vám, Lindsay? Často vzpomínám na den, kdy jsme se viděli naposledy!“

„Ani si nesedej, Frede,“ řekla jsem mu. „Přišli jsme tě totiž zatknout. Obviníme tě z vraždy.“

„Děláte si srandu, co?“

Usmála jsem se na něj. Byla jsem tak šťastná, že mi v hlavě vybuchovaly oslavné ohňostroje. „Pamatuješ se na svůj velký den na Del Norte?“

„Co je s ním?“

„Poslední kulka, kterou jsi vystřelil, Willieho Washburna minula. Ale našla si jiný cíl. Přišli jsme tě zatknout za zabití pana Wei Fonga. Obviňujeme tě z vraždy druhého stupně.“

„Na to zapomeňte, Lindsay,“ vyhrkl Brinkley a pokrčil lhostejně rameny. „Snažíte se mi namluvit, že jsem zastřelil někoho, koho jsem ani neviděl?“

„Jo. Jsi opravdu skvělý střelec.“

„Proberte se, dámo! Za střelbu na Del Norte mě neodsoudili! Jsem nepříčetnej, zapomněla jste? Nebudou mě soudit za jeden zločin dvakrát!“

„Při procesu jsi nebyl obviněn ze zabití pana Fonga. Tohle je nový případ. Nový důkaz. Nová porota. A odhaduju, že tvoje matka bude tentokrát svědčit pro obžalobu.“

Brinkleymu zmrzl úsměv na rtech a já ho vyzvala, aby se otočil. Nasadila jsem mu pouta a Conklin mu přečetl práva.

Odvedli jsme ho do auta. Když jsme ho usadili na zadní sedadlo oddělené sítí, objevil se na jeho tváři ztrápený výraz, který možná pocházel z doby, kdy byl ještě chlapec a začaly se mu dít zlé věci.

Sotva jsme vjeli na dálnici, uslyšeli jsme, jak si Fred zpívá: „Ay, ay, ay, canta y no llores. Porque cantando se allegran. Cielito lindo.“

„To tě naučila matka, Frede?“ zeptala jsem se ho. Znala jsem slova té staré písně: „Zpívej si, neplač, protože zpěvem se obloha rozjasní a zkrásní.“

Podívala jsem se do zpětného zrcátka a lekla se, když jsem uviděla, že se Brinkley upřeně dívá do odrazu mých očí. Přestal zpívat a hlasitě zašeptal: „Poslechněte, Lindsay, vy si fakt myslíte, že jste mě dostala?“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai