Sedmé nebe

James Patterson

(2009)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Romány detektivní, thriller

Inspektorka Lindsay vyšetřuje záhadné zmizení. Protože se jedná o syna bývalého kalifornského guvernéra, velmi prominentní osoby, je pod obrovským tlakem nadřízených i médií. A do toho pátrá po sériovém žháři. Oba případy mají jedno společné: dotýkají se společenské smetánky.

Copyright © 2008 by James Patterson

Translation © Ondřej Duha, 2009

Copyright ©ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu THE 7th HEAVEN

přeložil Ondřej Duha

Redakční úprava Miroslav Kozák

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2009

shop@alpress.cz

Tisk a knihařské zpracování Centa, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

Vydání první

ISBN 978-80-7362-724-9

Našim životním partnerům a dětem:

Susii a Jackovi, Johnovi a Brendanovi

Naše díky a vděčnost patří těmto špičkovým profesionálům, kteří nám štědře věnovali svůj čas a schopnosti: doktoru Humphreymu Germaniukovi, kapitánu Richardu Conklinovi, Chucku Hannimu, doktoru Allenu Rossovi, Philipu R. Hoffmanovi, Melody Fujimorové, Mickeymu Shermanovi a doktorce Marii Paigeové.

Děkujeme také našim skvělým rešeršérům Ellii Shurtleffové, Donu MacBainovi, Lynn Colomellové, Margaret Rossové a Mary Jordanové, která to vše koordinovala.

Jedna

Na jedli douglasce tyčící se za francouzským oknem blikala drobná světélka. Dobře zařízený obývací pokoj zdobily girlandy vánoční zeleně a vystavená přání a v krbu praskala polena z jabloně naplňující vzduch příjemnou vůní.

Digitalizovaný Bing Crosby prozpěvoval „Vánoční píseň“:

„Kaštany se pečou v krbu. Mráz tě štípe do nosu…“

Henry Jablonsky viděl ty mladíky jen mlhavě. Ten, kterému jeho kumpán říkal Jestřáb, mu sebral brýle a položil je daleko od něho na krbovou římsu, což Jablonsky v té chvíli považoval za dobré znamení.

Znamenalo to, že se nechtějí nechat poznat, že mají v plánu nechat je naživu. Bože prosím dej, ať to přežijeme, a budu ti sloužit až do konce života.

Jablonsky sledoval, jak se kolem stromku pohybují dvě nezřetelné postavy, a věděl, že Jestřáb má za opaskem pistoli. Uslyšel, jak se trhá balicí papír, a uviděl, jak ten zvaný Holoubek houpe ve vzduchu mašličkou na provázku – dárkem pro nové koťátko.

Řekli, že jim neublíží.

Řekli, že je to jenom vloupání.

Jablonsky si zapamatoval jejich tvář dost dobře na to, aby je mohl popsat policejnímu kreslíři, což udělá hned, jak vypadnou z jeho domu.

Oba mladíci vypadali, jako by vystoupili z inzerátu Ralpha Lorena.

Jestřáb. Upravený, výmluvný. Blonďák, vlasy na pěšinku. Holoubek o něco větší, skoro metr devadesát. Dlouhé hnědé vlasy. Silný jako kůň. Masité ruce. Oba univerzitní typy odněkud z východního pobřeží.

Třeba v nich je opravdu něco dobrého.

Jablonsky se díval, jak ten blonďák, Jestřáb, došel ke knihovně, přejížděl dlouhými prsty po hřbetech knih a četl jejich názvy srdečným hlasem, jako by byl rodinný přítel.

Řekl Henrymu Jablonskému: „No né, pane J., vy máte 451 stupňů Fahrenheita. To je klasika.“

Jestřáb vytáhl knihu z police a otevřel ji na první straně. Pak se sklonil nad Jablonskym, který ležel svázaný na podlaze s ponožkou nacpanou v ústech.

„Bradburyho úvody jsou nepřekonatelné,“ řekl. A pak přečetl jasným, dramatickým hlasem:

„Spalování byla rozkoš. Bylo nádherné dívat se, jak jsou věci stravovány, jak černají a mění se.“

Zatímco Jestřáb četl, zvedl Holoubek velký dárek položený pod vánočním stromkem. Byl zabalený ve zlaté fólii a převázaný zlatou stuhou. Něco, co si Peggy vždycky přála a na co čekala mnoho let.

„Peggy od Santy,“ přečetl z kartičky. Rozřízl nožem obal.

On má nůž!

Holoubek otevřel krabici a rozhrnul vrstvy jemného papíru.

„Taška Birkin, Peggy. Santa ti přinesl kabelku za devět tisíc dolarů! Tak tohle tedy ne, Peg. Tohle ne.“

Holoubek sáhl po dalším zabaleném dárku a zatřásl krabičkou, zatímco Jestřáb obrátil pozornost k Peggy Jablonské. Peggy Jestřába prosila slovy tlumenými ponožkou v jejích ústech. Henryho bolelo srdce, když viděl, jak se zoufale snaží komunikovat očima.

Jestřáb pohladil Peggy po světlých vlasech a pak ji poplácal po tváři mokré od slz. „Teď otevřeme všechny vaše dárky, paní J. Vaše také, pane J.,“ řekl. „A potom se rozhodneme, jestli vás necháme naživu.“

Dvě

HENRYMU JABLONSKÉMU se zvedl žaludek. Vydávil část jeho obsahu proti silné vlněné ponožce, napjal se v poutech, ucítil kyselý pach moči. Pod šaty se mu rozlilo teplo. Proboha. Pomočil se. Ale to bylo jedno. Jediné, na čem záleželo, bylo dostat se z toho živý.

Nemohl se pohnout. Nemohl mluvit. Ale myslet mu nezabránili.

Co může udělat?

Jablonsky se rozhlédl kolem ze svého místa na podlaze a spatřil pohrabáč ležící jen pár metrů od něho. Upřel na něj zrak.

„Paní J.,“ zavolal Holoubek na Peggy a zatřásl malou tyrkysovou krabičkou. „Tohle vám koupil Henry. Náhrdelník od Perettiho. Moc hezký. Cože? Chcete k tomu něco říct?“

Holoubek došel k Peggy Jablonské a vytáhl jí z úst ponožku.

„Vy Dougieho vůbec neznáte, že?“ řekla.

„Jakého Dougieho?“ zasmál se Holoubek.

„Neubližujte nám –“

„Ne, ne, paní J.,“ řekl Holoubek a nacpal svázané ženě ponožku zpátky do úst. „Do toho nemáte co mluvit. Tohle je naše hra. Naše pravidla.“

Kotě poskakovalo v hromadě balicích papírů, zatímco se otevíraly další dárky – diamantové náušnice, kravata značky Hermès, salátové kleště Jensen – a Jablonsky se jen modlil, aby si to všechno vzali a odešli. Pak uslyšel Holoubka mluvit na Jestřába hlasem ještě tlumenějším než prve, takže se musel hodně snažit, aby mu přes krev tepající v jeho uších rozuměl.

„Tak co? Vinni nebo nevinni?“ zeptal se Holoubek.

Jestřáb promluvil zamyšleným hlasem. „Pan a paní J. si žijí dobře, a pokud je tohle ta nejlepší pomsta…“

„Ty si ze mě děláš srandu, chlape. To jsou jenom kecy.“

Holoubek překročil povlak na polštář naplněný obsahem trezoru Jablonskych. Rozevřel Bradburyho knihu na stolku pod lampičkou, zvedl pero a pečlivě cosi napsal na titulní stranu.

Potom to přečetl nahlas: „Sic erat in fatis. To je osud. Seber to kotě a jdeme.“

Jestřáb se k nim naklonil a řekl: „Je mi líto, lidi.“ Vytáhl Jablonskému z úst ponožku. „Rozluč se s Peggy.“

Henrymu Jablonskému se zatočila hlava. Cože? Co se to děje? A pak mu to došlo. Může mluvit! Vykřikl: „Peggyyyyy!“ právě v okamžiku, kdy vánoční stromek vzplál jasným žlutým plamenem, který vyšlehl až ke stropu.

HŮŮŮŮŮŠ.

Žár sílil a Henry už měl pokožku na tvářích suchou jako papír. Pod stropem se shromažďovala oblaka dýmu, až úplně pohltila světlo.

„Nenechávejte nás tady!“

Viděl, jak se po záclonách plazí plameny, slyšel tlumené výkřiky své drahé ženy. Domovní dveře se zaklaply.

První část

MODRÝ MĚSÍC

Kapitola 1

SEDĚLY JSME V KRUHU kolem ohniště před pronajatou chatou nedaleko nádherného parku Point Reyes National Seashore hodinu cesty na sever od San Franciska.

„Nastav sklenici, Lindsay,“ řekla Cindy.

Ochutnala jsem margaritu – byla dobrá. Yuki obrátila ústřice na grilu. Má border kolie Martha povzdechla a zkřížila tlapy před sebou. Po tvářích nám poskakovaly záblesky ohně, zatímco nad Tichým oceánem zapadalo slunce.

„Byl to jeden z mých prvních případů na soudním lékařství,“ vyprávěla Claire. „Takže jsem byla ještě ucho a byla jsem to já, kdo musel vylézt po těch vratkých starých žebřících do podkroví seníku jen s baterkou v ruce.“

Yuki se rozkašlala, když jí zaskočila tequila, a snažila se popadnout dech, zatímco já se Cindy jsme na ni křikly jednohlasně: „Nehltej tolik!“

Claire praštila Yuki do zad a pokračovala.

„Dost hrozné bylo už jen to, že jsem musela vytáhnout svůj zadek velikosti šestnáct nahoru po těch žebřících, zatímco kolem ve tmě cosi ševelilo a poletovalo – a pak světlo baterky dopadlo na toho mrtvého chlapa.

Nohy mu visely nad senem, a když jsem si na něho posvítila, tak to úplně vypadalo, jako by levitoval. Oči měl vypoulené, jazyk vyplazený a tvář jako nějaký démon.“

„No páni!“ zasmála se Yuki. Měla na sobě kalhoty od pyžama a tričko právnické fakulty univerzity v Berkeley a s vlasy svázanými do ohonu a trochu opilá margaritou vypadala spíš jako vysokoškolačka než skoro třicetiletá žena.

„Zařvala jsem dolů do stodoly,“ řekla Claire, „aby nahoru poslali dva velké chlapy, kteří by ho odřízli z trámu a šoupli pana Leviťáka do vaku na těla.“

Claire se odmlčela kvůli dramatickému efektu – a v tom okamžiku mi zazvonil mobil.

„Lindsay, ne,“ varovala mě Cindy. „Neber ten hovor.“

Podívala jsem se na displej v domnění, že je to můj přítel Joe, který chce ohlásit, že už dorazil domů, ale byl to poručík Warren Jacobi. Můj bývalý parťák a současný šéf.

„Jacobi?“

Yuki křikla: „Povídej dál, Claire! Tenhle hovor by jí mohl zabrat celou noc.“

„Lindsay? No tak dobře,“ řekla Claire a mluvila dál. „Rozepnula jsem vak na těla… a tomu mrtvému vylétl ze šatů netopýr! Ucvrkla jsem si do kalhotek,“ zavřískla Claire za mnou. „Fakt jo!“

„Boxerová? Jsi tam?“ zavrčel mi Jacobi do ucha.

„Mám volno,“ odsekla jsem do telefonu. „Je sobota, copak to nevíš?“

„Tohle tě bude zajímat. A jestli ne, stačí říct a já to dám Cappymu a Chimu.“

„O co jde?“

„O tu největší bombu na světě. Jedná se o toho Campionova kluka, Michaela.“

Kapitola 2

JAKMILE JSEM USLYŠELA to jméno, rozběhlo se mi srdce na plné obrátky.

Michael Campion nebyl jen tak nějaký kluk. Pro Kaliforňany byl tím, čím JFK junior pro celý národ. Tento jediný potomek našeho bývalého guvernéra Connora Humea Campiona a jeho manželky Valentiny se narodil do neuvěřitelného bohatství. Zároveň přišel na svět s neoperovatelnou srdeční vadou a celou dobu žil na vypůjčený čas.

Prostřednictvím fotografií a zpravodajství byl Michaelův život tak trochu součástí těch našich. Býval roztomilé miminko, předčasně vyspělé a nadané dítě a pohledný dospívající hoch, zábavný a chytrý. Jeho otec se stal mluvčím Americké kardiologické asociace a Michael byl něco jako jejich maskot. A zatímco jej veřejnost vídala jen zřídka, dělala si o něho starosti a nepřestávala doufat, že jednoho dne dojde k zásadnímu lékařskému objevu, který kalifornskému „chlapci se zlomeným srdcem“ poskytne to, co většina lidí považuje za samozřejmost – plný a aktivní život.

A potom v lednu tohoto roku popřál Michael svým rodičům dobrou noc a ráno byla jeho ložnice prázdná. Nikdo nepožádal o výkupné. Nenašly se žádné stopy po zločinu. Ale zadní vchod byl odemčený a Michael byl pryč.

Jeho zmizení se vyšetřovalo jako únos a FBI vyhlásila celostátní pátrání. Sanfranciská policie na případu pracovala také, vyslechla rodinné příslušníky a služebnictvo, Michaelovy učitele, spolužáky i přátele na internetu.

Horkou linku zaplavovaly telefonáty lidí, kteří se domnívali, že Michaela zahlédli, a titulní stránky Chroniclu i celostátních časopisů byly plné jeho fotografií od narození do současnosti. Televizní stanice uváděly zvláštní reportáže o Michaelově životě ve stínu prokletí.

Žádné stopy však nikam nevedly a o několik měsíců později, když se neozval únosce ani se neobjevila žádná nová fakta, zatlačily teroristické útoky, požáry, politické skandály a nové násilné trestné činy příběh Michaela Campiona na zadní strany novin.

Případ byl stále otevřený, ale všichni se obávali nejhoršího. Že se při únosu něco zvrtlo, Michael zemřel, únosci pohřbili jeho tělo a zmizeli. Občané San Franciska truchlili spolu s Michaelovou slavnou a milovanou rodinou, a i když na něho veřejnost nikdy nezapomněla, odložila knihu jeho života stranou.

A teď mi Jacobi dodal naději, že se tu hroznou záhadu podaří rozluštit.

„Našlo se Michaelovo tělo?“ zeptala jsem se.

„Ne, ale máme důvěryhodnou stopu. Konečně.“

Přitiskla jsem si telefon pevněji k uchu a úplně zapomněla na strašidelné historky a celé první výjezdní zasedání Ženského vyšetřovacího klubu.

Jacobi pokračoval: „Jestli do toho chceš jít, Boxerová, sejdeme se v Baráku.“

„Do hodiny jsem tam.“

Kapitola 3

HODINOVOU JÍZDU DO BUDOVY SPRAVEDLNOSTI jsem stihla za pětačtyřicet minut. Vyběhla jsem po schodech do druhého patra, vtrhla do místnosti jednotky a rozhlížela se po Jacobim.

Sál o rozměrech dvanáct krát dvanáct metrů osvětlovaly zářivky, které způsobovaly, že noční směna shrbená nad psacími stoly vypadala jako skupina mrtvol vytažených z hrobu. Pár ostřílených profíků zvedlo hlavy a řeklo: „Jak je, seržantko?“ když jsem kráčela do Jacobiho prosklené rohové kanceláře s výhledem na nájezd dálnice 280.

Můj parťák Richard Conklin už tam byl – třicetiletý, metr osmdesát sedm vysoký americký pořez s dlouhýma nohama položenýma na kraji toho smetiště, kterému Jacobi říkal stůl.

Přitáhla jsem si další židli a narazila si koleno, načež jsem hlasitě a výmluvně zaklela. Jacobi se uchechtl: „Hezký slovník, Boxerová.“ Posadila jsem se a pomyslela si, jak úhledný to byl prostor, když Jacobiho kancelář patřila mně. Sundala jsem baseballovou čepici, rozpustila vlasy a zadoufala, že pánové neucítí z mého dechu tequilu.

„Tak jaká je to stopa?“ zeptala jsem se bez obalu.

„Je to vlastně spíš tip,“ řekl Jacobi. „Od anonyma volajícího z mobilu s kartou na kredit – pochopitelně nevystopovatelného. Volající řekl, že viděl mladého Campiona vcházet do jistého domu na Russian Hill té noci, kdy zmizel. V tom domě bydlí jedna prostitutka.“

Když si Jacobi dělal na stole místo pro trestní rejstřík té ženy, zamyslela jsem se nad životem Michaela Campiona v době, kdy zmizel.

Michael si neužíval randění, večírků ani sportování. Jeho život byl omezený na cesty do exkluzivní Newkirkovy přípravky a zase domů v autě řízeném šoférem, takže návštěva prostitutky nevypadala nijak zvlášť bláznivě. Nejspíš podmázl šoféra a unikl na hodinu či na dvě z vypolstrovaného vězení lásky svých rodičů.

Ale co s ním bylo potom?

Co se s Michaelem stalo?

„Proč je tenhle tip důvěryhodný?“ zeptala jsem se Jacobiho.

„Ten muž popsal, co měl Michael na sobě – hlavně zelenomodrou lyžařskou bundu s červeným proužkem na jednom rukávu, kterou dostal k Vánocům. O té bundě se média nikdy nezmínila.“

„Tak proč ten člověk čekal tři měsíce, než to nahlásil?“

„Můžu ti povědět jenom to, co říkal on. Tvrdil, že zrovna vycházel z domu té prostitutky, když šel Michael dovnitř. Prý se o tom zatím nezmínil, protože má ženu a děti. Nechtěl, aby se kolem toho spustil nějaký povyk, ale svědomí mu nedalo spát. A nakonec ho zřejmě přinutilo promluvit.“

„Russian Hill je na prostitutku docela pěkná čtvrť,“ poznamenal Conklin.

To také byla. Něco mezi čtvrtěmi French Quarter a South Beach. A od Newkirkovy přípravky se tam dalo dojít pěšky. Vytáhla jsem z kabelky poznámkový blok.

„Jak se ta prostitutka jmenuje?“

„Narodila se jako Myrtle Baysová,“ řekl Jacobi a podal mi její rejstřík. Na přiloženém snímku byla mladá žena dívčího vzhledu s krátkými světlými vlasy a velkýma očima. Podle data narození jí bylo dvaadvacet.

„Před pár lety si nechala změnit jméno,“ dodal Jacobi. „Teď si říká Junie Moonová.“

„Takže Michael Campion se vypravil za štětkou,“ řekla jsem a položila trestní rejstřík zpátky na jeho stůl. „Jakou máš teorii?“

„Že ten kluk umřel in flagrante delicto, Boxerová. V angličtině to znamená něco jako ‚v sedle‘. Myslím si, že jestli ten tip sedí, zabila Michaela slečna Myrtle Baysová alias Junie Moonová při jeho prvním sexu – a pak nechala jeho tělo zmizet.“

Kapitola 4

MLADÝ MUŽ NĚCO PŘES DVACET s ježatými blond vlasy a v černém sportovním kabátě si hvízdal mezi zuby, když vycházel ze dveří domu, kde bydlela Junie Moonová. Conklin a já jsme se dívali ze služebního auta, jak přechází Leavenworth Street, a uslyšeli zapípání, když odemkl poslední model BMW.

Jakmile jeho koncová světla zmizela za rohem, došli jsme s Conklinem ke dveřím budovy zvané Nalíčená dáma – viktoriánského domu nazdobeného jako perníková chaloupka a natřeného odlupujícími se pastelovými barvami. Stiskla jsem zvonek, chvilku počkala a zazvonila ještě jednou. Pak se dveře otevřely a my se dívali do nenalíčené tváře Junie Moonové.

Okamžitě jsem pochopila, že Junie není žádná obyčejná štětka. Vyzařovala z ní svěžest rosy, se kterou jsem se ještě u žádné prostitutky nesetkala. Vlasy jako čapku blonďatých kudrlin, které se sbíhaly do copánku obarveného na modro, měla vlhké ze sprchy. Její oči byly hluboké, kouřově šedé a po horním rtu úst ve tvaru Amorova luku se jí táhla tenká jizva.

Junie Moonová byla krásná, ale co mě na ní upoutalo nejvíc, byl její odzbrojující dětský vzhled. Junie si pevně utáhla šerpu zlatého hedvábného županu, když jí můj parťák ukázal odznak, představil nás a řekl: „Oddělení vražd. Můžeme dál?“

„Oddělení vražd? A přišli jste za mnou?“ Ten hlas se hodil k jejímu vzhledu – nebyl jen mladý, ale také sladký nevinností.

„Chceme se vás zeptat na jednu pohřešovanou osobu,“ řekl Rich a věnoval jí jeden ze svých okouzlujících svůdnických úsměvů.

Junie nás pozvala dál.

V pokoji to sladce vonělo jako po levanduli nebo jasmínu a měkké světlo vycházelo ze slabých žárovek zakrytých hedvábnými stínidly. Posadili jsme se s Conklinem na sametem potaženou pohovku, zatímco Junie usedla na gauč a objala si rukama kolena. Byla bosa a nehty na nohou měla natřené lakem v barvě vnitřků mušlí.

„Hezké hnízdečko,“ poznamenal Conklin.

„Díky. Pronajala jsem si ho a sama zařídila,“ řekla.

„Viděla jste někdy tohoto mladíka?“ zeptala jsem se a ukázala jí fotografii Michaela Campiona.

„Myslíte ve skutečnosti? To je Michael Campion, ne?“

„Přesně tak.“

Její šedé oči se ještě více rozšířily. „V životě jsem se s Michaelem Campionem nesetkala.“

„Tak dobře, slečno Moonová,“ řekla jsem. „Máme pár otázek, které budete muset zodpovědět na policejní stanici.“

Kapitola 5

JUNIE MOONOVÁ seděla proti nám ve výslechové místnosti číslo dvě – kumbálu tři a půl krát tři a půl metru obloženém šedými kachlíky a vybaveném kovovým stolem, čtyřmi podobnými židlemi a videokamerou připevněnou ke stropu.

Pro jistotu jsem ji zkontrolovala dvakrát. V kameře byla kazeta a běžela.

Junie měla teď na sobě pletený růžový svetr přes blůzku lemovanou krajkou, džíny a tenisky. Nebyla nalíčená a vypadala jako studentka střední školy.

Conklin zahájil výslech tím, že ji poučil o jejích právech uctivým tónem, který jako by naznačoval, že celkem o nic nejde. Podepsala formulář bez protestů, ale mě to celé podráždilo. Junie Moonová nebyla zatčená. Kvůli tomuto výslechu jsme ji nemuseli číst její práva a Conklinovo varování ji mohlo přimět, aby nám zatajila něco, co jsme nutně potřebovali vědět. Spolkla jsem své námitky. Co se stalo, stalo se.

Junie požádala o kávu a srkala ji z papírového kelímku, zatímco jsem si znovu pročítala její trestní rejstřík. Zmínila jsem se o jejích třech zatčeních kvůli prostituci a ona opáčila, že od doby, co si změnila jméno, zatčená nebyla.

„Cítím se jako nový člověk,“ řekla.

Na pažích neměla vpichy a neviděla jsem ani žádné modřiny, což mne jen více zmátlo. Co ji přivedlo k tomuto povolání?

Proč se z tak hezkého děvčete stala prostitutka?

„Pojmenovala jsem se podle jednoho starýho filmu s Lizou Minelli,“ vysvětlovala Conklinovi. „Jmenoval se Řekni, že mě miluješ, Junie Moonová. Spousta mých klientů se mě na to ptá,“ řekla s melancholickým úsměvem.

Conklin si odhrnul ze svých ďábelských hnědých očí ofinu lesklých kaštanových vlasů. Byla jsem si jistá, že Rich ten film nikdy neviděl a nečetl ani předlohu. „Opravdu?“ řekl. „To je zajímavé.“

„Takže k věci, Junie,“ ozvala jsem se. „Většina vašich klientů jsou kluci z přípravky?“

„Povězte mi pravdu, seržantko Boxerová. Mám si sehnat právníka? Protože jestli chcete tvrdit, že se dopouštím sexu s nezletilými, není to pravda.“

„Chcete vidět jejich řidičáky, než si stáhnete kalhotky?“

„Nás nezajímají vaše… no… společenské aktivity, Junie,“ vložil se do toho Conklin. „Zajímá nás jenom Michael Campion.“

„Už jsem pověděla, že jsem se s ním nikdy nesetkala,“ řekla a hlas se jí trochu třásl. „To bych si přece pamatovala.“

„Já vám rozumím,“ ujistila jsem ji. „Z ničeho vás neviníme. Víme, že byl Michael nemocný. Třeba jeho srdce vypovědělo službu, právě když byl s vámi.“

„Nikdy nebyl můj zákazník,“ trvala Junie na svém. „Byla by to pro mě pocta, to ano, ale nikdy se to nestalo.“

Conklin zhasl svůj oslnivý úsměv a řekl: „Junie. Spolupracujte s námi a my necháme vás i vaši živnost na pokoji. Ale když mezi nás a sebe postavíte zeď, vaše profese vás na tu zeď přitluče.“

Přetahovali jsme se s Junií dvě hodiny a použili snad všechny legální postupy z příruček. Snažili jsme se, aby se cítila v bezpečí. Naléhali jsme na ni, lhali jí, ujišťovali ji a vyhrožovali jí. A po tom všem Junie stále popírala, že by se kdy viděla s Michaelem Campionem. Nakonec jsem vynesla naši jedinou kartu a pro zdůraznění uhodila pěstí do stolu.

„Co kdybych vám řekla, že máme svědka ochotného vypovědět, že viděl Michaela Campiona vcházet do vašeho domu večer jednadvacátého ledna? A že ten svědek na Michaela čekal, protože ho měl odvézt domů. Ale k tomu nedošlo, Junie, protože Michael už z vašeho domu nevyšel.“

„Svědka? Ale to není možné,“ namítla. „To musí být omyl.“

Tu jedinou ubohou stopu jsem prozradila z naprostého zoufalství, ale nic jiného jsme v tu chvíli neměli. Začínala jsem věřit, že Jacobiho anonymní informátor byl jen další cvok, a vážně jsem uvažovala o tom, že ho vzbudím a počastuji několika nevybíravými slovy, když vtom Junie náhle sklopila zrak ke stolu. Oči se jí zalily slzami a její obličej vypadal najednou ztrhaně, jako by ho proměnil žal.

„Máte pravdu, máte pravdu a já už tohle dál nesnesu. Jestli vypnete tu věc, povím vám, co se stalo.“

Vyměnili jsme si s Conklinem polekané pohledy. Pak jsem se natáhla ke kameře a zastavila ji. „Pravda vám nemůže uškodit,“ řekla jsem s bušícím srdcem.

Naklonila jsem se kupředu a sepjala ruce na desce stolu.

A Junie spustila.

Kapitola 6

„SEBĚHLO SE TO přesně tak, jak jste říkali,“ prohlásila Junie a podívala se na nás se sklíčeným výrazem, z něhož jsem vyčetla strach a bolest.

„Michael zemřel?“ zeptala jsem se jí. „Takže je opravdu mrtvý?“

„Mohla bych to vzít od začátku?“ zeptala se Junie Conklina.

„Jistě,“ odpověděl Rich. „A nespěchejte.“

„Víte, nejdřív jsem netušila, kdo je,“ řekla Junie. „Když mi Michael zavolal, aby se se mnou domluvil na schůzce, představil se falešným jménem. Takže když jsem otevřela dveře a on tam stál – ach bože. Ten kluk v bublině přišel za mnou!“

„Co se dělo pak?“ zeptala jsem se.

„Byl hodně nervózní,“ pokračovala Junie. „Přešlapoval z nohy na nohu a díval se k oknu, jako by ho mohl někdo sledovat. Nabídla jsem mu skleničku, ale on odmítnul s tím, že si chce všechno dobře pamatovat. Přiznal, že je panic.“

Junie sklonila hlavu, z očí se jí vyhrnuly slzy a skanuly na stůl. Conklin jí podal krabici s papírovými kapesníky a šokovaně jsme se na sebe dívali, zatímco jsme čekali, až opět promluví.

„Chodí za mnou hodně paniců,“ řekla nakonec. „Někdy rádi předstírají, že spolu máme rande, a já se postarám, aby to bylo nejlepší rande jejich života.“

„To věřím,“ zamumlal Conklin. „Jak to tedy probíhalo s Michaelem? Taky předstíral, že jde o rande?“

„Jo,“ přitakala Junie. „A jakmile jsme přišli do ložnice, prozradil mi své pravé jméno – a já mu řekla svoje!

Byl z toho celý pryč a začal mi vyprávět o svém životě. Byl šachovým šampionem na internetu, věděli jste to? A vůbec se nechoval jako celebrita. Byl úplně přirozený. Taky jsem si začala připadat jako na rande.“

„Vyspala jste se s ním, Junie?“ zeptala jsem se.

„No jasně. Položil peníze na noční stolek, já ho svlékla a zrovna jsme začali, když najednou musel přestat. Řekl, že má bolesti,“ pokračovala Junie a dotkla se dlaní hrudi. „Samozřejmě jsem věděla o jeho srdci, ale doufala jsem, že to přejde.“

A pak se zhroutila na stůl, položila hlavu na paže a rozvzlykala se, jako by jí to bylo opravdu líto.

„Bylo mu čím dál hůř,“ vypravila ze sebe. „Říkal: ‚zavolej mýmu tátovi!‘ ale já se nemohla ani pohnout. Netušila jsem, jak bych mohla jeho otci zavolat. A i kdyby, co bych mu řekla? Že jsem prostitutka? Byl to přece syn guvernéra Campiona. Ten by mě mohl poslat do vězení až do konce života. Tak jsem držela Michaela v náručí, zpívala mu a doufala, že se mu udělá líp,“ přiznala a zvedla obličej mokrý od slz. „Ale bylo mu čím dál hůř.“

Kapitola 7

SVALY POHYBUJÍCÍ SE na Conklinově čelisti byly jediným viditelným znamením, že ho Juniino svědectví šokovalo stejně jako mě.

„Jak dlouho trvalo, než Michael zemřel?“ zeptala jsem se.

„Nevím. Možná pár minut, snad o něco déle. Bylo to strašné, strašné,“ řekla Junie a potřásla při té vzpomínce hlavou. „A já mezitím zavolala svému příteli.“

„Vy jste volala svému příteli?“ vykřikla jsem. „On je lékař?“

„Ne. Ale potřebovala jsem ho. Než Ricky přijel, ztratil už Michael vědomí, tak jsme ho položili do vany. A potom jsme s Rickym dlouho rozebírali, co budeme dělat.“

Chtělo se mi vykřiknout: Ty krávo! Mohla jsi ho zachránit! Michael Campion mohl zůstat naživu! Nejraději bych s ní zatřásla, vlepila jí políček – ale vší silou jsem se ovládla, opřela se a nechala nahrávku Conklinovi.

„Co jste tedy udělali s jeho tělem, Junie? Kde je Michael teď?“

„To nevím.“

„Jak to, že nevíte?“ vyhrkla jsem, s rachotem vyskočila ze židle a oběhla stůl.

Junie začala drmolit, jako by to chtěla mít co nejrychleji za sebou.

„Po pár hodinách se Ricky rozhodl, že rozřeže tělo nožem. To byla ta nejstrašnější věc, jakou jsem si kdy dokázala představit – a to jsem vyrostla na farmě! Pozvracela jsem se a rozplakala,“ řekla Junie a vypadala při tom, jako by se to mělo opakovat.

Znovu jsem si přitáhla židli a posadila se rozhodnutá nevyděsit tu kurvičku ještě víc, i když mnou otřásla až do morku kostí.

„Ale jakmile jsme začali řezat, nemohli jsme už přestat,“ vyprávěla Junie a zírala prosebně na Conklina. „Pomohla jsem Rickymu naložit Michaelovo tělo asi do osmi pytlů na odpadky a ty jsme naskládali do jeho pick-upu. Mohlo být tak pět ráno a na ulici nikdo nebyl.“

Dívala jsem se na ni a snažila se představit si nepředstavitelné: tohle dětské stvoření s krví na rukou. A tělo Michaela Campiona rozporcované na kusy.

Slyšela jsem, jak Conklin říká: „Pokračujte, Junie. Stojíme za vámi. Dostaňte to ze sebe.“

„Několik hodin jsme jeli na sever podél pobřeží,“ řekla Junie, která teď vyprávěla svůj příběh, jako by se jí jenom zdál. „Usnula jsem, a když jsem se probudila, Ricky říkal: ‚Už jsme na konci cesty.‘ Parkovali jsme za nějakým McDonaldem, kde byly velké kontejnery na odpadky.“

„A tam jste se těch pytlů zbavili.“

„Co to bylo za město? Víte to?“ ptala jsem se.

„To nevím.“

„Přemýšlejte!“ vyštěkla jsem. „Zkusím to.“

Junie nám pověděla jméno a adresu svého přítele a já si to zapsala. Rich jí podal blok a zeptal se, jestli chce učinit oficiální výpověď.

„Ani ne,“ řekla vyčerpaně. „Takže… teď mě odvezete domů?“

„Ani ne,“ zopakovala jsem po ní. „Postavte se a dejte ruce za záda.“

„Vy mě zatýkáte?“

„Ano. Přesně tak.“

I když se pouta zacvakla až na poslední zoubek, pořád jí volně visela na zápěstích.

„Ale já vám řekla pravdu!“

„A my si toho ceníme,“ opáčila jsem. „Děkujeme vám. Jste zatčena za zatajování důkazů a maření policejního vyšetřování. To by vás tady mělo prozatím zadržet.“

Junie už zase plakala a tvrdila Conklinovi, jak jí to mrzí a že to nebyla její vina. Představila jsem si mapu a snažila se vybavit si města podél pobřeží a těch šest set restaurací McDonald v severní Kalifornii. A přemýšlela jsem, jestli je nějaká šance, že se podaří objevit ostatky Michaela Campiona.

Kapitola 8

TĚSNĚ PO PŮLNOCI jsem seděla na kuchyňské stoličce a dívala se, jak dává Joe vařit těstoviny. Joe je velký, skvělý chlap, přes metr osmdesát vysoký, s tmavými vlasy a jasně modrýma očima. Stál u sporáku v modrých boxerkách, vlasy měl rozcuchané a obličej pomačkaný od spánku. Vypadal trochu jako můj manžel a miloval mě. A já jeho také.

Proto se Joe před nedávnem přestěhoval z Washingtonu do San Franciska, aby ukončil náš bouřlivý vztah na dálku ve prospěch něčeho nového a možná i trvalého. A přestože si pronajal nádherný byt v Lake Street, po měsíci ke mně nastěhoval své hrnce na vaření s měděným dnem a začal přespávat v mé posteli pět dní v týdnu. Naštěstí jsem se mohla přestěhovat do druhého patra ve stejném domě, kde jsme měli trochu víc místa.

Náš vztah se stal bohatším a láskyplnějším, přesně jak jsme doufali.

Proto jsem se musela ptát sama sebe – proč je zásnubní prsten, který mi Joe dal, stále ve své černé sametové krabičce a diamanty září do tmy?

Proč nemohu říct prostě ano?

„Co ti Cindy pověděla?“ zeptala jsem se ho.

„Doslova? Řekla: ‚Tady máš Marthu. Lindsay se podařil průlom v tom Campionově případu a pracuje na tom. Vyřiď jí, že nám zkazila víkend a že jí ráno zavolám. Ať si připraví nějakou pořádnou zprávu, kterou budu moci citovat.“

Zasmála jsem se tomu, jak Joe napodobil Cindy, která je nejen má nejlepší kamarádka, ale také soudní reportérka Chroniclu.

„Buď bych jí musela povědět všechno, anebo nic,“ řekla jsem. „Takže to prozatím nebude nic.“

„Tak spusť, blondýno. Dokud jsem vzhůru.“

Zhluboka jsem se nadechla a pověděla Joeovi o Junii Moonové: jak dvě hodiny zapírala a potom nás požádala, abychom vypnuli kameru a vysypala všechno o svém „rande“ s Michaelem a jeho srdeční zástavě, během níž, místo aby zavolala 911, zpívala Michaelu Campionovi ukolébavku, dokud jeho srdce nepřestalo bít.

„Proboha!“

Hladově jsem se dívala, jak mi Joe do jedné misky nakládá tortellini in brodo a do druhé nabírá zmrzlinu pro sebe.

„Kde je tělo?“ zeptal se Joe, přitáhl si stoličku a posadil se vedle mě.

„To je otázka za šedesát milionů dolarů,“ odpověděla jsem s narážkou na známou hodnotu Campionova majetku. Prozradila jsem Joeovi zbytek: jak na nás Junie vychrlila, že se svým přítelem rozřezali Michaela na kusy, odvezli nahoru po pobřeží a nakonec vyhodili do kontejneru za restaurací s rychlým občerstvení – někde.

„Víš, Conklin přečetl Junie její práva, když jsme ji přivezli k výslechu,“ dodala jsem zamyšleně.

„A mě to naštvalo. Junie nebyla zatčená a já si byla jistá, že když ji poučíme, odmítne vypovídat. Upřímně řečeno, zpočátku jsem jí věřila, že o Michaelu Campionovi ví jen to, co si přečetla v časopisu People. Byla jsem připravená nechat ji jít – ale pak Conklin uhodil na tu správnou strunu a z ní to všechno vypadlo. Bylo dobře, že jí ta práva přečetl.“

Potřásla jsem nad tím hlavou. „Rich má na mladého poldu velkou sebedůvěru, nemluvě o tom, že to skvěle umí se ženskými,“ spustila jsem zeširoka. „A nejde jen o to, že dobře vypadá, on se k nim chová zdvořile. A je velice chytrý. Ženy mu prostě neodolají a všechno mu řeknou.“

Joe náhle sáhl po mé prázdné misce a vstal. „Miláčku?“

„Tak se mi zdá, že už toho chlapa znám,“ řekl Joe přes zvuk vody tekoucí do dřezu. „Jednou bych se s ním chtěl seznámit.“

„Jistě…“

„Co kdybychom si šli lehnout, Lindsay?“ přerušil mě. „Máš za sebou dlouhý večer.“

Kapitola 9

KOLEM OSMÉ RÁNO jsme našli Rickyho Malcolma, jak si odemyká vchod do zchátralého činžovního domu v Mission Street. Poznal v nás policisty a pokusil se utéct, tak jsme ho dohonili na chodníku a přesvědčili, aby jel s námi do Baráku.

„Nejste zatčený,“ řekla jsem, když jsem ho vedla k autu. „Jenom si chceme poslechnout vaši verzi příběhu.“

Ricky teď seděl v „krabici“, zíral na mne divnýma zelenýma očima umístěnýma široko od sebe, potetované paže měl zkřížené na hrudi a jeho tvář měla bledý noční odstín člověka, který celá léta nespatřil denní světlo.

V džungli tetování na jeho pravé paži se skvělo rudé srdce s iniciálami R. M. Srdce bylo napíchnuté na hrotu srpku měsíce. Malcolm vypadal nezkrotně a násilně a já zapochybovala, zda je verze o smrti Michaela Campiona pravdivá.

Zemřel Campion přirozenou smrtí?

Nebo tenhle cvok načapal Michaela s Junie – a zabil ho?

Malcolmův trestní rejstřík obsahoval tři zatčení a jedno obvinění, to vše za přechovávání drog. Zaklapla jsem jeho složku.

„Co nám můžete povědět o Michaelu Campionovi?“ zeptala jsem se ho.

„To, co jsem si přečetl v novinách,“ odpověděl.

V tomto duchu výslech pokračoval několik hodin, a protože Conklinův šarm na Malcolma nepůsobil, ujala jsem se vedení já. Snažila jsem se, aby říkal cokoli, dokonce i lži, na kterých bychom ho později nachytali, ale Ricky byl buď tvrdohlavý, nebo opatrný, případně obojí. Popíral, že by se s Michaelem Campionem – živým či mrtvým – kdy setkal. Zkusila jsem to tedy jinak.

„Myslím, že chápu, co se stalo, Ricky,“ řekla jsem. „Vaše přítelkyně se dostala do velkého maléru a vy jste jí musel pomoci. To se dá pochopit.“

„O čem to mluvíte?“

„O tom těle. Však víte. O dni, kdy Michael Campion zemřel v Juniině posteli.“

Malcolm si odfrkl. „Ona tvrdí, že se to stalo? A že jsem s tím měl něco společného?“

„Junie se přiznala, abyste věděl,“ řekl Conklin. „Víme, k čemu došlo. Ten kluk byl mrtvý, když jste tam přišel. Nebyla to vaše vina a my to na vás nechceme hodit.“

„To je fór, co?“ řekl Malcolm. „Protože já nevím, o čem to sakra mluvíte.“

„Jestli jste nevinný, pomozte nám,“ řekla jsem. „Kde jste byl jednadvacátého ledna od půlnoci do osmi ráno?“

„A kde jste byla vy?“ odsekl. „Myslíte, že si pamatuji, kde jsem byl před třemi měsíci? Něco vám povím. Nepomáhal jsem Junie z průšvihu s mrtvým kunčaftem. Já se z vás asi zcvoknu.“ Malcolm se ušklíbl. „Copak nechápete, že to na vás Junie hraje?“

„Skutečně?“ řekla jsem.

„Jo! Je romantická, víte? Jako ta holka v reklamě. Nemůžu uvěřit, že to není máslo‘. Junie chce sama sobě uvěřit, že se vyspala s Michaelem Campionem předtím, než natáhl brka.“

Uslyšela jsem zaklepání na sklo, na které jsem čekala.

Malcolm říkal Conklinovi: „Je mi fuk, co vám nakecala. Já nikoho nerozřezal. Žádné kusy mrtvoly jsem nikam nevyhodil. Junie jenom hrozně ráda dělá dojem, člověče. Už byste měl poznat, když vám kurva lže. Obviňte mě, kámo, nebo jdu pryč.“

Otevřela jsem dveře a vzala si od Yuki nějaké papíry. Vyměnily jsme si úsměvy, pak jsem zavřela a řekla: „Pane Malcolme, zatýkám vás pro zatajování důkazů a maření policejního vyšetřování.“

Rozložila jsem po stole povolení k prohlídce. „Zítra touhle dobou, kámo, už nebudete mít na tomhle světě jediné tajemství.“

Kapitola 10

ZATÍMCO RICKY MALCOLM vyspával v cele předběžného zadržení v devátém patře Budovy spravedlnosti na čísle 850 v Bryant Street, otevřela jsem dveře jeho jednopokojového bytu v prvním patře vedle čínské restaurace Šanghaj v Mission Street. Potom jsme s Conklinem, McNeilem a Chim vstoupili dovnitř. Jakmile jsem překročila práh, uhodil mě do nosu slabý pach rozkládajícího se masa.

„Cítíš to?“ zeptala jsem se Cappyho McNeila. Cappy byl u policie už pětadvacet let a se smrtí se setkal nesčetněkrát.

Přikývl. „Myslíš, že si tady nechal jeden pytel s kusem Michaelovy mrtvoly?“

„Třeba si jenom schoval suvenýr. Prst nebo ucho.“

McNeil a jeho parťák, štíhlý a vynalézavý Paul Chi, zamířili do kuchyně, zatímco já s Conklinem jsme si vzali na starost ložnici.

V okně byly stažené žaluzie. Trhla jsem provázkem, s třesknutím je vytáhla nahoru a vpustila do budoáru Rickyho Malcolma slabé ranní světlo. Místnost byla dokonalou ukázkou špíny a nepořádku. Prostěradla byla shrnutá k jedné straně flekaté matrace a v nedopitém hrnku kávy na nočním stolku plavaly vajgly. Na prádelníku a televizi se hromadily talíře s vidličkami zapíchnutými do zbytků čehosi, co Malcolm jedl v uplynulém týdnu či dvou.

Otevřela jsem zásuvku nočního stolku, našla několik jointů, různé léky a komiks Rough Riders. Do pokoje vstoupil McNeil, rozhlédl se kolem a řekl: „Moc se mi líbí, jak si to tu zařídil.“

„Našli jste něco?“

„Ne. A pokud Ricky nerozřezal Campiona svým deseticentimetrovým nožem na loupání ovoce, není použitý nástroj v kuchyni. Mimochodem, tady to smrdí víc.“

Conklin otevřel skříň, prohledal kapsy a boty a přešel k prádelníku. Vyházel z něj trička a pornočasopisy, ale byla jsem to já, kdo pod pracovní botou s okovanou špičkou za dveřmi našel mrtvou myš.

„No fuj. Myslím, že to mám.“

„Hezká zarážka dveří,“ utrousil McNeil.

Uplynuly čtyři hodiny, než jsme obrátili vzhůru nohama i tu poslední páchnoucí věc v Malcolmově bytě. Conklin si zklamaně povzdechl.

„Žádná zbraň tady není.“

„Tak dobře,“ řekla jsem. „Myslím, že tady jsme skončili.“

Vyšli jsme na ulici ve chvíli, kdy před domem zastavilo auto odtahové služby. Technici naložili Malcolmův pick-up z devětasedmdesátého roku a my se dívali, jak náklaďák rachotí do kopce cestou do kriminalistické laboratoře. McNeil a Chi odjeli ve svém služebním voze a já a Conklin jsme nasedli do svého.

Conklin řekl: „Vsadím se o sto babek nebo večeři – to je na tobě, Lindsay –“

Zasmála jsem se jeho úsměvu působícímu na ženy jako magnet.

„Vsadím se, že DNA Michaela Campiona se najde někde na korbě toho pick-upu.“

„Nechci se sázet,“ řekla jsem. „Přeji si, abys měl pravdu.“

Kapitola 11

NALÍČENÁ DÁMA JUNIE MOONOVÁ vypadala toho odpoledne unaveně a mdle, neboť obloha potemněla a na město se spustil jemný déšť. Conklin nadzdvihl pásku označující místo činu nataženou přes domovní dveře, podepsal se do deníku a vstoupil do téže místnosti, kde jsme s Conklinem tu okouzlující prostitutku předešlý večer vyslýchali.

Tentokrát jsme měli povolení k prohlídce.

Zvuk kladiv bušících do keramických obkladů nás přivedl do koupelny v prvním patře, kde technici rozbíjeli stěny a podlahu, aby se dostali k odpadnímu potrubí. Charlie Clapper, šéf naší laboratoře, stál na chodbě přede dveřmi koupelny. Na sobě měl jedno ze svého tuctu téměř stejných sak se vzorkem rybí kosti, jeho prošedivělé vlasy byly pečlivě učesané a obličej, který lemovaly, vážný.

„Nedělej si velké naděje, Lindsay. V tomhle bordelu je tolik stop, že by zaměstnaly laboratoř na celý rok.“

„Potřebujeme jenom jeden vlas,“ řekla jsem. „Jedinou kapku krve Michaela Campiona.“

„A já bych rád viděl Benátky, než se potopí do moře. A když už jsme u těch přání, toužím taky po rollsu Silver Cloud.“

V koupelně to zaskřípělo, když technik pracující pod vanou a za ní odšrouboval sifon. Zatímco balil potrubí do pytlů, vrátili jsme se s Conklinem do Juniiny ložnice.

Nebyl to prasečí chlívek, ve kterém přespával Ricky Malcolm, ale ani Junie nebyla nijak zvlášť pořádkumilovná. Pod nábytkem ležely chumáče prachu, zrcadla na stěnách byla samá šmouha a vysoký šedý koberec měl mastný lesk rohože na podlaze minivanu svobodného otce.

Žena z laboratoře se zeptala, jestli jsme připraveni, pak zatáhla závěsy a rozsvítila. Přejela koncem přístroje Omnichrome 1000 sem a tam po posteli, koberci a stěnách a s každým pohybem odhalila bleděmodré skvrny od semene, které byly prakticky všude. „Kdyby tohle její zákazníci viděli, nikdy by se tady nesvlékli.“

Conklin a já jsme zamířili dolů za zvukem vysavače. Chvilku jsme pozorovali techniky při práci a pak na mě Conklin křikl přes hluk luxu: „Co vlastně můžeme čekat tři měsíce po činu? Nápis hlásající: ‚Tady zemřel Michael Campion?‘“

V tom okamžiku jsme zaslechli cinknutí něčeho kovového o ústí hadice vysavače. Technik ho vypnul, sklonil se a vytáhl steakový nůž zpod pohovky potažené sametem, na které jsme s Conklinem předchozího večera seděli.

Vyšetřovatel podržel nůž v rukavici tak, abych viděla rezavou skvrnu na jeho ostrém vroubkovaném ostří.

Kapitola 12

JEŠTĚ JSEM SI VYCHUTNÁVALA nález nože, když mi zazvonil mobil. Byl to velitel Anthony Tracchio a mluvil neobvykle hlasitě. „Co se děje, Tony?“

„Chci vás mít oba ve své kanceláři. Rychle!“

Po krátké a zbytečné slovní výměně zavěsil. Čtvrt hodiny nato jsme s Conklinem vstoupili do Tracchiovy rohové kanceláře obložené dřevem a v kožených křeslech uviděli sedět dva velmi dobře známé lidi. Obličej bývalého guvernéra Connora Humea Campiona se zdál být oteklý vztekem a jeho o hodně mladší manželka vypadala jako pod sedativy.

Na Tracchiově stole ležela titulní strana Chroniclu. I ze tří metrů jsem dokázala přečíst titulek obrácený vzhůru nohama: V PŘÍPADU CAMPIONOVA ZMIZENÍ BYL VYSLECHNUT PODEZŘELÝ.

Sakra, Cindy nepočkala na mé vyjádření.

Co tam vlastně napsala?

Tracchio si uhladil přehazovačku a představil nás rodičům pohřešovaného chlapce. Přitáhli jsme si židle k jeho mohutnému stolu. Connor Campion nás probodl tvrdým pohledem. „Proč jsem se o tom musel dozvědět z novin?“ zeptal se. „Že můj syn umřel v bordelu.“

Zrudla jsem a odpověděla: „Kdybychom měli přesvědčivé důkazy, pane Campione, určitě byste se o tom dozvěděl jako první. Ale my máme jen anonymní tip, že váš syn navštívil prostitutku. V jednom kuse nám volají různí cvoci. Nemuselo to nic znamenat.“

„Nemuselo? Takže ty noviny píší pravdu?“

„Já ten článek nečetla, pane Campione, ale mohu vás seznámit se vším, co už víme.“

Tracchio si zapálil doutník a já jsem informovala bývalého guvernéra o všem, co se událo v uplynulých osmnácti hodinách: o výsleších, marném pátrání po důkazech a o tom, že jsme vzali Junie Moonovou do vazby na základě jejího nepotvrzeného doznání, že jí Michael zemřel v náručí. Když jsem domluvila, vyskočil Campion z křesla a mně došlo, že zatímco my jsme předpokládali, že je Michael mrtvý, jeho rodiče se ještě nevzdali naděje. Má stručná zpráva je uvedla do reality víc, než čekali.

Něco takového slyšet nechtěli.

Campion obrátil svůj brunátný obličej k Tracchiovi, muži, jenž se stal velitelem policie na základě nevýrazné kariéry v administrativě.

„Chci zpátky tělo svého syna, i kdyby se měla každá skládka ve státě prohrabat holýma rukama.“

„Jako by se už stalo,“ řekl Tracchio.

Campion se obrátil ke mně a já viděla, že ho vztek už opustil. Dotkla jsem se jeho paže a řekla: „Pracujeme na tom, pane. Nonstop. Nebudeme spát, dokud Michaela nenajdeme.“

Kapitola 13

JUNIE MOONOVÁ VKLOUZLA do výslechové místnosti ženské věznice oblečená do oranžové kombinézy a s čerstvými vráskami ve tváři.

Doprovázela ji její právnička Melody Chadová, veřejná obhájkyně, kterou mohl tenhle případ proslavit bez ohledu na verdikt poroty. Chadová byla celá v černém – od blůzy přes kalhoty až po lesklé korále – a chovala se velmi formálně. Usadila svou klientku na židli, otevřela černý kožený kufřík, a zatímco jsme čekali, několikrát se podívala na hodinky. V malé místnosti byly jen čtyři židle, takže když po chvilce vstoupila moje dobrá kamarádka, asistentka okresního prokurátora Yuki Castellanová, zbývala už jen místa k stání.

Yuki odložila svůj kufřík a opřela se o zeď.

Slečna Chadová působila dojmem, jako když právě dokončila práva. Byla zřejmě jen o pár let starší než její klientka, která vypadala tak zranitelně, až mi jí bylo trochu líto – a to mě štvalo.

„Poradila jsem své klientce, aby nečinila žádné prohlášení,“ řekla slečna Chadová a nasadila nekompromisní výraz, který mi bylo zatěžko brát vážně. „Je to na vás, slečno Castellanová.“

„Mluvila jsem s okresním prokurátorem,“ řekla Yuki. „Obviňujeme vaši klientku z vraždy druhého stupně.“

„A co se stalo s ‚nelegálním odstraněním mrtvoly‘?“ zeptala se Chadová.

„To nám nepřípadalo dost dobré,“ odsekla Yuki. „Vaše klientka byla poslední, kdo viděl Michaela Campiona naživu. Slečna Moonová nezavolala pohotovost ani policii. A proč ne? Protože jí bylo lhostejné, zda Campion zemře, nebo zůstane naživu. Starala se jen o sebe.“

„Obvinění z vraždy je nepodložené,“ namítla Chadová. „Ve vaší teorii existuje tolik pochybností, že by naplnily oceán.“

„Poslouchejte mě, Junie,“ řekla Yuki. „Pomozte nám najít Michaelovy ostatky. Pokud pitva určí, že by ho zástava srdce zabila, ať byste udělala cokoli, stáhneme obvinění z vraždy a dáme vám pokoj.“

„Žádná dohoda nebude,“ vložila se do toho Chadová. „Co když vám pomůže najít tělo, ale to bude natolik rozložené, že srdce bude na kaši? Pak budete mít prokazatelnou spojitost s mou klientkou a ta bude v háji.“

Podle toho, jak Melody Chadová bojovala s Yuki, jsem na ni musela změnit názor. Chadová buď získala skvělé vzdělání, nebo vyrostla v právnické rodině – případně obojí. Junie se zhroutila v židli a obrátila šokovaný obličej ke své napjaté advokátce. Odhadla jsem, že popis Chadové zbavil Juniiny vzpomínky na Michaela Campiona veškerého romantického zabarvení.

„Chci se vás zeptat na ten nůž, Junie,“ řekl Rich a obrátil tak výslech k našemu jedinému důkazu. „Nůž?“ zeptala se Junie.

„Pod vaší pohovkou jsme našli nůž. Vypadá to, že na jeho ostří jsou krvavé skvrny. Pár dní bude trvat, než dostaneme výsledky testu DNA, ale jestli nám pomůžete, bude to slečna Castellanová chápat jako další známku vaší ochoty spolupracovat.“

„Neodpovídejte,“ řekla Melody Chadová. „My jsme skončily.“

Junie se podívala na Riche a promluvila proti vůli své obhájkyně: „Myslela jsem, že ten nůž skončil v jednom z odpadkových pytlů. Takže nevím, jaký nůž jste našli. Ale vzpomínám si na jméno toho města.“

„Junie, to stačilo. Už mlčte!“

„Myslím, že to byl Johnson,“ sdělila Junie Richovi. „Viděla jsem ceduli, když jsme sjížděli z dálnice.“

„A co Jackson?“ zeptala jsem se. „Nebyl to spíš Jackson?“

„Ano. Přesně tak.“

„Víte to jistě? Tvrdila jste přece, že jste jeli nahoru po pobřeží.“

„Jsem si dost jistá. Byla jsem dlouho vzhůru, takže mi to moc dobře nemyslelo. Nesnažila jsem se si to zapamatovat,“ odpověděla a sklopila oči. „Snažila jsem se zapomenout.“

Kapitola 14

MĚSTO JACKSON bylo známé svými kovbojskými slavnostmi a řemeslnými trhy. Mělo také velkou skládku. Bylo těsně po poledni, slunce pálilo do odpadků a ve vzduchu visel zápach hniloby. Nad horami smetí kroužili racci a káňata.

Šerif Oren Braun ukázal na plochu o rozloze asi půl hektaru, kterou nechal ohraničit páskou – přibližnou oblast, kam se vyvážel odpad na konci ledna.

„Jakmile mi zavolá guvernér, pošlu na to své chlapce,“ řekl Braun mně a Conklinovi. „Mám na to nasadit všechny své síly.“

Hledali jsme osm černých pytlů na odpadky v moři černých odpadkových pytlů. O sto metrů dál na svahu se tucet členů šerifova úřadu pomalu prohraboval třemi tisíci tunami smetí navršenými do výšky šesti metrů a předák ze skládky asistoval psovodovi, jenž následoval dva psy cvičené na vyhledávání mrtvol, kteří pobíhali po ohraničeném prostoru.

Snažila jsem se udržet si trochu optimismu, ale v tom ponurém prostředí to bylo dost těžké. Zamumlala jsem Richovi: „Po třech měsících v těchto podmínkách zbývají z Michaelova těla nejspíš už jen šlachy a kosti.“

A pak začali psi štěkat, jako bych je telepaticky navedla.

Conklin a já jsme se přidali k šerifovi a zamířili ke vzrušeným zvířatům.

„V tomhle pytli něco je,“ řekl psovod.

Psi objevili tenkou igelitovou tašku ze supermarketu. Sklonila jsem se nad ní a zjistila, že je roztržená a její obsah je zabalený do novin. Rozhrnula jsem je a uviděla rozkládající se ostatky novorozeněte. Kůže miminka byla volná a nazelenalá a měkké tkáně rozkousané krysami, takže se nedalo poznat pohlaví. Datum na novinách bylo jen týden staré.

Někdo to dítě nechtěl. Bylo udušené? Narodilo se mrtvé? V tomhle stádiu rozkladu to možná nepozná ani patolog. Rich se pokřižoval a právě pronášel několik slov nad mrtvým děckem, když mi zazvonil služební telefon.

Sešla jsem ze svahu a přijala hovor – ráda, že už nemusím mít před očima ten strašný pohled.

„Pověz mi nějakou dobrou zprávu, Yuki,“ řekla jsem. „Prosím.“

„Je mi líto, Lindo. Junie Moonová odvolala své doznání.“

„Ne. Jak to? Takže Michael jí nezemřel v náručí?“ Udělalo se mi ještě hůř od žaludku. Právě teď jsme nic jiného než Juniino doznání neměli.

Jak ho mohla odvolat?

„Jo. Teď tvrdí, že se smrtí a zmizením Michaela Campiona nemá nic společného. Prohlásila, že její doznání bylo vynucené.“

„Vynucené? Kým?“ zeptala jsem se nechápavě. „Tebou a Conklinem. Vy dva zlí poldové jste ji přinutili, aby se přiznala k něčemu, co se nikdy nestalo.“

Kapitola 15

RESTAURACE U SUSIE je něco mezi restaurací Cheers a barem v bambusové chatrči na pláži ostrova Svatá Lucie. Jídlo je tam hodně kořeněné, hudba živá, margarity prvotřídní a servírky nás nejen znají jménem, ale také vědí, že nás mají nechat na pokoji, když řešíme něco důležitého, což pro mě a Cindy zrovna teď platilo.

Seděly jsme v boxu zadní místnosti a já se na Cindy mračila přes své pivo.

„Chápeš, o čem mluvím? Povídat si s tebou mimo záznam je ‚vynášení informací‘. Pouhá zmínka, že pracujeme na nové stopě v Campionově případu by mě mohla přivést do maléru!“

„Lindsay, přísahám, že jsem nepoužila nic z toho, co jsi mi řekla. Nemusela jsem tě citovat, protože jsem tu reportáž dostala shora.“

„Jak je to možné?“

„Vedení má zdroj, se kterým jsem udělala interview, ale nepovím ti, kdo to byl,“ řekla a postavila na stůl pivní sklenici. „Jde ale o to, že se nemáš za co stydět, Linds, protože jsi mi nic neřekla. Jasné? To je pravda.“

Jsem o několik let starší než Cindy a od chvíle, kdy před několika lety pronikla na mé místo činu a pomohla mi ten případ uzavřít, máme mezi sebou vztah jako sestry.

Pro poldu není snadné přátelit se s reportérkou. Jejich krédo „veřejnost má právo na informace“ pomáhá zločincům a plete hlavy porotcům.

Reportérům se nedá věřit.

Na druhou stranu mám Cindy ráda a většinu času jí na devětadevadesát procent důvěřuji. Seděla tam přede mnou ve sněhobílém hedvábném svetru, blonďaté kudrliny se jí ježily na hlavě jako péra trčící z matrace a dva vyčnívající přední zuby dodávaly její tváři překvapivě na půvabu. Tvářila se naprosto nevinně a její argumenty byly přesvědčivé.

„Tak dobře,“ procedila jsem mezi zuby.

„A co třeba ‚omlouvám se‘?“

„Tak jo. Omlouvám se.“

„Dobře. Je ti odpuštěno.“

„Tak povíš mi, co je v tom případu nového?“

„Ty jsi samá legrace, Cindy,“ řekla jsem se smíchem a zamávala na Yuki a Claire, které nás vyhlížely ode dveří.

Claire byla už v tak pokročilém stadiu těhotenství, že by se do boxu nevešla. Vstala jsem, postavila jí židli do čela stolu a Yuki vklouzla vedle Cindy. Lorraine si vzala naše objednávky, a jakmile odešla, řekla Yuki Cindy: „Ať řeknu cokoli, i když se to bude týkat veřejných záležitostí, bude to mimo záznam.“

Claire a já jsme se rozesmály.

„To je ale otrava. A to si kolegové myslí, v jaké jsem výhodě, když se s vámi znám,“ poznamenala Cindy a dramaticky si povzdechla.

„Jednání o stažení doznání Junie Moonové dopadlo skvěle,“ oznámila Yuki. „Protože jste Junie přečetli její práva, soudce konstatoval, že doznání je stále přípustné.“

„Výborně,“ řekla jsem s úlevou. „Bod pro spravedlnost.“

„Yuki, ty ji chceš soudit za vraždu, a přitom nemáš tělo?“ zeptala se Claire.

„Ten případ stojí na nepřímých důkazech, ale takové se vyhrávají v jednom kuse,“ řekla Yuki. „Jasně, fyzický důkaz by mi byl milejší. A byla bych radši, kdyby Ricky Malcolm vypověděl něco, čím by její doznání potvrdil.

Ale okolnosti případu vyžadují rychlé jednání. Kromě toho můžeme vyhrát.“

Yuki se odmlčela, aby se napila piva, a pak pokračovala.

„Porota Juniinu doznání uvěří. Budou jí věřit a poženou ji k zodpovědnosti za smrt Michaela Campiona.“

Kapitola 16

NÁSLEDUJÍCÍHO DNE jsem seděla za svým stolem, když do místnosti mužstva po obědě vstoupil Rich páchnoucí odpadky.

„Náročné dopoledne v Jacksonu?“

„Jo, ale myslím, že si šerif chce urvat svých patnáct minut slávy, než pátrání převezmou federálové. Má to pod kontrolou.“

Poškrábala jsem se na nose, zatímco si Rich přitáhl židli, zastrčil dlouhé nohy pod svou stranu stolu a sundal víčko z kelímku s kávou, kterou si přinesl s sebou.

„Záznamy telefonní společnosti potvrzují, že Junie opravdu volala Malcolmovi v jedenáct dvacet jedna toho večera, kdy Michael zmizel. A také to, že mu zhruba tou dobou volala každý večer.“

„Dívka chce slyšet hlas svého milého.“

„A volal Clapper,“ řekla jsem svému parťákovi. „Otisky na tom noži patří Malcolmovi.“

„Fakt? To je super!“

„Ale ta krev je hovězí,“ dodala jsem.

„Je to steakový nůž. Jedl biftek.“

„Jo. A to není všechno.“

„Moment.“ Rich si hodil do kávy několik kostek cukru, zamíchal ji a napil se. „Tak jo, ven s tím.“

„Ve vaně se nenašla žádná krev ani tkáně a ten vlas, který jsme poslali do laboratoře, se nepodařilo určit. Navíc nic nenaznačuje, že by se někdo snažil krev smýt. Nejsou tam stopy po čisticích prostředcích.“

„No paráda,“ řekl můj parťák a zamračil se. „Co to má být? Dokonalý zločin?“

„A to pořád není to nejhorší. Žádné stopy krve se nenašly ani v Malcolmově autě, nemluvě o Michaelových vlasech.“

„Takže jsem se o tom autě mýlil. Měla ses se mnou vsadit, Lindsay. Dneska večer bychom šli na věčen a platil bych já.“

Usmála jsem se a řekla: „To by ses musel nejdřív osprchovat.“

Ale moje nálada nemohla být horší. Musela jsem zatelefonovat Campionovým a povědět jim, že stále nemáme žádné fyzické důkazy, že Junie Moonová odvolala své doznání a my museli propustit Rickyho Malcolma.

„Nechceš zavolat Malcolmovi a říct mu, že si může vyzvednout auto?“

Rich zvedl telefon, vytočil Malcolmovo číslo, ale nikdo to nezvedal.

Rozjeli jsme se do kriminalistické laboratoře v loděnicích námořnictva v Hunter’s Pointu a cestou otevřeli všechna okénka, aby vítr profoukl oblečení mého parťáka. V laboratoři jsem podepsala propouštěcí dokument pick-upu a po třech dalších marných telefonátech Rickymu Malcolmovi jsme zamířili k němu domů.

Rich křikl „Policie!“ a hlasitě bušil na dveře jeho bytu, dokud z restaurace dole nevyšel malý Číňan.

Zavolal nahoru na nás: „Pan Malcolm pryč. Zaplatil nájem a odjel na motorka. Chcete vidět ten binec nahoře?“

„Už jsme ho viděli, díky.“

„Tak a je pryč,“ zamumlala jsem ke Conklinovi, když jsme nastoupili do auta. „Ricky Malcolm. Zvrhlík. Povaleč. Kriminálník. Tam, kam má namířeno, se mají na co těšit.“

Kapitola 17

ZE SNA A NÁRUČÍ mého milého mě vytrhl Jacobiho hlas v telefonu, který říkal: „Oblékni se, Boxerová. Conklin je pět bloků od tebe. Vyzvedne tě před domem.“

Jacobi zavěsil, aniž by mi sdělil podrobnosti, ale jedno mi bylo jasné – někdo zemřel.

Bylo těsně po půlnoci, když Conklin zajel se služebním autem na trávník dýmajícího domu na adrese Clay Street 3800 v Presidio Heights. Před budovou v řeckém slohu už parkovala čtyři hasičská auta a stejný počet hlídkových vozů a vítr vytvářel vír z kouře ve vnitřním rohu domu. Na ulici postávaly hloučky fascinovaných čumilů, kteří sledovali, jak hasiči lijí vodu na ohořelé pozůstatky toho, co bývalo krásným domem v luxusní čtvrti.

Přitáhla jsem si plátěnou bundu těsněji k tělu a přikrčila se pod proudem vody z hadice, právě když naskočily generátory na předním trávníku. Conklin začal stoupat po venkovním schodišti přede mnou. Ukázal odznak policistovi u dveří a vstoupili jsme do ožehlých trosek domu.

„Dvě oběti, seržantko,“ oznámil policista Pat Noonan. První dveře vpravo. MNM.“

Mrtví na místě.

„Zavolal už někdo soudní lékařku?“ zeptala jsem se. „Je na cestě.“

Uvnitř domu byla větší tma než venku. Místnost, kam nás Noonan poslal, bývala velkou pracovnou nebo obývacím pokojeni. Posvítila jsem si baterkou na pozůstatky nábytku, polic s knihami a velké televize. Pak můj zrak padl na dvě nohy na podlaze. Byly oddělené od těla.

„Noonane, Noonane!“ vykřikla jsem. „Co má tohle znamenat?“ Zamávala jsem baterkou kolem sebe a ve dveřích, nedaleko torza prvního těla, spatřila druhou mrtvolu.

Noonan vstoupil do místnosti v doprovodu mladého hasiče se jménem Mackey na jmenovce své kombinézy.

„Seržantko,“ řekl Mackey, „to jsem byl já. Snažil jsem se rozvinout hadici, ale zachytila se. Tak jsem tu oběť objevil.“

„Takže vy jste za tělo zatáhl?“

„No, mě nenapadlo, že když ho chytím za nohy, tak ho přetrhnu,“ odpověděl Mackey hlasem chraplavým od dýmu a nejspíš i strachem.

„Pohnul jste celou obětí, nebo jen nohama? Kde to tělo leželo?“

„Bylo ve dveřích, seržantko. Je mi to moc líto.“

Mackey vycouval z místnosti a udělal dobře, že mi zmizel z očí. Co nezničil požár, o to se postarali hasiči a voda. Pochybovala jsem, že někdy přijdeme na to, co se tam stalo. Uslyšela jsem, jak na mě někdo volá, a poznala ten hlas, když se ke mně přiblížilo světlo velké baterky.

Chuck Hanni byl požární vyšetřovatel, jeden z nejlepších. Poprvé jsem se s ním setkala před pár lety, když dorazil k ohni přímo od večeře v Rotary klubu.

Tenkrát měl na sobě vybledlé khaki kalhoty a prošel kouřícím domem z nejméně zničených pokojů k ohnisku požáru. Té noci mě naučil hodně o vyšetřování zločinu na požářišti, ale stále jsem nevěděla, jak si ty kalhoty udržel čisté.

„Ahoj, Lindsay,“ řekl Hanni. Měl na sobě sako a kravatu. Černé vlasy měl pečlivě učesané a od pravého palce do rukávu se mu táhla jizva od popáleniny. „Mám předběžnou identitu toho páru.“

Můj parťák sedící na bobku vedle obětí se postavil.

„Jmenují se Patty a Bert Maloneovi,“ řekl Conklin a v jeho hlase bylo něco, co jsem nedokázala přesně určit. Těla byla tak spálená, že se nedaly rozeznat jejich rysy. Všiml si mého tázavého pohledu.

„Už jsem v tomhle domě byl,“ vysvětlil nám Conklin. „Ty lidi jsem znal.“

Kapitola 18

ZÍRALA JSEM NA SVÉHO parťáka, zatímco ze stropu pracovny padaly uhlíky a syčení vody na dýmajícím dřevu soupeřilo s praskáním vysílaček a křikem hasičů.

„Když jsem byl na střední škole, chodil jsem s jejich dcerou,“ vysvětlil Conklin. „Jmenovala se Kelly. Její rodiče na mě byli moc milí.“

„Je mi to moc líto, Richi.“

„Neviděl jsem se s Kelly od chvíle, co odešla na Coloradskou univerzitu,“ řekl Conklin. „Tohle ji zabije.“

Položila jsem mu ruku na rameno s vědomím, že budeme muset vyšetřovat smrt Maloneových jako vraždu, dokud se nepotvrdí jiná varianta. V prvním patře nad námi rozebírali hasiči stropy a dohašovali žhavá místa pod krovy.

„Bezpečnostní systém byl vypnutý,“ řekl Hanni, když se k nám připojil. „Hasiče zavolal soused. Hořet začalo v téhle místnosti,“ dodal a ukázal na nábytek spálený až k podlaze.

Rozhlédl se po hromadách sutin. „Až se tímhle prohrabeme, dám vám vědět, jestli jsme něco našli, ale obávám se, že otisky prstů to nebudou.“

„Ale stejně se je pokusíte sejmout, že?“ zeptal se Conklin.

„Už jsem řekl, že ano, Richi.“

Poslední co jsem potřebovala, bylo, aby se Conklin zapletl do nějakého konfliktu. Zeptala jsem se ho, jací Maloneovi byli.

„Kelly říkala, že se její táta umí chovat jako pitomec,“ řekl Rich, „ale když je vám osmnáct, může to taky znamenat, že vás nutí být v jedenáct doma.“

„Pověz mi všechno, na co si vzpomeneš.“

„Bert prodával luxusní vozy. Patty byla v domácnosti. Měli hodně peněz a užívali si. Jejich přátelé se zdáli být milí – prostě to byli obyčejní rodiče.“

„Nebylo by to poprvé, co se z obyčejných lidí vyklubali lumpové,“ zamumlal Hanni.

Záblesk reflektorů auta přitáhl mou pozornost k rozbitým okenním tabulím. K policejním a hasičským vozům na trávníku se připojila koronerova dodávka.

Noonan na mě zavolal: „Prohlédl jsem ložnici v prvním patře, seržantko. V šatně je trezor. Zámek a sejf jsou nedotčené, ale dveře jsou otevřené – a uvnitř nic není.“

Kapitola 19

„TAKŽE MOTIVEM TOHOHLE byla loupež?“ vykřikl Conklin, právě když do pokoje vstoupila Claire s asistentem v patách.

Než se Claire stačila zeptat, kdo zemřel, objala jsem ji a pošeptala jí: „Conklin ty oběti znal.“

„Chápu,“ řekla.

Zatímco si Claire chystala nádobíčko, vysvětlila jsem jí, proč jedné z mrtvol chybějí nohy. Pak jsem jí uhnula z cesty, aby mohla těla vyfotografovat svou starou minoltou, dva snímky z každého úhlu.

„Do téhle místnosti vedou dvoje dveře,“ řekla, zatímco blikala fotoaparátem. „Chucku, ty tvrdíš, že ohnisko bylo zde. Ale oba mrtví se nacházeli tady. Jak je to možné?“

„Požár je mohl zaskočit,“ řekl Hanni. Odřezával vzorky z koberce a ukládal vlákna do igelitových sáčků.

„Jestli pili a usnuli, mohla do polštářů gauče zapadnout cigareta.“

Hanni se snažil vysvětlit to, čemu se dalo jen stěží uvěřit – že oheň naplnil takhle velkou místnost za necelou minutu, spící vzbudil kašel a ti neviděli a byli dezorientovaní.

Chuck verbálně rekonstruoval: „Jeden řekne: ‚Musíme tudy.‘ Druhý nato: ‚Ne, tudy.‘ Někdo třeba upadne. Vdechují kouř a dusí se. Jdou k zemi a omdlí. Tihle dva byli mrtví za pár minut.“

Conklin se vrátil do pokoje s knihou ve služebních rukavicích. „Tohle jsem našel na schodech.“

Podal ji mně. „Hořím v ohni, topím se v plamenech. Charles Bukowski. To je poezie?“

Otevřela jsem knihu na titulní straně a uviděla nápis propisovačkou.

„Je to latinsky,“ řekla jsem svému parťákovi a přečetla slova nahlas. „Annuit Coeptis.“

„Vyslovuje se to ‚čeptys‘,“ řekl Conklin. „Je to motto napsané na dolarové bankovce pod symbolem pyramidy s okem. Annuit Coeptis. ‚Prozřetelnost je nakloněna našemu konání‘.“

„Ty umíš latinsky?“

Pokrčil rameny. „Chodil jsem do katolické školy.“

„Tak co si o tom myslíš, Richi?“ zeptala jsem se. „Nechal nám ten žhář zprávu, že bůh s tímhle souhlasí?“

Conklin se rozhlédl po okolní zkáze a řekl: „Ten bůh, v něhož věřím, rozhodně ne.“

Kapitola 20

VE TŘI HODINY RÁNO jsem s Hannim a Conklinem sledovala, jak hasiči zatloukají okna domu Maloneových a věší na přední dveře zámek. Čumilové se už vrátili do postelí. Hanni řekl přes hluk kladiv: „Před čtyřmi měsíci došlo v Palo Altu k požáru, který mi připomíná tenhle.“

„Jak to?“

„Byl to velký drahý dům. Poplašné zařízení bylo vypnuté. V obývacím pokoji zemřeli dva lidé a mě napadlo to co tady: Proč neutekli?“

„Panika, dezorientace… Přesně jak jsi říkal.“

„Jo, to se stává. Ale protože mě k tomu zavolali až pár dní po požáru, nemohl jsem to určit s jistotou. Dohání mě k šílenství, když hasiči prohlásí požár za nešťastnou náhodu, aniž by k tomu přivolali odborníka. Než mě tenkrát zavolali, byla ta těla už po kremaci.“

„Připadal ti ten oheň podezřelý?“ zeptal se Conklin.

Hanni přikývl. „Myslím si to pořád. Oběťmi byli slušní lidé, kteří měli peníze. Ale nikdo nedokázal přijít na důvod, proč by měl někdo Henryho a Peggy Jablonské zabíjet – nepřipadaly v úvahu pomsta, pojišťovací podvod ani osobní nenávist. Takže mi zbyl jen ten špatný pocit a nejistota, zda šlo o žhářství, nebo třeba jen o jiskru, která vylétla z krbu a zapálila vánoční stromek.“

„Předpokládám, že knihu s latinským nápisem jsi tam nenašel,“ řekla jsem.

„Než jsem tam dorazil, ‚jednotka pro likvidaci důkazů‘ už vyházela všechno promočené zařízení domu na přední trávník. Žádnou knihu jsem v tom nehledal.“

Hanni vytáhl z kapsy klíčky od auta. „Tak jo, lidi, já jsem tady skončil. Uvidíme se za pár hodin.“

Rich a já jsme zůstali stát a dívali se za odjíždějící dodávkou požárního vyšetřovatele.

„Podařilo se ti promluvit s Kelly?“ zeptala jsem se svého parťáka.

„Ozval se mi záznamník. Nevěděl jsem, co říct.“ Potřásl hlavou. „Nakonec ze mě vypadlo: ‚Tady je Rich Conklin. Vím, že je to už dávno, Kelly, ale můžeš mi co nejdřív zavolat?‘“

„Zvládls to dobře.“

„Já ti nevím. Buď si bude myslet, že jsem cvok, když jí volám v jednu v noci, abych ji po dvanácti letech pozdravil, nebo už ví, že jsem polda, a vyděsí se k smrti.“

Kapitola 21

KANCELÁŘ SOUDNÍHO LÉKAŘE se nachází v domě spojeném s Budovou spravedlnosti zastřešenou chodbou, do níž se vchází dveřmi v zadní části vstupní haly. Když jsem v půl desáté ráno vešla do šedé pitevny, Claire už pracovala. Řekla „Ahoj, holka,“ a sotva zvedla oči od skalpelu, kterým rozřezávala Patty Maloneovou od hrudní kosti k pánvi. Mrtvá žena měla zaťaté pěsti a tělo bez nohou bylo spálené na uhel.

„Skoro ani nevypadá jako člověk,“ řekla jsem.

„Těla hoří jako svíčky,“ poznamenala Claire. „Stávají se součástí paliva.“ Přichytila spálenou tkáň zpátky na místo.

„Už přišly z laboratoře krevní testy?“

„Asi před deseti minutami. Paní Maloneová vypila několik skleniček. Pan Malone měl v krvi antihistaminikum. To ho mohlo uspat.“

„A co oxid uhelnatý?“ zeptala jsem se v okamžiku, kdy předsálím prošel Hanni a připojil se k nám u pitevního stolu.

„Vyzvedl jsem zubní karty Maloneových, Claire,“ řekl. „Dám ti je do kanceláře.“

Claire přikývla a pronesla: „Zrovna jsem chtěla říct Lindsay, že Maloneovi žili tak dlouho, že se oxid uhelnatý v jejich krvi dostal až na sedmdesát procent. Rentgen celého těla neobjevil žádné projektily ani zlomené kosti. Ale našla jsem něco, co vás bude zajímat.“

Claire si narovnala omyvatelnou zástěru, která stěží zakryla její sílící pas, a obrátila se ke stolu za sebou. Stáhla prostěradlo z nohou Patricie Maloneové a dotkla se prstem v gumové rukavici tenké, stěží rozeznatelné růžové linie kolem jednoho kotníku.

„Vidíte tu nespálenou kůži?“ řekla. „Totéž jsem našla na zápěstích pana Maloneho. Kůže tam byla při požáru zakrytá.“

„Jako třeba pouty?“ zeptala jsem se.

„Ano. Kdyby to bylo jenom na kotnících, řekla bych, že paní Maloneová měla třeba ponožky, ale takhle tvrdím, že je to od pout, která v ohni shořela. Jako příčinu smrti uvádím udušení zplodinami,“ řekla Claire. „A jako způsob vraždu.“

Dívala jsem se na plameny zničené tělo Patty Maloneové.

Včera ráno ještě políbila svého manžela, učesala se, připravila snídani a možná se zasmála s kamarádkou po telefonu. A večer ty dva, kteří spolu prožili dvaatřicet let v manželství, někdo svázal a nechal uhořet. Po nějakou dobu, možná několik hodin, Maloneovi věděli, že zemřou. Bylo to psychické mučení. Jejich vrazi chtěli, aby před svou strašnou smrtí pocítili hrůzu.

Kdo ty strašné vraždy spáchal – a proč?

Kapitola 22

JACOBIMU A MNĚ by dělala vražda Maloneových starosti, i kdyby je Conklin neznal. Skutečnost, že se s nimi kdysi přátelil, způsobovala, že jsme měli pocit, jako bychom je znali také.

Toho dne Jacobi pracoval se mnou a zastupoval Conklina, který jel na letiště pro Kelly Maloneovou. Stáli jsme v Laurel Heights na prahu domu, který vypadal jako jeden z těch postavených na severovýchodním pobřeží prvními kolonisty, jen několik bloků od místa, kde dům Maloneových čekal na buldozer. Zazvonila jsem a otevřel nám muž něco přes čtyřicet oblečený v mikině a džínsech, který se na mě podíval, jako by už věděl, proč jsme přišli.

Jacobi nás představil a řekl: „Je Ronald Grayson doma?“

„Dojdu pro něho,“ řekl muž ve dveřích.

„Můžeme jít dál?“

Graysonův otec odpověděl: „Samozřejmě. Jde o ten požár, že?“ Otevřel dveře do naklizeného obývacího pokoje s pohodlným nábytkem a velkou plazmovou televizí nad krbem. Zavolal: „Ronnie! Je tady policie.“

Uslyšela jsem prásknout zadní dveře, jako by je zabouchla silná pružina.

„Kruci!“ vyhrkla jsem. „Zavolej posily!“

Nechala jsem Jacobiho v obýváku, proběhla kuchyní a zadními dveřmi ven. Byla jsem v tom sama. Jacobi už nemohl běhat kvůli špatným plicím a deseti kilům, která nabral od svého povýšení na poručíka.

Běžela jsem za tím klukem a viděla ho přeskakovat nízký živý plot mezi jejich a sousedním domem. Ronald Grayson nebyl žádný atlet, ale měl dlouhé nohy a vyznal se v okolí. Získal náskok, když zahnul ostře doprava za volně stojící garáž.

Vykřikla jsem: „Okamžitě zastav a dej ruce vzhůru!“ Ale on běžel dál.

Byla jsem v koncích. Nechtěla jsem střílet, ale bylo jasné, že ten mladík utíká z nějakého důvodu. Že by ten požár založil?

Byl ten kluk vrah?

Nahlásila jsem svou polohu a oběhla garáž právě včas, abych viděla, jak Grayson junior přebíhá Arguello Boulevard a naráží na kapotu hlídkového vozu. Sklouzl po ní na zem. Druhé auto dorazilo v okamžiku, kdy z prvního vyskočili dva uniformovaní policisté. Jeden z nich popadl mladíka za košili na zádech a přirazil ho k boku vozu, zatímco druhý mu odkopl nohy od sebe a prohledal ho.

V tom okamžiku jsem si všimla, že Ronald Grayson zmodral v obličeji.

„Proboha!“ vykřikla jsem.

Odtáhla jsem Graysona od auta a ohnula ho v pase. Objala jsem ho zezadu pažemi, našla správné místo pod hrudníkem a třikrát mu silně zmáčkla břicho. Zakašlal a z úst mu na asfalt vypadly tři sáčky. Byly plné krystalického kokainu.

I já jsem lapala po dechu. A zuřila. Hrubě jsem tomu klukovi nasadila pouta a zatkla ho za přechovávání drog a zamýšlený prodej. A přečetla mu jeho práva.

„Ty idiote“ vypravila jsem ze sebe. „Mám zbraň. Mohla jsem tě zastřelit.“

„Vyliž si.“

„Chtěl jsi říct ‚děkuju‘, ne, ty pitomče?“ řekl jeden z policistů. „Seržantka ti právě zachránila tvůj bezcenný život.“

Kapitola 23

JACOBI A JÁ jsme už pár věcí o Ronaldu Graysonovi věděli: že přechovával crack, když jsme ho zatkli, a že nahlásil požár u Maloneových. Že by ho také založil?

Když jsme proti němu seděli ve výslechové místnosti, myslela jsem na jiného nedospělého mladíka – Scotta Dyleskiho. Dyleskimu bylo šestnáct, když se vloupal do domu jedné ženy v Lafayette, mnohonásobně ji pobodal a zohavil její tělo, protože si ve své pokřivené mysli představoval, že převzala zásilku jeho feťáckého nádobíčka a ukryla ji před ním. Dyleski se mýlil, byl to psychopat a k té vraždě nemělo nikdy dojít.

Ale bohužel došlo.

A tak, když jsem se dívala na patnáctiletého Ronalda Graysona s čistou pletí a tmavými vlasy, jak bubnuje prsty na desku stolu, jako bychom ho my připravovali o jeho čas, napadlo mě, jestli neodsoudil Pat a Berta Maloneovy k tak hrozné smrti, aby mohl ukrást jejich věci a zpeněžit je na nákup drog. Nasadila jsem nejtrpělivější a nejpřátelštější tón, na jaký jsem se v tu chvíli zmohla.

„Rone, proč nám nepovíš, co se stalo?“

„Nemám co říct.“

„Máš právo mlčet,“ zavrčel Jacobi výhružně. Jacobi měří sto osmdesát centimetrů, nosí přes devadesát kilo vypracovaných svalů, má ostře řezané rysy, tvrdé šedé oči, šedivé vlasy a nablýskaný zlatý odznak. Čekala bych, že na tom klukovi bude patrný buď strach, nebo úcta, ale zdálo se, že na něho náš zlý poručík neudělal žádný dojem.

„Nechci s tebou mluvit o kokainu, ty malej smrade,“ vybafl Jacobi Graysonovi do obličeje. „Čistě mezi námi, když nám povíš o tom požáru, pomůžeme ti s obviněním z přechovávání drog. Rozumíš? Snažím se ti pomoct.“

„Nech mě na pokoji, ty tlustej zmrde,“ odsekl Grayson.

Než Jacobi stačil dát chlapci záhlavek, vtrhl do dveří jeho otec Vincent Grayson doprovázený právníkem. „Ronnie, nic neříkej.“

„Ani jsem necekl, tati.“

Grayson obrátil svůj vztek na Jacobiho. „Nemůžete mého syna vyslýchat, když s ním nejsem já. Vyznám se v zákonech.“

„Tohle si ušetřete, pane Graysone,“ zavrčel Jacobi. „Váš přiblblý syn byl zatčen za přechovávání a prodej a já jsem s ním o drogách vůbec nemluvil.“

Právník se jmenoval Sam Farber a z jeho navštívenky jsem se dozvěděla, že má soukromou praxi specializovanou na poslední vůle a uzavírání obchodů s realitami.

„Povím vám to všem třem jasně,“ řekl Jacobi a ukázal postupně na chlapce, jeho otce a právníka. „Přimluvím se za Ronalda u prokurátora, když nám pomůže s tím požárem. To je momentálně jediné, co od něj chci vědět.“

„Můj klient je zodpovědný občan,“ řekl Farber, přitáhl si židli a srovnal svůj kožený kufřík s okrajem stolu, než ho otevřel. „Jeho otec byl s ním, když zavolal 911. To je jediné, co s tím má společného. Tečka.“

„Pane Farbere, všichni víme, že se osoba, která požár nahlásí, zbaví podezření, že ho založila,“ řekla jsem. „Ale Ronald nás ještě nepřesvědčil, že s tím nemá nic společného.“

„Tak mluv, Rone,“ řekl Farber.

Ron Grayson mi krátce podhlédl do očí a pak se podíval na kameru v rohu místnosti. Zamumlal: „Seděl jsem s tátou v autě. Ucítil jsem kouř. Řekl jsem tátovi, kudy má jet. Pak jsem uviděl, že z toho domu šlehají plameny. Vytočil jsem na mobilu 911 a nahlásil požár. To je všechno.“

„Kolik bylo hodin?“

„Půl jedenácté.“

„Pane Graysone, ptal jsem se vašeho syna.“

„Poslechněte, můj syn seděl vedle mě v autě! Ten chlap na benzínce to může potvrdit. Společně umývali přední sklo.“

„Ronnie, znal jsi Maloneovi?“ zeptala jsem se.

„Koho?“

„Lidi, kteří v tom domě bydleli.“

„Nikdy jsem o nich neslyšel.“

„Viděl jsi z toho domu někoho vyjít?“

„Ne.“

„Byl jsi někdy v Palo Altu?“

„Nikdy jsem v Mexiku nebyl.“

„Stačí vám to, inspektoři?“ otázal se Faber. „Můj klient plně spolupracoval.“

„Chci se podívat do jeho pokoje,“ oznámila jsem.

Kapitola 24

PSYCHIATŘI ŘÍKAJÍ, že žhářství je maskulinní sexuální metafora: zažehnutí ohně je fází vzrušení, požár samotný naplněním touhy a hadice hasící oheň prý přinášejí uvolnění. Možná na tom něco je, protože většinu žhářů tvoří muži a polovina z nich jsou chlapci v pubertě.

Jacobi a já jsme nechali mladého Ronnieho v cele a vrátili se s jeho otcem ke Graysonovým. Znovu jsme zaparkovali na příjezdové cestě k malému domu, otřeli si boty na rohožce přede dveřmi a pozdravili se s paní domu, která vypadala vyděšeně a toužila po útěše. Odmítli jsme pozvání na kávu a s omluvou se zeptali, zda bychom mohli důkladně prohledat pokoj Ronalda Graysona.

Hledala jsem několik konkrétních předmětů, hlavně cívku rybářského vlasce, podpalovač nebo cokoli, co by mohlo patřit Maloneovým.

Ronnieho prádelník vypadal jako zakoupený v bazaru: byl otlučený, měl čtyři velké zásuvky a dvě malé. Na horní desce se nacházela lampa, několik plechovek od buráků plných mincí, hromádka setřených losů, časopis o autech a červená krabička s chlapcovými rovnátky. V zásuvce u dveří byla zastrčená noční lampička.

Jacobi s hekáním převrátil matraci, pak vytáhl zásuvky prádelníku a vysypal jejich obsah na drátěnku Ronnieho postele. Prohlídka přinesla půl tuctu pornočasopisů, malý pytlík marihuany a očouzenou dýmku. Pak jsme otevřeli jeho šatní skříň a obrátili vzhůru nohama koš se špinavým prádlem.

Každý kus jsme prohlédli: slipy, džíny a ponožky, všechno páchnoucí potem a mládím, ne však benzínem nebo kouřem. Zvedla jsem oči a zjistila, že nás z chodby pozoruje Vincent Grayson.

„Už jsme skoro hotoví, pane Graysone,“ řekla jsem s úsměvem. „Potřebujeme už jen vzorek Ronnieho rukopisu.“

„Tu máte,“ řekl Grayson a zvedl z hromádky knih na nočním stolku kroužkový blok.

Otevřela jsem ho a i bez analýzy písma jsem poznala, že ozdobný, rádoby umělecký rukopis Rona Graysona se ani v nejmenším nepodobá latinskému nápisu, který jsem viděla na předsádce knihy s básněmi zanechané na schodech u Maloneových. Ron Grayson měl neprůstřelné alibi a já musela neochotně připustit, že nám řekl pravdu. Co mi však na tom chlapci vadilo nejvíc, nebyl fakt, že šlo o vyčůránka závislého na drogách, ale to, že se nezeptal, co se s Maloneovými stalo.

Bylo to proto, že lhal a znal je?

Nebo mu to prostě bylo jedno?

„Co bude s mým synem?“

„Je váš,“ utrousil Jacobi přes rameno těsně před tím, než cestou z domu zabouchl síťové dveře.

Řekla jsem Graysonovi: „Ron bude ve vaší péči, dokud nepůjde před soud kvůli tomu kokainu. Přimluvíme se za něj u prokurátora, jak jsme slíbili. Ale na vašem místě bych Ronnieho držela zkrátka, pane Graysone. Porušuje zákon a stýká se s kriminálníky. Kdyby byl můj syn, nespustila bych ho ani na minutu z očí.“

Kapitola 25

NÁSLEDUJÍCÍ ČTYŘI HODINY jsme s Jacobim zvonili na zvonky v sousedství, ukazovali odznaky bohatým a ještě bohatším a děsili je k smrti otázkami, které jsme kladli. Například Rachel Savinová bydlela hned vedle Maloneových v rozlehlém domě ve středomořském slohu. Byla to atraktivní, asi tak čtyřicetiletá bruneta, na sobě měla přiléhavé kalhoty, ještě přiléhavější blůzu a tenký světlý proužek na opáleném prsteníčku mi prozradil, že je čerstvě rozvedená. Ani nás nepozvala dál.

Savinová si prohlédla mé zaprášené modré kalhoty, košili mužského střihu a sako a trhla sebou, když si všimla podpažního pouzdra. Jacobiho skoro nevzala na vědomí. Asi jsme nevypadali jako obyvatelé Presidio Heights. Jacobi a já jsme tedy zůstali stát na cihlově červených venkovních schodech, zatímco na nás skákala štěkající smečka velškorgi.

„Viděla jste někdy tohohle mladíka?“ zeptala jsem se a ukázala jí snímek Ronalda Graysona z polaroidu.

„Ne, nezdá se mi.“

„Neviděla jste tu kolem chodit nebo projíždět někoho, kdo by do téhle čtvrti nepatřil?“ zeptal se Jacobi.

„Darwine! Buď zticha! Myslím, že ne.“

„Nějaké mladé lidi nebo auta? Podezřelé návštěvy, dodavatele zboží…?“

Ne, ne, ne.

A pak se začala vyptávat ona. Co ten požár u Maloneových? Byla to nehoda, jak předpokládala? Naznačujeme snad, že byl založen úmyslně? Byli snad Maloneovi zavražděni?

Odpověděl Jacobi: „Právě probíhá vyšetřování, paní Savinová. Není třeba se obávat –“

Přerušila jsem ho: „A co vaši psi?“ zeptala jsem se. „Neštěkali včera večer kolem půl jedenácté?“

„Hasičské vozy je div nepřivedli k nepříčetnosti, ale předtím nic.“

„Nepřipadá vám neobvyklé, že Maloneovi nezapnuli svůj poplašný systém?“ zeptala jsem se.

„Myslím, že ani nezamykali dům,“ řekla. A to byla její poslední slova. Otevřela dveře, pustila smečku dovnitř, zavřela za sebou a my už slyšeli jen cvakání západek zámků.

O čtyři hodiny a několik dalších výslechů později jsme už s Jacobim věděli, že Maloneovi byli oblíbení přátelští lidé, kteří chodili do kostela a se všemi dobře vycházeli. Nikdo neměl ani tušení, kdo by je mohl nenávidět. Byli dokonalý pár. Kdo je tedy zabil a proč?

Jacobi za sebou už sotva tahal bolavé nohy, když mi zazvonil mobil. Byl to Conklin a volal z auta.

„Podíval jsem se na ten symbol pyramidy na jednodolarovce,“ řekl. „Má to něco společného se svobodnými zednáři, tajným spolkem založeným v osmnáctém století. George Washington byl jedním z nich. Benjamin Franklin také, vlastně většina otců zakladatelů.“

„No dobře. A co Bert Malone? Byl svobodný zednář?“

„Kelly říká, že v žádném případě. Je tady se mnou, Lindsay. Jedeme k domu jejích rodičů.“

Kapitola 26

ZASTAVILI JSME U CHODNÍKU ve stejném okamžiku, kdy dorazilo Conklinovo auto. Dveře na straně spolujezdce se rozlétly, ještě než úplně zastavil, a vyskočila z nich mladá žena, která se rozběhla přes trávník k troskám domu Maloneových.

Conklin na ni zavolal, ale ona se nezastavila. Na okamžik se ohlédla po světlech našeho auta a já si ji mohla prohlédnout. Byla štíhlá, něco přes třicet, na sobě měla punčochy, minisukni a hnědou koženou bundu. Její vlasy měly barvu mědi a byly svázané do copu tak dlouhého, že si ho mohla přisednout. Jemné vlasy, které z něho vyklouzly, vytvářely ve světle cosi jako svatozář kolem jejího obličeje. Ano, svatozář bylo to pravé slovo. Kelly Maloneová vypadala jako Madona.

Conklin ji doběhl, a když jsme k nim Jacobi a já došli, odemykal už zámek, kterým hasiči opatřili domovní dveře. Ve slabém světle pronikajícím zborcenou střechou jsme Kelly Maloneovou provedli kostrou domu jejích rodičů. Byla to trýznivá pouť, během níž se Conklin držel Kelly nablízku, zatímco ona vzlykala: „Proboha, proboha! Richie, nikdo je nemohl tak nenávidět. Tomu prostě nevěřím.“

Kelly se vyhnula knihovně, kde její rodiče zemřeli. Místo toho zamířila nahoru do trychtýře světla, v němž se převalovala oblaka dýmu. Strop byl propíchaný hasičskými háky. Saze a voda zničily nábytek, koberce a fotografie na stěnách.

Kelly zvedla svatební portrét svých rodičů a otřela ho rukávem. Sklo se nerozbilo, ale pod jeho okraje prosákla voda.

„Myslím, že tahle by se dala zachránit,“ řekla hlasem plným slz.

„Jasně. To určitě půjde,“ řekl Conklin.

Ukázal Kelly otevřený trezor v šatně a zeptal se jí, jestli neví, co tam rodiče přechovávali.

„Maminka měla několik starožitností po babičce. Myslím, že pojišťovna bude mít jejich seznam.“

Ozval se Jacobi: „Slečno Maloneová, napadá vás někdo, kdo by mohl vaše rodiče nenávidět?“

„Nebydlím tady od osmnácti,“ řekla. „Tatínek řídil své obchody pevnou rukou, ale kdyby se objevily skutečné hrozby, maminka by se mi o nich zmínila.

Víte jistě, že to nebyla nehoda?“ zeptala se a prosebně pohlédla na mého parťáka.

„Je mi líto, Kelly,“ odpověděl Conklin. „Tohle nehoda nebyla.“

Objal Kelly a ta se mu rozplakala na hrudi. Její bolest mi lámala srdce. Přesto jsem se musela zeptat: „Kelly, kdo bude nejvíc profitovat ze smrti vašich rodičů?“

Mladá žena sebou trhla, jako bych ji uhodila.

„Já!“ vykřikla. „A můj bratr! Dostala jste nás. Najali jsme zabijáka, aby zavraždil naše rodiče a podpálil dům, abychom mohli zdědit všechny peníze.“

„Omlouvám se, Kelly,“ řekla jsem. „Nechci naznačovat, že jste s tím měla něco společného.“ Ale ona už pak mluvila jen s Conklinem.

Když jsem stála s Jacobim pod schody, zaslechla jsem Riche mluvit o latinském nápisu na předsádce knihy.

„Latina? Tak o tom nic nevím. Jestli maminka nebo tatínek napsali něco latinsky, bylo to poprvé a naposledy v jejich životě.“

Kapitola 27

HAWK DRŽEL švába pod obrácenou skleničkou na pracovní desce, kterou ve svém pokoji používal jako psací stůl. Byl to Blatta orientalis, šváb z Orientu, asi dva a půl centimetru dlouhý a leskle černý, který se často vyskytuje ve všech domech v Palo Altu.

Ale přestože na něm nebylo nic zvláštního, pro Hawka byl výjimečný.

„Vedeš si dobře, Macho,“ pochválil ho. „Život švába není nic moc, ale ty za tu výzvu stojíš.“

Za Hawkem ležel na jeho posteli Pidge a pročítal materiály k nadcházejícímu třídnímu projektu: trojrozměrnému faxu inspirovanému transportní technologií ze Star Treku, která se teď měla ukázat ve skutečném světě.

Fungovalo to tak, že přístroj naskenoval na místě A objekt, který pak na místě B vyřezal laser z jiného materiálu. Ale tohle všechno Pidge věděl. Viděl ukázkový film. Takže vlastně jen zabíjel čas během čekání, až Hawk pohne svým líným zadkem.

„Jsi pozadu s dialogem,“ zabručel Pidge. „Místo toho stupidního povídání se švábem bys měl na něm dělat, než se vrátí tví pitomí rodiče.“

„Proč nemáš rád Macha?“ zeptal se Hawk. „Už šestnáct dní žije jen ze vzduchu a možná nějaké špíny na stole. Že je to tak, Macho? To je obdivuhodné, Pidgi. Fakt.“

„Teda brácho, ty jsi ale kretén.“

„Uniká ti vznešenost toho experimentu,“ pokračoval klidně Hawk. „Tenhle tvor je potomkem hmyzu z pradávných dob. Macho je živý ze vzduchu. A jestli přežije ještě čtyři dny, pustím ho. Takovou máme dohodu. Už pro něj vymýšlím odměnu. Macho,“ řekl Hawk a sklonil se, aby si svého zajatce prohlédl. Poklepal na sklenici. Šváb na něho zamával tykadly. „Myslím, že by ti udělala radost čokoládová sušenka.“

Pidge vstal z postele, došel ke stolu, natáhl se přes Hawkovo rameno a zvedl sklenici. Pak sevřel ruku v pěst a rozdrtil švába na dřevotřískové desce. Macho pohnul jednou nohou v posmrtné křeči.

„Hej! Proč jsi to udělal, krucinál? Proč?!“

„Ars longa, vita brevis. Umění je věčné, kámo. Život je krátký. Napiš dialog pro tuhle zatracenou kapitolu, ty jeden chovateli švábů, nebo jdu pryč.“

Kapitola 28

CONKLIN A JÁ jsme celý den procházeli zastavárny v naději, že objevíme některý ze šperků Patricie Maloneové. Kdyby se to povedlo, třeba bychom získali stopu, se kterou by se dalo pracovat. Poslední krám na našem seznamu byla díra mezi dvěma bary v Mission Street zvaná Treasure Coop.

Nejsem si jistá, zda majitel slyšel zvonek nade dveřmi, když jsme s Conklinem vstoupili, ale určitě musel zahlédnout náš odraz v jednom z desítek zrcadel rozvěšených po stěnách a vyšel ze zadní části obchodu. Jmenoval se Ernie Cooper. Byl to statný chlap z dob války ve Vietnamu a zdálo se, že se do krámku sotva vejde. Měl šedé vlasy svázané do ohonu, iPod v kapsičce košile a od uší mu visely kabely. Pod bundou se mu rýsovala pistole.

Zatímco Conklin ukazoval Cooperovi fotografie viktoriánských šperků Patricie Maloneové, které nám dala pojišťovna, rozhlížela jsem se kolem po nesčetných trofejích, kytarách a zastaralých počítačích, kterým vévodila vycpaná opice s lampou trčící ze zad posazená na květinovém podstavci. Na jednom ze čtyř pultů plných snubních prstenů, hodinek, vojenských medailí a pozlacených řetězů byla vyrovnaná sbírka prasečích plodů ve formaldehydu.

Když si Ernie Cooper prohlédl snímky, tiše hvízdl.

„Jakou to má všechno cenu, pár táců?“

„Tak nějak,“ odpověděl Conklin.

„Takovéhle věci mi nikdo nenosí, ale čistě pro jistotu, po kom se mám dívat?“

„Možná po něm,“ řekl Conklin a položil na pult fotokopii snímku Ronalda Graysona.

„Můžu si ji nechat?“ zeptal se Cooper.

„Jistě, a tady je moje vizitka,“ odpověděl Rich.

„Oddělení vražd?“

„Přesně tak.“

„Co se stalo? Ozbrojená loupež?“

Conklin se usmál. „Jestli sem přijde tenhle kluk nebo kdokoli jiný s těmito věcmi, chceme o tom vědět.“

Všimla jsem si malé černobílé fotografie přilepené na pokladně. Byl na ní Ernie Cooper v sanfranciské policejní uniformě vycházející z budovy městského soudu. Cooper postřehl, že si snímek prohlížím, a řekl: „Vidím, že máte na odznaku jméno Boxerová. Kdysi jsem dělal s chlapem, co se tak jmenoval.“

„S Martym Boxerem?“

„To byl on.“

„To je můj otec.“

„Fakt? Neurazte se, ale nesnášel jsem ho.“

„Neurazila jsem se,“ opáčila jsem.

Cooper přikývl, otevřel pokladnu a uložil pod přihrádky s penězi snímky šperků, Graysonovu fotografii i Conklinovu vizitku.

„Moje staré instinkty pořád fungují, možná ještě líp než kdysi,“ řekl Ernie Cooper a zacvakl zásuvku. „Poptám se kolem, a když se něco dozvím, ozvu se. Slibuji.“

Kapitola 29

ZATÍMCO JSME BYLI s Conklinem v zastavárně Ernieho Coopera, obloha zešedla. Cestou do Dvacáté první ulice jsme uslyšeli tlumené dunění hromu, a když jsme nasedali do auta, rozpleskly se o přední sklo první velké kapky. Sevřela jsem kličku mezi palcem a ukazováčkem a vytočila nahoru okénko. Přitom jsem zaklela s větším důrazem, než bylo nutné.

Byla jsem otrávená. Rich také. Po dlouhém namáhavém dni jsme měli stále prázdné ruce. Rich se potýkal s klíčky, obočí měl naježené a vyčerpání ho táhlo k zemi jako těžký kabát.

„Nemám řídit?“

Můj parťák vypnul zapalování, povzdechl si a sklesle se opřel v sedačce. „To nic,“ řekla jsem. „Dej mi klíčky.“

„Řídit můžu. To není ten problém.“

„A co je?“

„Ty.“

Já? Měl na mě vztek, že jsem vyslýchala Kelly? „Co jsem provedla?“

„To, že prostě jsi, víš?“

Ach ne. Pokusila jsem se ukončit tenhle rozhovor tím, že jsem na něho vrhla prosebný pohled a v duchu si říkala: Prosím, nezačínej s tím, Richie. V hlavě se mi však v rychlém sledu míhaly záběry z noci v hotelu po pracovním dni stráveném v Los Angeles, kdy jsme skončili v objetí na posteli.

Mé tělo tehdy volalo ano, ano, ano, ale rozum dupl na brzdu – a já Richieho zarazila.

Půl roku nato byla ta vzpomínka pořád ještě s námi v kabině omšelého fordu Crown Victoria a praskala jako blesky v bouřce tam venku. Rich si všiml mého polekaného výrazu.

„Nehodlám s tím nic dělat,“ ujišťoval mě. „Nikdy nic neudělám – jenom si dost dobře neumím nechat pro sebe to, co cítím, Lindsay. Vím, že máš Joea. Chápu to. Jenom chci, abys věděla, že moje srdce zasáhl šíp. A že bych pro tebe udělal cokoli.“

„Richi, tohle nejde,“ řekla jsem, pohlédla mu do očí a uviděla bolest, kterou jsem neuměla utišit.

„Krucinál,“ řekl. Zakryl si tvář dlaněmi a dlouze zasténal. Pak několikrát uhodil pěstí do volantu, než konečně otočil klíčkem a znovu nastartoval auto.

Položila jsem mu ruku na zápěstí. „Richi, nechceš dělat s někým jiným?“

Zasmál se a řekl: „Zapomeň na těch posledních dvaačtyřicet vteřin, ano? Jsem idiot a omlouvám se.“

„Myslím to vážně.“

„V žádném případě. Ani na to nemysli.“

Rich se podíval do zpětného zrcátka a vyjel od chodníku. „Jenom ti chci připomenout,“ řekl s křečovitým úsměvem, „že když jsem pracoval s Jacobim, k ničemu takovému nikdy nedošlo.“

Kapitola 30

POPULACI COLMY v Kalifornii tvoří z velké části mrtví. Poměr těch pod zemí a těch, co ještě dýchají, je asi dvacet k jedné. Moje matka leží na hřbitově Cypřišový háj v Colmě, stejně jako Yukiina maminka. A teď tam své rodiče pohřbívali i Kelly Maloneová a její bratr Eric.

Náhodnému pozorovateli by se zdálo, že tam jsem sama.

Položila jsem květiny pod náhrobní kámen z růžového mramoru s vytesanými jmény Benjamina a Heidi Robsonových, lidí, které jsem neznala. Pak jsem si sedla na lavičku asi třicet metrů od místa, kde vítr vonící trávou povlával střechou stanu, pod nímž probíhal pohřeb Maloneových.

V pouzdře pod modrou bundou jsem měla svůj glock a mikrofon pod límcem košile mě spojoval s hlídkovými vozy u vchodu na hřbitov. Rozhlížela jsem se po grázlíkovi jménem Ronald Grayson nebo po někom jiném, kdo by se tam nehodil, po člověku se zálibou v mučení a vraždění. Nestává se to pokaždé, ale někteří vrazi si prostě nedokážou nechat ujít konec představení, po kterém v duchu tleskají sami sobě.

Doufala jsem, že budeme mít štěstí.

Zatímco jsem se dívala, předstoupila před skupinu asi padesáti lidí Kelly Maloneová a postavila se zády ke dvěma rakvím. A viděla jsem, že z ní Richie během smuteční řeči nespouští oči. Neslyšela jsem ani slovo, jen vzdálené vrčení sekačky, k němuž se zanedlouho připojilo skřípění rumpálu spouštějícího rakve pod zem. Kelly a její bratr hodili do hrobů svých rodičů každý hrst hlíny a odvrátili se.

Kelly přistoupila k Richiemu a ten ji objal.

Na tom gestu bylo cosi dojemného a přirozeného, jako by stále tvořili pár. Bolestivě se mi sevřel žaludek a já se ten pocit pokusila potlačit. Když Kelly a Rich odešli ze stanu a zamířili s knězem mým směrem, obrátila jsem se k nim zády dřív, než přišli tak daleko, aby mi viděli do očí.

Promluvila jsem do mikrofonu pod límcem: „Tady Boxerová. Jdu k vám.“

Kapitola 31

DVA BLOKY od Budovy spravedlnosti se na druhé straně ulice nachází MacBainova hospoda Pivo z celého světa, kam se chodí najíst právníci a poldové a kdokoli další, komu nevadí sedět u stolu velkého jako ubrousek a překřikovat okolní hluk.

Cindy a Yuki měly stolek u okna, Yuki se opírala zády o rám dveří a Cindyina židle se zhoupla pokaždé, když si muž za ní poposedl. Cindy hypnotizovaly Yukiiny poletující ruce doprovázející její vyprávění. Yuki měla na oběd jen dvacet minut, a proto zvolila své kulometné tempo řeči.

„Tenhle případ jsem si vyprosila,“ řekla a strčila si do pusy jeden ze Cindyiných hranolků. Opakovala vlastně to, co Cindy povídala už mnohokrát. „Přede mnou byli tři další lidé, ale Červený pes ho svěřil mě kvůli Brinkleymu.“

Červený pes byl Yukiin šéf, zástupce okresního prokurátora Leonard Parisi, proslulý rusovlasý buldok, a Brinkley byl Alfred Brinkley, „Střelec z trajektu“, Yukiin první velký případ v roli žalobkyně. Brinkleyho případ měl velkou sledovanost – veřejnost rozzuřila skutečnost, že psychicky narušený muž zastřelil pistolí pět lidí, kteří si vychutnávali sobotní projížďku na trajektu plujícím ven ze zátoky.

„Je to vlastně ironie,“ svěřovala se Yuki Cindy. „U Brinkleyho jsem měla hromadu důkazů. Pistoli, doznání, dvě stě očitých svědků, děsivý videozáznam střelby. V případě Junie Moonové je to přesně naopak.“ Odmlčela se jen na tak dlouho, aby si vycucla brčkem dietní kolu až na dno sklenice.

„Nemáme vražednou zbraň, tělo ani svědky – jen odvolané doznání dívky tak natvrdlé, že se dá těžko uvěřit, že by dokázala uvařit vejce. Ani se neodvažuji pomyslet na to, že bych to mohla projet, Cindy.“

„Jen klid, zlato. Ty to nepro –“

„Mohlo by se to stát. Ale stejně do toho půjdu. A teď má Junie navíc nového právníka.“

„Koho?“

„L. Dianu Davisovou.“

„Ach jo.“

„No právě. Třešnička na dortu. Stojím proti známé feministické bojovnici. Jo, málem bych zapomněla. Jeden spisovatel pracuje na knize o Michaelu Campionovi. Celý týden je mi v patách. Jmenuje se Jason Twilly a chce si s tebou promluvit.“

„Jason Twilly? Autor trháků o skutečných zločinech?“

„Jo, to je on.“

„Yuki, Jason Twilly je obr. Je to hvězda!“

„To on o sobě tvrdí také,“ zasmála se Yuki. „Dala jsem mu tvoje číslo. Chce jenom nějaké informace o mně. Je mi jedno, co mu řekneš, jen když nebudeš tvrdit, že jsem úplně mimo.“

„Ty jsi ale číslo, víš to?“

Yuki se zasmála. „Ale jo. Už musím,“ řekla a zastrčila pod košík s pečivem dvacetidolarovku.

„Mám schůzku s Červeným psem,“ vysvětlila Yuki. „Přede mnou se o ten případ zajímali další tři žalobci, Cindy. Víš, kdyby ho přidělil někomu jinému, ocitla bych se mimo hru. Takže mám jenom jednu možnost. Musím vyhrát.“

Kapitola 32

CINDY VSTPOUPILA DO BARU hotelu St. Regis na rohu Třetí ulice a Mission Street v rušné čtvrti SoMa. Jason Twilly se tam ubytoval, dokud proces neskončí, a rozhodně se do toho podniku hodil.

Když Cindy došla k jeho stolu, Twilly vstal. Byl to vysoký, štíhlý třiačtyřicátník s výraznými rysy, které si Cindy pamatovala z obálek jeho knih a nedávného profilu v Entertainment Weekly.

„Jason Twilly,“ řekl a podal jí ruku.

„Dobrý den, já jsem Cindy Thomasová.“ Usedla na židli, kterou jí Twilly odtáhl od stolu. „Omlouvám se za zpoždění.“

„Nic se neděje. Byl jsem rád, že mohu chvilku tiše přemýšlet.“

Před schůzkou si o Twillym něco zjistila k tomu, co už věděla: že je velice chytrý, rafinovaný, talentovaný a trochu bezohledný. Jeden novinář o něm napsal, že Twilly navázal tam, kde Truman Capote skončil s knihou Chladnokrevně, a povšiml si, že Twilly má vzácný talent proniknout do uvažování vrahů a zlidštit je tak, že je čtenáři považovali div ne za své přátele.

Cindy si chtěla plně vychutnat atmosféru toho místa a potěšení ze společnosti Jasona Twillyho, ale nedokázala odhodit ostražitost. Dělala si starosti o Yuki, přemýšlela, jak ji asi Twilly vyobrazí a zda je dobře nebo špatně, že Twillyho další kniha bude o Michaelu Campionovi. I když se zdálo, že je to Yuki jedno, Cindy věděla, že Twilly využije všechno, co mu řekne, ve svůj prospěch.

„Právě jsem dočetla knihu Malvo,“ poznamenala Cindy. Šlo o Twillyho bestseller o střelci z Washingtonu, který se svým snadno ovlivnitelným partnerem zabil deset lidí a měsíc dlouhým řáděním vyděsil celé město.

„Jak se vám líbila?“ usmál se Twilly. Byl to okouzlující úsměv, trochu pokřivený, při kterém se mu kolem koutků očí objevily vějířky vrásek.

„Začala jsem se dívat na mladistvé chlapce úplně jinýma očima.“

„Budu to považovat za kompliment,“ řekl Twilly. „Co si dáte k pití?“

Twilly přivolal servírku, Cindy objednal víno, sobě minerálku a řekl, že jestli Yuki povede obžalobu Junie Moonové, chtěl by se o její nejlepší přítelkyni něco dozvědět.

„Mluvil jsem s několika profesory, co ji učili na právech,“ dodal Twilly. „A s jejími bývalými kolegy ve firmě Duffy a Rogers.“

„Byla na nejlepší cestě stát se partnerem,“ řekla Cindy.

„To jsem už slyšel. Yuki mi vysvětlila, že poté, co byla její matka zabita v Městské nemocnici, ztratila zájem o občanské právo a přešla na stranu obžaloby.“

„Přesně tak.“

„Tak jaká tedy je? Nelítostná? Pomstychtivá?“

„Navádíte mě,“ zasmála se Cindy. „Měl jste z Yuki takový dojem?“

„Vůbec ne,“ řekl Twilly a věnoval jí jeden ze svých vzrušujících úsměvů. „No, trocha nelítostnosti v ní možná je,“ dodal. „Viděl jsem Yuki v akci v Brinkleyho případu.“

Twilly pověděl Cindy, že podepsal se svým vydavatelem smlouvu na neautorizovaný životopis Michaela Campiona ještě předtím, než Michael zmizel.

„Vypadalo to jako neřešitelná záhada, dokud policie neobvinila Junii Moonovou,“ řekl Twilly. „A potěšilo mne, když jsem se doslechl, že Yuki bude Moonovou žalovat za Michaelovu vraždu. Měl by to být úžasný proces. Na Yuki Castellanové se mi nejvíc líbí, že je vášnivá a nebojácná.“

Cindy přikývla a řekla: „L. Diana Davisová by měla předvést svůj nejlepší výkon.“

„To je zajímavé,“ poznamenal Twilly. „Zrovna jsem myslel na to, jaké má Yuki štěstí, že má kamarádku, jako jste vy. Chci říct, při vší úctě k Yuki, Davisová ji rozcupuje na kusy.“

Druhá část

HABEAS CORPUS

(Předložte tělo)

Kapitola 33

YUKI SE PROTLAČILA davem reportérů a kameramanů, kteří ji obklopili, jakmile vystoupila z auta. Posunula si řemen kabelky výš na rameno, pevně sevřela kufřík, a když se pustila po ulici, lidé z médií vyrazili za ní a vykřikovali otázky, jak podle ní bude probíhat proces a jestli nechce učinit nějaké prohlášení.

„Teď ne, lidi,“ řekla. „Nechci nechat soud čekat.“ Sklonila hlavu, obešla roh a uviděla karavanu televizních dodávek zaparkovaných v Bryant Street; místní zpravodajci, týmy z kabelovek a celostátních kanálů – ti všichni dorazili, aby informovali o procesu s Junií Moonovou.

Naskočila zelená a Yuki přešla ulici uvnitř shluku reportérů. Zamířila k Budově spravedlnosti a ještě hustšímu davu, jenž se shromáždil nad úpatím žulového schodiště. Len Parisi jí řekl, že se o média postará, ale teď právě trčel v zácpě na dálnici, kde se převrátila cisterna s naftou, zablokovala všechny pruhy a způsobila řetězovou havárii aut, která dostala na kluzké vozovce smyk.

Parisi netušil, kdy dorazí k soudu, a tak s ním Yuki půl hodiny znovu probírala svou úvodní řeč po telefonu, což ji zdrželo. S pohledem upřeným před sebe vyšla po schodech a reportérům u těžkých dveří ze skla a oceli řekla: „Teď s vámi nemohu mluvit, je mi líto.“ A pak se rozčílila, když jí dveře nešly otevřít.

Reportér stanice KRON jí pomohl, mrkl na ni a řekl: „Uvidíme se později, Yuki.“

Yuki hodila kufřík a kabelku na pult ochranky, prošla detektorem kovu, přijala od justiční stráže přání hodně štěstí a rychle vyběhla po schodech do prvního patra.

Soudní síň obložená nazlátlým dubovým dřevem byla plná lidí. Yuki se posadila za stůl obžaloby a vyměnila si pohledy se svým zástupcem Nickym Gainesem. Potil se a vypadal stejně nervózně jako ona.

„Kde je Červený pes?“ zeptal se.

„Trčí v zácpě.“

Soudní sluha utišil hluk v síni zvoláním „Všichni povstaňte!“ Dveřmi za soudní stolicí vešel do sálu soudce Bruce Bendinger a posadil se na své místo mezi vlajkou USA a kalifornským praporem.

Bendingerovi bylo šedesát, měl šedé vlasy a zotavoval se po náhradě kolenního kloubu. Límeček košile vyčnívající nad talárem byl růžový a proužkovaná kravata jasně ultramarínová. Yuki si povšimla Bendingerova naježeného obočí a pomyslela si, že obvykle klidný soudce vypadá už před začátkem procesu trochu podrážděně. Přiřkla to bolavému kolenu.

Yuki jedním uchem poslouchala, jak Bendinger instruuje porotu. Využila té příležitosti a vrhla kradmý pohled na působivou, neúprosnou obhájkyni Junie Moonové, L. Dianu Davisovou.

Davisové bylo přes padesát a měla dvacetiletou praxi v ochraňování zneužívaných a nespravedlivě obviněných žen. Toho rána se dostavila v jednom ze svých proslulých červených kostýmů doplněném jasnou rtěnkou a výraznými šperky, s krátkými šedými vlasy vyčesanými do pevných vln. Vypadala připravená na svůj okamžik slávy a Yuki ani na okamžik nezapochybovala, že se jí ho dostane – detailních záběrů televizních kamer a trsů mikrofonů při každé přestávce.

A v tom okamžiku si uvědomila, že to není jenom tlak procesu a spalující zájem médií, co ji tolik znervózňuje; byla to také Junie Moonová, která seděla vedle své obhájkyně a vypadala tak nevinně a zranitelně ve svém smetanovém kostýmku s krajkovým límečkem, že byla skoro průsvitná.

„Jste připravená, slečno Castellanová?“ uslyšela Yuki soudce.

„Ano, Vaše ctihodnosti,“ odpověděla. Odstrčila židli od stolu, přistoupila k řečnickému pultu, zkontrolovala, že má zapnutý knoflík na saku a po zádech jí přeběhl mráz, když ucítila, jak se na ni upínají dvě stovky očí. Na okamžik se zarazila.

Usmála se na porotce a pak spustila nejdůležitější úvodní řeč své kariéry.

Kapitola 34

„DÁMY A PÁNOVÉ,“ řekla Yuki od řečnického pultu. „O životě Michaela Campiona se toho ví hodně. V tomto procesu jde bohužel o jeho smrt. Večer jednadvacátého ledna vstoupil Michael Campion do domu obžalované Junie Moonové – a už ho nikdo nespatřil. Slečna Moonová je prostitutka.

Zmiňuji se o její profesi proto, že Michael Campion navštívil slečnu Moonovou právě proto, že je prostitutka. Obžaloba předvolá svědky, spolužáky oběti, kteří vám poví, že Michael návštěvu slečny Moonové dlouho plánoval, protože chtěl přestat být panicem. A jednadvacátého ledna se za ní konečně vydal.

Michael Campion však neztratil jen panictví, on ztratil život.

To se nemělo stát.

Michael neměl zemřít. A kdyby se obžalovaná zachovala zodpovědně, kdyby jednala humánně, Michael mohl být dnes mezi námi.

Co se Michaelu Campionovi stalo poté, kdy vstoupil do domu slečny Moonové, nám podrobně popsala sama obžalovaná,“ řekla Yuki a ukázala na Junii. „Ta přiznala policii, že nechala Michaela zemřít a poté s jeho tělem naložila jako s odpadky.“

Yuki seznámila porotu s doznáním Junie Moonové, jejím popisem skonu Michaela Campiona a rozřezáním jeho těla, které skončilo v kontejneru. Pak se obrátila k obžalované zády, nechala své poznámky na pultu a rozvážnými kroky došla k lavici poroty.

Už nemyslela na to, že Červený pes nesedí na židli vedle ní nebo že polovinu místnosti zaplňují slintající reportéři, a bylo jí jedno, že Junie Moonová vypadá nevinně jako prodavačka květin na letní svatbě.

Soustředila se pouze na porotu.

„Dámy a pánové,“ pokračovala. „Policie získala informace vedoucí k obžalované celé tři měsíce po zmizení Michaela Campiona. Jeho ostatky nebyly nalezeny, protože už bylo příliš pozdě. Obhajoba bude tvrdit, že kde není tělo, není ani zločin. Bude prohlašovat, že policie musela slečnu Moonovou zastrašovat, protože ona své doznání později odvolala. Přijde s tvrzením, že žádný případ ani neexistuje. To není pravda. Ano, fyzické důkazy nemáme. Máme však nepřímé důkazy – a těch je spousta.“

Yuki prošla kolem lavice poroty, přejela rukou po zábradlí a cítila naléhavost a logiku své řeči. Poznala, že porotci ji nejen sledují, ale dychtivě čekají na každé slovo. A ona jim chtěla dát, co si přáli.

„Slečna Moonová je obviněna ze zatajování důkazů a vraždy druhého stupně,“ oznámila porotě. „Abychom dokázali vraždu, budeme muset prokázat zlý úmysl. Tak to zákon vyžaduje. Zlý úmysl je možné vyvodit z jednání dotyčné osoby, jež vás dovede k přesvědčení, že ona osoba má ‚zkažené a zlé srdce‘. Mějte to na paměti.

Zkažené a zlé srdce.

Obžalovaná nám řekla, že ji Michael Campion žádal o pomoc, ale ona mu nepomohla – protože jí více záleželo na tom, aby ochránila sama sebe. Nechala ho zemřít, přestože ho mohla zachránit. To je nejjasnější možný projev zkaženého a zlého srdce. To je důvod, proč obžaloba viní Junii Moonovou z vraždy. A během tohoto procesu dokážeme nade vší pochybnost, že je Junie Moonová vinna.“

Kapitola 35

L. DIANA DAVISOVÁ položila ruce na obě strany řečnického pultu a otočila ho tak, aby byla čelem k lavici poroty. Pak zvedla oči k porotcům a řekla: „Dobrý den. Ráda bych poděkovala obžalobě za to, že přednesla úvodní řeč za mě. Ušetřila nám spoustu času.

Davisovou potěšil smích v obecenstvu a kvitovala s povděkem, že se k němu někteří porotci přidali. Dala si jednu ruku v bok, usmála se a pokračovala.

„Pamatujete si na ten reklamní slogan ‚Kde je to hovězí?‘ Přesně to bych chtěla vědět já a vy to budete chtít vědět také. Jak vám paní žalobkyně právě řekla, dámy a pánové, žádný případ neexistuje. Kdyby zmíněný mladík nebyl celebritou, pochybuji, že by se okresní prokurátor odvážil dovést tento případ až před soud.

Slečna Castellanová má pravdu, když říká, že kde není tělo, není ani případ.

Nejenže zde chybí tělo, chybí také zbraň a navzdory úžasným pokrokům forenzní medicíny se na takzvaném místě činu nenašel ani mikroskopický důkaz. Ach, ano,“ dodala Davisová jakoby mimochodem, „po intenzivním, ne-li přímo mučivém výslechu na policii se má klientka přiznala ke zločinu, který nespáchala.

Povolaný znalec vás seznámí s tímto syndromem falešného doznání důsledkem emocionálního nátlaku, kterému byla slečna Moonová vystavena. A slečna Moonová vám osobně poví, co se dvacátého prvního ledna stalo. Obžaloba nemůže předložit nic než odvolané doznání vyděšené mladé ženy, která byla zastrašena výslechem vedeným týmem agresivních motivovaných inspektorů z oddělení vražd, jejichž cílem bylo ‚přišít‘ zmizení guvernérova syna komukoli.

Vybrali si Junii Moonovou.

V následujících několika dnech budete svědky nesmyslného procesu vedeného proti ní. Neobjeví se žádné důkazy v podobě DNA a Henry Lee nepřijde s fotografiemi cákanců krve, aby vám vysvětlil, jak tento takzvaný zločin proběhl.

Dokonce nebude předvolán ani Ricardo Malcolm, bývalý přítel slečny Moonové, protože řekl policii, že se Junie s Michaelem Malcolmem nikdy nesetkala. Prohlásil, že k ničemu takovému nedošlo.

Co se tedy Michaelu Campionovi přihodilo?

Víme – všichni ve svobodném světě vědí – že Michael Campion trpěl vážnou vrozenou a potenciálně smrtelnou srdeční vadou a že jeho čas na tomto světě byl omezený. Poté co večer jednadvacátého ledna odešel z domu, něco se mu stalo. Netušíme, co to bylo, ale není vaším úkolem o tom spekulovat.

Na konci tohoto procesu vás obžaloba požádá, abyste slečnu Moonovou shledali vinnou nade vší pochybnost. A selský rozum vám řekne, že se slečna Moonová neprovinila ničím, z čeho byla obviněna. Nesnažila se zatajit důkazy. Nepomohla rozčtvrtit tělo ve vaně ani se ho zbavit. Budete si naprosto jistí, že Junie Moonová vraždu nespáchala.“

Kapitola 36

SOUDNÍ SLUHA VYVOLAL mé jméno a já vstala z lavice na chodbě, otevřela dvoukřídlé dveře do soudní síně a prošla uličkou. Jak jsem se blížila ke svědecké lavici, otáčely se po mně hlavy diváků a já si znovu uvědomila, že obžaloba Junie Moonové je z velké části postavená na mém svědectví. A že L. Diana Davisová udělá všechno proto, aby mě rozdrtila.

Složila jsem přísahu, posadila se a moje dobrá kamarádka mi položila předběžné otázky, aby seznámila porotce s mou kariérou u policie a dosaženou hodností.

Pak se zeptala: „Seržantko Boxerová, vyslýchala jste devatenáctého dubna obžalovanou?“

„Ano. Inspektor Richard Conklin a já jsme ji nejprve vyslechli u ní doma a později v jižním okrsku sanfranciské policie ve druhém patře této budovy.“

„Zdálo se vám, že má strach, že je zastrašená?“

„Ani ne. Připadala mi celkem klidná. K výslechu do Budovy spravedlnosti s námi odjela dobrovolně.“

„Ptali jste se jí tenkrát na Michaela Campiona?“

„Ano.“

„A co odpověděla?“

„Nejdřív tvrdila, že se s Michaelem nikdy nesetkala, ale asi dvě hodiny nato nás požádala, abychom vypnuli videokameru.“

„Co se stalo pak?“

Abych odpověděla na Yukiinu otázku, seznámila jsem porotu s tím, co Junie řekla mně a Conklinovi – jak oběť skonala, že zavolala Rickymu Malcolmovi a co společně udělali s Michaelovým tělem.

„Měla jste nějaký důvod pochybovat o její výpovědi?“ zeptala se Yuki.

„Ne. Připadala mi naprosto věrohodná.“

„Vyslýchala jste obžalovanou ještě někdy jindy?“

„Ano. Setkali jsme se se slečnou Moonovou pár dní nato v ženské věznici. Doufali jsme, že si vzpomene na jméno města, kde se se svým přítelem zbavili ostatků Michaela Campiona.“

„A vzpomněla si?“

„Ano. Bylo to město jménem Jackson v okrese Amador, asi tři a půl hodiny cesty na severovýchod.“

„Aby bylo jasno, šlo o druhý výslech?“

„Přesně tak.“

„Vypovídala obžalovaná pod nátlakem?“

„Námitka. Tato otázka je spekulativní,“ zvolala Davisová.

„Přijímá se,“ vyštěkl soudce Bendinger.

„Zeptám se jinak,“ řekla Yuki. „Vyhrožovali jste obžalované? Upírali jste jí jídlo, vodu nebo spánek?“

„Ne.“

„Poskytla vám tuto informaci ze své svobodné vůle?“

„Ano.“

„Děkuji, seržantko,“ řekla mi Yuki. „Nemám další otázky.“ A pak si mě podala L. Diana Davisová.

Kapitola 37

PŘEKVAPILO MĚ, jak je L. Diana Davisová drobná, mohla měřit tak metr šedesát, ale usoudila jsem, že jí na velikosti dodaly záběry zblízka na malé obrazovce a její pověst.

„Seržantko Boxerová,“ řekla Davisová. „Pracujete jako inspektorka v oddělení vražd už deset let. Vyšetřovala jste mnoho případů. Vyslýchala jste nesčetné podezřelé a věděla jste také, že nakonec stanete před tímto soudem, abyste řekla, co se přihodilo v případu Junie Moonové. Je to tak?“

„Ano.“

„Jak jste tedy přinutila mou klientku, aby se doznala, seržantko? Namluvila jste jí, že se takové nehody stávají? Že se ničím neprovinila?“

Zatraceně dobře jsem věděla, že musím odpovídat stručně a odměřeně, ale při pohledu na Davisovou, která se tvářila napůl jako laskavá babička a napůl jako buldok, jsem cítila potřebu vysvětlit všechno zeširoka.

„Možná jsem něco takového řekla. Výslechové postupy nejsou univerzální pro každý případ. Někdy musíte zvýšit hlas, jindy projevit sympatie. A někdy musíte vyslýchanému lhát,“ řekla jsem. „Výslechy však mají zákonem dané hranice a já ani můj kolega jsme je nepřekročili.“

Davisová se usmála, otočila se, došla k porotě a pak se obrátila zpátky ke mně.

„Tak takhle je to?“ řekla. „Přejděme k dalšímu bodu. Dosvědčila jste, že vás má klientka požádala, abyste během výslechu na policejní stanici vypnuli videokameru.“

„Přesně tak.“

„Čili aby bylo jasno, seržantko, vy jste všechno natáčeli až do okamžiku, kdy se slečna Moonová ‚doznala‘. To znamená, že její přiznání na pásce není.“

„Zdálo se, že se obžalovaná zdráhá vypovídat kvůli běžící kameře. Když tedy projevila přání, abychom ji vypnuli, udělala jsem to. A pak nám řekla, co se stalo.“

„A co si máme myslet o skutečnosti, že jste natočili vše, co tato mladá žena řekla, kromě jejího doznání? Zřejmě chcete naznačit, že si obžalovaná přála vypnout kameru z opatrnosti,“ řekla Davisová a pokrčila rameny, aby vyslala neverbální signál porotě, že si myslí, že plácám nesmysly. „Tvrdíte, že byla natolik chytrá, že se přiznala mimo záznam.“

„Nic takového jsem –“

„Děkuji, seržantko. K této svědkyni nemám dalších otázek.“

Yuki vyskočila ze židle a řekla: „Ale já ano, Vaše ctihodnosti.“

„Pokračujte, slečno Castellanová,“ vybídl ji soudce.

„Seržantko Boxerová, existuje nařízení, že se každé doznání musí natočit na video?“

„Vůbec ne. Doznání je doznání, písemné či ústní, na videu nebo bez něj. Dávám přednost videonahrávce, ale není nutná.“

Yuki přikývla.

„Tušila jste, co slečna Moonová řekne, když vás požádala, abyste vypnula kameru?“

„Vůbec ne. Udělala jsem to, protože nás o to poprosila – a myslela jsem si, že je to jediný způsob, jak z ní dostat pravdu. A víte co, slečno Castellanová? Zabralo to.“

Kapitola 38

YUKI SI PŘÁLA, aby všichni její svědkové byli tak dobří jako Rich Conklin. Byl spolehlivý Byl důvěryhodný. Připomínal mladého důstojníka, hodného synka. Neškodilo ani, že byl pohledný. Když odpovídal na její otázky, pověděl vlídně porotě, že pracuje u sanfranciské policie už pět let a v oddělení vražd poslední dva roky.

„Vyslýchal jste podezřelou večer devatenáctého dubna?“ zeptala se Yuki Conklina.

„Seržantka Boxerová a já jsme mluvili se slečnou Moonovou společně.“

„Vytvořil jste si nějaký názor na její vinu či nevinu ještě předtím, než jste ji oba vyslechli?“

„Ne, madam.“

„Přečetl jste slečně Moonové její práva?“

„Ano, přečetl.“

„Pokud tomu dobře rozumím, nebyla slečna Moonová zatčená, když jste ji seznámil s jejími právy. Proč jste ji tedy varoval, že všechno, co řekne, by mohlo být použito proti ní?“

„Hrál jsem vabank,“ odpověděl Conklin.

„Mohl byste porotě vysvětlit, co tím máte na mysli?“

Conklin si odhrnul z očí hnědou ofinu. „Jistě. Tak třeba: já řeknu podezřelému, že ho chci vyslechnout, zeptám se ho, zda by mne následoval na stanici a on jde se mnou ze své vlastní vůle. Taková osoba pak nemusí odpovídat na naše otázky a může kdykoli odejít. Nemusím jí číst její práva, protože nebyla zatčená.“

Conklin se pohodlně opřel a pokračoval: „Ale pokud začne mít podezřelý obavy, může požádat o právníka, který výslech ukončí. Nebo dotyčný prostě odejde. A my ho musíme propustit, jelikož nebyl zatčený.“

„Jestli vám tedy správně rozumím, inspektore, učinil jste předběžné opatření, abyste byli krytí pro případ, že by slečna Moonová řekla něco, co by se dalo použít proti ní.“

„Přesně tak. Myslel jsem na to, že je slečna Moonová náš jediný svědek – možná podezřelý v závažném případu. Nechtěl jsem tedy riskovat, že bychom museli výslech přerušit a přečíst jí práva v případě, že by se ukázalo, že má něco společného se zmizením Michaela Campiona. To by mohlo celý rozhovor ukončit. A my jsme chtěli nejen zjistit pravdu, ale také najít pohřešovaného.“

„A požádala slečna Moonová o právníka?“

„Ne.“

„Seznámila vás s podrobnostmi smrti Michaela Campiona a odstranění jeho těla?“

„Ano, seznámila.“

„Inspektore Conkline, jak se chovala, když se přiznala vám a seržantce Boxerové?“

„Vypadala smutně, jako by ji tížily výčitky svědomí.“

„A jak jste to poznal?“

„Plakala,“ odpověděl Conklin. „Řekla, že jí to je líto a že si přeje, aby mohla změnit všechno, co se stalo.“

Kapitola 39

„INSPEKTORE CONKLINE,“ řekla Davisová s úsměvem. „Vypadá to, že jste velice chytrý policejní důstojník.“

Yuki strnula. Skoro viděla, jak Davisová nastražuje past, klade do ní návnadu a přivazuje ji ke stromu. Conklin se na ni jen podíval a počkal, až bude pokračovat.

„Není pravda, že moje klientka od počátku popírala, že by se s Michaelem Campionem kdy setkala?“

„Ano, ale devětadevadesát procent podezřelých tvrdí, že jsou nevinní.“

„Vyslýchal jste už sto podezřelých z vraždy?“

„To byl řečnický obrat,“ opáčil Conklin. „Nevím, kolik podezřelých z vraždy jsem už vyslechl. Pár jich bylo.“

„Chápu,“ řekla Davisová. „A bude řečnický obrat, když povím, že jste se seržantkou Boxerovou klamali a zastrašovali mou klientku, dokud se nepřiznala?“

„Námitka!“ vykřikla Yuki ze svého místa.

„Přijímá se.“

„Zeptám se jinak. Jak všichni víme, nebylo ono ‚doznání‘,“ řekla Davisová a dvěma prsty obou rukou naznačila uvozovky, „natočeno na video, je to tak?“

„Ano.“

„Takže nevíme, jaká při výslechu panovala atmosféra, je to tak?“

„Asi mi budete muset věřit.“

Davisová se usmála a nadechla, aby vynesla trumf. „Inspektore, dělal jste si poznámky o výpovědi slečny Moonové?“

„Ano.“

„Během přípravy na proces jsem požádala, abych do nich mohla nahlédnout,“ řekla Davisová, „ale dozvěděla jsem se, že je už nemáte.“

Conklin zrudl. „To je pravda.“

„Chci se ujistit, že správně chápu to, co nám tu říkáte, inspektore,“ pronesla Davisová arogantním tónem, jenž zdokonalila během desetiletí své praxe a který teď použila, aby Conklina znejistila a ponížila.

„Vyšetřovali jste pravděpodobnou vraždu. Jak jste nám sdělil, byla slečna Moonová vaší hlavní svědkyní, ne-li přímo podezřelou. Neměl jste nahrávku, tak jste pořídil písemný záznam. To proto, abyste mohl povědět soudu a porotě, co obžalovaná vypověděla, je to tak? A pak jste ty poznámky zahodil – mohl byste nám prozradit proč?“

„Použil jsem je jako podklad pro svou zprávu. Jakmile jsem ji napsal, už jsem je nepotřeboval.“

„Ne? Ale co je lepší záznam toho výslechu – poznámky, které jste si té noci udělal, nebo zpráva, kterou jste sepsal o několik dní později? Ty poznámky jste si měl nechat, ne, inspektore? Inspektore? Vaše ctihodnosti, vybídněte prosím svědka, ať odpoví na mou otázku.“

Yuki pod stolem zaťala pěsti. Nevěděla, že Conklin své poznámky zničil, ale i když to nebylo zrovna v pořádku, detektivové to dělali v jednom kuse.

Soudce Bendinger poposedl na své židli a požádal Conklina, aby odpověděl.

Conklin neochotně řekl: „Ty poznámky byly spíš doslovný přepis, ale –“

„Ale přesto jste se je rozhodl zahodit. Je snad v Budově spravedlnosti málo úložných prostor? Máte snad plné registratury?“

„To je směšné.“

„Že ano?“ opáčila Davisová a nechala svou otázku viset v tichu soudní síně.

„Pamatujete si, kam jste své poznámky zahodil? Třeba do odpadkového koše nebo z okénka auta? Spláchl jste je snad do záchodu?“

„Vaše ctihodnosti,“ řekla Yuki, „obhajoba svědka šikanuje!“

„Zamítá se. Svědek může odpovědět,“ řekl soudce Bendinger.

„Skartoval jsem je,“ řekl Conklin, jemuž se šlachy na krku napínaly proti límečku košile.

„Povězte prosím porotě, proč jste skartoval své poznámky.“

Yuki spatřila záblesk v Conklinových očích, ale nemohla ho zarazit, aby neodsekl: „Svých poznámek se zbavujeme proto, aby podvodní právníci jako vy nemohli překroutit fakta!“

Yuki na Conklina vyvalila oči. Ještě nikdy ho neviděla takhle vybuchnout. Davisová ho zmanipulovala a teď se ho chystala přitlouct na zeď.

„Inspektore Conkline, takhle jste se choval také při výslechu mé klientky? Ztratil jste nervy jako právě teď?“

„Námitka, Vaše ctihodnosti,“ zvolala Yuki.

„Na jakém základě?“

„Paní obhájkyně je nesnesitelná.“

Bendinger stěží potlačil úsměv. „Zamítá se. Dávejte si pozor, slečno Castellanová.“

Davisová se usmála a s jednou rukou v bok se obrátila ke Conklinovi. „Už jen jednu otázku, inspektore. Skartoval jste ještě nějaké jiné důležité důkazy, které by mohly mou klientku zprostit viny?“

Kapitola 40

YUKI, STÁLE ZDRCENÁ tím, jak Davisová vyslýchala Riche Conklina, a stresem z toho hrozného dne, odešla z Budovy spravedlnosti zadním východem a několik bloků si zašla. Cestou zkontrolovala svůj blueberry.

Vymazala vzkazy, zapsala si poznámky do zprávy a poslala e-mail Červenému psovi, který teď seděl ve své kanceláři a čekal, až se mu ozve. Na celodenní parkoviště vešla zadem a právě otevírala dveře svého šedohnědého sedanu Acura, když zaslechla své jméno.

Yuki se otočila, přejela pohledem po přeplněném parkovišti a uviděla Jasona Twillyho, jak se k ní prodírá dopravou v Bryant Street. „Hej, Yuki, na minutku!“ volal na ni. Yuki se naklonila do auta, položila kufřík na sedadlo spolujezdce a obrátila se k slavnému spisovateli.

Jak ho sledovala, když kličkoval narvaným parkovištěm, pomyslela si, že vypadá skvěle. Líbilo se jí všechno, co ten dojem vytvářelo – jeho účes i brýle značky Oliver Peoples rámující pronikavé hnědé oči. Na sobě měl tentokrát modrou košili pod výborně padnoucím šedým sakem a kalhoty mu přidržoval jednoduchý pásek od firmy Hermès, který musel stát dobrých sedm set dolarů.

Twilly se zastavil u jejího auta tak, že mezi nimi zůstala otevřená dvířka, a nezdálo se, že by se při běhu zadýchal.

„Dobrý den, Jasone. Co se stalo?“

„Vůbec nic,“ řekl a pohlédl jí do očí. „Jenom jsem vám chtěl říct, že jste si dnes vedla skvěle.“

„Díky.“

„Ne, myslím to vážně. Ustála jste to a chytře jste si poradila s tiskem. Davisová pořádá tiskovku na předním schodišti a vy –“

„Obhajoba potřebuje publicitu,“ řekla Yuki. „Já musím dokázat, že je Junie Moonová vinná, a to se mi před Budovou spravedlnosti nepovede.“

Twilly přikývl a řekl: „Víte, chtěl jsem vám povědět, že jsem na chodbě před soudní síní zaslechl rozhovor, ze kterého vyplynulo, že je Junie Moonová trochu pomalá na hlavu, má podprůměrné IQ.“

„Tenhle dojem jsem z ní neměla,“ řekla Yuki a přemýšlela, kam tím Twilly míří. Že by se snažil přizpůsobit fakta svému pohledu na věc? Nebo byla už po půl roce na prokuratuře tak cynická?

Twilly postavil svůj kufřík na asfalt, vytáhl z náprsní kapsy pouzdro na brýle z jemné kůže, vyndal z něho malý čtvereček látky a očistil si skla.

„Dozvěděl jsem se, že se Davisová chystá předvolat znalce na psychiatrii, který by dokázal, že je Junie hloupá a ovlivnitelná a že ji brutální policisté mohli přinutit, aby řekla prakticky cokoli.“

„No, díky za informaci, Jasone.“

„Rádo se stalo. Poslechněte, Yuki,“ řekl a narovnal si brýle na hřbetě nosu. „Strašně rád bych vás poznal blíž. Nepovečeřela byste se mnou? Prosím.“

Yuki přešlápla ve svých úzkých špičatých lodičkách a pomyslela na vychlazené pivo, které na ni čekalo doma, a na tunu práce, kterou musela udělat.

„Nic ve zlém, Jasone, ale když mám případ, jsem na konci dne raději sama. Potřebuji si vyčistit hlavu –“

„Yuki. Musíte jíst, tak mi dovolte, abych vás pozval na opulentní večeři, kterou si dám do svých nákladů. Kaviár, humr, francouzské šampaňské… Půjdeme, kamkoli budete chtít.

Do osmi budete doma a vůbec se nebudeme bavit o práci. Půjde jen o romantické posezení,“ řekl Twilly a věnoval jí jeden ze svých asymetrických úsměvů. Byl okouzlující a věděl to.

Yuki se zasmála jeho propracované technice svádění a pak překvapila sama sebe. Souhlasila.

Kapitola 41

STEVEN MEACHAM A JEHO ŽENA Sandy sledovali ve svém drahém domě v Cow Hollow seriál 48 Hours Mystery, když zazvonil zvonek. „Čekáš někoho?“ zeptal se Steven.

„Proboha ne,“ odpověděla Sandy a pomyslela na kampaň dům od domu před bouřlivými volbami do školní rady. Usrkla víno ze sklenice. „Když je budeme ignorovat, odejdou.“

„Kdykoli bych jim mohl dát pár ran do žeber, aby nás škrtli ze seznamu,“ poznamenal Meacham a naznačil několik úderů pěstmi. Pak strčil bosé nohy do sandálů.

Došel k domovním dveřím, vyhlédl okénkem ven a uviděl tam stát dva pohledné mladíky zhruba ve věku jejich syna Scotta.

Co to má znamenat?

Silnější z nich měl na sobě broskvové tričko pod maskáčovou vestou, vlasy schované pod límcem košile – spíš anarchista než republikán, a rozhodně ne svědek Jehovův. Druhý byl oblečený konzervativně v plédovém saku a levandulové košili a měl dlouhou ofinu jako student anglické internátní školy. Chlapci drželi v rukou neotevřené láhve s alkoholem.

Meacham vypnul alarm, pootevřel dveře a zeptal se: „Co byste rádi, chlapci?“

„Já se jmenuji Jestřáb, pane Meachame,“ řekl ten ve sportovním saku. „Tohle je Holoubek. Jsou to naše přezdívky z bratrstva,“ dodal omluvně. „Jsme Scottyho kamarádi, víte, a skládáme přísahu do bratrstva Alfa Delta Pí.“

„Opravdu? Scotty nevolal…“

„Ne, pane, on neví, že jsme tady. Tohle musíme udělat tajně.“

„Tak vy skládáte přísahu?“

Meacham s láskou zavzpomínal na svá léta v bratrstvu.

„A kdy bude zasvěcení?“ zeptal se.

„Příští týden, pane,“ odpověděl Holoubek. „Jestli to stihneme. Musíme se vás vyptat na Scottyho, zjistit o něm věci, které nikdo neví, a potřebovali bychom fotku, na které je jako mimino, nejlépe nahý.“

Meacham se zasmál a řekl: „Dobře, dobře, pojďte dál.“ Otevřel dokořán dveře svého prostorného domu s úžasným výhledem na zátoku.

„Miláčku, máme společnost!“ zavolal na svou ženu a provedl oba chlapce chodbou. „Jestřáb podle nějakého indiánského jména? Nebo se snad zajímáte o ornitologii?“

Meacham s díky přijal od chlapců láhve a otevřel vykládaný bar v obývacím pokoji. Vyndal skleničky, zatímco chlapci se představili jeho ženě, která řekla: „Je od vás hezké, že jste něco přinesli, ale nebylo to nutné.“

„Tak cointreau, hm,“ řekl Meacham. Nalil z láhve a rozdal sklenice. „Na bratrstvo.“

Meacham se ve skutečnosti snažil pití omezit, ale Sandy byla už napůl opilá. Zatočila pitím ve sklenici, usrkla a řekla: „Medvídku, co kdybys chlapcům ukázal Scottyho pokoj? Já připravím nějaká fotoalba.“

„Já tu zůstanu s vámi, paní Meachamová,“ řekl Holoubek. „Pomůžu vám vybrat tu správnou fotku.“

Sandy si zaujatě prohlížela fotoalbum na klíně, když jí na obličej padl Holoubkův stín. Vzhlédla, překvapeně zamrkala a konečně jí došlo, co vidí. Holoubek držel v ruce pistoli.

Zhluboka se nadechla, ale mladík zvedl prst ke rtům a řekl: „Nekřič, Sandy. Jenom udělej, co ti řeknu, a všechno bude v pořádku.“

Kapitola 42

„TOHLE UŽ NENÍ LEGRACE,“ napomenul Steven Meacham oba chlapce a trhl sebou, když mu Jestřáb zaryl hlaveň pistole mezi lopatky.

„Postavte se ke své ženě, pane M.,“ řekl Jestřáb. „Tohle je trochu jako přehrabávat se v popelnicích, víte? Neublížíme vám. Tedy pokud nás k tomu nepřinutíte.“

Meacham postoupil ke své ženě, pohlédl na oba chlapce a pomyslel na svou pistoli zabalenou v ručníku na dně prádelníku. Podíval se Sandy do tváře a poznal, že střízliví a snaží se přijít na to, co se děje.

Sám si moc přál, aby to věděl.

Obrátil se zpátky na Holoubka a řekl: „To má být nějaký vtip, chlapci?“

„Ano, pane,“ odpověděl Jestřáb za jeho zády. „A teď si oba lehněte na podlahu tváří dolů.“

„Tak tohle neudělám, ty bláznivý kluku!“ vyhrkla Sandy, otočila hlavu a v očích se jí divoce zablesklo. „Oba odsud vypadněte a povězte Scottovi, aby se mi ještě dnes večer ozval, jedno v kolik hodin –“

Holoubek Sandy obešel, napřáhl ruku a uhodil ji do týla pažbou pistole. Sandy zaječela, zhroutila se na gauč a rukama si zakryla hlavu. Steven viděl, jak jí mezi prsty prýští krev. Udělal krok k ní, ale kovové cvaknutí natahovaných kohoutků ho zarazilo na místě.

Steven by nejraději dál ignoroval nevýslovnou hrůzu, která mu zaplavovala mysl, ale už to nešlo. Ti kluci je zabijí – pokud se je nepodaří nějak…

„Nechci vás zastřelit, paní,“ řekl Holoubek. „Lehněte si na podlahu. Vy taky, kamaráde. A pospěšte si.“

Steven si klekl a prosebně řekl: „Uděláme, co nám přikážete. Vezměte si všechno, co máme. Jenom nám prosím neubližujte.“

„Tak se mi to líbí,“ řekl Holoubek, srazil nohou Sandy Meachamovou na podlahu a postavil se za ni. Její manžel už ležel obličejem dolů na perském koberci.

„Prosil bych ruce za záda,“ řekl Holoubek. Vytáhl z kapsy cívku rybářského vlasce a pevně jím obtočil zápěstí obou manželů. Pak jim sundal boty, stáhl Sandy ponožky a začal omotávat vlasec kolem Stevenových kotníků.

„Něco vám povím,“ řekl. „My vlastně nejsme týpkové z bratrstva jako Scotty.“ Jediným pohybem svlékl Sandy stahovací kalhotky i spodní prádlo. Sandy vyjekla.

„Kde máte trezor, pane M.? Jaká je kombinace?“ zeptal se Jestřáb.

„Žádný trezor nemáme“ odpověděl Meacham.

„Jestřábe, vrať se nahoru,“ řekl Holoubek. „Budu jim tady dělat společnost.“

Rozverně pleskl Sandy přes zadek a zasmál se, když Meacham vykřikl: „V humidoru na mém prádelníku jsou nějaké peníze. Vezměte si je, všechny!“

Holoubek zesílil televizi, smotal Sandyiny ponožky do koulí a nacpal každému z manželů jednu do úst. Protože Sandy kňourala a zmítala se, pleskl ji znovu přes zadek, tentokrát skoro něžně, a pak jí neochotně spoutal kotníky vlascem. Když byl hotov, urazil o římsu nad krbem hrdlo druhé láhve cointreau. Nalil alkohol na hromadu novin vedle křesla, do košíku s pletením, Meachamovým na vlasy a oblečení. Meacham křičel přes ponožku v ústech a začínal se dávit.

„Tohle bych nedělal,“ napomenul ho Holoubek. „Mohl byste se udusit vlastními zvratky. To není nic hezkého, kamaráde.“

Jestřáb sešel po schodech do obývacího pokoje s doutníkem v ústech a naditým povlakem na polštář v ruce.

„Tady je lup,“ ušklíbl se. „V tom humidoru bylo asi pět tisíc. Jo, a mám knížku.“

Holoubek se sklonil k Sandy, která mu sténala polonahá u nohou. Stáhl jí z prstů diamantové prsteny a křikl Stevenovi do ucha: „Jak to říkají vaši lidé? Žít si dobře je ta nejlepší odplata? Tak si svou odplatu užijte. A díky za všechny ty věci.“

„Připravený?“ zeptal se Jestřáb.

Holoubek dopsal nápis a zavřel pero.

„Veni, vidi, vici, brácho,“ řekl, když škrtal sirkami a házel je na místa, kam rozlil alkohol.

HŮŮŮŮŮŠ.

Po celé místnosti vyšlehly plameny. Oblaka dýmu pohltila světlo. Meachamovi už neviděli, jak jim chlapci od domovních dveří mávají na rozloučenou.

Kapitola 43

PACH SPÁLENÉHO MASA nás zasáhl ještě předtím, než jsme překročili práh doutnajících trosek domu Meachamových v Cow Hollow. Býval to architektonický skvost. Teď z něho byla krypta.

Požární vyšetřovatel Chuck Hanni vyšel ze stínu, aby nás přivítal. Vypadal neobyčejně unaveně a ustaraně.

„Tohle je dnes v noci druhé místo, na které mě zavolali,“ vysvětlil.

„To první bylo jako tohle?“ zeptal se Conklin.

„Ne. Výbuch varny perníku,“ odpověděl Hanni. „Oběť to vyhodilo z domu na korbu jejího pick-upu.“ Potřásl hlavou. „Vypadá to tady stejně jako u Maloneových.“

Následovali jsme Hanniho do prostor, které bývaly obývacím pokojem Meachamových. Představila jsem si, jak asi vypadal dřív – klenutý strop, masivní krb a zrcadlo nad ním. Teď byla na všech pozlacených plochách a mramoru vrstva sazí. Těla ležela na břiše kousek od sebe v osmi centimetrech vody, ruce sevřené v pěsti a ohnuté kvůli zkrácení šlach způsobenému žárem.

„Pokud měly oběti pouta, tak shořely,“ řekl Hanni, když si dřepl vedle těl. „Nemá smysl hledat tady otisky prstů. Možná zítra za denního světla. Ale něco bych měl,“ pokračoval Hanni. „Tohle jsem našel na kuchyňské lince.“ Podal Conklinovi nějakou knihu. Titul zněl Dějiny jachtingu. „Je tam pro tebe nápis, Richi. Je to latinsky.“

Conklin pootevřel knihu na titulní stranu a přečetl nahlas: „Radix omnium malorum est cupiditas.“

„Co to znamená?“ zeptal se Hanni.

Conklin se to chvilku snažil rozluštit a pak řekl: „Něco v tom smyslu, že láska je špatná. Nevím. Moje znalosti latiny jsou vyčerpané.“

„To jsme my všichni,“ řekla Claire, která právě vstoupila do místnosti v doprovodu dvou asistentů. „Tak co tu máme?“

Došla k tělům, převalila to menší a oběti vyšel z úst vzduch jako při výdechu.

„Podívejte se na tohle,“ řekla Claire Chuckovi a zvedla láhev, kterou mrtvola předtím částečně zakrývala.

Hanni ji zvedl rukou v rukavici.

„Třeba přece jenom získáme nějaké otisky,“ řekl.

Já s Conklinem jsme nechali Claire a Hanniho s těly a vyšli ven. Jeden z policistů ukázal na atraktivní ženu postávající na kraji řídnoucího davu čumilů u předního trávníku.

„Tahle paní požár nahlásila. Jmenuje se Debra Kurtzová,“ informoval mě. „Bydlí přes ulici.“

Kurtzové bylo okolo padesáti, byla trochu moc štíhlá, skoro anorektická, a na sobě měla černý přiléhavý běžecký dres. Po tvářích se jí táhly šmouhy od řasenky rozpuštěné slzami. Představila jsem sebe a Conklina a zeptala se paní Kurtzové, jestli zesnulé znala.

„Steven a Sandy Meachamovi byli mí nejlepší přátelé,“ řekla. „Jakmile jsem uviděla oheň, zavolala jsem 911. Ale bylo už pozdě.“

„Nevadilo by vám zajet s námi na stanici?“ zeptala jsem se. „Potřebujeme se o vašich přátelích dozvědět co nejvíc.“

Kapitola 44

DEBRA KURTZOVÁ PILA den starou kávu v té menší a čistší z našich dvou výslechových místností. „Meachamovi byli ten nejmilejší manželský pár na světě,“ řekla hlasem plným slz.

„Napadá vás nějaký důvod, proč by jim někdo chtěl ublížit?“ zeptala jsem se.

„Zajdu dolů k automatu na limonády,“ řekl Conklin Kurtzové. „Nedala byste si něco jiného?“

Zavrtěla hlavou.

Když byl Conklin pryč, naklonila se Kurtzová přes stůl a pověděla, že Sandy moc pila a oba mívali občasné románky. „Nemyslím si, že to něco znamená, ale měli byste to vědět.“

Kurtzová mi také pověděla, že Meachamovi měli dvě děti: asi devatenáctiletého Scotta, který je na vysoké, a Rebeccu, starší a vdanou, která žije ve Filadelfii. Kurtzová znovu vzlykla, jako by se jí v žaludku cosi bolestivě vzpříčilo – nebo to bylo její svědomí?

„Chcete mi říct ještě něco, Debro? Došlo k něčemu mezi vámi a Stevenem Meachamem?“

„Ano,“ odpověděla tiše. „Ano, došlo.“

Kurtzová se stále dívala na dveře, jako by si přála vysvětlit všechno dřív, než se Conklin vrátí. Řekla: „Nenáviděla jsem se za to, že Sandy podvádím. Těžko se to vysvětluje, ale svým způsobem jsem ji milovala stejně jako Stevena.“

Přistrčila jsem jí krabici s papírovými kapesníky a v tom okamžiku vstoupil do místnosti Conklin. V ruce držel několik potištěných listů.

„Vy máte záznam v trestním rejstříku, paní Kurtzová,“ řekl a přitáhl si židli. „Trochu mě to překvapuje.“

„To bylo ze žalu,“ vyhrkla žena a šedé oči se jí znovu zalily slzami. „Nikomu jsem neublížila, jen sobě.“

Conklin otočil stránky ke mně.

„Byla jste zatčena kvůli loupeži.“

„Přemluvil mě k tomu můj přítel a já byla tak hloupá, že jsem se nechala. Ale byla jsem zproštěna viny,“ řekla Kurtzová.

„Nebyla jste zproštěna viny,“ opravil ji Conklin. „Dostala jste podmínku. Myslím, že jste přistoupila na dohodu a vypovídala proti svému příteli, je to tak? A pak tu máme žhářství.“

„Můj manžel Randy zemřel. Chtěla jsem si vyříznout srdce,“ řekla a uhodila se pěstí do hrudi. „Podpálila jsem náš dům, abych tím vyjádřila žal, který jsem cítila. Ten bezedný žal.“

Opřela jsem se na židli. Myslím, že jsem překvapením zapomněla zavřít ústa. Debra Kurtzová zareagovala na šok v mé tváři.

„Byl to můj dům!“ vykřikla. „Nenechala jsem si ani vyplatit pojistku. Ublížila jsem jenom sobě, chápete? Jenom sobě!“

„Ukončil Steven Meacham váš románek?“

„Ano. Ale stalo se to už před mnoha týdny a bylo to vzájemné.“

„Nebyla jste trochu naštvaná?“ zeptal se Conklin. „Necítila jste bezedný žal?“

„Ne, ne, ať si myslíte cokoli, já dům Meachamových nezapálila. Neudělala jsem to.“

Zeptali jsme se Debry Kurtzové, kde byla, když shořel dům Maloneových, a otázali se jí, zda se vyzná v Palo Altu. Měla alibi a my všechno sepsali. To, co nám pověděla, vytvářelo obraz bláznivé ženské s planoucí touhou ničit své okolí i sebe.

Ten však do našeho případu moc nezapadal. A navíc už bylo pět ráno.

„Plánujete nějaké cesty, Debro?“ zeptal se Conklin svým šarmantním způsobem. Zavrtěla hlavou. „Ne.“

„To je dobře. Neodjíždějte prosím z města, aniž byste nám dala vědět.“

Kapitola 45

KDYŽ JSEM SE vplížila do postele, Joe ještě spal. Jemně jsem odstrčila Marthu ze svého místa, přitulila se k Joeovým zádům a přála si, aby se vzbudil a já se mu mohla svěřit s tím, co mě trápilo. Joe se obrátil ke mně, přitáhl mě k sobě a zabořil mi obličej do vlasů páchnoucích kouřem.

„Obrážela jsi bary, blondýno?“

„Vyšetřovali jsme požár,“ řekla jsem. „Dva mrtví.“

„Jako Maloneovi?“

„Přesně jako Maloneovi.“

Objala jsem ho paží kolem hrudi, položila mu hlavu na krk a hlasitě si povzdechla. „Tak mluv, miláčku,“ vybídl mě Joe. Výborně.

„Jde o jednu ženskou, Debru Kurtzovou,“ řekla jsem, když Martha vyskočila zpátky na postel, několikrát se zatočila a pak se schoulila na volné místo za mýma nohama.

„Bydlí hned naproti obětem. Nahlásila ten požár.“

„To žháři dělají často.“

„Přesně tak. Tvrdí, že vstala, aby se došla napít vody, a uviděla plameny. Zavolala hasiče a připojila se k davu sledujícímu hašení.“

„Ještě tam stála, když jste dorazili?“

„Byla tam celé hodiny. Říkala, že byla nejlepší přítelkyně jedné z obětí, Sandy Meachamové, a s tou druhou, jejím manželem, nějakou dobu spala.“

„Zvláštní definice nejlepší přítelkyně.“

Musela jsem se zasmát. „Spala s manželem své kamarádky, dokud ji nenechal. Tahle Debra Kurtzová měla klíče od domu obětí. Má taky záznam. Kdysi dávno ji zatkli za vloupání. A víš za co ještě? Za žhářství.“

„Aha! Takže věděla, jak na to. A co tedy udělala? Zapálila dům přes ulici a pak počkala, až si pro ni přijede policie?“

„O tom právě mluvím. Všechno na ni ukazuje až příliš. Kurtzová měla prostředky, motiv i příležitost. Kromě toho už jeden dům podpálila.“

„Působí na tebe dojmem vražedkyně?“ zeptal se Joe.

„Spíš dojmem ubohé narcisistky toužící po pozornosti.“

„To jsi vystihla přesně.“

Dala jsem Joeovi pusu. Pak jsem mu jich ještě pár přidala čistě pro ten pocit, jak mě jeho zarostlé tváře škrábou na rtech a jeho ústa se dotýkají mých, zatímco leží – velký a hřejivý – v mé posteli.

„Nezačínej nic, co bys pro únavu nemohla dokončit, blondýno,“ zavrčel na mě.

Znovu jsem se zasmála a pevně ho objala. Řekla jsem: „Paní Kurtzová trvá na tom, že to neudělala. Takže já si myslím…“ V myšlenkách jsem se vrátila k obětem ležícím na podlaze v kaluži vody černé od sazí.

„Co si myslíš?“ pobídl mě Joe.

„Myslím si, že ten požár buď založila, protože je naprosto sebedestruktivní a chce se nechat chytit, nebo to sice udělala, ale nepředpokládala, že její přátelé zemřou. Další možnost je…“

„Instinkt ti říká, že to neudělala. Že je jenom úplný cvok.“

„Na tom něco je,“ řekla jsem svému miláčkovi. „Na… tom… něco… je…“

Když jsem se probudila, držela jsem v náručí Marthu, Joe byl pryč a já zaspala schůzku s Jacobim.

Kapitola 46

PO PRÁCI JSEM SE sešla s Claire u jejího auta. Přemístila jsem na zadní sedadlo holínky, baterku, kufřík s proprietami na průzkum místa činu a tři mapy a pak nastoupila na sedadlo spolujezdce jejího nissanu Pathfinder. Řekla jsem: „Richie už má překlad toho latinského nápisu z knihy o jachtingu.“

„Opravdu? A co to znamená?“ zeptala se a natáhla si přes břicho bezpečnostní pás. Musela ho vytočit až na konec, než se jí ho podařilo zapnout.

Také jsem se připoutala a řekla: „Znamená to přibližně ‚Peníze jsou kořenem všeho zla‘. Chtěla bych dostat do rukou toho parchanta, co to napsal, a ukázat mu jeho do křupava upečené oběti na tvém stole. Předvést mu, co je skutečné zlo.“

Claire si odfrkla. „To jsi řekla přesně,“ utrousila, vyjela do Bryant Street a svižně zamířila na sever, jako by pojala ty tři kilometry k Susii ve stylu závodů v Daytoně. Strhla volant doleva, aby objela nějakého loudala. „Mluvíš o pachateli v mužském rodě,“ poznamenala Claire. „Takže jsi tu Debru Kurtzovou už škrtla ze seznamu?“

„Má alibi,“ procedila jsem mezi zaťatými zuby. Chytila jsem se palubní desky, když prolétla křižovatku na žlutou. „I na noci, kdy hořelo u Maloneových a Jablonskych v Palo Altu.“

„Hm,“ řekla Claire. „Co se týká těch dvou čitelných otisků prstů na láhvi na místě činu, tak jeden patří Stevenu Meachamovi. Druhý se nám nepodařilo určit. Ale něco pro tebe mám, kámoško. Sandy Meachamovou někdo praštil do hlavy tupým předmětem. Vypadá to na pažbu pistole.“

Zamyslela jsem se nad faktem, že se vrah uchýlil k násilí, a pak jsem pověděla Claire, že výslechy sousedů Meachamových nepřinesly žádné stopy. Sdělila mi výsledky krevních testů – Sandy Meachamová měla trochu upito a oba se udusili kouřem.

To všechno bylo zajímavé, ale nic z toho nevyplývalo. Řekla jsem to Claire, když parkovala na místě pro invalidy před restaurací U Susie.

Pohlédla na mě a poznamenala: „Já jsem hendikepovaná, Linds. V těhotenství jsem přibrala třiadvacet kilo a neujdu ani blok, aniž bych funěla jako lokomotiva.“

„Já ti za to blok za stěrač nedám, Motýlku. Ale ten nový pozemní rychlostí rekord, který jsi vytvořila v obchodní čtvrti…“

Když jsem své nejlepší kamarádce pomáhala z auta, políbila mě na tvář. „Moc se mi líbí, jak si o mně děláš starosti.“

„Ty si to zasloužíš,“ řekla jsem, objala ji a otevřela dveře restaurace.

Když jsme si prorážely cestu davem u baru, obklopila nás píseň Boba Marleyho hraná kapelou sestávající převážně z bicích a božská vůně pečených kuřat, česneku a kari. Cindy a Yuki už seděly v našem boxu a Lorraine přitáhla židli pro Claire. Rozložila po stole jídelní lístky zatavené v plastu, které jsme znaly zpaměti, a přijala naši objednávku na džbán piva a minerálku pro Claire.

A pak na Cindyino naléhání: „Yuki, pověz jim to, pověz jim to!“ nám Yuki „dobrovolně“ sdělila svou velkou novinu.

„O nic nejde,“ řekla. „No tak dobře. Měla jsem rande. S Jasonem Twillym.“

„A dávala sis pozor na pusu?“ poznamenala Cindy stroze. „Pamatovala sis, že je reportér?“

„Vůbec jsme o případu nemluvili,“ řekla Yuki se smíchem. „Byla to jen večeře. Moc příjemná, bez líbání nebo něčeho podobného, takže se můžete uklidnit, jasný?“

„Byla s ním zábava? Vyjdeš si s ním znovu?“

„Jo, jo, jestli mě někam pozve, asi neodmítnu.“

„Páni. První rande po roce, je to tak?“ řekla jsem. „Čekala bych větší nadšení.“

„Nebyl to rok, ale šestnáct měsíců,“ opravila mě Yuki. „Ale to je jedno. Na co si připijeme?“

„Na Ruby Rose,“ řekla Claire a zvedla sklenici.

„Na koho?“ zeptaly jsme se všechny jednohlasně.

„Na Ruby Rose. Je tady s námi,“ řekla Claire a poplácala se po břiše. „Tak jsme s Edmundem pojmenovali naši malou holčičku.“

Kapitola 47

KDYŽ JSEM SE vrátila domů od Susie, slunce ještě viselo nad obzorem a vrhalo oranžové světlo na kapotu služebního auta parkujícího před mým bytem.

Sklonila jsem se k otevřenému okénku a řekla: „Ahoj. Stalo se něco?“

„Měla bys chvilku?“

„Jistě,“ odpověděla jsem a můj parťák otevřel dvířka auta, rozpletl své dlouhé nohy, došel ke schodům před domem a sedl si na ně. Připojila jsem se k němu. Nijak se mi nelíbil výraz v Richově tváři, když otevřel balíček cigaret a jednu mi nabídl.

Zavrtěla jsem hlavou a řekla: „Ty přece nekouříš.“

„Starý zlozvyk zašel na krátkou návštěvu.“

Sama jsem tabák jednou nebo dvakrát zkusila a teď jsem cítila, jak mě láká ten rituál rozškrtávání sirky a rudě zářícího konce cigarety. Rich vypustil do šera velký oblak kouře.

„Kelly Maloneová mi volá každý den a já jí musím opakovat, že pořád nic nemáme. Musel jsem jí povědět o Meachamových.“

Něco jsem zamumlala na znamení sympatií.

„Říká, že nemůže spát a pořád myslí na to, jak její rodiče umřeli. V jednom kuse pláče.“

Rich zakašlal a zamával rukou, aby mi naznačil, že nemůže mluvit. Chápala jsem, jakou cítí bezmoc. Smrt Maloneových se ukázala být součástí hrůzné série vražd a my neměli jedinou stopu.

Řekla jsem: „Pachatel udělá chybu, Richie, jako skoro pokaždé. A nejsme na to sami. Claire, Hanni –“

„Tobě je Hanni sympatický?“

„Jasně. Tobě ne?“

Conklin pokrčil rameny. „Proč toho ví tolik a zároveň tak málo?“

„Dělá to samé co my. Brodí se bahnem. Snaží se najít smysl v něčem, co žádný smysl nedává.“

„Použila jsi dobré slovo. Bahno. Plácáme se v blátě a vrah se směje – ale sakra, já jsem přece hlava. Umím přeložit latinské citáty do angličtiny! To už něco znamená, ne?“

Zasmála jsem se Richovu pokusu dostat se vtipem z mizerné nálady, když jsem náhle uviděla, jak ulicí pomalu projíždí černý sedan hledající místo k zaparkování. Byl to Joe.

„Poslechni, zdrž se chvilku a seznam se s Joem,“ navrhla jsem. „Už toho o tobě hodně slyšel.“

„Dnes večer ne, Linds,“ řekl Rich, postavil se a rozšlápl nedopalek cigarety na chodníku. „Možná někdy jindy. Uvidíme se zítra.“

Joeovo auto zastavilo.

Richovo se pohnulo od chodníku.

A Joeovo zaparkovalo na jeho místě.

Kapitola 48

„TY TOHLE NĚKDY POUŽÍVÁŠ?“ zeptal se mě Joe. Díval se při tom do sporáku.

„Jasně že jo.“

„Fakt? A co je tohle?“

Vytáhl z trouby uživatelskou příručku a pár kusů polystyrenu z balení od výrobce. „Používám plotýnky,“ řekla jsem.

Potřásl hlavou, zasmál se a zeptal se mě, jestli bych mohla otevřít víno a začít dělat salát. Odpověděla jsem, že to snad zvládnu. Vytáhla jsem zátku z láhve chardonnay, natrhala hlávku římského salátu do hezké skleněné mísy, kterou mi dal Joe, a nakrájela rajče. Natáhla jsem se přes Joea pro olivy a koření a poplácala ho po jeho pěkné zadnici. Pak jsem se usadila na stoličku kousek od kuchyňské linky a zula se.

Za doprovodu alba Philla Collinse jsem srkala víno a poslouchala, jak Joe mluví o třech nových zákaznících, které získal pro svou novou poradenskou firmu specializující se na předcházení katastrofám. Pochlubil se mi i s nadcházející schůzkou s guvernérem. Joe byl šťastný a já byla ráda, že používá svůj moderní, větší a luxusnější byt jako kancelář a zabydlel se u mne.

Musím říct, že můj byt také není žádná díra. Mé čtyři pokoje, útulné a plné nábytku, se nacházejí v druhém patře starého činžovního domu ve viktoriánském slohu, za jehož okny zapadající slunce ozařuje stříbrnou zátoku.

Dolila jsem Joeovi víno a sledovala, jak dává do dvou ryb nádivku z krabího masa a zastrkuje pánev do trouby. Pak si umyl ruce a obrátil svůj pohledný obličej ke mně.

„Ryby budou hotové asi za tři čtvrtě hodiny. Chceš jít ven chytit poslední paprsky?“

„Ani ne,“ odpověděla jsem.

Odložila jsem skleničku, sevřela Joea nohama kolem pasu, přitáhla ho k sobě a usmála se, když jsem v jeho modrých očích viděla, že mu došel můj lepší nápad. Přisunul si mě blíž, zvedl ze stoličky, chytil za zadek a teatrálně zahekal, když mě nesl chodbou. „Ty jsi ale náklad, blondýno!“ neodpustil si.

Zasmála jsem se, kousla ho do ucha a řekla: „Když jsi byl mladší, tak pro tebe šedesát kilo žádný náklad nebyl.“

„Jak jsem řekl. Jsi jako peříčko.“

Položil mě jemně na postel, lehl si vedle mě, vzal mi obličej do dlaní a políbil mě tak sladce, až jsem zasténala. Objala jsem ho kolem krku a Joeovi se povedl skoro nemožný kousek – stáhl si košili, aniž by mě přestal líbat, sundal mi kalhoty a také nějak zavřel dveře, aby Martha nenarušila naše soukromí.

„Jsi úžasný,“ pochválila jsem ho se smíchem.

„Tos ještě nic neviděla, holčičko,“ zabručel můj milenec.

Brzy jsme byli oba nazí, naše kůže horká a kluzká, údy obtočené kolem těla toho druhého. Ale zatímco jsme se svírali a s rozkoší stoupali k vyvrcholení, vloudil se mi do hlavy obraz jiného muže.

Snažila jsem se ho zahnat, protože jsem ho tam nechtěla.

Ten muž byl Richie.

Třetí část

DOMÁCÍ KUCHYNĚ

Kapitola 49

JASON TWILLY SEDĚL v první řadě prostoru vyhrazeného divákům v soudní síni 2C přímo za drobnou Junii Moonovou a dělal si poznámky, zatímco Connor Hume Campion odpovídal na opatrné otázky Yuki Castellanové. Twilly si pomyslel, že Campion od zmizení svého syna hrozně zestárl. Vypadal strhaně a hrbil se, jako by ho Michaelova smrt měla přivést do hrobu.

Když se Twilly díval na guvernéra a Yuki, došlo v jeho mysli k posunu a objevila se tam nová struktura knihy. Yuki hájila Michaela Campiona a dalo se očekávat, že prohraje; byla však skromná a mazaná zároveň, a tím si získávala sympatie. Jako právě teď. Yuki využívala oblíbenosti jeho rodinné tragédie, aby porotu dojala a vyšachovala obhajobu.

Twilly se rozhodl, že kniha začne Yukiinou zahajovací řečí, po které budou následovat dojemné momenty z chlapcova života v guvernérově podání prokládané okamžiky procesu a výpověďmi svědků. Soustředí se na mateřskou obhajobu Davisové. Chvilku setrvá u zranitelné Junie Moonové. A pak zakončí knihu Yukiinou závěrečnou řečí. Verdikt, ospravedlnění, hurá!

Twilly obrátil pozornost zpátky ke guvernérovi.

„Mike se narodil s poruchou přenosu elektrických vzruchů v srdci,“ pověděl Campion soudu. „Lékařům se problém dařilo zvládat, ale samozřejmě mohl kdykoli zemřít.“

Yuki se potichu zeptala: „Jak dobře Michael znal své vyhlídky do budoucna?“

„Michael chtěl žít. Říkával: ‚Chci žít, tati. Mám spoustu plánů.‘ Věděl, že musí být opatrný. Bylo mu jasné, že čím déle bude žít, tím větší je šance –“

Campion se odmlčel, když se mu sevřelo hrdlo a oči zalily slzami.

„Pane Campione, mluvil s vámi Michael o svých plánech?“

„No ano,“ řekl Campion a usmál se. „Trénoval na počítači na příští mistrovství světa v šachu, víte. A začal psát knihu o životě s potenciálně smrtící chorobou… Mohla pomoci lidem, kteří na tom byli podobně jako on… Jednoho dne se chtěl oženit…“

Campion potřásl hlavou, pohlédl na porotce a pak je oslovil přímo.

„Byl to báječný kluk,“ řekl. „Každý viděl jeho fotografie, četl s ním rozhovory. Každý ví, jak jeho úsměv dokázal rozzářit temnotu, jak byl odvážný – ale málokdo tuší, jak dobrou měl duši. Jak byl citlivý.“

Twilly si povšiml napjatého výrazu ve tváři Diany Davisové, která se však neodvážila vznést protest proti Campionovu rozvleklému svědectví o žalu nad ztrátou syna. Campion se obrátil, pohlédl přímo na obžalovanou a oslovil ji – smutně, ale ne nepřátelsky.

„Kdybych tak mohl být při tom, když Michael umíral,“ řekl Junii Moonové. „Kdybych ho tak mohl držet v náručí a utěšovat. Kdyby tak byl se mnou – místo 5 vámi“

Kapitola 50

„OBŽALOBA PŘEDVOLÁVÁ pana Travise Cooka,“ oznámila Yuki.

Všechny hlavy se obrátily k dvoukřídlým dveřím v zadní části soudní síně a uličkou prošel asi osmnáctiletý mladík v šedivém saku od školní uniformy se znakem nad náprsní kapsou.

Cookovy husté vlasy vypadaly spíš jako uplácané než učesané a jeho boty potřebovaly vyleštit. Neklidně odpřísáhl, že bude mluvit pravdu a nic než pravdu. Pak se přesunul na místo pro svědky.

Yuki svědka pozdravila a zeptala se: „Odkud jste znal Michaela Campiona?“

„Chodili jsme spolu do Newkirkovy přípravky.“

„A kdy jste se s Michaelem Campionem seznámil?“

„Znal jsem ho už v prvním ročníku, ale víc jsme se skamarádili až vloni.“

„Co podle vašeho názoru způsobilo, že jste se více sblížili?“

„No, Michael neměl moc kamarádů, to je fakt,“ řekl Travis, krátce pohlédl Yuki do očí a znovu sklopil zrak ke svým rukám. „Lidé ho měli rádi, ale moc se s ním nesblížili, protože nemohl sportovat, chodit ven – a tak podobně. Kvůli svému srdci.“

„Ale vy jste tenhle problém neměl a s Michaelem jste se spřátelil, je to tak?“

„Mám silné astma.“

„A jak to ovlivnilo vaše přátelství?“

Travis Cook řekl: „To, co měl on, bylo horší, ale měli jsme něco společného. Bavili jsme se o tom, jaká je to otrava žít pořád s těmito problémy.“

„To vy jste pověděl Michaelovi o obžalované slečně Moonové?“

„Ano.“

„Travisi, uvědomuji si, že je to pro vás nepříjemné, ale přísahal jste, že budete mluvit pravdu.“

„Já vím.“

„Dobře. Co jste Michaelovi pověděl o slečně Moonové?“

„Že jsem s ní byl,“ zamumlal.

„Mluvte prosím nahlas, aby vás porota slyšela,“ řekla Yuki.

Chlapec to zkusil znovu. „Pověděl jsem Michaelovi, že jsem s ní byl. Spousta kluků od nás za ní chodila. Byla moc hodná na ty, co… to je jedno. Nebyla hrubá – a proto…“ Travis si povzdechl. „A je to ta pravá, která člověka zaškolí.“

„Zaškolí?“ zeptala se Yuki, odvrátila se od svědka a pohlédla na porotce. „Nevím přesně, co tím myslíte.“

„Udělá to s vámi poprvé. Nemusíte se bát, co si o vás pomyslí. Můžete být v klidu, užít si, zaplatit a odejít.“

„Chápu. A co Michael Campion řekl, když jste mu pověděl o slečně Moonové?“

„Říkal, že nechce umřít jako panic.“

„Travisi, viděl jste Michaela ten den, kdy zmizel?“

„Potkali jsme se ve školní jídelně.“

„A jakým dojmem na vás působil?“

„Vypadal šťastný. Pochlubil se, že má na večer domluvené rande s Junii.“

„Díky, Travisi. Svědek je váš,“ řekla Yuki L. Dianě Davisové.

Davisová měla na sobě sako se dvěma řadami velkých perleťových knoflíků a kolem krku natřikrát obtočenou šňůru perel. Účes si zpevnila záplavou laku.

Vstala a promluvila od stolu obhajoby: „Mám jen jednu otázku, pane Cooku.“ Chlapec na ni dychtivě pohlédl.

„Viděl jste Michaela Campiona vstupovat do domu Junie Moonové?“

„Ne, madam.“

„To je vše, Vaše ctihodnosti,“ řekla Davisová a posadila se.

Kapitola 51

TANYA BROWNOVÁ si vychutnávala situaci a zároveň dávala Yuki pořádně zabrat.

Slečna Brownová se usmála na soudního sluhu, pohazovala vlasy, když skládala přísahu a uhlazovala si svou oranžovou kombinézu, jako by ji navrhl Versace. Byla poslední ze tří Yukiiných svědkyní z vězení, které všechny seděly za prodej drog, prostituci nebo obojí a setkaly se s Junii Moonovou za zdmi okresní věznice. A přestože svědectví vězeňských práskačů bývají často považována za podezřelá nebo nepoužitelná, Yuki doufala, že naprosto identické výpovědi těch tří žen dohromady potvrdí doznání Junie Moonové.

Yuki se zeptala Tanyi Brownové: „Nabídla vám obžaloba něco výměnou za vaši výpověď?“

„Ne, madam.“

„Nenabídli jsme vám přeložení do jiné věznice, dočasné přerušení trestu, lepší zacházení nebo jiné výhody?“

„Ne, madam, řekla jste, že mi nic nedáte.“ Tanya Brownová zavrtěla zadkem na svědecké lavici, nalila si sklenici vody, usmála se na soudce a pak se konečně usadila.

„Tak dobře, slečno Brownová,“ řekla Yuki. „Znáte obžalovanou?“

„Neřekla bych, že ji doopravdy znám, ale strávily jsme jednu noc ve stejné cele.“

„A řekla vám slečna Moonová, za co byla zatčena?“

„Jo, to si vyslechl každej.“

„A co vám slečna Moonová pověděla?“

„Že pracovala jako holka na privátu a přišel za ní Michael Campion.“

„A proč vám to uvízlo v paměti?“

„Děláte si srandu? Zírala jsem jako blázen. Tak ona si zapíchala s tím zlatým klukem? Jaký to asi bylo? A pak z ní postupně vylezlo, že umřel, když to dělali.“

„Tak s tímhle se vám slečna Moonová svěřila?“

„Jo. Řekla, že měl špatný srdce. Mně se to taky jednou stalo, ale můj kunčaft nebyl žádná celebrita. Byl to starej smradlavej chlap a umřel na předním sedadle svýho volkswagenu, tak jsem jenom otevřela dveře – no jo, pardon.“

„Slečno Brownová, řekla vám slečna Moonová, co dělala, když pana Campiona postihl srdeční záchvat?“

„Jo, a rozbrečela se u toho,“ odpověděla Tanya Brownová. „Řekla, že se se svým milencem zbavili jeho těla.“

„Pověděla vám ještě něco?“

„Povídala, že Michael byl ten nejmilejší kluk, s jakým se kdy potkala, a jakou měl smůlu, že umřel v nejšťastnější noc svýho života.“

Yuki svědkyni poděkovala a dala si pozor, aby neobrátila oči v sloup, když se otočila k L. Dianě Davisové.

Davisová položila Tanye stejnou otázky jako oběma předchozím svědkyním z vězení.

„Nabídla vám slečna Moonová nějaký důkaz toho, že se setkala s Michaelem Campionem? Popsala například nějaké charakteristické známky na jeho těle? Ukázala nějaké suvenýry? Prstýnek, vzkaz, kadeř vlasů?“

„Cože? Ne, madam, nenabídla.“

„Nemám další otázky,“ opáčila znovu Davisová.

Kapitola 52

TWILLY ZATELEFONOVAL YUKI do kanceláře a nabídl jí, aby s ním povečeřela v restauraci jménem Baklažán, novém módním podniku v McAllister Street. „Mám takové práce,“ zasténala. Ale pak svolila: „Časnou večeři, ano? To bude skvělé.“

V šest hodin restauraci zaplňoval hlasitý dav lidí chystajících se do divadel, ale ona a Twilly měli malý stolek daleko od baru, kde bylo dost ticho na to, aby si mohli promluvit. Twillyho kolena se občas dotkla Yukiiných a jí to nevadilo.

„Davisová je jako časovaná nálož,“ řekla Yuki, když si nabírala vidličkou na talíř malé hřebenatky ze zátoky. „Každou chvíli může vybuchnout.“

„Její zápal pomalu vychládá, jen klid,“ řekl Twilly. „Nejspíš každou noc nespí, jaké jí děláš starosti.“

Yuki se usmála na svého společníka a řekla: „Ale no tak. O mně už jsme mluvili dost.“ A požádala ho, aby jí pověděl o své první knize o skutečném zločinu.

„To musím? Prodaly se jen dvě stovky výtisků.“

„To tedy ne.“

„To ano, já to musím vědět, protože jsem je sám skoupil.“

Yuki zaklonila hlavu a rozesmála se. Konečně se uvolnila a potěšilo ji, že Twilly věnuje pozornost jen jí.

„Napsal jsem ji pod pseudonymem,“ vysvětlil Twilly. „Takže když si mě někdo zadá do Googlu, nepraskne to na mě.“

„Tak teď už je mi to jasné,“ poznamenala Yuki. „A o čem ta kniha vlastně byla?“

Twilly si dramaticky povzdechl, ale Yuki viděla, že jen zahřívá motor, než se pustí do vyprávění své oblíbené historky.

„Pojednávala o jedné country zpěvačce z Nashvillu,“ řekl Twilly. „Jmenovala se Joey Flynnová. Slyšela jsi o ní?“

„Ne.“

„No, takže asi před dvaceti lety nahrála Joey Flynnová pár písniček a začala stoupat v žebříčcích. ‚Hot Damn‘, znáš tuhle? Nebo ‚Blue Northern‘? Ne? To je jedno.

Joey byla vdaná za truhláře Luka Flynna, svou lásku ze střední školy, a ještě než jim bylo pětadvacet, narodily se jim čtyři děti. Jednou přinesl Joey fanoušek do saloonu, kde zpívala, stovku růží a ona k němu vzplála láskou.“

„Stovku růží…,“ zkusila si to Yuki představit.

Twilly se usmál a pokračoval: „Joey to s tím chlapíkem táhla tři týdny, než na to přišel Luke a začal jednat.“

„Co udělal?“

„Zabušil na dveře pokoje v Motelu 6.“

„A kruci,“ řekla Yuki.

„Tak tedy skončil Joeyin románek a Luke jí to nikdy neodpustil. Po nějaké době přišla Joey na to, že ji Luke chce zabít.“

„Opravdu? Jak?“

„Jak na to přišla, nebo jak ji plánoval zabít?“

Yuki se znovu zasmála a řekla: „Obojí – a já myslím, že si teď dám dort s čokoládovou pěnou.“

„Zasloužíš si ten dort za to, jak jsi to dneska zvládla s guvernérem,“ řekl Twilly, dotkl se rukávu Yukiiny hedvábné blůzy a chvilku tak ruku nechal, než zamával na číšníka. Poté co objednal dezert, pokračoval ve vyprávění.

„Pět let po románku s tím fanouškem otevřela Joey jednu složku v Lukově počítači a přišla na to, že zjišťuje, jak lze někoho otrávit.“

„Proboha…“

„Joey napsala své nejlepší kamarádce, že pokud se s ní něco stane, má policie vyslechnout jejího manžela. Deset dní nato byla mrtvá. Toxikologie odhalila kyanid draselný a Joeyina nejlepší kamarádka dala policii její dopis. Luke Flynn byl zatčen pro vraždu.“

„Tenhle příběh mi připomíná Nicole Simpsonovou, když dala své sestře schránku s fotografiemi svých modřin pro případ, že by jí O. J. ublížil.“

„Přesně tak! Napsal jsem tedy náčrt knihy, dostal velkou šesticifernou zálohu a začal trávit čas s Lukem Flynnem, který čekal ve vězení na začátek procesu. A musím říct, že se takhle nikde v restauracích poblíž nashvilleské věznice nevaří.“

„Dojez to,“ řekla Yuki a postrčila dvě třetiny svého dortu přes stůl.

„Opravdu už nemůžeš? No tak dobře,“ řekl Twilly a pustil se do její porce.

„A co se stalo pak?“ zeptala se Yuki.

Číšník položil na stůl účet a Twilly na něj dal svou platinovou kreditní kartu. Řekl: „Svezu tě k tvému autu a dopovím ti to cestou.“

„Co kdybys pak jel za mnou?“ navrhla Yuki. „To nejmenší, co pro tebe můžu udělat, je uvařit ti kafe.“ Twilly se usmál.

Kapitola 53

JASON TWILLY SEDĚL na pohovce v obýváku, na nízkém skleněném stolku stál hrnek s irskou kávou a Yuki si udělala pohodlí v křesle dva metry daleko.

Přemýšlela o tom, že Twilly vypadá až moc dobře. Pak pomyslela na to, že se nemilovala tak dlouho, že už možná zapomněla, jak se to dělá. Teď se nacházela o samotě s touhle hvězdou, která by jí dokázala zlomit srdce, kdyby jí to dovolila, a neměla čas ani na trochu zábavy, o zlomeném srdci nemluvě. Časně ráno ji čekal konferenční hovor s Parisim a okresním prokurátorem, musela se připravit na další kolo procesu a také jít brzy do postele. Vyspat se.

Twilly právě se zápalem dosáhl vrcholu svého vyprávění. „Obžaloba tedy měla dopis, který Joey Flynnová napsala své nejlepší kamarádce, a ukázalo se, že také pověděla své kadeřnici o svém strachu z Luka.“

„Jsem už úplně hotová, Jasone,“ přiznala Yuki. „Raději mi rychle pověz, jak to dopadlo, protože budu muset být do deseti minut v posteli a nezbude mi než tě vyprovodit.“

„Tak si pojď na těch deset minut sednout vedle mě,“ řekl.

Yuki cítila, jak jí srdce buší v hrudi. A ještě něco: ochranářskou přítomnost své zesnulé matky všude kolem sebe – v nábytku, v portrétu na stěně… prostě všude. Dobře věděla, že by maminka chtěla, aby toho cizího muže dovedla ke dveřím a popřála mu dobrou noc.

Yuki vstala a posadila se vedle něho.

Twilly jí položil paži kolem ramen, naklonil se dopředu a políbil ji. Yuki se podvolila, zajela prsty Jasonovi do vlasů a tělem jí projelo vzrušení jako zásah elektrickým proudem. Bylo to úžasné! Ale někde uprostřed druhého polibku, když ji Jason pohladil po ňadru, se odtáhla – udýchaná a plná zmatku, který přešel v nejistotu.

Nebyla na to připravená. Bylo příliš brzy.

Yuki sklonila hlavu, vyhnula se Twillymu pohledu a zastrčila si za ucho neposlušnou kadeř vlasů.

Náhle Jason řekl, jako by se nic nestalo: „Soudce nepřijal dopis Joeyině kamarádce jako svědectví z druhé ruky, protože obžalovaný Luke Flynn měl právo konfrontovat osobu, která ho nařkla.“

„A ta byla bohužel mrtvá,“ poznamenala Yuki.

„Přesně. Připustil však svědectví Joeyiny kadeřnice. Lukův právník rozpoutal bitvu. Tvrdil, že svědectví té kadeřnice je také z druhé ruky. Důkaz ale prošel a Luke byl odsouzen.“

„To je úžasné.“

„Přesně,“ řekl Jason. „Lukův právník se odvolal k nejvyššímu soudu státu Tennessee a osm měsíců nato byl rozsudek zrušen. Luke Flynn teď žije v Louisville s novou manželkou a dětmi a vyrábí kuchyňské linky na míru,“ dodal Twilly. „Jako by žádná Joey Flynnová nikdy nežila.“

„Nech mě hádat: ten příběh vyšuměl do ztracena. A ty jsi musel buď napsat knihu, nebo vrátit zálohu,“ řekla Yuki, která už zase začala normálně dýchat.

„Jak říkáš. Napsal jsem tedy knihu Blue Northern pojmenovanou podle Joeyiny písně a ta vybouchla. Ale Malvo byl trhák, stejně jako Prsteny na jejích prstech. A tahle kniha – šokující příběh života a smrti Michaela Campiona vyprávěný hlasem okouzlující… ach bože, Yuki…“

Jason si k sobě Yuki přitáhl, znovu ji políbil, a když vzdorovala a řekla: „Ne, já nemůžu,“ sevřel ji ještě pevněji, dokud nevyskočila, neodstrčila ho a neoběhla kávový stolek.

Twillyho tvář se zachmuřila. Měl vztek a ona to chápala: předtím vycítil její vzrušení, ale teď jí spíš naháněl strach.

„Omlouvám se,“ řekla. „Nejsem prostě –“

„Nech toho omlouvání a trochu se odvaž,“ přerušil ji Twilly. S nuceným úsměvem vstal, následoval ji doprostřed místnosti a znovu po ní sáhl. Ucouvla.

Mám se odvázat? Co to s ním je?

Yuki přešla po světlezeleném koberci ke dveřím, otevřela je a řekla: „Dobrou noc, Jasone.“ Ale Jason Twilly se ani nepohnul.

„Co to s tebou sakra je?“ rozkřikl se. „Flirtuješ se mnou, pozveš mě k sobě a pak tohle! Poslouchej mě,“ řekl, přistoupil k Yuki, pevně jí sevřel bradu mezi palcem a ukazováčkem a obrátil jí hlavu k sobě.

„Řekla jsem ne,“ prohlásila Yuki a vytrhla se mu. „Teď vypadni, nebo zavolám policii.“

„Ty jedna bláznivá čubko,“ utrousil, chladně se usmál a spustil ruce k bokům.

Yuki bušilo srdce jako o závod, když Twilly pomalu odcházel z jejího bytu. Zabouchla za ním dveře, zastrčila západku, opřela se o ně a poslouchala, dokud se na konci chodby neotevřely a nezavřely dveře výtahu. Pak došla k oknu a dívala se, jak Twilly kráčí z Crest Royal ke svému autu.

Zakvílely pneumatiky a jeho černý mercedes vystřelil po Jones Street.

Kapitola 54

POTÉ CO BYL V JEJÍM domě zatčen skutečný psychopatický vrah, napadlo Cindy, že by si měla pořídit psa. Pitbulové byli v San Francisku zakázaní a Cindy nechtěla žádného obranáře ani gaučového ratlíka. Její pátrání po dokonalém hlídacím psovi proto skončilo U Setha v Šesté ulici – v obchodu s domácími mazlíčky za rohem.

Seth jí řekl: „Vezměte si tohohle. Jmenuje se Nadrženec.“

Nadrženec byl bílý kakadu s broskvovým nádechem, příbuzný ptáka, jehož míval Robert Blake ve svém televizním seriálu Baretta. Tento však nebyl žádná filmová hvězda. Dřepěl v kleci, vytrhával si peří z hrudi a pokaždé, když se otevřely dveře krámu, zvedl hlavu a zaskřehotal.

„Je v depresi,“ vysvětlil Seth. „Potřebuje domov. Když k vám někdo přijde, dá vám pokaždé vědět.“

Nadrženec byl tedy přejmenován na Broskvičku a teď, když bydlel se Cindy, už v depresi nebyl. Seděl spokojeně Cindy na rameni, štípal svým zahnutým zobákem tužku na třísky a tiše cvrlikal. Cindy týden nebo dva trvalo, než se jí podařilo rozluštit větu, kterou Broskvička často opakoval: „Zabij tu mrchu. Zabij tu mrchu.“

„Hodný ptáček, hodný ptáček,“ odpověděla Cindy duchem nepřítomna, vedena přesvědčením, že když to bude říkat dost často, podaří se jí ptáka přeprogramovat.

Toho večera seděli Broskvička se Cindy před počítačem u ní doma. Cindy postupně naklepala do vyhledávače „úmrtí při domácích požárech“, „úmrtí při domácích požárech v Bay Area“ a „úmrtí při domácích požárech, příčina nezjištěna“. Ale pokaždé, když stiskla ENTER, zaplavilo jí monitor příliš mnoho informací.

Cindy podrbala ptáka na krku, dolila si čaj horkou vodou z konvice a vrátila se k psacímu stolu. Hodiny v dolním rohu obrazovky ukazovaly 22:32 a ona pořád neměla nic. Upřesnila vyhledávání a naťukala „úmrtí při domácích požárech, bohaté manželské páry“.

„To je neskutečné, Broskvičko,“ řekla, když se jí na monitoru objevily desítky odkazů. „Příliš mnoho informací!“

Skoro všechny odkazy vedly tamtéž – k požáru domu kousek za San Franciskem, který někdo podpálil před čtyřmi lety. Jak Cindy přelétala pohledem jednotlivé články, vzpomněla si na příběh obětí Emila a Rosanne Christiansenových, kteří zemřeli předtím, než nastoupila do svého úřadu.

Emil Christiansen byl finančním ředitelem společnosti vyrábějící kancelářkou techniku, kterou koupila počítačová firma. Z Christiansenových se okamžitě stali multimilonáři. Odstěhovali se do lesnaté krajiny na pobřeží severně od města. Podle článku shořel dům do základů dřív, než se k němu dostali hasiči, a Christiansenovi zemřeli.

Hasiči na místě klasifikovali požár jako nehodu, ale když si syn obětí přijel prohlédnout trosky, nahlásil, že zmizela otcova sbírka mincí, stejně jako matčin velký smaragdový prsten a náramek se safíry a diamanty, který měl sám o sobě cenu padesát tisíc dolarů.

Na konci posledního článku byl citován požární vyšetřovatel, který řekl reportérovi: „Převrátila se svíčka, chytly nějaké papíry, vzplály záclony a od nich celý dům. Nenašel jsem stopy po žádných hořlavých látkách, které by pomohly požár urychlit, takže nemohu říct, jestli k němu došlo náhodou, nebo byl dílem žháře.“

Cindy ťukala na klávesnici, kukala myší a otevírala další odkazy, až objevila zprávu patologa, který pitval Christiansenovi. Určil, že se oběti udusily kouřem a příčinu smrti jako „blíže neurčenou na základě zprávy požárního vyšetřovatele“.

„No jo, Broskvičko, ale co ty chybějící klenoty? Hm?“

„Zabij tu mrchu. Zabij tu mrchu.“

Cindyinou hlavou vířily otázky. Christiansenovi byli oloupeni, tak proč požární vyšetřovatel tvrdil, že neví, zda šlo o nehodu nebo o žhářství? A ještě něco: Byla to jen shoda okolností, že tentýž člověk vyšetřoval tragickou smrt Christiansenových i vraždy Maloneových a Meachamových?

Cindy jméno toho vyšetřovatele znala, protože o něm mluvila Lindsay. Jmenoval se Chuck Hanni.

Vrátila Broskvičku do klece a zakryla ji. Pak se pustila do telefonování. Nejdřív zavolala svému šéfredaktorovi.

Hned potom vytočila Lindsay.

Kapitola 55

TA HOLKA BYLA TLUSTÁ.

Seděla u piknikového stolu na kampusu přímo před barem Jamba Juice, dívala se na prostranství White Plaza a srkala brčkem jahodový džus. Byla oblečená jako na stanování, v dlouhé sukni a velké červené mikině. Pleť měla hrubou, vlasy ucourané, a tím vším byla vlastně dokonalá.

Jestřáb zvedl obočí a kývl jejím směrem. Holoubek přikývl. Došli k piknikovému stolu a posadili se – Jestřáb vedle dívky a Holoubek proti nim.

Jestřáb napodobil palcem a malíčkem telefon.

„Crrrrrr,“ řekl.

„Haló,“ reagoval Holoubek a přijal hovor na svém telefonu z prstů.

„Holoubku. Vypadni odsud, kámo. Já ji viděl první.“

„Ale mě se líbí víc, člověče. Už jsem ti říkal, jako moc se mi ta holka líbí?“

Dívka vzhlédla, překvapená rozhovorem, který okolo ní probíhal. Podívala se na Jestřába sedícího po její levé ruce, otočila hlavu a koukla na Holoubka. Pak sklopila oči k notebooku, kde psala zprávu na MySpace.

„Myslím, že my se jí nelíbíme, kámo,“ řekl Jestřáb do svého imaginárního telefonu. „Že by byla nafoukaná?“

„Já s ní promluvím,“ navrhl Holoubek. Položil svůj „přístroj“ na stůl a oslovil dívku. „Ahoj, jsem Holoubek. Jsem v posledním ročníku na informatice.“ Ukázal na Gatesovu budovu. „Kamarád tě chce pozvat na rande, ale já mu říkám, že i když tě viděl první, mně se líbíš víc.“

„Jo, to určitě,“ řekla dívka. „Zdá se mi, že si ze mě střílíte. Že je to nějaká komedie, kterou spolu hrajete.“

Jestřáb natáhl ruku a dotkl se dívčina předloktí. „Tak tohle se mě fakt dotklo. Špatně jsi nás pochopila,“ řekl. „Viděli jsme se v knihovně, nepamatuješ? Mně ale seznamování s děvčaty moc nejde.“

„To je pravda,“ řekl Holoubek. „Jestřáb je nesmělej. Já mu jenom pomáhám. Ale když jsem tě teď uviděl, pomyslel jsem si – a to si nevymýšlím – že jsi spíš můj typ než jeho.“

„A jaký typ to je?“ zeptala se dívka, které pozornost mladíků začala lichotit. Kolem se míhali lidé na kolech. Celé náměstí zaplavovala vůně chleba pečeného v podniku Subway. Slunce jí ohřívalo vrcholek hlavy. Byl to krásný den, který se jí rázem líbil ještě víc.

„Jsi tvůrčí typ, že? Mám z tebe takový pocit. Vsadím se, že jsi spisovatelka.“

„Studuju biologii člověka.“

„Biologii člověka? Dobrý,“ řekl Jestřáb. „Já vlastně spisovatel jsem. Jak se jmenuješ?“

„Kara. Kara Lynchová.“

„Já jsem Jestřáb, Karo Lynchová. A tohle je můj kamarád Holoubek. Jsou to samozřejmě přezdívky.“

„A co píšeš?“ zeptala se Jestřába.

„Holoubek a já pracujeme společně na románu,“ odpověděl. „Můžu ti přinést ještě jeden jahodový džus?“

„Ano. Díky, Jestřábe,“ usmála se Kara.

Když Jestřáb odešel, naklonil se Holoubek přes stůl a řekl dívce: „Vážně, Karo. On není tvůj typ. Jo, je to fešák, ale já jsem počítačovej génius. Špička v ročníku. Kdybych ti řekl své pravé jméno, zjistila bys, že ho znáš. Poslechni, až se Jestřáb vrátí, musíš být připravená si vybrat. Jednoho z nás budeš muset požádat, aby odešel. Bude to jenom na tobě, abychom se my dva nepopřáli. To by nebylo správné.“

Kara obrátila pohled na Jestřába, který se vracel ke stolu s pitím. Poděkovala a řekla: „Přemýšlela jsem o tom, Jestřábe. Třeba bychom si někdy mohli vyjít.“

Jestřáb se usmál. „No páni, Karo! A já si zrovna říkal, že jsi víc Holoubkův typ než můj. Na univerzitě je slavnej. Nikdy by sis to neodpustila, kdybys ho odmítla.“

Kara se nejistě obrátila na Holoubka. Odměnil ji oslňujícím úsměvem. „Je to na tobě, Karo,“ řekl.

„No jo. Polibte mi,“ vyhrkla celá rudá a zapíchla pohled do monitoru.

Holoubek řekl: „Nemůžu to udělat, Karo. Jestřáb tě viděl první.“ Zasmál se. „Crrrrrrr,“ udělal Jestřáb. „Haló?“

„Jako kdyby o tuhle tlustou šmudlu některý z nás stál,“ řekl Jestřáb tak hlasitě, aby to slyšela nejen Kara, ale i studenti u okolních piknikových stolů. Oba chlapci se rozesmáli, až se popadali za břicho a nakonec se svalili z laviček.

Holoubek se zvedl jako první. Postavil se a hravě pohladil Karu po vlasech. „Mea culpa, Kara mia,“ řekl. „Přeju ti, ať máš příště víc štěstí.“

Uklonil se a jí z očí vyhrkly slzy.

Kapitola 56

CONKLIN ZAPARKOVAL naše auto v úzké, stromy lemované ulici v Monterey, pobřežním městečku asi dvě hodiny jižně od San Franciska. Napravo ode mě stálo jedno nedotčené křídlo dvoupatrového domu s dřevěnou kostrou, zatímco střed budovy shořel až na nosné trámy a střecha byla otevřená modré obloze jako tichý výkřik.

Conklin a já jsme se prodrali davem čumilů na chodníku, podlezli policejní pásku a prošli po chodníku k domu.

Požární vyšetřovatel na nás čekal před hlavním vchodem. Bylo mu něco přes třicet, mění přes metr osmdesát a v kapse cinkal klíči a drobnými. Představil se jako Ramon Jimenez a dal mi navštívenku s číslem na mobil natištěným na rubu. Jimenez odemkl zámek, který dali na domovní dveře hasiči, a vpustil nás do centrální části domu. Okamžitě jsme ucítili vůni jablek a skořice.

„Vybouchly osvěžovače vzduchu,“ vysvětlil Jimenez. „Ty propečené kousky jsme našli v pracovně.“

Zatímco jsme následovali Jimeneze do ohněm zničené budovy, přemýšlela jsem o tom, jak někteří policisté používají žargon, aby ukázali, jak jsou drsní – když jsou ve skutečnosti vyděšení. Jaký druh chlapa byl Jimenez?

„Byly domovní dveře zamčené?“ zeptala jsem se ho.

„Ne, a požár nahlásil soused. Spousta lidí tady kolem se neobtěžuje zapínat požární alarm.“

Pod botami mi praskalo rozbité sklo a cákala mi přes ně voda, když jsem se brodila tím otevřeným prostorem a snažila se pochopit život obětí z pozůstatků jejich domova. Mou schopnost poskládat dohromady jednotlivé střípky však otupil rozsah katastrofy. Oheň, voda a nohy hasičů zničily místo činu k nepoznání.

Jestli se tam nacházely nějaké otisky prstů, byly pryč. Vlasy, vlákna, krvavé skvrny, otisky bot, účtenky, poznámky – o tom všem jsme si mohli nechat jen zdát. Dokud se nenajde roznětka nálože nebo stopy podpalovače, nebudeme ani vědět jistě, zda tenhle požár a ostatní, které vyšetřujeme, zapálila stejná osoba.

Nejpřesvědčivějšími důkazy, které jsme měli, byly podobné okolnosti vzniku tohoto požáru a těch u Maloneových a Meachamových.

„Oběťmi jsou manželé George a Nancy Chuovi,“ řekl nám Jimenez. „Ona učila na střední škole, on dělal něco jako finanční plánování. Platili daně, neporušovali zákon, přátelili se se sousedy a tak podobně. Nevíme o žádných kontaktech s nějakými darebáky. Můžu vám sehnat poznámky detektivů, kteří se vyptávali po okolí.“

„Co zpráva soudního lékaře?“ zeptala jsem se.

Conklin šplouchal v ruinách za mnou. Začal stoupat po otevřeném schodišti, které ještě drželo na zadní zdi.

„Soudního lékaře nikdo nevolal. Velitel hasičů označil požár za nešťastnou náhodu. Sestra Nancy Chuové zavolala do pohřebního ústavu, aby si okamžitě přijeli pro těla.“

„Takže velitel neviděl důvod, proč volat soudního lékaře?!“ vykřikla jsem. „V San Francisku vyšetřujeme sérii podobných případů, které byly nejspíš vraždami!“

„Bylo to, jak povídám,“ řekl Jimenez a změřil si mě svýma tmavýma očima. „Mě taky nezavolali. Než jsem se sem dostal, byla těla odvezená a dům zabedněný. A teď všichni křičí na mě.“

„Kdo ještě?“

„Znáte ho. Chuck Hanni.“

„Chuck tady byl?“

„Dneska ráno. Zavolali jsme ho kvůli konzultaci. Říkal, že pracujete na několika podobných případech. A než mi vynadáte, že jsem vám to neřekl – možná máme svědka.“

Slyšela jsem Jimeneze správně? Našel se svědek? Vyvalila jsem na Jimeneze oči a zadoufala, že třeba dojde k průlomu ve vyšetřování.

„Hasiči našli venku na trávníku dceru Chuových v bezvědomí. Je v dětské nemocnici svaté Anny s otravou oxidem uhelnatým.“

„Přežije to?“

Jimenez přikývl. „Teď je při vědomí, ale traumatizovaná. Neřekla ještě ani slovo.“

Kapitola 57

V JEDNOM ROHU prvního patra domu Georga a Nancy Chuových zazvonil telefon. Počkala jsem, až ty smutně se rozléhající tóny umlknou, a pak se zeptala Jimeneze na jméno a věk dcery Chuových. „Molly Chuová. Její deset.“

Naškrábala jsem si to do bloku, obešla hromadu promočených trosek a zamířila ke schodům. Zavolala jsem na Riche, který už začal sestupovat dolů. Než jsem mu stačila povědět o Molly, ukázal mi brožovanou knihu, kterou držel za zuhelnatělé okraje.

Z desek toho zbylo dost, abych si mohla přečíst název: Milovník ohně od Josepha Wambaugha. Tu knihu jsem znala.

Šlo o literaturu faktu pojednávající o sériovém žháři řádícím v osmdesátých a devadesátých letech v Kalifornii. Na záložce byla zmíněná hrůzná událost – oheň, který zničil velké obchodní centrum pro domácí kutily a zabil čtyři lidi včetně dvouletého chlapce. Během požáru seděl nějaký muž venku v autě a přes zpětné zrcátko natáčel na videokameru marné úsilí hasičů snažících se uhasit to inferno, zatímco o pár bloků dál hořely dva další podezřelé požáry.

Ten muž v autě byl požární vyšetřovatel John Leonard Orr, kapitán z hasičského sboru v Glendale. Byl to dobře známý a respektovaný odborník, který jezdil po Kalifornii, školil hasiče, pomáhal policejním složkám interpretovat stopy a chápat patologické sklony žhářů. A zatímco cestoval, zakládal požáry. To on zapálil oheň, který zabil čtyři lidi. A protože měl ve zvyku podpalovat objekty ve městech, kde se účastnil konferencí, byl nakonec dopaden. Odsoudili ho a zavřeli na doživotí do malé cely ve věznici v Lompocu bez možnosti propuštění na podmínku.

„Viděl jste tuhle knihu?“ zeptal se Conklin Jimeneze.

Jimenez zavrtěl hlavou. „Cože? My hledáme knížky?“

„Byla v hlavní koupelně mezi umývadlem a toaletou,“ řekl mi Conklin.

Stránky knihy byly mokré a pokroucené, ale nepoškozené. Je to zvláštní, ale knihy shoří jen zřídkakdy – kvůli své hustotě a proto, že se mezi stránky nemůže dostat kyslík. Rich ji dál držel za okraje a opatrněji otevřel na titulní straně, kde mi ukázal tiskací písmena napsaná propisovačkou.

Zatajila jsem dech.

Tohle byla stopa, která spojovala všechny vraždy.

Latinské fráze byly vrahovým podpisem, ale proč je na místě činu nechával? Co se nám snažil sdělit?

„Hanni tady byl,“ řekl Conklin tiše. „Proč tu knihu nenašel?“

„To netuším,“ zamumlala jsem a soustředila se na nápis: Sobria inebrietas. Tenhle jsem uměla přeložit i já: Střídmá opilost.

Ale co to sakra mělo znamenat?

Kapitola 58

CONKLIN A JÁ jsme se nikdy vážně nepohádali, ale teď jsme se po celou dvouhodinovou cestu zpět do Baráku hašteřili. Rich trval na tom, že není samo sebou, když profík jako Hanni přehlédne „jediný důkaz na celém zatraceném místě činu“.

Měla jsem Chucka Hanniho ráda. Obdivovala jsem ho. Rich ho neznal z dřívějška, takže mohl být objektivnější. Musela jsem vzít jeho názor v úvahu. Byl Hanni psychopat skrývající se všem na očích? Nebo si Conklin tolik přál uzavřít případ Maloneových, že by vyměnil nadhled za prvního podezřelého?

Když jsme s Conklinem vstoupili do místnosti mužstva, uviděla jsem Chucka Hanniho s Jacobim v prosklené rohové kanceláři. Cestou mezi stoly do Jacobiho kukaně mi Conklin řekl: „Nech to na mě, ano?“

Jacobi mávl, abychom šli dál, a Conklin se opřel o zeď za dveřmi. Já se posadila na židli vedle Hanniho, který se pootočil, aby na mě viděl.

„Právě jsem říkal Jacobimu, že požár u Chuových vypadá na práci stejného magora, co zapálil ty ostatní domy,“ řekl Hanni. „Co si o tom myslíš ty?“

Dívala jsem se do Hanniho známého obličeje a vzpomněla jsem si na den, kdy mi vysvětloval spontánní samo vznícení lidského těla.

„Je to takhle, Lindsay,“ řekl mi tenkrát u piva v MacBainově hospodě. „Tlustý chlap pije pivo a kouří cigarety v čalouněném křesle. Usne. Cigareta zapadne mezi polštáře a zapálí oheň. Tuk toho tlusťocha je prosáklý alkoholem. Křeslo i ten chlap shoří jako pochodeň. Než ale shon na popel, oheň uhasne. Nic jiného nechytí, takže zbude jen kovový rám křesla a mužovy zuhelnatělé ostatky. Takhle dochází k takzvanému spontánnímu samovznícení lidského těla.“

Řekla jsem na to: „Jo tááák!“ zasmála se a koupila další rundu.

Za mými zády se ozval Conklin: „Chucku, byl jsi v domě Chuových a neřekl jsi nám o tom. Co to mělo znamenat?“

„Myslíš, že před vámi něco tajím?“ naježil se Hanni. „Řekl jsem Jimenezovi, aby vás o tom uvědomil, jakmile jsem uviděl těla obětí.“

Conklin vytáhl z vnitřní kapsy bundy nalezenou knihu v igelitovém sáčku na důkazy. Natáhl se přese mě a položil ji na vrcholek hromady krámů na Jacobiho stole.

„Tohle bylo na místě činu,“ řekl bezvýrazným hlasem, v němž ale nebylo nic nevinného. „Na titulní straně je latinský nápis.“

Hanni se na knihu chvilku mlčky díval a pak zamumlal: „Jak jsem ji mohl přehlédnout?“

„Kde jsi ji našel, Richi?“ zeptal se Jacobi.

„V koupelně, poručíku. Byla dost na ráně.“

Jacobi probodl Hanniho tvrdým pohledem, který si zdokonalil během pětadvaceti let vyslýchání těch nejhorších lidí na celém světě. „Co ty na to, Chucku?“ řekl.

Kapitola 59

CHUCK HANNI se odstrčil od Jacobiho stolu a jeho židle zavrzala o podlahu. Podráždilo ho, že se nechal přistihnout při chybě. „Cože? Myslíte si snad, že jsem jako ten parchant Orr? Že zakládám požáry, abych byl za hrdinu? A že jsem tam tu knihu podstrčil, abych to hodil na sebe? Heleďte, já tleskal policii ve stoje, když Johna Orra dopadla.“

Conklin se usmál a pokrčil rameny.

Cítila jsem, jak mi na čele vyskočily krůpěje potu. Hanni nemohl být tím, co Conklin naznačoval, ale sama jsem věděla, kolik domnělých dobrodinců s laskavou tváří bylo odsouzeno za masové vraždy. Mlčela jsem a nechala je, ať to dohrají sami.

„Proč jsi nám neřekl o požáru u Christiansenových?“ zeptal se Conklin klidně. „Zemřeli tam bohatí manželé. Jejich cennosti zmizely –“

„Proboha,“ přerušil ho Hanni, „já nesedím na zadku a nerozjímám nad starými případy – vy ano? Dost na tom, že se mi o nich zdává!“

„Ale modus operandi byl stejný,“ trval na svém Conklin. „A tak mě napadá, že se vrah třeba nemůže svého zlozvyku zbavit. Třeba v tom jede dál, a navíc teď začal nechávat na místě činu stopy. Například knihu s latinským nápisem.“

Sledovala jsem Chuckův výraz a čekala, jestli uteče, uhodí Riche nebo se složí.

On se však jen zamračil a řekl: „Jak to myslíš, že se vrah nemůže zbavit svého zlozvyku? K požáru u Christiansenových se před dvěma lety přiznal Matt Waters. Teď sedí v San Quentinu. Prověř si to, Conkline, než kolem sebe začneš rozhazovat obvinění.“

Zrudla jsem.

Že by Cindy udělala chybu? Dům Christiansenových shořel daleko od San Franciska, ale přesto jsem si měla Cindyiny závěry dvakrát zkontrolovat.

Jacobimu dvakrát během schůzky zapípal interkom, ale on sluchátko nezvedl. Teď do kanceláře vtrhla naše asistentka Brenda Fregosiová, odtrhla z psací podložky růžový čtvereček papíru, podala ho Jacobimu a řekla: „Co se děje, poručíku? Neslyšel jste mě zvonit?“

Brenda se otočila, zavrtěla boky a vrátila se po šedém linoleu ke svému stolu. Jacobi si přečetl vzkaz.

„Molly Chuová komunikuje s nemocničním psychiatrem,“ řekl nám. „Možná bude připravená vypovídat.“

Chuck vstal ze židle, ale Jacobi ho zarazil.

„Musíme si promluvit, Chucku. Mezi čtyřma očima.“

Kapitola 60

KDYŽ JSEM TU holčičku uviděla, píchlo mě u srdce. Vlasy měla spálené až na krátké černé chloupky, které se jí kroutily na lebce. Obočí a řasy měla pryč a její kůže byla neobvykle růžová. Přistoupili jsme k její posteli, která jako by se vznášela, nadnášena trsem lesklých balónků plněných heliem.

Molly se na mě a na Conklina ani nepodívala, ale dvě Číňanky si odsunuly židle dál od postele a bělovlasá žena něco přes šedesát s pravidelnými rysy a safírově modrýma očima vstala a představila se jako Mollyina psychiatrička, doktorka Olga Matlagová.

Psychiatrička na dívku tiše promluvila: „Chtějí s tebou mluvit lidé od policie, zlatíčko.“

Molly se na mě obrátila, když jsem se jí představila, ale pohled měla otupělý, jako by z ní vyprchal všechen život a zůstal jen pouhý náčrt dítěte.

„Našli jste Šediváka?“ zeptala se mně tichým hlasem zpomaleným uklidňujícími léky.

Vrhla jsem tázavý pohled na doktorku Matlagovou, která vysvětlila: „Její pes Šedivák se ztratil.“

Pověděla jsem Molly, že po Šedivákovi vyhlásíme pátrání. Smutně přikývla a já se zeptala: „Mohla bys nám povědět, co se stalo u vás doma?“

Dítě odvrátilo tvář k oknu.

„Molly?“ ozval se Conklin. Přitáhl si židli a posadil se tak, aby měl oči stejně vysoko jako dívka. „Asi se tě teď všichni vyptávají na spoustu věcí, viď?“

Molly natáhla ruku směrem k otočné desce stolku u postele. Conklin zvedl sklenici vody a podržel ji tak, aby se dítě mohlo napít brčkem.

„Víme, že jsi unavená, zlato, ale byly bychom moc rádi, kdybys to celé pověděla ještě jednou.“

Molly si povzdechla a začala: „Slyšela jsem štěkat Šediváka. Pak přestal. Dívala jsem se dál na film a za chvilku jsem uslyšela nějaké hlasy. Máma s tátou mi vždycky říkali, abych nechodila dolů, když mají hosty.“

„Hosty?“ zeptal se Conklin trpělivě. „Takže jich bylo víc?“

Molly přikývla.

„A byli to přátelé tvých rodičů?“

Molly pokrčila rameny a řekla: „Vím jenom, že mě jeden z nich vynesl z toho ohně.“

„Pověděla bys nám, jak vypadal?“

„Byl hezký a myslím, že měl světlé vlasy. A byl starý asi jako Ruben,“ odpověděla Molly. „Ruben?“

„Můj bratr Ruben. Teď je v bufetu, ale studuje na technice. Je v posledním ročníku.“

„Už jsi toho mladíka někdy viděla?“ zeptala jsem se.

Ucítila jsem na lokti ruku doktorky Matlagové, naznačující, že náš čas vypršel.

„Neznala jsem ho,“ řekla Molly. „Možná se mi to jenom zdálo,“ dodala a konečně na mě pohlédla. „Ale ať to byl kdokoli, vím, že to byl anděl.“

Zavřela oči a zpod víček bez řas se jí na tváře tiše vyřinuly slzy.

Kapitola 61

„HANNI JE ČISTÝ,“ řekl Jacobi, když se postavil za nás a vrhl stín na naše stoly. „Té noci, kdy hořelo u Meachamových, pracoval na místě výbuchu varny perníku. Říkal, že vám to povídal.“ Vzpomněla jsem si.

Poznamenal tehdy, že požár domu Meachamových je té noci už jeho druhá práce.

„Mluvil jsem s pěti lidmi, co byli v té varně, a ti mi odpřísáhli, že se tam Chuck zdržel až do chvíle, kdy ho povolali k Meachamovým,“ řekl Jacobi. „A ověřil jsem si, že Matt Waters dostal doživotí za smrt Christiansenových.“

Conklin si povzdechl.

„Vy dva teď pokračujte v práci,“ řekl Jacobi. „Zjistěte, co mají oběti společného. Boxerová, máš pod sebou McNeila a Chia, tak je využívej. Soustřeďte se na Maloneovi a Meachamovi. Ti jsou naši. Tady je jméno člověka, který pracuje na případu Chuových v Monterey. Conkline, asi bys to měl s Hannim nějak urovnat. Pořád na těch případech pracuje.“

Jacobi odkráčel zpátky do své kanceláře a já se podívala na Riche.

Conklin řekl: „A co mám udělat? Koupit Hannimu kytku?“

„To by ho spíš zmátlo,“ řekla jsem.

„Ale dávalo to smysl, ne, Lindsay? Ta kniha byla o žháři, který zároveň pracoval jako požární vyšetřovatel, a Hanni ji přehlédl.“

„Šel jsi na to dobře, Richi. Tvoje argumenty byly logické a nezaútočil jsi na něho. Přednesl jsi to před naším přímým nadřízeným. Přesně jak to mělo být. Jsem jenom ráda, že ses mýlil.“

„Podívej, ty ho znáš. Mám čekat, že najdu na svém autě rozřezané pneumatiky?“ zeptal se Conklin. Usmála jsem se při té představě.

„Víš co, Richi? Myslím, že Chuckovi je tak trapně, že tu knížku přehlédl, že by si radši rozřezal svoje. Jenom mu řekni: ‚Promiň, doufám, že na mě nemáš vztek.‘ Vyřešte to jako chlapi, ano?“

Zazvonil mi telefon.

Chvilku jsem snášela Richieho zachmuřený pohled – věděla jsem, jak mizerně se cítí, a bylo mi ho líto. Pak jsem zvedla sluchátko. Ozvala se v něm Claire. „Zlato, mohli byste s Conklinem přijít na chvilku dolů? Chtěla bych vám ukázat pár věcí.“

Kapitola 62

CLAIRE VZHLÉDLA, když jsme s Richem rozrazili dveře pitevny. Měla na sobě papírovou čapku s natištěnými květy a zástěru, jejíž tkanice stěží obepjaly její rozložitou postavu. „Ahoj lidi,“ řekla. „Podívejte se na tohle.“

Místo těla ležela na pitevním stole rozříznutá asi dvacet centimetrů dlouhá trubice připomínající sval.

„Co to je?“ zeptala jsem se.

„Tohle je průdušnice,“ vysvětlila Claire. „Patřila teriérovi, kterého Hanni našel v křoví u domu Chuových. Vidíte, jak je růžová? V dýchacím ústrojí toho psa nejsou žádné saze a test na oxid dusitý byl negativní, takže tvrdím, že nebyl v domě, když vypukl požár. Nejspíš byl na zahradě, vzbudil poplach a někdo ho umlčel úderem do hlavy. Vidíte tuhle frakturu?“

Tak takhle skončilo pátrání po Šedivákovi. Na koho padne ta smutná povinnost říct Molly, že je její pes mrtvý? Claire nám dále sdělila, že jí trvalo celý den, než se jí podařilo dostat těla Georga a Nancy Chuových z pohřebního ústavu.

„Není to náš případ, ale nakonec jsem získala povolení od jejich syna Rubena. Řekla jsem mu, že kdybych měla svědčit proti vrahovi a neprozkoumala těla všech obětí, roznesla by mě obhajoba na kopytech.“

Zamumlala jsem povzbudivé „No jo“ a Claire pokračovala.

„Ruben Chu byl úplně vyřízený. Nechtěl, aby jeho rodiče ‚trpěli dalším nedůstojným zacházením‘, ale přesto nakonec svolil. Obě těla se teď rentgenují,“ dodala Claire.

„Jaký je tvůj předběžný závěr?“ zeptala jsem se.

„Ty mrtvoly jsou hodně spálené, několik okrajových částí odpadlo během přepravy, ale na jednom z kotníků Georga Chua se zachovalo několik smyček nedotčeného vlasce. Máme tedy důkaz, že je někdo spoutal.“

„Výborná práce, Claire.“

„A mám dost krve na toxikologii.“

„Chceš nás nechat hádat, kámoško?“

„Myslíte, že mi dělá dobře vás napínat? Mluvím tak rychle, jak dokážu,“ zasmála se Claire. Stiskla mi přátelsky rameno, pak vytáhla z hnědé obálky list papíru a položila ho na stůl vedle psí průdušnice.

Přejela prstem po sloupci dat. „Vysoký obsah alkoholu v krvi,“ řekla. „Buďto Chuovi hodně popíjeli, nebo vypili něco silného.“

„Stejně jako Sandy Meachamová?“

„Skoro stejně,“ odpověděla Claire.

Vybavil se mi nápis v knize. Sobria inebrietas. Střídmá opilost. Vytočila jsem na mobilu číslo Chucka Hanniho. Pokud jsem měla pravdu, vysvětlovalo by to, proč nenašel ani na jednom místě činu stopy po nějakém podpalovači.

„Chucku? Tady Lindsay. Je možné, aby byly ty požáry zažehnuty alkoholem?“

Kapitola 63

SLUNCE ZAPADLO a někdo z noční směny rozsvítil jasné zářivky. Rich a já jsme však stále ještě tápali ve tmě. Mazaný vrah si někde pochutnával na večeři, oslavoval svůj úspěch a možná plánoval další požár – a my netušili, kdo to je ani kdy příště udeří.

Zatímco Chi s McNeilem znovu vyslýchali přátele a sousedy Meachamových, Conklin a já jsme seděli za svými stoly a společně procházeli všechno, co jsme zatím měli. Znovu jsme pročetli Claiřiny zprávy, prohlédli si fotografie čumilů na místech činu, posudek písmoznalce na nápisy v knihách nalezených na požářištích a jeho závěr: „Nedá se to říct na sto procent, protože se jedná o tiskací písmena, ale vypadá to, že všechny vzorky napsala stejná ruka.“

Porovnávali jsme si vlastní dojmy z míst činu a snažili se je zredukovat na několik osvětlujících poznatků stručnými větami, které člověk používá, když mluví s kolegou, a já cítila, že mezi námi existuje ještě jiná vazba, než ta mezi parťáky, vazba, o níž bych se Richovi nikdy nezmínila.

Vstala jsem, došla na toaletu, opláchla si obličej a přinesla jeden kelímek kávy pro sebe a jeden pro Conklina – černou bez cukru. Posadila jsem se a řekla: „Kde jsme to skončili?“

Zatímco kolem nás chodila a mluvila noční směna, odpočítal Rich na prstech to, co jsme už věděli: „Jedná se o dobře situované páry po čtyřicítce. Dveře všech těch domů byly odemčené a poplašná zařízení vypnutá. Žádné známky střelby. Všechny páry měly jedno dítě ve vysokoškolském věku. Všechny byly oloupeny, ale vrah sebral jen šperky a hotovost.“

„Dobře, a tady je pár předpokladů,“ řekla jsem. „Vrah je tak chytrý a nebojácný, že dokáže své oběti přesvědčit, aby ho dobrovolně pustily dovnitř. A je také pravděpodobné, že útočníci jsou dva; jeden napadené sváže a druhý drží zbraň.“

Rich přikývl a řekl: „On nebo oni použili ke spoutání rybářský vlasec, protože při požáru rychle shon. A zažehli oheň podpalovačem, který nejde vystopovat. To je známka opatrnosti. A nenechávají stopy, což je chytré.

Ale zdá se mi, že s Molly Chuovou nepočítali,“ dodal Rich. „Bylo to poprvé, co se v domě kromě obětí nacházela další osoba. Domnívám se, že Molly omdlela, když se nadýchala kouře, než ji její ‚anděl‘ našel a vynesl ven. Docela odvážné, že?“

„Třeba si vrah myslel, že ho neviděla,“ nadhodila jsem. „A tak měl pocit, že mu nic nehrozí. Jo, taky bych řekla, že nechtěl, aby ta holčička umřela, zlato.“

Rich zvedl hlavu a usmál se na mě.

„Ach jo. Nechtěla jsem – kruci.“

„Zapomeň na to, holka,“ řekl Conklin. „Nic to neznamenalo.“ Usmál se ještě víc.

Řekla jsem „Sklapni!“ a hodila po něm sponku na papír. Chytil ji ve vzduchu a pokračoval.

„Takže,“ řekl, „předpokládejme, že Molly viděla jednoho z vrahů, dobře? A také že mu bylo něco přes dvacet, jak tvrdí. Maloneovi, Meachamovi, Chuovi a ten pár v Palo Altu – ti všichni měli děti na vysoké. Jenže chodily každé na jinou školu.“

„Pravda,“ přitakala jsem. „Ale když se u dveří objeví jakékoli dítě, které vypadá spořádaně, dá se předpokládat, že mu mamka s taťkou otevřou.

Richi, v tom je možná ta finta. Když jsem chodila do školy, v jednom kuse jsem si vodila domů lidi, které rodiče neznali.

Co se tedy stane, když u dveří zazvoní dvě děti s tím, že jsou kamarádi potomka majitelů domu?“

„To by se dalo snadno předstírat,“ řekl Rich. „V místních novinách se objevují reportáže o studentech. Něco na způsob, že syn či dcera těch a těch rodičů vyhrál tu a tu cenu.“

Rich zabubnoval prsty na stůl a já si podepřela rukou bradu. Zdálo se, že místo abychom konečně uhodili hřebík na hlavičku, zúžili jsme jen seznam podezřelých na všechny vysokoškolské studenty v Kalifornii, kteří se učili latinsky – a kromě toho je bavilo loupit, mučit, podpalovat a vraždit.

Zamyslela jsem se nad díly skládačky. Nad prozřetelností nakloněnou konání vrahů a penězi, které jsou kořenem všeho zla. Dál jsme měli knihu 451 stupňů Fahrenheita a teď i pojednání o odborníkovi na požáry, jenž je sám zakládal. Když byl John Orr dopaden, řekl: „Byl jsem pitomý a dělal jsem, co pitomci obvykle dělají.“

Tihle vrazi neměli v úmyslu opakovat Orrovy chyby.

Snažili se dokázat, jak jsou chytří. Že by se při záchraně Molly Chuové poprvé přepočítali?

Richovi zazvonil telefon a on se otočil se židlí ke zdi. Tichým hlasem řekl: „Právě teď na tom pracujeme, Kelly. Děláme, co můžeme. Slibuju, že ti zavolám, jakmile budeme vědět víc. Nezklameme tě.“

Kapitola 64

YUKI SE PROCHÁZELA po obchodním domě Whole Foods Market a rozhlížela se po něčem rychlém k věčen, když náhle měla dojem, že v uličce zahlédla povědomou postavu. Když se podívala znovu, byl ten člověk pryč. Pomyslela si, že má halucinace, že je unavená a všude vidí bubáky. Hodila do vozíku hlavičku brokolice a pokračovala k úseku s masem.

Tam si vybrala ve folii zabalený tácek s tygřími krevetami – a znovu nabyla dojmu, že je Jason Twilly jen pár metrů od ní.

Zvedla hlavu.

A uviděla ho – ustrojeného v modrém obleku s proužkem a růžové košili – jak se širokým úsměvem ve tváři stojí blízko hromady mražených krocanů. Zamával na ni, ale nezamířil jejím směrem ani se neobrátil zády. Neměl košík ani vozík.

Ten parchant nenakupoval.

On ji sledoval.

Yuki ovládl náhlý záchvat vzteku, takže ji napadla jediná možnost. Odstrčila vozík ke straně uličky, došla k němu a zastavila se kousek před jeho mohutnými anglickými polobotkami.

„Co tady děláš, Jasone?“ zeptala se a natáhla krk, aby dobře viděla do jeho pohledného obličeje s brýlemi za osm set dolarů a pokřiveným úsměvem.

„Vykašli se na nakupování, Yuki,“ řekl. „Dovol mi, abych tě vzal na oběd. Slibuji, že se budu chovat slušně. Jenom chci napravit to nedorozumění, ke kterému došlo posledně –“

„Řeknu to naprosto jasně,“ přerušila ho Yuki svým kulometným stylem. „Chyby se stávají. Třeba jsem to zavinila já a omluvila se. Znovu říkám, že je mi líto, co se stalo. Ale musíš pochopit jedno, Jasone – nemám zájem. O nikoho. Jde mi jenom o práci. Nejsem k mání, jasné? Tak mě prosím přestaň sledovat.“

Jasonův podivný nepravidelný úsměv přešel v hlasitý smích. „Hezký projev,“ řekl a posměšně jí zatleskal.

Yuki šokovaně ucouvla. Co to s tím chlapem je? Čeho všeho je schopný? Vybavilo se jí Cindyino varování, aby si dala pozor na to, co Twillymu řekne. Chystá se snad pošpinit její pověst, až bude psát o procesu s Junii Moonovou?

K čertu s ním.

„Sbohem, Jasone. Nech mě na pokoji. Myslím to vážně.“

„Ale já píšu tu knihu, pamatuješ?“ zavolal Twilly, když se k němu obrátila zády. Jeho hlas k ní dolehl, když už tlačila vozík uličkou.

Chtěla se schovat. Chtěla zmizet.

„Jsi klíčová postava, Yuki. Mrzí mě, jestli se ti to nelíbí, ale jsi hlavní hvězda v celém mém zatraceném představení.“

Kapitola 65

SHROMÁŽDILY JSME SE na terase Růžové chaty u národního parku Point Reyes a vychutnávaly si, jak nám požehnaný noční vánek chladil tváře. Yuki zapnula kotel ohřívající vodu do vany, zatímco Claire připravila obrovskou mísu salátu a hamburgery na gril.

Tenhle neplánovaný výlet byl Cindyin nápad. Svolala nás konferenčním hovorem před několika hodinami a řekla: „Protože první pokus o každoroční výjezdní zasedání Ženského vyšetřovacího klubu překazil někdo, kdo zvedl telefon a musel se vrátit do práce, měly bychom využít příležitost hodit všechno za hlavu a vyrazit znovu.“

Cindy dodala, že zamluvila chatu a bude řídit.

Té ženské se nedá odporovat a já byla pro jednou ráda, že jsem jí mohla předat kormidlo.

Yuki a Claire cestou usnuly na zadním sedadle a já jela vpředu a držela na klíně Marthu, které vlály uši ve větru. Poslouchala jsem, jak Cindy mluví přes hudbu z přehrávače, a myšlenky se mi cestou k oceánu příjemně toulaly.

Jakmile jsme dorazili k růžemi porostlému „hobbitímu“ domku na kraji lesa se dvěma útulnými ložnicemi, piknikovým stolem a grilem, vítězně jsme si všechny plácly dlaněmi o sebe a hodily tašky na postele. Yuki nechala krabici se spisy ve svém pokoji a šla se se mnou a Marthou proběhnout po měsícem ozářené cestě na vrcholek lesnatého hřebene a zpátky.

A teď už jsem byla připravená na večeři, margaritu a pořádný spánek. Ale když jsem se vrátila do Růžové chaty, zvonil mi telefon. Claire zavrčela: „Z toho zatraceného krámu málem vyskákala tlačítka, jak vyzváněl. Koukej ho vypnout, nebo ti ho rozšlápnu.“

Usmála jsem se na svoji nejlepší kamarádku, vytáhla mobil z kabelky a podívala se, kdo volá.

Byl to Jacobi.

Přijala jsem hovor, pozdravila a uslyšela hluk dopravy mísící se s kvílením hasičských sirén.

Křikla jsem: „Jacobi! Jacobi, co se děje?“

„Nečetla jsi moje vzkazy?“

„Ne, zrovna jsem přišla a zvedla to.“

Sirény v pozadí a fakt, že mi Jacobi vůbec volá, mě dovedly k závěru, že došlo k dalšímu požáru a další pár shořel na uhel pro potěšení nějakého psychopata. Přitiskla jsem si telefon pevněji k uchu a snažila se Jacobimu rozumět přes hluk z ulice.

„Jsem v Missouri Street,“ řekl mi.

To byla moje ulice. Co tam mohl dělat? Stalo se snad něco Joeovi?

„Hořelo tady, Boxerová. Poslechni, nevím, jak ti to mám říct. Musíš se hned vrátit domů.“

Kapitola 66

JACOBI UKONČIL HOVOR a mě zbyla jen statická elektřina a hrůza z toho, co mi neřekl.

„Došlo k požáru v Missouri Street,“ oznámila jsem kamarádkám. „Jacobi mi právě volal, že mám hned přijet domů!“

Cindy mi dala klíčky a naskákaly jsme do auta. Sešlápla jsem plyn a kodrcaly jsme se po klikatých cestách zapadlého okresu Olema k dálnici. Při řízení jsem volala Joeovi do jeho i mého bytu, zkoušela to na jeho mobil, znovu a znovu mačkala opětovné vytáčení, ale nikdo to nebral.

Kde může být? Kde je Joe?

Nemívám na boha velké požadavky, ale jak jsme se blížili k Potrero Hillu, modlila jsem se, aby byl Joe v pořádku. Když jsme dorazili na křižovatku Missouri a Dvacáté ulice, uviděla jsem, že vjezdu do mé ulice brání policejní páska. Zaparkovala jsem na prvním volném místě, popadla Marthino vodítko a rozběhla se do příkrého kopce, aniž bych počkala na své kamarádky.

Byla jsem už pořádně udýchaná, když jsem spatřila svůj dům, před nímž stály hasičské vozy, policejní auta a dav čumilů. Zoufale jsem přejížděla pohledem po tvářích shromážděných, až jsem našla dvě studentky, které bydlely v prvním patře, a vedoucí stavební firmy Sonyu Marronovou z přízemí.

Sonya se prodrala davem, stiskla mi paži a řekla: „Díky bohu, díky bohu.“ V očích měla slzy.

„Stalo se někomu něco?“

„Ne,“ odpověděla. „Nikdo nebyl doma.“

Objala jsem ji s úlevou, že jsme aspoň s Joem neusnuli v mé posteli. Ale stále jsem měla spoustu otázek. „Co se stalo?“ zeptala jsem se Sonyi.

„Nemám tušení.“

Rozhlédla jsem se po Jacobim, ale uviděla jsem jen Cindy, jak křičí na kapitána hasičů: „Já chápu, že by to mohlo být místo činu, ale ona je od sanfranciské policie!“

Toho kapitána jsem znala, jmenoval se Don Walker – hubený muž s velkým nosem a unavenýma očima ve tváři špinavé od sazí. Zvedl ruce na znamení porážky a otevřel domovní dveře. Claire mě vzala pod křídlo a s Yuki, Cindy a Marthou jsme vstoupily do tříposchoďového domu, kde jsem bydlela už deset let.

Kapitola 67

KDYŽ JSME STOUPALY do schodů, podlamovala se mi kolena, ale myslelo mi to jasně. Schodiště neshořelo a dveře do dvou bytů v přízemí byly otevřené. Zdálo se, že je oheň nepoškodil. To nedávalo smysl.

Nahoře však už bylo všechno jasné.

Dveře mého bytu byly rozbité na kusy. Prošla jsem rozlámaným rámem a na místě stropu uviděla hvězdy a měsíc. Odtrhla jsem zrak od noční oblohy a nechápavě hleděla na to, co bývalo mým hnízdečkem. Stěny byly černé, záclony pryč, sklo v kuchyňské lince na střepy. Zásoby jídla a čisticí prostředky ve spíži explodovaly a v bytě to bylo cítit popcornem a chlórem. Z útulného nábytku v obývacím pokoji zůstaly jen kusy nasáklého molitanu a kovová péra. A pak mi to došlo – oheň mě připravil o všechno. Martha zakňučela, já si k ní dřepla a ukryla obličej v její srsti.

„Lindsay!“ uslyšela jsem někoho volat. „Jsi v pořádku?“

Otočila jsem se a uviděla, jak z ložnice vychází Chuck Hanni.

Že by s tím měl něco společného? Že by se Rich nakonec nemýlil?

A pak jsem uviděla za Hannim Conklina a oba jejich obličeje byly plné mé bolesti.

Rich rozevřel náruč. Přitiskla jsem se k němu v kouřících ruinách svého domova a byla moc ráda, že tam je. Když jsem mu však položila hlavu na rameno, zasáhla mě hrozná pravda: kdyby Cindy nesvolala naše neplánované „výjezdní zasedání“, byla bych s Marthou doma, když požár vypukl.

Odtrhla jsem se od Richiho a zavolala na Hanniho.

Třásl se mi hlas.

„Chucku, co se tady stalo? Musím to vědět. Pokusil se mě někdo zabít?“

Kapitola 68

HANNI ROZSTVÍTIL ve zbytcích mého obýváku přenosné reflektory a v tom oslepujícím okamžiku vtrhl dovnitř rozbitými dveřmi Joe. Vrhla jsem se k němu a on mě objal tak pevně, že mi málem vyrazil dech.

Vyhrkla jsem: „Volala jsem a volala…“

„Vypnul jsem u večeře ten zatracený mobil.“

„Odteď si musíš nechávat aspoň vibrace.“

„Klidně budu nosit elektrický obojek, Linds. Dělá se mi zle při pomyšlení, jak moc jsi mě potřebovala.“

„Hlavně že už jsi tady.“

Rozplakala jsem se, až jsem mu promáčela košili. Cítila jsem se v bezpečí a šťastná, že jsme s Joem oba v pořádku. Jen matně si pamatuji, jak se rozloučili moje kamarádky a parťák, ale jasně si vybavuji Chucka Hanniho, který mě ujistil, že jakmile se rozední, proleze celý dům a přijde na to, co bylo příčinou požáru.

Don Walker, kapitán sanfranciské policie, si sundal klobouk, otřel si čelo rukavicí a řekl, že musíme s Joem odejít, aby mohli zabezpečit objekt.

„Jenom chvilku, Done, ano?“ řekla jsem.

Došla jsem k šatně v ložnici, otevřela dveře a stála tam v šeru, dokud Joe za mnou neřekl: „Nic z toho už na sebe vzít nemůžeš, miláčku. Je to zničené. Budeš to tady muset nechat.“

Odvrátila jsem se a pokusila se pojmout naprostou zkázu své postele s nebesy, fotoalb a vzácné krabice s dopisy, které mi psala matka, když jsem byla pryč na škole a ona umírala.

A pak jsem se soustředila na průzkum každého čtverečného centimetru podlahy. Hledala jsem něco velice konkrétního – knihu, která by se tam nehodila. Nic jsem nenašla. Šla jsem k prádelníku a zatáhla za knoflík nejvyšší zásuvky, ale jeho zuhelnatělé dřevo se mi rozpadlo v ruce.

Joe na prádelník zaútočil silou a dřevo zapraskalo. Zabral a zásuvka povolila. Prohrabovala jsem se spodním prádlem a slyšela, jak Joe za mnou trpělivě říká: „Zlatíčko, zapomeň na to. Koupíš si nové věci…“

Našla jsem to.

Položila jsem si sametovou krabičku na dlaň pravé ruky, zvedla ji ke světlu a otevřela. Zamrkalo na mě pět diamantů zasazených v platině – prsten, který mi Joe dal, když se mne před pouhými několika měsíci ptal, jestli si ho vezmu. Tehdy jsem mu odpověděla, že ho miluji, ale potřebuji čas. Teď jsem krabičku zavřela a pohlédla do jeho tváře zvrásněné obavami.

„Spala bych s tímhle pod polštářem – jenom kdybych nějaký polštář měla.“

„V mém bytě je polštářů spousta, blondýno. Jeden zbude i pro Marthu.“

Kapitán Walker stál u dveří a čekal na nás. Naposledy jsem se rozhlédla kolem – a v tom okamžiku jsem na telefonním stolku za dveřmi bytu spatřila tu knihu.

Nikdy v životě jsem ji neviděla.

Ta kniha nebyla moje.

Kapitola 69

ŠOKOVANĚ JSEM ZÍRALA na velký brožovaný svazek – rajčatově rudý s bílými pruhy křížem pod titulem: Národní příručka pro vyšetřování požárů a explozí.

Rozkřičela jsem se: „Tohle je důkaz. Tohle je důkaz“

Kapitán Walker byl unavený a neměl ty informace co já. Řekl: „Požární vyšetřovatel se sem ráno vrátí, seržantko. Zabarikáduji váš byt, aby se odsud nic neztratilo, chápete?“

„NE!“ vykřikla jsem. „Chci poldu. A chci, aby se tohle ještě dneska zamklo ve skladu důkazních materiálů!“

Ignorovala jsem Walkerovo povzdechnutí a Joeovu ruku na zádech. Vytočila jsem na mobilu Jacobiho číslo – rozhodnutá, že když to nevezme, zavolám Clapperovi a potom Tracchiovi. A jestli neseženu Jacobiho, šéfa techniků ani velitele, zatelefonuji starostovi. Věděla jsem, že jsem hysterická, ale nikdo mě nemohl zarazit ani mi říct, že se mýlím.

„Boxerová, to jsi ty?“ ozval se Jacobiho hlas zkreslený špatným spojením.

„Našla jsem ve svém bytě knihu,“ zařvala jsem do telefonu. „Je úplně v pořádku. Není ohořelá. Mohly by na ní být otisky. Musí se zabalit a označit a nechci to dělat sama, aby nevznikly nějaké pochybnosti.“

„Jsem pět minut od tebe,“ řekl Jacobi.

Stála jsem na chodbě s Marthou a Joem, který mě přemlouval, abych se k němu nastěhovala. Pevně jsem ho držela za ruku, ale v hlavě jsem si promítala řadu záběrů ze všech těch domů zničených ohněm, které jsem v uplynulém měsíci prošla, a hluboce litovala, že jsem tehdy byla tak profesionální a netečná. Viděla jsem ta těla. Viděla jsem zkázu. Ale teprve teď jsem plně cítila tu hrozivou sílu ohně.

Slyšela jsem Jacobiho mluvit dole se Sonyou Marronovou a pak dusot jeho kroků, když funěl do schodů. Najezdila jsem s Jacobim tisíce kilometrů v hlídkovém voze. Společně jsme byli postřeleni v jedné uličce v Tenderloinu a naše krev se slila do jedné kaluže na chodníku. Znala jsem ho lépe než kohokoli na světě a on znal stejně tak dobře mě. Proto když došel ke dveřím bytu, stačilo jen ukázat na tu knihu.

Jacobi si natáhl latexové rukavice a opatrně otevřel červené desky. Srdce mi bušilo strachem, že se uvnitř najde nápis, další posměšné latinské rčení. Ale na první straně bylo jen natištěné nějaké jméno.

Jméno Chucka Hanniho.

Kapitola 70

BYLO 1:03 V NOCI, venkovní teplota dvacet stupňů.

Ležela jsem vedle Joea zachumlaná v bílém kokonu jeho chladivých prostěradel, na sobě měla jeho tričko a zírala na čas a teplotu promítané na strop hodinami vyrobenými nespavci a vládními agenty, kteří potřebují mít přesné informace, jakmile otevřou oči.

Joeova ruka ležela na mé. Celé hodiny naslouchal mým obavám, ale když usnul, jeho stisk se uvolnil a teď tiše pochrupoval. Martha byla také v říši snů a její jemný dech a občasné zakňučení ze spánku tvořilo stereofonní doprovod k Joeovu pravidelnému chrápání.

Co se mě týkalo, byl mi spánek vzdálený jako odvrácená strana měsíce.

Nemohla jsem přestat myslet na to, jak mohl oheň přeskočit přízemí a první patro a pak sežehnout můj byt až na holé stěny. Stala jsem se terčem krutého, metodického vraha, který už upálil osm lidí.

Myslel si snad, že jsem doma? Nebo mě sledoval, když jsem s Marthou odjížděla, a poslal mi varování? Jak by tím člověkem mohl být Chuck Hanni?

Několikrát jsem byla s Chuckem na věčen nebo na obědě, pracovali jsme spolu na mnoha případech, důvěřovala jsem mu. Teď jsem ho v duchu přeměňovala na vraha, který věděl všechno o zakládání požárů. A všechno o tom, jak uniknout trestu za vraždu.

Ale proč by někdo tak chytrý nechával v mém bytě svou navštívenku?

Podpis vraha, který byl ve skutečnosti jeho podpisem? Nedávalo to smysl.

Bušení ve spáncích přešlo v prvotřídní migrénu. Kdybych měla něco v žaludku, vyzvracela bych to. Když mi v 1:14 zazvonil telefon, přečetla jsem si jméno volajícího a zvedla ho při prvním zazvonění. Joe se vedle mě zavrtěl. „To je Conklin,“ zašeptala jsem. Joe zamumlal: „Tak jo,“ a znovu usnul.

„Máš něco?“ zeptala jsem se svého parťáka.

„Jo. Ale nebude se ti to líbit.“

„Tak mi to pověz. Řekni, co máš!“ napůl jsem zašeptala, napůl vykřikla. Vyskočila jsem z postele, překročila Marthu a přešla do Joeova obýváku s nočním výhledem na park Presidio, jehož vysoké eukalypty se strašidelně kývaly v měsíčním světle. Marthiny drápky zaťukaly na parketách, jak se vydala za mnou, aby se napila vody z misky v kuchyni.

„Co se týče té knihy…,“ řekl Rich.

„Našel jsi uvnitř latinský nápis?“

„Ne. Je Chuckova, to je fakt –“

„Zatraceně.“

„Nech mě domluvit, Linds. On ji ve tvém bytě nenechal. To já.“

Kapitola 71

V HLAVĚ MI HUČELO, jak jsem se snažila pochopit, co mi Conklin právě řekl. „Opakuj to,“ požádala jsem ho. Odpověděl zkroušeným hlasem.

„To já jsem nechal tu knihu ve tvém bytě.“

„Děláš si ze mě srandu, že jo?“

Muselo to tak být. Nedokázala jsem si představit žádný důvod, proč by Conklin nechával manuál k vyšetřování požárů a výbuchů v mém bytě zničeném ohněm.

„Stalo se tohle: setkal jsem se s Chuckem, jak jsi chtěla,“ řekl Rich rozvážným tónem. „V klidu jsme spolu povečeřeli a já zaplatil účet. A řekl jsem mu, že bych se od něho chtěl dozvědět víc o vyšetřování požárů. Je to přece profík.“

Rich se odmlčel, aby se nadechl, a já na něho křikla: „Pokračuj!“

„Šli jsme ven k jeho autu, Linds, ve kterém on prakticky žije. Všude po sedadlech se válejí obaly od sušenek, jeho počítač, oblečení visí na –“

„Richi, proboha!“

„Takže – právě ve chvíli, kdy konečně našel ten manuál, aby mi ho půjčil, zavolal Jacobi a oznámil mi, že jsi vyhořela. Řekl jsem to Hannimu, ten na to, že pojedeme jeho autem, a když jsme vešli do tvého bytu, držel jsem tu knihu ještě v ruce.“

„A položil jsi ji na telefonní stolek.“

„Nevzpomněl jsem si na to, dokud mi nezavolal Jacobi,“ přiznal Rich nešťastně. „Mluvil už Jacobi s Hannim?“

„Ne. Chtěl nejdřív mluvit se mnou. Hanni o tom nemá ponětí.“

Chvilku mi trvalo, než jsem si to všechno srovnala v hlavě, proměnila Chucka zpátky do podoby svého přítele a uvědomila si, že základní pravda se nezměnila. Třásla jsem se, ale zima mi nebyla.

„Linds?“ uslyšela jsem Riche.

„Pořád nevíme, kdo zapálil můj byt a ty domy,“ řekla jsem. „Pořád nevíme nic.“

Kapitola 72

NÁSLEDOVAL POŽEHNANÝ týden volna, ve kterém se soudce Bendinger věnoval rehabilitaci operovaného kolene. Ale ten už skončil. Bendinger se vrátil. A Yuki ucítila, jak se kolem ní znovu rozběhl ten zatracený cirkus případu Junie Moonové podporovaný nekontrolovatelným tiskem a touhou obou stran vyhrát.

Přelíčení bylo zahájeno přesně v devět hodin.

A ke slovu se dostala obhajoba.

L. Diana Davisová ani nezvedla oči, když brankou prošel její první svědek a minul ji tak těsně, že se jeho sako se vzorem rybí kosti téměř dotklo její ruky. Yuki viděla, jak se Davisová naklonila ke své klientce, která celou dobu sledovala galerii, zakryla si rukou ústa a něco jí řekla. Televizní kamery běžely a vzadu v uličce se tísnili reportéři.

Davisová se usmála.

Yuki pošeptala Lenovi Parisimu: „Na světě není místo, kde by Davisová byla raději. Obhajobu Moonové by za nic nevyměnila.“

Červený pes se usmál. „Ve svém nitru jste stejná jako ona, Yuki. Zvykněte si na to.“

Yuki sledovala, jak Davisová poplácala svou klientku po ruce, když Charles Clapper, šéf policejních techniků, skládal přísahu. Pak vstala a přivítala svého svědka.

„Poručíku Clappere, jak dlouho působíte v sanfranciské jednotce pro průzkum místa činu?“

„Patnáct let.“

„A co jste dělal předtím?“

„Hned po škole jsem nastoupil k policii v San Diegu, pět let pracoval v mravnostním a pět v oddělení vražd. Potom jsem přešel k jednotce pro průzkum místa činu v Las Vegas, odkud jsem pokračoval na své současné místo.“

„Je pravda, že píšete knihy o těžko zjistitelných stopách?“

„Ano, napsal jsem jich několik.“

„Několikrát týdně se objevujete v televizi, je to tak? Někdy dokonce častěji než já,“ řekla Davisová, široce se usmála a vysloužila si zamýšlený smích z hlediště.

„O tom nic nevím,“ řekl Clapper a také se usmál.

„Výborně. A kolik vražd jste za posledních pětadvacet let vyšetřoval, poručíku?“

„Nemám tušení.“

„Zkuste to odhadnout.“

„Odhadem? Tak stovku ročně.“

„Dalo by se tedy říct, že jste dodnes mohl vyšetřovat až pět tisíc vražd, je to tak?“

„Zhruba.“

„Myslím, že ‚zhruba‘ mi stačí,“ řekla Davisová dobromyslně. „A kromě průzkumu míst, kde k vraždě právě došlo, jste vyšetřoval i případy několik měsíců staré, správně?“

„Pracoval jsem i na takových, ano.“

„Dobře. Byl jste v dubnu tohoto roku povolán do domu obžalované?“

„Ano, byl.“

„A vypadal jako místo činu?“

„Ne. V místnostech byl pořádek. Nebyly tam žádné zjevné známky zločinu – jako krev, nábojnice a tak podobně.“

„Řekli vám, že v domě obžalované bylo možná rozřezáno na kusy lidské tělo?“

„Ano.“

„A uplatnil jste všechny obvyklé postupy k tomu, abyste našel důkazy?“

„Ano, samozřejmě.“

„Našel jste nějaké známky, že byla všechna krev odstraněna?“

„Ne.“

„Žádné čisticí prostředky nebo něco takového?“

„Nikoli.“

„Poručíku Clappere, dovolte mi teď projít celý seznam najednou, abychom ušetřili čas. Stěny nebyly přemalovány, koberce vyčištěny? Nenašel jste nějaké náčiní použité k rozřezání těla?“

„Ne.“

„Takže by se dalo říct, že jste vy a váš tým udělali všechno proto, abyste určili, jak byl zločin spáchán, případně zda byl vůbec spáchán?“

„Určitě.“

„Vyjděte teď ze svých zkušeností a průzkumu takzvaného místa činu a řekněte prosím porotě – našel jste nějaké důkazy, přímé či nepřímé, které by spojovaly Junii Moonovou s údajnou vraždou Michaela Campiona?“

„Ne.“

„Děkuji vám. Nemám další otázky, Vaše ctihodnosti.“

Kapitola 73

YUKI JEŠTĚ SUPĚLA po poznámce Červeného psa. Nebo jí možná bylo horko z toho, že měl pravdu.

Zvykněte si na to.

Yuki položila pero na psací podložku, narovnala si při vstávání sako a přistoupila k Charliemu Clapperovi na svědecké lavici.

„Nezdržím vás dlouho, poručíku.“

„Nic se neděje, slečno Castellanová.“

„Jste příslušníkem policejních sil, je to tak?“

„Ano.“

„A pracoval jste během pětadvacetileté kariéry v mravnostním, v oddělení vražd nebo v průzkumu místa činu na případu týkajícím se nějaké prostitutky?“

„Samozřejmě.“

„Jste obecně vzato obeznámen se životem prostitutek a jejich zvyky?“

„Řekl bych, že ano.“

„Souhlasil byste s konstatováním, že prostitutka za peníze poskytuje sexuální služby velkému množství mužů?“

„Řekl bych, že to je popis jejich profese.“

„Je pravdou, že tato profese má mnoho variant? Od pouliční prostitutky po ženu na telefonu?“

„Jistě.“

„A že některé prostitutky pracují převážně ve svých domovech?“

„Některé ano.“

„A víte o tom, že slečna Moonová spadá do této kategorie?“

„To mi bylo řečeno.“

„Dobře. A souhlasil byste také, že se prostitutka pracující doma z praktických důvodů i kvůli hygieně po každém pohlavním styku sprchuje?“

„Dalo by se říct, že je to obvyklý hygienický postup.“

„Víte, kolik vody se průměrně spotřebuje na jedno osprchování?“

„Takových osmdesát litrů.“

Yuki přikývla a řekla Charliemu: „Souhlasil byste na základě svých všeobecných znalostí o prostitutkách a s ohledem na to, že slečna Moonová pracovala doma, s tím, že se nejspíš sprchovala po návštěvě každého klienta, tedy šestkrát až desetkrát denně, sedm dní v týdnu –“

„Námitka!“ zvolala Davisová. „Od svědka je požadována spekulace, a navíc protestuji proti tomu, jak obžaloba charakterizuje mou klientku.“

„Vaše ctihodnosti,“ protestovala Yuki, „všichni dobře víme, že slečna Moonová je prostitutka. Já jenom tvrdím, že je pravděpodobně čistotná.“

„Pokračujte, slečno Castellanová,“ řekl soudce Bendinger. „Ale prosil bych k věci, ano?“

„Děkuji, Vaše ctihodnosti,“ řekla mile Yuki. „Poručíku Clappere, mohl byste nám odpovědět na tohle?“ Yuki se nadechla a vysypala ze sebe jednu z dlouhých otázek, které se začínaly stávat jejím charakteristickým rysem.

„Pokud je člověk rozřezán ve vaně a mezi zločinem a prohlídkou oné vany uplynou tři měsíce, během nichž proteče odpadním potrubím velké množství mýdla, šamponu a vody – podle mých propočtů skoro čtyři sta litrů mýdlové vody denně – a teď to zdvojnásobíme, protože zákazníci se obvykle také osprchují, než se vrátí na kolej, do kanceláře nebo domů k manželce – takže i kdyby slečna Moonová držela volné neděle, stejně potrubím do doby, než technici prohlédli odpad, proteklo skoro pět set tisíc litrů – mohla by taková aktivita zcela zbavit vanu všech důkazů?“

„No, ano, to je velmi pravděpodobné.“

„Děkuji, poručíku. Velmi vám děkuji.“

Yuki se na Charlieho Clappera usmála, když mu soudce řekl, že může odejít.

Kapitola 74

YUKI SEDĚLA VEDLE statné postavy Lena Parisiho a dívala se, jak přísahu skládá slizký přítel a pasák Junie Moonové Ricardo „Ricky“ Malcolm.

Yuki si byla vědomá toho, že Davisová najala lovce lidí, aby ho dovlekli před soud až z Mexika, a když Malcolm sliboval, že bude mluvit pravdu a nic než pravdu, přemýšlela, zda si opravdu myslí, že ten potetovaný, prostoduchý grázl porotu o něčem přesvědčí. Hlas Davisové byl sebejistý, když kladla úvodní otázky, v nichž předběhla obžalobu tím, že Malcolma přinutila, aby řekl, že seděl za přechovávání drog.

Pak přešla k věci.

„Jaký vztah jste měl se slečnou Moonovou?“

„Byl jsem její přítel a milenec.“

„Už nejste?“

„Nemůžeme se scházet,“ odvětil Malcolm suše. „Já jsem v Tijuaně a ona v base.“ Na několika místech v obecenstvu zazněl smích.

„Jak dlouho znáte slečnu Moonovou?“ zeptala se Davisová. „Budou to tři roky.“

„Volala vám slečna Moonová jednadvacátého ledna kolem půl dvanácté v noci a žádala vás, abyste k ní přijel, protože jeden z jejích klientů utrpěl srdeční záchvat?“

„Ne.“

„Aby bylo zcela jasno – tvrdíte, že vám Junie nevolala, abyste jí pomohl s Michaelem Campionem?“

„Ne, madam. Nic takovýho.“

„Vyslýchala vás policie kvůli rozčtvrcení a odstranění těla Michaela Campiona?“

„Jo. Řekl jsem jim, že jsem to neudělal.“

„Mluvil jste pravdu?“

Malcolm se rozesmál. „Jo, jo, mluvil jsem pravdu. Nikdy jsem nikoho nerozčtvrtil. Nesnáším pohled na krev. I steaky jím propečený. Tohle byla ta největší pitomost, kterou jsem kdy slyšel.“

„Souhlasím,“ řekla Davisová. „Zní to pitomě.“

Yuki vyskočila na nohy. „Námitka, Vaše ctihodnosti. Názory paní obhájkyně jsou zde naprosto irelevantní.“

„Přijímá se.“

Davisová se otočila na podpatku, popošla k porotě a znovu se otočila. „A přesto“ řekla Davisová a její hlas se rozlehl po dubem obložené soudní síni, „podle tvrzení policie slečna Moonová vypověděla, že vás zavolala, protože pan Campion dostal infarkt, a když jste přijel, byl už mrtvý.“

„To je úplnej nesmysl. Nestalo se to,“ odpověděl Malcolm pobaveně.

„Policie dále vypověděla, že jste podle slečny Moonové měl rozřezat pana Campiona nožem a potom jste spolu jeho ostatky odvezli a vyhodili do kontejneru. Stalo se to?“

„V žádným případě. To jsou žvásty. Kromě toho, umím zacházet jenom s nářadím na elektriku.“

„Dobře, pane Malcolme. Proč tedy podle vašeho názoru slečna Moonová něco takového tvrdila, když to nebyla pravda?“

„Protože,“ řekl Malcolm a pohlédl na Junii zelenýma očima položenýma daleko od sebe, „je přihlouplá jako dítě ze zvláštní školy. Hltá zamilovaný knížky a romantický seriály.“

„Žádám o vyškrtnutí svědkovy odpovědi,“ řekla Yuki. „Tento směr výslechu vybízí ke spekulacím.“

„Vaše ctihodnosti, svědectví pana Malcolma má určit důvěryhodnost mé klientky.“

„Žádost se zamítá. Pokračujte, pane Malcolme.“

Yuki si hlasitě povzdechla a posadila se mezi Gainese a Červeného psa, zatímco Malcolm pokračoval.

„Myslím si, že to bylo takhle. Když se jí poldové zeptali, jestli to dělala se slavným Michaelem Campionem, bylo to, jako by začali promítat širokoúhlou trojrozměrnou fantazii s Junii Moonovou, pitomou kurvičkou v hlavní roli –“

„Děkuji, pane Malcolme. Byl jste obviněn jako spoluviník v tomto trestném činu?“

„Poldové to zkusili, ale okresní prokurátor věděl, že by mě na základě Juniina pochybnýho doznání obvinit nemohl, zvlášť když ho nakonec odvolala.“

„Děkuji, pane Malcolme. Svědek je váš,“ řekla Davisová a ušklíbla se na Yuki.

Kapitola 75

YUKI SI PŘEČETLA poznámky, které pro ni Len napsal, a jeho návrh na linii výslechu, který se shodoval s tím, na co se chtěla ptát ona, ale hlavně si neustále připomínala, jak důležitý je Malcolm pro obhajobu. A jak důležité je anulovat jeho výpověď.

Yuki vstala, došla ke svědecké lavici a řekla: „Pane Malcolme, přišel jste sem dnes dobrovolně?“

„Ne tak úplně. Popadla mě dlouhá ruka zákona a vytáhla mě z jednoho hezkýho striptýzovýho baru v Tijuaně.“

„Vy máte přátele v Mexiku, pane Malcolme?“ zeptala se Yuki přes smích v obecenstvu. „Nebo to bylo něco na způsob ‚utéct můžeš, ale stejně se neschováš‘?“

„Trochu od obojího,“ pokrčil Malcolm rameny a ukázal porotě v úsměvu díry po vypadlých zubech.

„Před pár minutami jste přísahal, že budete mluvit pravdu, je to tak?“

„Proti pravdě nic nemám,“ řekl Malcolm.

Yuki položila ruce na zábradlí před svědkem a zeptala se. „Co cítíte k obžalované slečně Moonové?“

„Junie je milá holka.“

„Zkusíme tu odpověď trochu vylepšit, ano?“

Malcolm pokrčil rameny a řekl: „Klidně si vylepšujte.“

Yuki si dovolila úsměv, aby ukázala porotě, že je veselá kopa, a pak se zeptala: „Kdybyste odsud mohli s Junii Moonovou svobodně odejít, strávil byste s ní noc?“

„Jo, jasně.“

„A kdyby potřebovala ledvinu, dal byste jí jednu ze svých?“

„Mám dvě, že jo?“

„Ano. Je pravděpodobné, že máte dvě.“

„Jasně. Dal bych jí ledvinu.“ Ricky Malcolm se široce usmál, aby ukázal, jaký je štědrý chlapík.

„Podnikali jste během svého tříletého vztahu něco společně? Bavilo vás být s ní?“

„Jo, jasně.“

„A co k ní cítíte teď?“

„To je trochu osobní, ne?“

Davisová zvolala: „Vaše ctihodnosti, tohle má být nějaká talk show? Není důvod, aby –“

„Když mi soud poskytne trochu času, ukážu, kam tím mířím,“ přerušila ji Yuki.

„Zamítá se, paní Davisová. Pokračujte, slečno Castellanová.“

„Děkuji, Vaše ctihodnosti,“ řekla Yuki. „Pane Malcolme, vaše city nejsou žádným tajemstvím, že? Mohl byste si prosím vyhrnout pravý rukáv a ukázat porotě paži?“

Malcolm váhal, dokud ho nevybídl sám soudce. Pak předvedl porotcům ruku.

Rickyho bledou kůži zdobila hustá sbírka tetování táhnoucí se od zápěstí po rameno. Mezi hady a lebkami se nacházelo červené srdce s iniciálami R. M. visící na srpku měsíce s ženskými rysy.

„Pane Malcolme, pověděl byste nám, co znamenají ta písmena pod vytetovaným srdcem?“

„Myslíte P-M-M-T-J-M?“

„Přesně ta, pane Malcolme.“

Malcolm si povzdechl. „Znamená to ‚Pověz mi miluju tě, Junie Moonová.‘“

„Takže pane Malcolme, dalo by se říci, že obžalovanou milujete?“

Malcolm se teď díval na Junii bez svého obvyklého chytráckého výrazu a ona jeho pohled opětovala velkýma šedýma očima.

„Ano. Miluju ji.“

„Milujete ji tolik, že byste kvůli ní lhal?“

„Jasně, lhal bych pro ni, proč sakra ne?“

„Děkuji vám, pane Malcolme. Nemám dalších otázek, Vaše ctihodnosti,“ řekla Yuki a obrátila se ke svědkovi zády.

Kapitola 76

RÁNO TĚSNĚ PŘED OSMOU svolal Jacobi mimořádnou poradu. Požádal mě, abych předstoupila a seznámila mužstvo s naším pátráním po žhářích a vrazích a tím, kam jsme se dostali – tedy že nikam. Měla jsem na sobě džíny, tričko bez rukávů s našitými korálky, mokasíny a sepranou džínovou bundu, kterou jsem nechala u Joea před požárem. To bylo vše, co mi zbylo.

Samozřejmě jsem si vysloužila hvízdání a jeden podsaditý veterán vykřikl: „Pěknej zadek, seržantko!“

„Sklapni, McCrackene,“ okřikl ho Rich, takže jsem se začervenala a tím vyvolala další smích a dvojsmyslné poznámky kolegů. Teprve když Jacobi kopl do stolu, až to zadunělo, hluk utichl a já mohla všechny informovat o vraždách Meachamových a Maloneových.

Byly rozděleny úkoly, já nasedla do auta s Conklinem a rozjeli jsme se do temných a špinavých uliček ve čtvrti Mission. Opět jsme se pustili do přízemní detektivní práce a doufali, že najdeme aspoň nějaká vodítka, když už nemáme žádnou pořádnou stopu.

Naší první zastávkou byla zastavárna v Polk Street zvaná Zlato a spol., krámek naplněný po strop zastaralou elektronikou, hudebními nástroji a půl tuctem skleněných vitrín s nevkusnými šperky. Majitelem byl Rudy Vitale, tlusťoch se silnými brýlemi a řídkými vlasy, drobný překupník kradeného zboží, který používal zastavárnu jako kancelář, zatímco hlavní obchody uzavíral v autech a barech.

Nechala jsem Conklina, aby převzal vedení, protože jsem se ještě nevzpamatovala z toho, jaký obrat v mém životě nastal před pouhými dvanácti hodinami.

Neustále jsem musela myslet na to, že jsem přišla o všechny své památky na minulost: bundu baseballového hráče Willieho Mayse, svou indiánskou keramiku a všechno, co patřilo mé matce, zvlášť její dopisy, v nichž mi říkala, jak moc mě miluje, což dokázala vyjádřit, až když umírala, a to jenom písemně.

Zatímco Conklin ukazoval Vitaleovi fotografie od pojišťovny, nahlédla jsem nepřítomně do vitrín, aniž bych něco očekávala, když tu náhle jako by mi do ucha někdo vykřikl Hej! a já uviděla safírový náhrdelník Patty Maloneové na sametové podložce.

„Richi!“ vyhrkla jsem. „Koukni se na tohle.“

Conklin se podíval a pak řekl Vitaleovi, aby vitrínu otevřel. Tretky zacinkaly, jak se jimi Vitale prohrábl, zvedl náhrdelník svou rukou podobnou rukavici chytače a podal ho Conklinovi.

„Vy tvrdíte, že tohle jsou pravý safíry?“ řekl Vitale nevinně. Conklinovi zbledla pokožka kolem očí, když pokládal šperk na fotografii. Odpovídal jí přesně. „Kde jste k tomu přišel?“ zeptal se Vitalea. „Před týdnem mi to přinesl nějaký kluk.“

„Chceme vidět záznamy.“

„Moment,“ řekl Vitale a odkolébal se do zadní části místnosti.

Sundal ze židle u psacího stolu hromadu aukčních katalogů a knih o starých špercích a zaťukal na klávesnici notebooku.

„Mám to. Zaplatil jsem mu sto babek. Tady to je. Páni. Toho jména jsem si všimnul až teď.“

Přečetla jsem si záznam Conklinovi přes rameno – jméno Clark Kent, adresu někde uprostřed zátoky a popis „náhrdelník s modrými topazy“.

„Měl na sobě oblek a brýle?“ zařval Conklin. „Nebo se převlékl do legín a pláště?“

„Potřebuju kazetu z tohohle,“ řekla jsem a ukázala na videokameru visící na stropě v rohu jako pavouk s červeným okem.

Vitale řekl: „Je tam smyčka na čtyřiadvacet hodin. Ten kluk už tam není. Ale já si ho matně vybavuju – a nebyl to zrovna typ Supermana. Vypadal spíš na soukromou přípravku. Zdá se mi, že než přišel s tímhle, prodal jsem mu už jednou nějaký komiksy.“

„Na lepší popis se nezmůžete?“

„Myslím, že měl tmavý vlasy. A nebyl zrovna hubenej.“

„Potřebujeme, abyste šel s námi a podíval se na nějaké fotky,“ řekla jsem. „A promluvil si s kreslířem.“

„Vůbec si nepamatuju obličeje,“ řekl Vitale. „Je to nějaká porucha. Něco jako dyslexie. Myslím, že kdyby sem zítra přišel, nepoznal bych ho.“

„Kecy!“ vyštěkl Conklin. „My vyšetřujeme vraždy, Vitale. Rozumíte? Jestli se tady ten kluk ještě objeví, zavolejte nám. Nejlíp ještě než odejde. A okopírujte si jeho řidičák.“

„Dobře, šéfe,“ řekl Vitale. „Udělám to.“

„Konečně něco,“ řekl mi Conklin, když jsme zamířili k autu. „Kelly potěší, že bude mít něco po mamince.“

„Jo, to určitě,“ přitakala jsem.

V duchu jsem zabloudila ke smrti své matky a odvrátila hlavu, aby Conklin nezahlédl slzy v mých očích.

Kapitola 77

CHUCK HANNI STÁL se mnou a Joem ve vlhkém suterénu domu, kde jsem dřív bydlela, a ukazoval nám slabá místa starobylého elektrického vedení v husích krcích, zatímco nám na hlavy kapala voda. Dvířka skříně s pojistkami byla otevřená a Hanni posvítil baterkou na jednu z nich, kterou mi chtěl ukázat.

„Vidíš, jak se ten cent přitavil k zadní straně pojistky?“ Rozeznala jsem jen matnou měděnou hrudku. „Znáš se s těmi studentkami z prvního patra?“

„Jenom se zdravíme.“

„No, zřejmě se jim každou chvíli podařilo vyhodit pojistky svými fény, klimatizacemi a žehličkami. A vašeho správce je přestalo bavit vyměňovat, tak sem strčil minci.“

„A co to udělalo?“

Chuck vysvětlil všechno, co se stalo: jak cent překlenul pojistku a vedení se nepřerušilo, díky čemuž pojistkou prošla elektřina a roztavila vedení na jeho nejslabším místě. V tomto případě to byla stropní světla v prvním patře a elektrická zásuvka v mém bytě.

Představila jsem si, jak ze zásuvky šlehají plameny, ale pořád jsem to nechápala, tak si Chuck dal načas, aby vysvětlil mně i Joeovi, že můj dům, stejně jako mnoho dalších, má „balónovou konstrukci“ – to znamená, že trámy sahají od podlahy až ke stropu, aniž by mezi nimi byly protipožární podložky.

„Oheň prostě vyběhne nahoru po stěnách,“ řekl Hanni. „Prostory mezi trámy fungují jako komíny. A tak když se oheň dostal do tvého bytu, vyšlehl ze zásuvek, podpálil nábytek a šířil se dál. Spálil střechu a dohořel.“

„Takže ty říkáš, že to byla nehoda?“

„Taky jsem byl podezíravý,“ řekl Chuck.

Pověděl mi, že všechny vyslechl osobně: manažerku stavební společnosti, dívky v prvním patře a hlavně našeho postaršího správce Angela Fernandeze, který přiznal, že dal minci mezi svorky pojistky, aby si ušetřil další cestu na kopec.

„Kdyby při požáru někdo zemřel, obvinil bych Fernandeze ze zabití z nedbalosti,“ řekl Hanni. „Označím to za nešťastnou náhodu, Lindsay. Vyplníš papíry pro pojišťovnu a všechno půjde hladce.“

Naučila jsem se vyčíst lidem ve tváři lež, ale v upřímných rysech Chucka Hanniho jsem viděla jen pravdu. Byla jsem však nervózní a nedokázala jsem pustit svá nejhorší podezření z hlavy. Když jsme šli ven k Joeovu autu, zeptala jsem se ho na názor člověka, který se po desetiletí věnoval ochraně zákona.

„Hanni to neudělal, zlato. Myslím, že trpí skoro stejně jako ty. A zdá se mi, že tě má rád.“

„To je tvůj osobní názor?“

„Jo. Hanni je na vaší straně.“

Kapitola 78

YUKI BYLA NAŠTVANÁ.

Obědvaly jsme u jejího stolu a obě jsme se přehrabovaly salátem, jako bychom místo kousků kuřete hledaly zlaté nuggety. Yuki se mě zeptala, jak se cítím, ale neměla jsem jí moc co říct a ona měla také dost svých starostí, tak povídám: „Ty první.“

„Davisová tedy povolala svého experta na psychiatrii – doktorku Mairu Paigeovou. Už jsi o ní slyšela?“ zeptala se Yuki.

Zavrtěla jsem hlavou.

„Občas se objevuje na kanále Court TV. Vysoká blondýna z Harvardu.“

Znovu jsem zavrtěla hlavou a Yuki řekla: „To je jedno. Takže Davisová povolala tuhle proslulou psychiatričku na svědeckou lavici, aby nám pověděla všechno o falešných doznáních.“

„Aha,“ pochopila jsem to konečně. „O falešném doznání Junie Moonové?“

„Přesně tak. A je to chytrá ženská, ta psycholožka. Vzala to od podlahy. Vysvětlila, že se podezřelým čtou jejich práva, aby je policisté nemohli ovlivňovat. Seznámila porotu s významnými studiemi Gudjonssona a Clarka, v nichž se pojednává o sugestibilitě některých osob. A s Reidovou knihou, kde se poldům radí jak čtení práv obcházet.

Mluvila, jako by tu zatracenou knihu napsala, Lindsay,“ pokračovala Yuki čím dál rozohněněji. „Popisovala naprosto přesvědčivě, jak poldové dokáží zastrašit a oklamat svědka, aby vypovídal nepravdivě.“

„No, někteří to možná dělají – ale já rozhodně ne.“

„Jasně že ne. A pak prohlásila, že se někteří lidé s nízkou inteligencí nebo sebedůvěrou neodváží s policisty nesouhlasit. A přesně tak porota vidí Junii.“

„Junie vypovídala o své vlastní –“

„Já vím, já vím, ale víš sama, jak Junie vypadá – jako mladší sestřička kolouška Bambiho. Nakonec to doktorka Paigeová shrnula a já přemýšlela jak její výpověď anulovat, aniž bych musela přehrát celý dvouhodinový záznam Juniina výslechu.“

„No, tos klidně mohla udělat,“ řekla jsem, přitiskla na svou misku se salátem plastové víčko a hodila ji do koše. Yuki udělala totéž.

„Dvě hodiny, Lindsay? Během kterých Junie všechno popírá? Poslouchej dál. Vstala jsem a řekla: ‚Doktorko Paigeová, setkala jste se někdy s Junií Moonovou?‘ ‚Ne.‘ ‚Viděla jste záznam jejího výslechu na policii?‘ ‚Ano.‘ Tak jsem se zeptala: ‚Zastrašovala policie obžalovanou, lhala jí nebo ji klamala?‘ ‚No, to přímo ne.‘“

Yuki usrkla čaje a pokračovala v popisu křížového výslechu doktorky Paigeové.

„A pak jsem udělala chybu.“

„Co jsi provedla?“

„Byla jsem zoufalá, Lindsay,“ ušklíbla se Yuki. Odhrnula si vlasy z obličeje ve tvaru srdce.

„Řekla jsem: ‚Co tedy policie přesně udělala?‘ Vím, že nemám klást otázky, na které neznám odpověď, ale hodila jsme to za hlavu. Viděla jsem ten zatracený výslech nejmíň dvacetkrát a ty s Conklinem jste nic špatného nedělali!“

„Červený pes se na mě zamračil a ta psycholožka řekla: ‚Podle mého názoru má slečna Moonová nejen velmi nízké sebevědomí, ale také se cítí provinile, protože je prostitutka, a přiznala se, aby svou vinu snížila.‘

Nemohla jsem uvěřit, že chce po porotě, aby jí tohle spolkla, tak jsem se zeptala: ‚Takže vy tvrdíte, že kvůli pocitu viny za to, že je prostitutka, se přiznala k rozřezání těla?‘

‚Přesně to tvrdím,‘ odpověděla Paigeová, tak jsem řekla: ‚To je všechno, doktorko.‘ Bendinger jí vyzval, aby odstoupila, a když jsem se protahovala za židlí Červeného psa tváří k obecenstvu, uviděla jsem Twillyho,“ řekla Yuki.

„Copak tam není každý den?“ zeptala jsem se své kamarádky.

„Jo, ale teď seděl přímo za mnou. A já se mu podívala do očí, což bylo jediné, co jsem mohla udělat. Pak jsem uslyšela Davisovou, jak povolává na svědeckou lavici Junii Moonovou, a soudce řekl: ‚Nejdříve si uděláme přestávku na oběd.‘ Takže Červený pes odstrčil svou židli a přimáčkl mě hrudníkem na nos toho hajzla Twillyho.

V tom okamžiku se Twilly ušklíbl. Sevřel se mi žaludek, naskočila husí kůže a on zašeptal: ‚Bod pro Davisovou.‘

Ale to nebylo všechno. Červený pes se otočil a vrhl na mě ten svůj zdrcující pohled. Hele, nepřijdu snad o svou kariéru kvůli svědectví té psycholožky, že ne, Lindsay? To se prostě nemůže stát.“

„Nestane se to.“

„Přesně tak. Nestane,“ procedila Yuki mezi zuby a uhodila pěstí do stolu. „Protože porota pochopí, jaká je pravda, a dojde k jednomu ze dvou závěrů.

Buďto že je Junie Moonová vinná, nebo že je vinná jako hřích.“

Kapitola 79

NÁKUPNÍ AREÁL VE STANFORDU je otevřený trh pod širým nebem s krámy seskupenými v úzkých uličkách obklopených parkem. A krámy jsou to prvotřídní: velké obchody Neiman, Nordstrom a Bloomingdale’s a luxusní butiky jako Armani, Benetton a Louis Vuitton.

Jestřáb s Holoubkem se před obchodem Polo posadili na lavičku obklopenou lesíkem keřů v květináčích a vůní květin a kávy. Byla sobota a po cestičkách kolem nich se procházela spousta nakupujících, kteří byli nastrojeni podle poslední módy, pohupovali nákupními taškami a s obdivem se zastavovali před výlohami Ralpha Laurena.

Pidge si tu přehlídku natáčel kamerou o velikosti balíčku karet. Kdyby se ho někdo zeptal, co dělá, řekl by mu pravdu – nebo aspoň její část: že pracuje v počítačové videolaboratoři Stanfordské univerzity a natáčí dokument.

Zamlčel by však, že s Jestřábem hledají vítěze. Největší a nejrůžovější čuňata dne.

Měli dva páry kandidátů.

Oba páry měly na zadních oknech aut univerzitní nálepky. Oba byly dokonalé a vybrat jeden z nich bylo obtížné, ale jakmile se Jestřáb s Holoubkem pro jeden rozhodnou, budou ho sledovat a prohlédnou si jeho dům.

Tak který?

Ten bohatý a vyžraný páreček obtěžkaný taškami s logy proslulých značek? Nebo starší, štíhlejší a honosně nastrojení manželé, kteří na procházce tím rájem obžerství popíjeli laté?

Holoubek si přehrával záznam, když k nim přistoupil člen ochranky. Táhlo mu na padesát, měl modrou uniformu s odznakem nad náprsní kapsou, klobouk, pistoli a kolébavou chůzi. V poslední době si o sobě každý chlap v uniformě myslí, že je mariňák.

„Dobrý den, chlapci,“ pozdravil je přívětivě. „Tady nesmíte fotit. Tamhle je to napsané na ceduli.“

„Aha,“ řekl Holoubek a vstal. Se svými sto osmdesáti centimetry byl mnohem větší než hlídač, kterého tím přinutil ucouvnout. „My ale nefotíme. Natáčíme film. Dokument do školy. Můžu vám ukázat studentský průkaz.“

„To je jedno, že jste na škole,“ opáčil hlídač. „Z bezpečnostních důvodu je tady fotografování zakázané. Buď to schovejte, nebo vás odsud vyvedu.“

„Ty mizernej nájemnej poldo,“ zamumlal Jestřáb.

„Omlouváme se, pane,“ řekl Holoubek a stoupl si před svého kamaráda. „Už jdeme.“

Ale bylo to k vzteku. Strávili průzkumem celé hodiny a skončili bez vítěze.

„Musíme se zastavit v depu,“ řekl Holoubek.

Oba vešli na pánské toalety a Holoubek se rozepnul před pisoárem. Když skončil, vytáhl Jestřáb krabičku sirek. Zapálil tři nebo čtyři najednou a hodil je do odpadkového koše.

Byli už venku na parkovišti, když uslyšeli kvílení sirén na dálnici. Zůstali sedět v Holoubkově autě a dívali se, jak hasiči zastavují poblíž Žabího jezírka, rozmotávají hadice a vbíhají do areálu.

Stovky zákazníků ječely strachem.

„Není nad pořádný oheň,“ řekl Jestřáb.

„Tohle mi pokaždé zvedne náladu,“ poznamenal Holoubek.

Čtvrtá část

MAJETEK

V PLAMENECH

Kapitola 80

MĚLA JSEM NAMÍŘENO „domů“ do Joeova bytu a probíjela se dopravní zácpou, když mi zazvonil mobil. Strhla jsem si ho z opasku a uslyšela Yuki, jak volá mé jméno.

„Lindsay! On mě sleduje!“

„Kdo? Kdo tě sleduje?“

„Ten magor! Jason Twilly.“

„Zpomal trochu. Co myslíš tím ‚sleduje‘?“

Strhla jsem volant doleva na křižovatce Townsend Street a Sedmé ulice, místo abych odbočila doprava ke svému bývalému bytu na Potrero Hill. Bylo to jako plavat proti proudu.

Yukiin hlas byl pronikavý. „On mě obtěžuje, plíží se za mnou. Před deseti minutami seděl na sedadle pro spolujezdce v mém autě!“

„On se ti vloupal do auta?“

„To nevím. Nepamatuju se, jestli jsem ho zamkla. Nesla jsem snad dvacetikilovou –“

Signál vypadl. Stiskla jsem rychlé vytáčení, zjistila, že je obsazeno, zavěsila a zkusila to znovu.

„Co dvacetikilovou?“ zavolala jsem do praskání.

„Dvacetikilovou krabici se spisy. Zrovna jsem strčila klíč do zámku, když mi on otevřel dveře zevnitř.“

„Řekla jsi mu před tímhle incidentem s autem, aby tě nechal na pokoji?“

„Ano! Mockrát!“

„Dobře, je protiprávní, aby ti lezl do auta,“ řekla jsem, přejela do vedlejšího pruhu a mihla se kolem auta z půjčovny, jehož řidič se opřel o klakson a ukázal mi prostředník.

„Jsi ochotná podat stížnost?“ zeptala jsem se Yuki. „Dostane se to na veřejnost, takže si to dobře rozmysli.“

Následovala chvilka naplněná šumem statické elektřiny, během níž Yuki zvažovala mediální důsledky.

„Ten chlap je cvok, Linds. Mluví se mnou, jako bych byla postava z jeho knihy. Je šílený a mohl by být nebezpečný. Vlezl mi do auta. Co udělá příště?“

„Tak dobře,“ řekla jsem a zastavila u chodníku. Vytáhla jsem blok a zapsala si všechno, co mi Yuki řekla.

„Ráno budeš muset zajít k civilnímu soudu, aby vydal soudní příkaz,“ řekla jsem. „Ale teď jsi to vlastně nahlásila policii.“

„Zítra ráno? Lindsay, Jason Twilly mě chce k smrti vyděsit – a daří se mu to!“

Kapitola 81

KDYŽ JSEM DORAZILA k Twillyho apartmá ve čtvrtém patře hotelu St. Regis, čekal ve dveřích s pokřiveným úsměvem na tváři, rozcuchanými vlasy a rozepnutou košilí vytaženou z kalhot. Na konci chodby se tiše zaklaply dveře na požární schodiště. Usoudila jsem, že měl placenou návštěvu, která ve spěchu odešla.

Ukázala jsem mu svůj odznak a on upřel pohled na výstřih mé blůzy, přeskočil na nohy a pomalu se vrátil k mému obličeji. Já si mezitím prohlížela jeho úžasný pokoj – tapety připomínající kůži, sedátko u okna s nádherným výhledem na San Francisco. Velmi působivé.

„Pracujete v utajení, seržantko?“ zeptal se Twilly s chtivým úsměvem.

Tímhle chováním vyděsil Yuki, ale mě rozzuřil.

„Myslím, že se neznáme, pane Twilly. Jsem seržantka Lindsay Boxerová,“ řekla jsem a podala mu ruku. Stiskl ji, aby mi s ní potřásl, já ho za ni zatáhla, zkroutila mu ji vysoko za zády a přitiskla ho tváří ke zdi.

„Dejte mi druhou ruku,“ vybídla jsem ho. „Hned.“

„Vy snad žertujete!“

„Druhou ruku!“

Nasadila jsem mu pouta, rychle a hrubě ho prohledala a řekla: „Zatýkám vás za nezákonné vniknutí. Cokoli řeknete, může být použito proti vám u soudu.“ Když jsem Twillyho seznámila s jeho právy, odpověděla jsem mu na otázku „Co to má znamenat?“

„Bez povolení jste vnikl do auta asistentky prokurátora Yuki Castellanové. Nahlásila to na policii a zítra dopoledne bude proti vám vydán soudní příkaz.“

„No páni! To je ten největší povyk pro nic, se kterým jsem se kdy setkal. Měla plné ruce! Otevřel jsem jí dveře, abych jí pomohl!“

„To vypravujte svému právníkovi!“ okřikla jsem ho. Jednu ruku jsem měla na Twillyho paži, ve druhé jsem držela mobil a byla jsem odhodlaná zavolat posily.

„Počkejte chvilku,“ řekl. „Yuki tvrdí, že jsem ji obtěžoval? To je nesmysl. Přiznávám, že jsem ji trochu provokoval, vyvinul na ni jistý tlak, jen abych ji popíchl. Jsem novinář. Tohle my děláme. Jestli jsem udělal chybu, omlouvám se. Můžeme si promluvit? Prosím.“

Už jsem si Twillyho prověřila a rejstřík měl čistý. Můj vztek náhle vyprchal. Přísné varování bylo na místě. Já mu však nasadila pouta a tím riskovala poprask v médiích, před kterým Yuki varovala Cindy.

Už jsem viděla, jak bude Twilly vyprávět o svém „zatčení“ Larrymu Kingovi, Tuckeru Carlsonovi a v pořadu Access Hollywood. Byla by to špatná zpráva pro Yuki i pro mě, ale úžasná reklama pro Twillyho.

„Seržantko?“

Musela jsem zařadit zpátečku – nebo to aspoň zkusit.

„Chcete se vyhnout soudnímu řízení, pane Twilly? Tak nechte Yuki Castellanovou na pokoji. Nesedejte si za ni při procesu. Nesledujte ji v supermarketech. Nelezte jí do auta ani do bytu a dám tu záležitost k ledu. Ale jestli si na vás Yuki bude ještě jednou stěžovat, sbalím vás. Je to jasné?“

„Naprosto,“ odpověděl.

„Dobře.“

Odemkla jsem pouta a obrátila se k odchodu. „Moment!“ řekl Twilly. Zašel do dalšího pokoje s tapetami s akvamarínovými pruhy a postelí s nebesy. Z psacího stolu se zahnutýma nohama vzal pero a psací podložku a řekl: „Chci se ujistit, jestli jsem si to správně zapamatoval.“

Naškrábal si poznámky a pak mi mou řeč doslova zopakoval.

„Byl to opravdu úžasný projev, seržantko. Kdo myslíte, že by vás měl hrát ve filmu?“ Provokoval mě.

Odešla jsem z Twillyho apartmá s pocitem, jako by mě polil studenou vodou – a zavinila jsem si to sama. Zatraceně. Možná jsem to s těmi pouty přehnala, ale to neznamenalo, že Jason Twilly není cvok.

A neznamenalo to, že není nebezpečný.

Kapitola 82

JOE A JÁ jsme si koupili večeři v restauraci Le Soleil, vzali si ji domů a do deseti jsme byli v posteli. Oči jsem otevřela přesně ve 3:04 a zírala na měnící se číslice na stropě, zatímco se mi hlavou honily děsivé noční myšlenky.

Probudil mě sen o Twillyho úšklebku, ale jeho tvář se rozplynula a místo ní jsem uviděla spálená a pokroucená těla na Claiřině stole. A vzpomněla jsem si na otupělý pohled malé dívky, ze které udělal sirotka bezejmenný puberťák, který teď možná ležel ve své posteli a plánoval další hrůzné představení.

Kolik lidí ještě zemře, než ho dopadneme?

Nebo nás v téhle zvrhlé hře porazí?

Vzpomněla jsem si na oheň, který mě připravil o domov, majetek, pocit bezpečí. A pomyslela jsem na Joea a na to, jak moc ho miluji. To já jsem chtěla, aby se přestěhoval do San Franciska, kde bychom mohli žít spolu – a teď jsme společně snášeli dobré i zlé. Tak proč jsem nedokázala kývnout na tu velkou italskou svatbu, kterou navrhoval, a třeba založit rodinu?

Za pár měsíců mi bude devětatřicet.

Tak na co čekám?

Naslouchala jsem Joeovu dechu a po chvíli se mi zklidnil tep a já začala usínat. Odvrátila jsem se a objala pažemi polštář – matrace se pohnula, jak se Joe otočil ke mně. Vzal mě do náručí a přitiskl se nohama k mým.

„Zlý sen?“ zeptal se.

„No jo,“ odpověděla jsem. „Už jsem ho zapomněla, ale když jsem se vzbudila, musela jsem myslet na spoustu mrtvých lidí.“

„Na mrtvé obecně? Nebo na někoho konkrétního?“

„Konkrétního,“ řekla jsem. „Chceš o tom mluvit?“

„Chtěla bych, ale už se stáhli zpátky do té díry, odkud vylezli. Promiň, Joe. Nechtěla jsem tě probudit.“

„To nic. Snaž se usnout.“

Ve vteřině jsem pochopila, že to byla výzva.

Joe mi odhrnul vlasy ze zátylku a políbil mě tam. Zalapala jsem po dechu, šokovaná nádherným pocitem, který ve mně ten jemný polibek vyvolal.

Nečekala jsem, že ho téhle noci ucítím.

Překulila jsem se, pohlédla Joeovi do obličeje a ve slabém modrém světle budíku rozeznala jeho úsměv. Položila jsem mu dlaně na tváře a vášnivě ho políbila, jako bych hledala odpověď, kterou jsem nemohla najít v sobě. Objal mě pažemi, ale já ho odstrčila.

„Ne,“ řekla jsem. „Nech to na mě.“

Hodila jsem všechny své mučivé myšlenky za hlavu. Stáhla jsem Joeovi boxerky, propletla své prsty s jeho a přitiskla mu ruce na polštář. Zasténal, když jsem se na něho převalila a líbala ho, dokud nebyl vzrušením bez sebe. Potom jsem na něho nasedla a přirážela, přirážela a přirážela, až jsem už nemohla čekat ani vteřinu – a on také ne. Cítila jsem se jako unášená příbojem, než jsem se uvolnila v obrovských vlnách rozkoše.

Zhroutila jsem se na Joeovu hruď – s koleny stále po obou stranách jeho těla – a bradu mu položila na bušící srdce. Pamatuji se, že mě políbil na čelo a přitáhl mi deku přes ramena, zatímco jsem usínala a on byl stále ve mně.

Ach bože.

S Joem je to tak krásné.

Kapitola 83

YUKI SI PROHLÍŽELA Junii Moonovou, která skládala přísahu před soudním sluhou.

Nebylo obvyklé nechávat obžalované svědčit. Kdyby odmítli, mohlo by se to obrátit proti nim a zřídka jim jejich výpověď pomohla. Bylo tedy velice riskantní povolat svého klienta na svědeckou lavici. Ať to s ním obhájce nazkoušel sebelépe, nikdy nemohl vědět, jestli se neodchýlí od určené linie, neznervózní, nerozesměje se v nepravý čas nebo nějak jinak neobrátí porotu proti sobě.

Ale Davisová Junii Moonovou povolala. A občané San Franciska – stejně jako lidé v celé zemi, kteří proces sledovali – toužili slyšet, co má na srdci. Junii Moonové visela její bílá blůza na ramenou a jednoduchá modrá sukně se jí vlnila kolem kotníků. Ve vězení hodně zhubla, a když zvedla pravou ruku k přísaze, spatřila Yuki na jejím předloktí velkou modřinu.

V obecenstvu to zašumělo a Yuki pochopila, proč Davisová riskovala všechno, čeho až dosud dosáhla, tím, že nechala svou klientku svědčit. Junie vůbec nevypadala jako prostitutka a stvůra v jedné osobě.

Vypadala jako oběť.

Junie složila přísahu, došla na místo pro svědky, posadila se, složila ruce do klína a důvěřivě se usmála na Davisovou. „Jak se vám daří?“ zeptala se Davisová.

„Myslíte ve vězení?“

„Ano. Vede se vám tam dobře?“

„Ano, madam. Jsem v pořádku.“

Davisová přikývla a řekla: „Dobře. A kolik vám je, Junie?“

„Příští měsíc mi bude dvaatřicet.“

„A v kolika jste začala provozovat sex za peníze?“

„Ve čtrnácti,“ odpověděla Junie tiše.

„A jak k tomu došlo?“

„Nutil mě k tomu nevlastní otec.“

„Chcete říct, že z vás nevlastní otec udělal prostitutku? Že byl váš pasák?“

„Asi by se to tak dalo říct. Spal se mnou od mých dvanácti. Později k nám vodil své kamarády a ti se mnou taky spali.“

„Udala jste někdy nevlastního otce za znásilnění, zneužívání nebo něco takového?“

„Ne, madam. Říkal, že takhle platím nájem.“

„Je váš nevlastní otec dnes tady?“

„Ne. Před třemi lety zemřel.“

„A vaše matka? Kde ta je?“

„Sedí. Za prodej drog.“

„Chápu,“ řekla Davisová. „Junie, jste docela chytrá dívka. Opravdu se musíte živit prostitucí? Nemohla byste si sehnat práci v restauraci nebo obchodním domě? Nebo třeba pracovat v kanceláři?“

Junie si odkašlala a tiše řekla: „Sex je to jediné, co jsem se kdy naučila – a vlastně mi to ani nevadí. Aspoň mám každý den na chvilku pocit, že si jsem s někým blízká.“

„Sex s cizími muži ve vás vzbuzuje pocit blízkosti?“

Junie se usmála. „Vím, že to není doopravdy, ale na chvilku mi to udělá dobře.“

Davisová se odmlčela, aby na porotu plně dolehl ten tragický životní příběh zranitelné mladé dívky. Pak řekla: „Junie, povězte prosím porotě tohle: Milovala jste se někdy s Michaelem Campionem?“

„Ne, nemilovala. Vůbec nikdy!“

„Tak proč jste tedy pověděla policii, že ano?“

„Asi jsem jim chtěla udělat radost, tak jsem jim řekla, co chtěli slyšet. Já… já už jsem prostě taková.“

„Díky, Junie. Svědek je váš,“ prohlásila Davisová.

Kapitola 84

YUKI DOSTALA NÁPAD. Chladný, prostý, nezvratný.

Když se Junie dostavila na svědeckou lavici, aby se sama hájila, působila tak křehkým a bezmocným dojmem, že by pro Yuki bylo nejlepší říct „Nemám žádné otázky“ a pak ji roztrhat na kusy v závěrečné řeči.

Nicky Gaines podal Yuki vzkaz od Červeného psa. Přečetla si ho, zatímco si soudce Bendinger netrpělivě odkašlal a řekl: „Slečno Castellanová? Chcete svědkyni vyslechnout?“

Parisiho vzkaz byl krátký. Jen tři slova. „Nechte ji jít.“

Yuki zavrtěla hlavou a zašeptala přes Gainese Parisimu: „Měli bychom jí položit pár otázek.“

Parisi se zamračil a řekl: „Mám to udělat já?“

To byl v podání Červeného psa souhlas. Yuki vstala, zvedla fotokopii formuláře, na kterém zatčení potvrzovali, že porozuměli svým právům, a došla ke svědecké lavici.

„Slečno Moonová,“ řekla bez úvodu, „tady jste podepsala, že rozumíte svým právům, pamatujete?“

„Asi ano.“

„A umíte číst a psát, je to tak?“

„Ano, umím.“

„Tak dobře. Tento formulář vám předložili seržantka Lindsay Boxerová a inspektor Richard Conklin, když vás devatenáctého dubna vyslýchali na policejní stanici.

Stojí tady: ‚Dříve než vám položíme jakékoli otázky, musíte porozumět svým právům. Máte právo nevypovídat. Cokoli řeknete, může být u soudu použito proti vám.‘ A tady jsou iniciály. Jsou vaše?“

Junie pohlédla na dokument a řekla: „Ano.“

Yuki si pročítala celý formulář a u každého bodu vypálila na Junii otázku: „Rozumíte tomu? Jsou tohle vaše iniciály?“ Prásk, prásk, prásk.

A po každé otázce se Junie podívala na papír a řekla: „Ano.“

„A tady dole je zřeknutí se práv. Stojí tu, že svým právům rozumíte, že nechcete právníka, že vám nebylo vyhrožováno, že jste nebyla pod tlakem. Podepsala jste to?“

„Ano, madam. Podepsala.“

„A pověděla jste policii, že Michael Campion zemřel ve vašem domě a že jste se zbavila jeho těla?“

„Ano.“

„Cítila jste se policií oklamána nebo zastrašena?“

„Ne.“

Yuki došla ke stolu obžaloby, odložila formulář, přijala od Parisiho souhlasné pokývnutí a obrátila se zpátky k obžalované.

„Proč jste učinila to doznání?“

„Chtěla jsem pomoct policii.“

„Jsem zmatená, slečno Moonová. Chtěla jste jim pomoci. Takže jste nejdřív tvrdila, že jste se s panem Campionem nikdy nesetkala. Pak jste řekla, že vám umřel v náručí. Potom jste vypověděla, že jste vyhodili kusy jeho těla do kontejneru. A nakonec jste prohlásila, že jste si to všechno vymyslela, abyste policistům udělala radost – protože taková už prostě jste.

Slečno Moonová, které lži chcete, abychom uvěřili?“

Junie vrhla polekaný pohled na svou obhájkyni, pak vyvalila oči na Yuki, nesrozumitelně zakoktala, rty se jí roztřásly a z očí jí vyhrkly slzy. Konečně ze sebe vypravila: „Omlouvám se. Já nevím… Nevím, co mám říct.“

Náhle z galerie zazněl ženský hlas, přímo za stolem obhajoby: „PŘESTAŇTE!“

Yuki se po tom hlase ohlédla, stejně jako všichni ostatní v soudní síni. Tou ženou byla Valentina Campionová, manželka bývalého guvernéra, matka mrtvého chlapce. Stála a jednou rukou se opírala o manželovo rameno.

Yuki cítila, jak se jí odkrvuje hlava.

„Nemůžu se dívat na to, co tomu ubohému dítěti dělá,“ řekla Valentina svému muži. Pak se protáhla kolem něj do uličky a dvě stě lidí se otočilo na svých místech, aby sledovalo, jak paní Campionová opouští soudní síň.

Kapitola 85

YUKI SE CELOU NOC převalovala jako tuňák vyhozený na břeh a ráno se ještě potila a myslela na to, jak se za ni její šéf poprvé postavil. A pak ji Valentina Campionová hodila přímo pod rozjetý kamion!

Yuki už věděla, že lidé během přelíčení často navazují zvláštní vazby. Ale aby paní Campionová chránila obžalovanou? To bylo šílené! Copak si neuvědomila, že je Yuki na její straně? Že se snaží potrestat ženu, která měla podíl na smrti jejího syna?

Šum v soudní síni teď zesílil, když diváci a reportéři sledovali, jak L. Diana Davisová usedá na své místo. Davisová se tvářila nafoukaně a Yuki si pomyslela, že se předchozího večera nejspíš opila na oslavu svého úspěchu.

Junii Moonovou přivedli do soudní síně, Davisová se postavila, usedla až po své klientce, a jakmile obě seděly, zvolal soudní sluha: „Všichni vstaňte!“

V soudní síni nastal ruch, jak se všichni zvedali, a soudce dokulhal na své místo. Nastoupili porotci, odložili si tašky a posadili se. Soudce Bendinger oslovil porotu a připomněl jí své instrukce. Pak se zeptal Yuki, jestli je připravená přednést závěrečnou řeč, a ona přitakala.

Nebyla si tím však vůbec jistá.

Posbírala si poznámky, vztyčila se na podpatcích lodiček od Jimmyho Chooa a došla k řečnickému pultu. Položila před sebe poznámky a snažila se zapomenout na všechny, kromě poroty. Ignorovala Parisiho tichou postavu, Twillyho sarkastický úsměv, nadutost Davisové a dojemnou křehkost obžalované. Přehlédla dokonce i Cindy, která jí ze zadní řady ukazovala, jak jí drží palce.

Yuki postavila na stojan fotografii Michaela Campiona o rozměrech plakátu a obrátila ji k porotcům. Počkala, až si všichni prohlédnou tvář chlapce, který byl tak milován, že ho lidé na celém světě zařadili do svých večerních modliteb.

Yuki tím chtěla porotě připomenout, že při tomhle procesu jde o smrt Michaela Campiona, a ne o smutný příběh prostitutky, která ho nechala umřít.

Yuki položila ruce na strany pultu a začala mluvit od srdce.

Kapitola 86

„DÁMY A PÁNOVÉ, Junie Moonová je prostitutka,“ řekla Yuki. „Porušuje zákon pokaždé, když pracuje, a její klientelu tvoří hlavně studenti pod zákonem. My však nepovažujeme obžalovanou za méně důvěryhodnou kvůli tomu, čím se živí. Slečna Moonová má své důvody – to však neznamená, že nespáchala to, z čeho je obviněná.

Suďte ji prosím jako kohokoli jiného. Před zákonem jsme si rovni. Takhle náš systém funguje.

Slečna Moonová byla obviněna ze zatajování důkazů a vraždy druhé stupně.

Ve své zahajovací řeči jsem řekla, že abychom dokázali vraždu, musíme prokázat zlý úmysl. To znamená, že se dotyčná osoba chová tak, že můžeme dospět k závěru, že má ‚zkažené a zlé srdce‘.

Jak takové zkažené a zlé srdce vypadá?

Slečna Moonová řekla policii, že ignorovala Michaelovy prosby o pomoc, nechala ho zemřít a pak zakryla svůj zločin tím, že tělo toho mladého muže rozřezala na kusy a zbavila se ho.

Dokázal by někdo z vás rozřezat lidské tělo?“ zeptala se Yuki. „Umíte si představit, co to obnáší? Dá dost práce rozporcovat kuře. Jaké to musí být rozčtvrtit člověka, který ještě před několika hodinami žil, dýchal a mluvil – a se kterým jste sdíleli lože?

Jaká duše, jaká povaha, jaké srdce by bylo něčeho takového schopné?

Není tohle chování typické pro zkažené a zlé srdce?

Obžalovaná se přiznala ve chvíli, kdy si myslela, že je to mimo záznam a nemůže se jí nic stát. Ale Junie Moonová se zmýlila. Doznání je doznání, dámy a pánové, ať už je natočené nebo ne. Je to prosté. Přiznala se ke své vině a my ji vzali za slovo.

Obžaloba má povinnost dokázat svůj případ nade vší rozumnou pochybnost. Nedokážeme tedy odpovědět na každou otázku, která vás napadne, to je normální. To je lidské. Proto je vaším úkolem zjistit, zda je obžalovaná vinná nade vší rozumnou pochybnost – avšak s naprostou jistotou.

Yuki tepal hlas v hrdle, když říkala: „Nevíme, kde je tělo Michaela Campiona. Víme jen, že osoba, která ho viděla naposled, sedí na téhle židli.

Junie Moonová se opakovaně přiznala.

A to je, dámy a pánové, vše, co potřebujete, abyste ji uznali vinnou a zjednali tak spravedlnost pro Michaela Campiona a jeho rodinu.“

Kapitola 87

NIKDO JEŠTĚ NEPŘIŠEL na to, co znamená ono L. ve jméně L. Diany Davisové. Někteří tvrdili, že je to cosi exotického – Lorelei nebo Letitia. Jiní říkali, že si ho Davisová přidala před jméno čistě proto, aby si dodala na záhadnosti.

Yuki soudila, že to L. znamená „letální“.

Davisová si na svou závěrečnou řeč oblékla Coco Chanel; měla růžový kostým s černým lemem vyvolávající vzpomínky na Jackii Kennedyovou, ačkoli svým zvučným hlasem bývalou prezidentovu manželku nijak nepřipomínala.

„Dámy a pánové. Vzpomeňte si, na co jsem se ptala v zahajovací řeči: Kde je to hovězí? Teď tu otázku trochu pozměním. Kde je tělo? Kde je DNA? Kde je doznání? Kde je v tomto případu jediný důkaz?

Obžaloba se nás snaží přesvědčit, že se tato osoba doznala ke zločinu, policie ji drží ve vazbě a nemá záznam jejího doznání – a to nic neznamená? Říkají, že nejsou žádné stopy krve ani tělo – a to také nic neznamená?

Je mi líto, vážení, ale tady něco nehraje,“ řekla Davisová s rukama položenýma na zábradlí před svědeckou lavicí.

Něco je tu špatně.

Doktorka Paigeová, renomovaná psychiatrická, předstoupila a řekla, že podle jejího názoru je doznání Junie Moonové nepravdivé, protože má mimořádně nízké sebevědomí, a že slečna Moonová chtěla udělat policii radost. Řekla také, že se slečna Moonová podle jejího názoru cítí vinná za to, že je prostitutka, a tak se poznala, aby se zbavila části své viny.

Dámy a pánové, prozradím vám malé špinavé tajemství falešných doznání. Pokaždé, když dojde ke spáchání velkého trestného činu, zaplaví horké linky falešná doznání. Stovky lidí se poznaly k únosu Lindberghova dítěte. Desítky lidí řekly policii, že zabily Černou jiřinu. Možná si vzpomenete na poprask, který vyvolal John Mark Karr tím, že se poznal k vraždě Jon Benet Ramseyové deset let po její smrti.

On to však neudělal.

Lidé se přiznávají ke zločinům, když byli očištěni rozborem DNA. Věřili byste tomu? Lidé se přiznávají z důvodů, které vy ani já nedokážeme pochopit, ale je úkolem dobrého vyšetřovatele, aby oddělil falešná doznání od pravých.

Doznání Junie Moonové bylo falešné.

Nepřítomnost důkazů v tomto případu je pozoruhodná. Kdyby se takzvaná oběť jmenovala Joe Smith, nejspíš by nedošlo ani k obvinění, natož k procesu. Ale Michael Campion je politická celebrita a slečna Moonová je na nejnižší příčce společenského žebříčku.

Tohle je jen divadlo!

Ale tady nejsme v pořadu Showbiz Tonight, dámy a pánové. Tady jsme u souduuu,“ protáhla Davisová. „Takže vás žádám, abyste použili zdravý rozum a vzali v potaz fakt, že neexistují důkazy. Když to uděláte, logicky shledáte Junii Moonovou nevinnou ve všech bodech obžaloby. Tečka.“

Kapitola 88

BYLO UŽ PO SEDMÉ, když jsem dorazila K Susii. Štamgasti na baru už dosáhli značného stupně rozjařenosti. Nepoznala jsem melodii, kterou hrála bubnová kapela, ale přímo z ní sálalo slunce a třpytilo se Karibské moře.

Hned se mi chtělo odstěhovat se na Jamajku a otevřít si tam s Joem obchod pro potápěče, pít mai tai z granadily a grilovat ryby na pláži.

K našemu stolu v zadní místnosti jsem došla zrovna ve chvíli, kdy Lorraine odnášela talíř s kuřecími kostmi. Přijala mou objednávku na coronu a položila na stůl jídelní lístek. Claire zabírala jednu stranu boxu, které říkala „sezení pro dva“, a Cindy s Yuki seděly proti ní. Yuki byla přimáčknutá ke zdi, jako by ji tam někdo přitlačil a rozmáčkl jako brouka.

Tvářila se jak po prohnané bitvě.

Přitáhla jsem si židli a řekla: „O co jsem přišla?“

„Yuki přednesla skvělou závěrečnou řeč,“ řekla Cindy, ale Yuki vybuchla.

„Jenže Davisová ji úplně anulovala!“

„Co blázníš? To zatracené poslední slovo jsi měla ty, Yuki,“ prohlásila Cindy. „Máš to v kapse.“

Nemusela jsem ani prosit. Jakmile jsme si objednaly věčen, pustila se Yuki do svého nepřekonatelného napodobování L. Diany Davisové, když vykřikovala: „Kde je to hovězí? Kde je to hovězí?“

Když se Yuki odmlčela, aby se nadechla, Cindy řekla: „Předveď, co jsi řekla nakonec.“

Yuki se trochu hystericky zasmála, otřela si ubrouskem slzy z očí, kopla do sebe margaritu – drink, který za normálních okolností jen stěží zvládla. A pak si říhla.

„Nenávidím čekání na verdikt,“ postěžovala si.

Všechny jsme se zasmály a Cindy dál popichovala Yuki, dokud neřekla: „Tak dobře.“ A potom se do toho pustila, oči se jí leskly a ruce létaly vzduchem. Celá Yuki.

„Řekla jsem: ‚Byl spáchán zločin? No, dámy a pánové, existuje dobrý důvod, proč je obžalovaná tady. Nebyla postavena před velkou porotu kvůli své společenské pozici, kterou se tolik liší od osoby zesnulého. Policie nezabodla šipku do otevřeného telefonního seznamu. Junie Moonová nezavolala na policii, aby učinila falešné doznání. Policie získala informaci, která ji dovedla k člověku, který viděl Michaela Campiona jako poslední. Tím člověkem je Junie Moonová – a to také přiznala!“

„To je moooc dobrý, holka,“ zamumlala Claire.

Yuki se usmála a pokračovala. „Nemáme tělo Michaela Campiona, ale za celé ty měsíce od své návštěvy u slečny Moonové nezavolal ani jednou domů, nepoužil svou kreditní kartu či mobilní telefon ani neposlal e-mail rodičům nebo přátelům, aby jim dal vědět, že je v pořádku.

Michael by o své vůli jen tak nezmizel. Není ten typ. Tak kde tedy je? Junie Moonová nám to pověděla. Zemřel. Rozřezali ho. A hodili jeho tělo mezi odpadky. Ona je vinna. Tečka.“

„Vidíte?“ usmála se Cindy. „Má to v kapse.“

Kapitola 89

TOHO VEČERA po večeři U Susie jsme seděly s Claire v její posteli a pořádaly dívčí dýchánek v pyžamech. Edmund byl na turné se Sanfranciským symfonickým orchestrem a Claire řekla: „Já opravdu, opravdu nechci dostat porodní bolesti, až budu sama doma, kámoško.“

Podívala jsem se na ni jak tam ležela v obrovské prohlubni, kterou jejích sto dvacet kilo vytlačilo do tvarovatelné pěnové matrace.

„Větší už být nemůžu,“ řekla. „To prostě nejde. Tolik jsem nepřibrala ani u jednoho kluka, tak jak mě může malá holčička proměnit v takhle obrovskou kouli?“

Zasmála jsem se a pomyslela si, že když nosila před dvaceti lety své první dítě, měla možná o pár čísel méně, než když počala Ruby Rose, ale nic jsem neřekla.

„Mám ti něco přinést?“ zeptala jsem se.

„Cokoli z mrazáku,“ odpověděla Claire.

„Provedu!“ řekla jsem a usmála se na ni. Vrátila jsem se s krabicí zmrzliny Chunky Monkey a dvěma lžícemi, vlezla zpátky do postele a řekla: „Je to kruté říkat zmrzlině Tlustá opice, když přesně to z tebe udělá.“

Claire se zasmála, sundala víčko, a zatímco jsme střídavě dlabaly lžícemi, zeptala se mě: „Tak jak je to mezi tebou a Joem?“

„A co myslíš?“

„Váš společný život, blbko. Přemýšlíš o tom, že bys to začala brát vážně? Že by ses třeba vdala?“

„Líbí se mi, jak na to jdeš od lesa.“

„Nech toho. Ty taky nejsi vzor taktu.“

Píchla jsem lžící jejím směrem – zásah, kamarádko – a spustila. Claire o velké části z toho věděla – o mém nevydařeném manželství, o románku s Chrisem, kterého zastřelili ve službě… A mluvila jsem o své sestře Cat – rozvedené, se dvěma dětmi, která se snaží udržet si dobré místo a špatně vychází se svým bývalým.

„A pak se podívám na tebe, Motýlku,“ řekla jsem, „ve tvém velkém domě se čtyřmi ložnicemi. Máš také milujícího manžela, dvě nejlepší děti na světě, a teď navíc i kuráž pořídit si další dítě.“

„Co s tím tedy uděláš, zlato?“ zeptala se Claire. „Chceš, aby Joe dospěl k závěru, že ho nemiluješ tolik, aby sis ho vzala? Aby ti toho dokonalého chlapa přebrala nějaká jiná?“

Praštila jsem sebou na polštář a zadívala se do stropu. Myslela jsem na svou práci s Richem, ve které jsem trávila sedmnáct hodin denně a bavilo mě to. Na to, jak málo času mám na cokoli jiného kromě práce; už celou věčnost jsem necvičila tai-či, přestala jsem hrát na kytaru, dokonce jsem přenechala večerní běhání s Marthou Joeovi.

Soustředila jsem se na to, jak by se všechno změnilo, kdybych se vdala a měla dítě, kdyby doma byli lidé, kteří by se o mě báli, jakmile bych šla ven. A zatraceně – co kdyby mě někdo zastřelil?

A pak jsem se zamyslela nad druhou možností.

Opravdu chci být sama?

Chtěla jsem se o to podělit s Claire, ale byla jsem potichu tak dlouho, že se moje nejlepší kamarádka ozvala sama.

„Však ty na to přijdeš, holka,“ řekla, zavřela prázdnou krabičku od zmrzliny a odložila lžíci na talířek na nočním stolku. „Budeš o tom přemýšlet – a najednou lup! A budeš vědět, co je pro tebe to pravé.“

Opravdu?

Jak si tím Claire může být tak jistá, když já sama nemám nejmenší tušení, co bych měla udělat?

Kapitola 90

JEN TŘI BLOKY od Baráku se nachází Le Fleur du Jour, časně otvírající občerstvení oblíbené mezi policisty. V půl sedmé ráno se z něho táhne vůně pečeného chleba po celém květinovém trhu. Seděli jsme ve třech u jednoho z malých stolků na zahrádce s výhledem na květinové stánky v ulici. Ještě nikdy jsem nebyla pohromadě s Joem i Conklinem zároveň a cítila jsem neklid, který bych nerada vysvětlovala.

Joe se svěřoval mému parťákovi s některými svými názory na náš případ požárů spojených s vraždami a říkal, že s námi souhlasí v tom, že jeden člověk by nedokázal přemoci dvě oběti.

„Ti kluci jsou chytří a předvádějí se,“ řekl Joe. „Quidquid latine dictum sit, altum videtur.“

„A to znamená co?“ zeptala jsem se a pozvedla obočí. Copak jsem jediná, kdo neumí latinsky?

Joe po mně blýskl úsměvem. „Znamená to: ‚Cokoli se řekne latinsky, zní moudře.‘“

Conklin přikývl. Jeho hnědé oči byly onoho rána vážnější než obvykle. Tenhle výraz jsem u něho vídala, když vyslýchal podezřelého. Pečlivě Joea zkoumal a možná doufal, že můj přítel se svou úspěšnou kariérou ve státních bezpečnostních agenturách přijde s nějakou novou teorií.

Nebo spíš choval naději, že ze sebe udělá pitomce.

Joe si nepochybně stejně měřil Richieho.

„Chytří jsou určitě,“ přitakal Conklin. „Možná o něco chytřejší než my.“

„Slyšel jsi o Leopoldovi a Loebovi?“ zeptal se Joe a opřel se, když před něho číšník pokládal palačinky s jahodami, aby pak obešel stůl a naservíroval mně a Richiemu vejce Benedikt.

„Ta jména mi něco říkají,“ odpověděl Conklin.

„No, v roce 1924,“ řekl Joe, „se dva chytří mladíci z lepších rodin, kteří se rádi předváděli a měli psychopatické sklony, rozhodli, že spáchají vraždu jako určitou intelektuální rozcvičku. Jen tak – aby zjistili, jestli jim to projde.“

Joe si získal naši pozornost.

„Leopold měl IQ přes 200, skoro se nevešlo do tabulek,“ pokračoval, „a Loeb měl nejméně 160. Náhodně si vybrali jednoho školáka a zabili ho. Ale přes všechnu svou genialitu se dopustili několika hloupých chyb.“

„Takže ty si myslíš, že ti naši pachatelé by mohli mít podobný motiv, že prostě zkoušejí, jestli jim to projde?“

„Vidím tady jistou podobnost.“

„Stanice Crime TV dnešní generaci grázlů hodně naučila,“ řekl Conklin. „Sbírají nedopalky cigaret a nábojnice… Tihle dva byli zatím hodně opatrní. Zbývají po nich jen ty stopy, které nám nechávají schválně.“

V tom okamžiku jsem přestala poslouchat a jen jsem sledovala jejich gestikulaci. Joe, který se plně soustředil na Conklina, působil trochu moc naléhavě, a Conklin mu věnoval plnou pozornost. Byla jsem oběma tak fascinovaná, že jsem otáčela hlavu z jednoho na druhého jako ve Wimbledonu.

Modré oči. Hnědé oči. Můj milý. Můj parťák.

Odstrčila jsem vejce na kraj talíře.

Poprvé v životě jsem nevěděla, co mám říct.

Kapitola 91

YUKI SEDĚLA za stolem obžaloby mezi Nickym Gainesem a Lenem Parisim a čekala na zahájení přelíčení. Byl pátek. Porotci zasedali tři dny a předchozího večera ohlásili, že dospěli k verdiktu. Yuki napadlo, jestli porotci své rozhodnutí neuspěchali, aby se ještě před víkendem zbavili zodpovědnosti a stresu. A jestli ano, bude to pro obžalobu dobře nebo špatně?

Cítila, jak se jí točí hlava z přemíry kofeinu. Od rána od šesti do sebe lila jednu kávu za druhou a noc předtím nespala déle než dvě hodiny.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se svého kolegy. Nicky dýchal ústy a ve vlnách z něho vycházel pach sirupu proti kašli.

„Ujde to,“ odpověděl. „Co ty?“

„Ani se neptej.“

Po Yukiině pravici sepisoval Červený pes oběžník do žlutého bloku. Vypadal nezaujatě, bezstarostně… hora klidu. Byla to však jen přetvářka. Parisi byl ve skutečnosti sopka odpočívající mezi explozemi. L. Diana Davisová na druhé straně uličky vypadala odpočinutě, byla pečlivě nalíčená a načesaná. Mateřsky objímala svou klientku jedou rukou kolem křehkých ramen.

A pak, přesně v devět, zvolal soudní sluha, šlachovitý muž v zelené uniformě: „Všichni povstaňte!“ Yuki se postavila a zase usedla, když soudce zaujal své místo. Nicky zakašlal do kapesníku. Parisi zavřel pero a zastrčil ho do náprsní kapsy. Yuki sepjala ruce a naklonila hlavu doprava právě v okamžiku, kdy se otevřely dveře porotní místnosti a porotci vešli do soudní síně.

Dvanáct mužů a žen si toho dne obléklo sváteční šaty – muži měli saka a kravaty, ženy se třpytily klenoty.

Jejich předsedkyně, žena jménem Maria Martinezová, byla asi třicetiletá učitelka sociologie a matka dvou dětí. Yuki si nedokázala představit, jak by se mohla zastávat prostitutky, která nechala zemřít mladého chlapce a pak se zbavila jeho těla, aby se na to nepřišlo.

Martinezová si položila kabelku na podlahu vedle své židle.

Yuki cítila, jak se jí na zátylku a pažích zježily chloupky, když soudce Bendinger otevřel svůj notebook a udělal vtip k soudní zapisovatelce, který Yuki přeslechla. Pak se otočil na židli dopředu a řekl: „Ticho v soudní síni.“

Všichni zmlkli a Bendinger se zeptal poroty, jestli dospěla k verdiktu.

„Ano, Vaše ctihodnosti,“ odpověděla Martinezová.

Formulář s výrokem poroty byl donesen soudci a pak zpátky Martinezové. Nicky Gaines znovu zakašlal, Parisi se natáhl za Yuki a pleskl Gainese po týlu hlavy, aby ho napomenul.

„Paní předsedkyně, přečtěte prosím rozsudek,“ požádal Bendinger. Martinezová vstala, drobná ve svém antracitovém kostýmku. Odkašlala si.

„My, porota, shledáváme obžalovanou Junii Moonovou nevinnou ve věci obvinění z vraždy druhého stupně.

Shledáváme obžalovanou Junii Moonovou nevinnou ve věci obvinění ze zatajování důkazů…“

Přeplněná soudní síň vybuchla hlasitými výkřiky doprovázenými ostrými údery Bendingerova kladívka.

„Co říkala? Co říkala?“ zeptal se Gaines Yuki, když už soudce děkoval porotcům a propouštěl je.

Yuki se udělalo fyzicky špatně. Prohrála. Prohrála a všechny zklamala – policii, kancelář okresního prokurátora, Campionovi a dokonce i Michaela. Jejím úkolem a touhou bylo zjednat mrtvému chlapci spravedlnost, a ona selhala.

„Asi se na tuhle práci nehodím,“ řekla Yuki pro sebe. Rázně vstala.

Aniž by promluvila na Parisiho nebo Gainese, obrátila se a řekla Campionovým: „Je mi to moc líto.“

Sklopila zrak, prodrala se plnou uličkou a odešla ze soudní síně.

Kapitola 92

YUKI UVIDĚLA, jak Twilly vstává ze svému místa na galerii a následuje ji ze soudní síně na chodbu. Ten parchant. Prokličkovala mezi hloučky lidí na chodbě, rozrazila dveře na dámské toalety, našla si prázdnou kóji a zamkla se uvnitř. Chvíli seděla s hlavou v dlaních, pak došla k umyvadlu, opláchla si obličej a nasadila sluneční brýle.

Na chodbě okamžitě zamířila k požárnímu východu. Srdce jí stále divoce bušilo v hrudi, když sbíhala po schodech, v hlavě jí zněl verdikt a nemohla se vzpamatovat ze šoku, že porota pustila Junii Moonovou na svobodu. Vina za to padá na ni.

Byl to její případ a ona prohrála.

Yuki otevřela dveře do vstupní haly a se skloněnou hlavou vyšla ze šedé krychlové budovy do stejně šedého rána. Na horním schodu stál Len Parisi – tyčil se jako rusovlasá sekvoje v davu žurnalistů, kteří mu strkali před ústa mikrofony a vykřikovali otázky.

Uviděla mezi nimi špičkové televizní reportéry, Andersona Coopera a Ritu Cosbyovou, Diane Dimondovou a Beth Karasovou. Kamery natáčely Parisiho politicky korektní prázdné fráze státního zaměstnance po jednom infarktu a dalším možná na cestě. Patnáct metrů od Parisiho a o tři schody níž stála Maria Martinezová také obklopená reportéry.

Yuki uslyšela Martinezovou říkat: „Převládly u nás oprávněné pochybnosti.“ A pak se kamery obrátily na L. Dianu Davisovou, která vycházela z velkých dvoukřídlých dveří z oceli a skla a paží stále chránila Junii Moonovou.

Yuki seběhla po zbývajících stupních na ulici. Na chodníku spatřila Connora Campiona s manželkou, kterým jejich řidič držel otevřená dvířka lincolnu. Vedle Campiona stál Jason Twilly, a když je Yuki míjela, viděla, že jsou zabraní do rozhovoru.

Yuki přeběhla Bryant Street na červenou s pohledem upřeným na celodenní parkoviště – ráda, že je pro ranní dav chodců neviditelná, a ještě raději, že Twillyho zaměstnává větší ryba než ona. S klíčky v ruce našla v zadní části parkoviště svou acuru.

Uslyšela, jak ji někdo volá jménem. Zamračeně se ohlédla a uviděla, jak Jason Twilly spěchá za ní a tmavé vlasy vlají kolem něho jako křídla supa.

„Yuki, počkej!“

Jason Twilly ji znovu pronásledoval!

Kapitola 93

YUKI STRČILA KIČ do zámku a ten se s tichým cvaknutím otevřel.

„Počkej na mě, Yuki.“

Znovu se ohlédla, jednou rukou sevřela popruh kabelky a druhou držadlo kufříku.

„Nemám ti co říct, Jasone. Běž pryč.“

Twilly se divoce zamračil a vypadal jako člověk, který jen stěží ovládá své násilnické sklony.

„Poslouchej mě, holčičko,“ řekl Twilly. „Buď ráda, že jsi prohrála, protože Junie Moonová Michaela Campiona nezabila. Ale já vím, kdo to udělal.“

Cože? Co to řekl?

„Podívej se na mě, Yuki. Podívej se na mě. Třeba jsem to byl já.“

Yuki vklouzla za volant a přibouchla Twillymu dvířka před obličejem. Twilly se sklonil, začal bušit na okénko jako smyslů zbavený a zoufale volal: „Ještě jsme spolu neskončili, Yuki! Neodjížděj!“

Yuki zařadila rychlost, dupla na plyn a s kvílením pneumatik vyjela z parkoviště. Z auta zavolala Lindsay a pronikavým hlasem překřičela hluk dopravy.

„Jason Twilly mi právě řekl, že ví, kdo zabil Michaela Campiona, Lindsay, ale chce, abych si myslela, že to udělal on. Že on zavraždila Michaela. Lidnsay! Možná to opravdu udělal!“

Když Yuki objela blok, uviděla ve zpětném zrcátku Twillyho mercedes z půjčovny. Projela křižovatku na červenou, zabočila náhle do vedlejší uličky, a když si byla jistá, že ji už nesleduje, zaparkovala na zákazu zastavení před Budovou spravedlnosti.

Ukázala ochrance průkaz, prolétla detektorem kovu a vyběhla po schodech do místnosti mužstva ve druhém patře. Sotva popadala dech, když našla Lindsay, jak na ni čeká ve dveřích.

„Neboj se,“ řekla jí Lindsay. „Kryju ti záda.“

Kapitola 94

DVË HODINY PO ODCHODU z Budovy spravedlnosti si Yuki sbalila tašku s věcmi na jednu noc a zamířila ven z města. Když projížděla po mostě Golden Gate a dál na Point Reyes, snažila se setřást ozvěnu Twillyho hlasu.

Je možné, že Twilly opravdu zabil Michaela Campiona? A pokud ano, proč?

A proč by to říkal jí?

Zapnula rádio, naladila stanici vysílající klasiku, pustila ji hodně nahlas a hudba naplnila auto i její mysl. Bylo krásné odpoledne. Jela do Růžové chaty, aby se prošla v příboji a připomněla si, že není z těch, co se vzdávají.

Když najela na Highway 1, nechala se strhnout s ničím nesrovnatelnou krásou okolí. Vypnula rádio a stáhla všechna okénka, aby slyšela hukot vln rozbíjejících se o skály pod ní. Vlhký vítr od oceánu jí odvál vítr z očí a vehnal krev do tváří. Pohlédla do dáli na moře táhnoucí se až k obzoru – ne, k Japonsku – a nadechla se zhluboka čerstvého vzduchu, vydechla a nechala napětí odplynout.

V městečku Olema odbočila z Highway 1, projela kolem malých obchodů a po paměti začala kličkovat vedlejšími cestami. Podívala se na hodinky. Bylo teprve půl třetí odpoledne, takže slunce mělo svítit ještě dlouho.

Nápis RŮŽOVÁ CHATA 0,5 KM byl skoro ukrytý za porostem u silnice, ale Yuki ho zahlédla a zahnula do lesnatého údolí, ze kterého vedla do kopce prašná cesta. Ta se posléze stáčela do oblouku před chatou.

Yuki přivítala správcová – vysoká blondýna Paula Vaughanová. Vyměnily si společenské fráze a Vaughanová projela Yukiinu kartu strojkem. Pak poznamenala: „Zrovna jsem se dívala na zprávy. Velká škoda, že jste nevyhrála.“

Yuki vzhlédla a řekla: „Vy tady máte jídelní lístek na jídla, která dovážejí z penzionu Farm House, je to tak?“

Pár minut nato otevřela dveře Růžové chaty, odnesla si zavazadla do větší z obou ložnic a otevřela posuvné dveře na terasu. Napravo od chaty vedla údolím Bear Valley turistická trasa, která sto dvacet metrů stoupala zalesněnou krajinou až na vrchol hřebene s úchvatným pohledem na oceán.

Byla se po té trase proběhnout s Lindsay.

Yuki se převlékla do džínsů a turistických bot. Pak otevřela zámky svého kufříku, vyndala z něho nový revolver Smith & Wesson .357, zasunula ho do jedné kapsy větrovky a mobil do druhé. Ale než mohla vyrazit na procházku přírodou, ozvalo se naléhavé klepání na dveře.

Kapitola 95

JASON TWILLY měl na sobě plátěné kalhoty a modrý svetr a na rameni mu visela kožená taška. Vypadal dobře, uhlazeně, jako by právě vystoupil z časopisu Town & Country, a z jeho pokoveného úsměvu zmizela výhrůžnost. „Co tady děláš, Jasone?“

Yuki nechala dveře pootevřené na deset centimetrů, jen aby ho viděla a slyšela. Sevřela pažbu revolveru v kapse – cítila sílu té malé zbraně, věděla, co dokáže.

„Poslechni, Yuki, kdybych tě neměl tak rád, opravdu bych se urazil. Po většinu života mám co dělat, abych si udržel ženy od těla, a ty mi stále zavíráš dveře před nosem.“

„Jak jsi mě našel?“

„Počkal jsem, až vyjdeš z bytu, a sledoval tě. Nebylo to nijak těžké. Podívej, je mi líto, že jsem byl ráno tak hrubý.“ Povzdechl si. „Jde o to, že jsem v maléru. Vzal jsem si na tu knihu velkou zálohu a ty peníze jsou pryč.“

„Ale, opravdu?“

„Jo. Sportovní sázky. Taková moje malá slabost.“ Twilly přidal do svého úsměvu špetku chlapeckého šarmu. „Abych byl upřímný, je to víc než malá slabost, v poslední době se to rozjelo jako lavina. Říkám ti to proto, abys mě pochopila. Pár opravdu nepříjemných lidí chce zpátky svoje peníze. A je jim jedno, jestli moje kniha propadne.“

„To není můj problém, Jasone.“

„Počkej. Počkej. Jenom mě vyslechni, ano? Zálohu vrátit nemůžu a mám dluhy. Všechno, co potřebuji, jsou tvé pocity, pohled na věc, skutečný názor – to všechno by vytvořilo uspokojivý závěr příběhu Michaela Campiona.“

„To myslíš vážně? Po všech těch nesmyslech, co jsi mi napovídal? Nemám ti co říct, Jasone.“

„Yuki, tohle není osobní. To je obchod. Ani se tě nedotknu, dobře? Potřebuji jedinou mizernou hodinu tvého času. Vyplatí se ti to. Jsi oddaná prokurátorka, které ta malá mrcha se srdcem z kamene zabránila dosáhnout spravedlnosti. Yuki, ty jsi vlastně oběť!“

„A když ti na tvé otázky neodpovím?“

„Tak tu knihu budu muset napsat bez tebe a to nedopadne dobře. Nenuť mě, abych tě dál prosil, ano?“

Yuki vytáhla z kapsy revolver a ukázala mu ho. „Tohle je ráže .357,“ řekla.

„No páni!“ zvolal Twilly a jeho úsměv přešel v hlasitý smích. „To je bomba!“

„Jsem ráda, že jsem tě pobavila.“

„Yuki, jsem reportér, ne nějaký gangster. Ne, to je v pořádku. Klidně si vezmi s sebou zbraň. Chci, aby ses se mnou cítila v bezpečí. Bude ti vyhovovat, když se projdeme?“

„Tudy,“ řekla Yuki.

Vyšla ven a zavřela za sebou dveře.

Kapitola 96

KDYŽ YUKI KRÁČELA vedle Twillyho lesem do kopce, svírala stále pistoli v kapse. Mluvil převážně on – ptal se jí, co si myslí o porotě, obhajobě, o rozsudku… Na okamžik v něm spatřila toho okouzlujícího muže, který ji upoutal před několika týdny – a pak si vzpomněla, jaký je ve skutečnosti.

„Myslím si, že verdikt byl naprosto absurdní,“ řekla Yuki. „Nevím, co jsem mohla udělat jinak.“

„Nebyla to tvoje vina, Yuki. Junie je nevinná,“ řekl Twilly chlácholivě.

„Opravdu? A jak ty to víš?“

Došli na hřeben, kde byl ze skalního převisu krásný výhled na pláž Kelham Beach a Tichý oceán. Tvilly se posadil na skálu a Yuki usedla kousek od něho. Vyndal z tašky dvě láhve s vodou, odšrouboval zátku jedné z nich a podal ji Yuki.

„Nepřipadá ti zvláštní, že se na takzvaném místě činu nenašly žádné důkazy?“ zeptal se jí.

„Zvláštní ano, ale ne nemožné,“ opáčila Yuki a zhluboka se napila.

„A co ta informace, kterou policie využila? Byl to anonymní telefonát, je to tak?“

„Jak to víš?“

„Psal jsem o Michaelovi knihu, Yuki. Všude jsem za ním chodil. To já ho sledoval té noci k Junii. Když Michael vstoupil do jejího domu, byl jsem nadšením bez sebe. Michael Campion navštívil prostitutku! Skvělá historka do mé knihy. Počkal jsem a pak jsem ho viděl odcházet – živého.

Samozřejmě jsem netušil, že ho už nespatřím.“

„Hm?“ zamumlala Yuki.

Přišla tam, aby si od Twillyho poslechla, kdo zabil Michaela, nebo jeho doznání, že to byl on sám, ale náhle si připadala, jako by měla hlavu plnou molitanu.

Co se to děje?

Tvary se jí měnily před očima a Twillyho hlas střídavě slábl a sílil. Co to má být? Co to Twilly říká?

„Jsi v pořádku?“ zeptal se jí. „Nevypadáš moc dobře.“

„Nic mi není,“ odpověděla Yuki. Točila se jí hlava a bylo jí zle od žaludku. Oběma rukama se pevně chytila balvanu, na kterém seděla.

Má zbraň?

Kolik je vlastně hodin?

Jak to, že nemá pojem o čase?

Kapitola 97

TWILLY SE ZLOVĚSTNĚ usmíval a jeho tvář byla kousek od její. Velký nos, zuby jako dýně na Halloween a slova tak ohebná, že Yuki začal fascinovat víc jejich zvuk než obsah sdělení.

Drž se, připomněla si. Pevně se drž. „Zopakuj to?“

„Když Michael zmizel,“ promluvil Twilly trpělivě, „neměla policie vůbec nic. Žádné stopy, žádné podezřelé. Čekal jsem celé měsíce.“

„No jo.“

„Kniha o Campionovi uvízla ve slepé uličce – tak jsem udělal, co jsem musel. Zachoval jsem se jako dobrý občan. Dal jsem policii tip a podezřelou. Zcela oprávněně. Viděl jsem Michaela v domě té malé štětky jménem Junie Moonová.“

„Tos byl ty?“

„Jo, to jsem byl já. A Junie Moonová se jako zázrakem přiznala. Páni, někdy si dokonce myslím, že to udělala. Ale tys nedosáhla jejího odsouzení, Yuki, a takový závěr knihy je k ničemu. Ten, kdo Michaela zabil, je pořád na svobodě a já jsem až po krk v dluzích, takže mě napadl jediný způsob jak vyrobit šokující konec a napsat trhák.

A teď přišel tvůj výstup, děvče,“ řekl Twilly. „Doufám, že oceníš drama i poetiku mého vyvrcholení.“

Na nebi za Twillym se objevovaly jasné záblesky a obrazce, které nedokázala rozeznat. Hukot krve v uších připomínal zvířata prodírající se podrostem. Co se to děje?

„Co… se… mi… stalo?“

„Psychicky ses zhroutila, Yuki, protože jsi v hluboké depresi.“

„Já?“

„Ty. Ty… jsi… v depresi.“

„Neee,“ vypravila ze sebe Yuki. Pokusila se vstát, ale nohy ji neunesly. Pohlédla na Twillyho, jehož oči byly velké a temné jako černé díry.

Kde má tu zbraň?

„Jsi k smrti deprimovaná, Yuki. Řekla jsi mi to dnes ráno na parkovišti. Stěžovala sis, že ti v životě chybí láska. Tvoje matka zemřela, protože jsi ji nezachránila. A nedokážeš se přenést přes porážku v tomhle procesu.“

Zahrával si s její myslí.

„To je šííílené,“ protáhla.

„Ano. Zešílela jsi. Natáčely tě kamery, Yuki. Tisíce lidí tě viděly utíkat ze soudní síně,“ řekl Twilly a každé jeho slovo bylo zřetelné a silné – a přesto nedávalo smysl.

„Přesně tak to budu vyprávět – jak jsi utíkala na parkoviště a já běžel za tebou, jak jsi řekla, že se chceš zabít, jak ses styděla. Jako Japonka sis chtěla zachovat čest, spáchat harakiri.“

„Neeee.“

„Ano, holčičko. Tohle jsi mi řekla. A já se o tebe tolik bál, že jsem tě sledoval ve svém autě.“

„Ty…?“

„Jááá. A tys mi ukázala zbraň, kterou sis pořídila, abys mohla skoncovat se životem a poskytnout mi bombastický závěr, který si moje kniha tolik zaslouží!“

Zbraň! Zbraň! Paži měla jako z gumy. Nemohla sundat ruku z balvanu. V temnotě blikala světla.

„Já nic… neee.“

Začala klouzat z kamene, ale Twilly ji hrubě popadl za paži.

„Prokurátorka prohrála svůj případ,“ řekl, „a vzala si svůj promarněný život. Výstřel za všechny peníze. Chápeš? Prásk! Jedna kulka do spánku a na můj bankovní účet se připíše další balík – díky tvému dramatickému, tragickému, filmovému závěru.

Kromě toho, Yuki, je to osobní. Začal jsem tě nenávidět.“

„Kolik je hodin?“ zeptala se Yuki a zamrkala do pestrobarevného obrazce, ve který se proměnil Twillyho obličej.

Kapitola 98

BYLA JSEM HRŮZOU BEZ SEBE.

Vysílačka v Yukiných hodinkách přenášela dokonale srozumitelný záznam, ale teď jsme ji ztratili! Popadla jsem Conklina za paži a zastavila ho na malé mýtině, kde se cesta větvila to tří stran.

„Ztratila jsem signál!“

„Zastavte!“ přikázal Conklin vysílačkou zásahové jednotce, která postupovala v rojnici lesem.

A pak praskání statické elektřiny utichlo. Yuki jsem neslyšela, ale Twillyho hlas byl zcela zřetelný.

„Víš, když jsem o tomhle původně přemýšlel,“ říkal Twilly, „myslel jsem, že tě nechám roztáhnout křídla a slétnout z toho útesu. Ale teď si myslím, že se zastřelíš, Yuki.“

Její výkřik byl pronikavý a beze slov.

Twilly vyhrožoval, že ji zabije! Proč nepoužila zbraň?

„Je tam nahoře! Na vrcholku hřebene!“ křikla jsem na Conklina.

Zbývalo nám ještě urazit nejméně dvě stě metrů. Dvě stě metrů! Nezáleželo na tom, jestli nás Twilly uslyší. Rozběhla jsem se.

Šlahouny ostružin mě chytaly za kotníky, větve šlehaly do obličeje. Zakopla jsem o kořen a objala kmen stromu. Pálilo mě na plicích. Mezi větvemi stromů jsem uviděla jejich postavy rýsující se proti obloze. Ale Twilly byl moc blízko Yuki, nemohla jsem na něho bezpečně vystřelit.

Vykřikla jsem: „Twilly! Okamžitě jděte od ní!“ Pak třeskl výstřel. PROBOHA! TO NE! YUKI!

Rána se rozlehla mezi kopci a z korun stromů se zvedli ptáci. Osm se nás vyřítilo z lesa na paseku na hřebeni. Tam jsem našla Yuki, jak klečí a čelem se dotýká země.

Revolver držela stále v ruce.

Padla jsem vedle ní na kolena a zatřásla jí rameny.

„Yuki! Yuki! Řekni něco! Prosím.“

Kapitola 99

TWILLY ZVEDL RUCE nad hlavu a řekl: „Díky bohu, že jste se ukázali, seržantko. Snažil jsem se ji zastavit, ale vaše kamarádka byla odhodlaná se zabít.“

Vzala jsem Yuki do náručí. Ve vzduchu visel pach střelného prachu, ale nikde žádná krev ani zranění. Kulka šla do vzduchu.

„Yuki. Jsem tady, zlato, jsem tady.“

Zasténala a znělo to, jako by byla opilá, ale v jejím dechu jsem žádný alkohol necítila. Že by nějaká droga?

„Co jí je?“ křikla jsem na Twillyho. „Co jste jí udělal?“

„Vůbec nic,“ opáčil Twilly. „Takhle jsem ji našel.“

„Zatýkám tě, ty hajzle,“ řekl Conklin. „Dej ruce za záda.“

„A jak zní obvinění, jestli se smím zeptat?“

„Jak by se ti pro začátek líbil pokus o vraždu?“

„Vy si snad děláte legraci. Ani jsem se jí nedotkl.“

„Yuki měla štěnici, kámo. Plánoval jsi, že ji přinutíš skočit z útesu. Máme to všechno na záznamu.“

Conklin mu zacvakl pouta tak pevně, až Twilly vyjekl. Zavolala jsem záchranný vrtulník, a zatímco jsme na něj čekali, sedla jsem si s Yuki v náručí.

„Lindsay?“ zeptala se mě. „Měla jsem to… na hodinkách… viď?“

„Přesně tak, zlato,“ řekla jsem a přitiskla svou přítelkyni k sobě – šťastná, že je naživu.

Zatímco jsem ji konejšila, honily se mi hlavou myšlenky. Zatkli jsme Twillyho za to, že usiloval Yuki o život, ale sledovali jsme ho kvůli tomu, co jí řekl ráno – že to byl on, kdo zabil Michaela Campiona.

Ale to, co pověděl Yuki v uplynulých deseti minutách, tomu protiřečilo.

Conklin se zastavil za námi a řekl: „Takže tohle celé byla jen past? Nastražil to na Yuki, aby vytvořil závěr své knihy?“

„Přesně to ten psychopat řekl.“

A málem to také udělal. Konec teď bude o něm. O jeho zatčení, procesu a – jak jsme doufali – o jeho odsouzení.

Yuki se snažila promluvit, ale z hrdla jí vyšly jen jakési přerývané zvuky.

Lapala po dechu.

„Co ti to dal, Yuki? Víš, co to bylo za drogu?“

„Voda,“ vypravila ze sebe.

„Zdravotníci ti za chvilku dají napít, zlato.“

Yuki měla hlavu položenou v mém klíně, když se nad námi ozval hukot vrtulníku.

Pohlédla jsem dolů, abych si zastínila oči – a uviděla, jak se na pěšině něco leskne. Překřičela jsem hluk.

„Twilly ti dal drogu do vody. Tak jsi to myslela, Yuki?“

Yuki přikývla. Okamžik nato už Conklin ukládal do sáčků důkazy – dvě plastové lahve – a Yuki zvedali v nosítkách do břicha vrtulníku.

Pátá část

PALČIVÁ TOUHA

Kapitola 100

JESTŘÁB A HOLOUBEK nechali auto za rohem obrovského viktoriánského domu v Pacific Heights – největšího ve čtvrti impozantních sídel za mnoho milionů dolarů, které měly všechny úžasný výhled na zátoku.

Jejich vyhlédnutý dům byl působivý, ale také přitažlivý, tak americký, až to bylo symbolické – a zároveň zcela nedosažitelný pro kohokoli, kromě těch nejbohatších.

Dva mladí muži vzhlédli k vitrážovým oknům, věžičkám a starým stromům obklopujícím dům a oddělujícím ho od prostor pro služebnictvo nad garáží a sousedy za zahradou. Na webových stránkách realitní agentury si prostudovali plány a znali každý kout každého poschodí. Byli připravení, plní očekávání – a přesto opatrní.

Měla to být jejich nejlepší a zároveň poslední vražda. Získají zde krásné vzpomínky, zanechají navštívenku a vytratí se, stáhnou se zpět do svých životů. Ale tahle noc nikdy nebude zapomenuta. Celé týdny se udrží na titulních stránkách novin, budou se o ní natáčet filmy. Vlastně si byli jistí, že lidé budou mluvit o tomto zločinu až do příštího století.

„Vypadám dobře?“ zeptal se Holoubek.

Jestřáb zvedl Holoubkovi límec a prohlédl si ho od hlavy k patě.

„Skvěle, kámo. Naprosto dokonale.“

„Ty taky, chlape,“ řekl Holoubek.

Propletli předloktí v římském pozdravu jako Charlton Heston a Stephen Boyd v Ben Hurovi. „Ubi fumus,“ řekl Jestřáb. „Ibi ignis,“ odpověděl Holoubek. Kde je kouř, tam je oheň.

Holoubek pevně obtočil zlatou fólii kolem láhve Cointreau a pak se oba chlapci vydali bok po boku po dlouhém chodníku dlážděném kameny k přední verandě. Na skle v domovních dveřích byla nalepená cedule: „Lidem od tisku: Nechte nás prosím na pokoji.“

Jestřáb zazvonil.

Cink cink.

V obývacím pokoji za oknem s malými tabulkami viděl šedovlasého muže a sledoval jeho siluetu, zatímco ta slavná postava kráčela domem a cestou ke dveřím rozsvěcela světla v každém pokoji.

A pak se dveře otevřely.

„Vy jste ti chlapci, co volali?“ zeptal se Connor Campion. „Ano, pane,“ řekl Holoubek. „A jak se jmenujete?“

„Mně můžete prozatím říkat Holoubek a tohle je Jestřáb. Musíme být opatrní. To, co víme, by nás mohlo stát život.“

„Musíte nám důvěřovat,“ ozval se Jestřáb. „Jak jsem řekl do telefonu, jsme Michaelovi přátelé a máme nějaké informace. Už nemůžeme dál mlčet.“

Connor Campion si je oba zkoumavě prohlédl a usoudil, že možná jenom žvaní, ale třeba… snad mu povědí něco, co by potřeboval vědět. Samozřejmě chtěli peníze.

Otevřel dveře dokořán a pozval je dovnitř.

Kapitola 101

PĚTAŠEDESÁTILETÝ MUŽ provedl chlapce vstupní halou a obývacím pokojem do své soukromé knihovny. Rozsvítil několik světel: lampu od Tiffaniho se stínítkem z vitrážových skel postavenou na stole, který měl dříve v sídle guvernéra, a bodovky na knihovně s právnickou literaturou zabírající celou stěnu.

„Je vaše žena doma?“ zeptal se ho Jestřáb.

„Má za sebou velmi stresující den,“ odpověděl Campion. „Nemohla zůstat vzhůru. Dáte si něco k pití?“

„Vlastně jsme vám přinesli tohle,“ řekl Holoubek a podal mu láhev Cointreau. Connor chlapci poděkoval, vyndal láhev z obalu a podíval se na etiketu.

„Děkuji vám. Otevřu ji pro vás, jestli chcete, nebo byste si možná dali něco jiného. Já si dám skotskou.“

„Pro nás nic, pane,“ řekl Holoubek.

Campion postavil láhev vedle Michaelovy fotografie na ozdobně vyřezávanou krbovou římsu a předklonil se, aby otevřel skleněná dvířka vitríny s alkoholem. Vyndal láhev Chivas a sklenici. Když se otočil, uviděl v Jestřábově ruce pistoli.

Campionovi se napjaly svaly, když se na revolver díval; pak vzhlédl a spatřil úsměšek na Holoubkově tváři.

„Zbláznili jste se? Chcete mě vyloupit?“

Jestřábovy oči se leskly očekáváním, když vytahoval ze zadní kapsy cívku rybářského vlasce. Campiona zaplavila hrůza, jak v jeho mysli rostlo podezření. Obrátil se k mladíkům zády a řekl neutrálně: „Myslím, že tohle už si nevypiju.“ Zdlouhavě ukládal láhev skotské zpátky do skřínky a pak přejel dlaní po polici vedle ní.

„Musíme vás spoutat, pane, aby to vypadalo jako loupež. Je to pro vaši ochranu,“ řekl Holoubek.

„A budeme tady dole potřebovat paní Campionovou,“ dodal Jestřáb nesmlouvavě. „Bude si chtít poslechnout, co máme na srdci.“

Campion se prudce otočil, namířil Jestřábovi na hruď pistoli SIG a stiskl spoušť. Prásk!

Jestřáb se podíval na svou košili, a když uviděl krev, zatvářil se překvapeně.

„Hej!“ řekl.

Copak ti parchanti nevědí, že muži jako on mají zbraně rozmístěné po celém domě? Campion znovu vypálil na Jestřába a ten padl na kolena. Zvedl oči k postaršímu muži, opětoval palbu a kulka rozbila zrcadlo nad krbem. Pak se svalil na břicho na koberec.

Holoubek při zvuku výstřelů strnul. Pak zaječel: „Ty hajzle! Ty starej magore! Podívej, cos udělal!“

Holoubek vycouval ze dveří knihovny, obrátil se a utíkal k domovním dveřím. Campion překročil Jestřába, vykopl mu pistoli z natažené ruky, zapotácel se, upadl a narazil bradou do kraje stolu. Vytáhl se na nohy, odpotácel se do haly a stiskl tlačítko na domácím telefonu, aby se spojil s domkem správce.

„Glene!“ vykřikl. „Zavolej 911. Někoho jsem zastřelil!“

Než Campion dorazil k domovním dveřím, byl už Holoubek pryč. Správce přeběhl přes zahradu s puškou v ruce a Valentina stála na prahu s vyvalenýma očima a ptala se ho, co se proboha stalo. V okolních domech zamrkala světla a vlčák odvedle se rozštěkal. Ale po Holoubkovi nebylo ani stopy.

Campion sevřel v pěsti pažbu pistole a zavolal do tmy: „To tys mi zabil syna, ty parchante, je to tak? Zabil jsi mi syna!“

Kapitola 102

DORAZILA JSEM DO DOMU Campionových za čtvrt hodiny po Jacobiho zavolání. Ulici blokovalo několik policejních aut a zdravotníci drncali s nosítky z kamenných schodů cestou k ambulanci.

Došla jsem k nosítkům a prohlédla si oběť, jak jen to šlo. Tvář jí zakrývala kyslíková maska a pod bradu měla vytažené prostěradlo. Odhadla jsem toho mladíka na plus mínus dvacet let. Byl to běloch, měl úhledně ostříhané špinavě blond vlasy a mohl měřit tak metr osmdesát.

Ale hlavně byl naživu.

„Přežije to?“ zeptala jsem se zdravotnice.

Pokrčila rameny a řekla: „Má v sobě dvě kulky, seržantko. Ztratil hodně krve.“

V domě už Jacobi s Conklinem vyslýchali bývalého guvernéra a Valentinu Campionovou, kteří seděli na gauči bok po boku a drželi se za ruce. Conklin na mě vrhl významný pohled. Trvalo mi několik minut, než jsem ho pochopila.

Jacobi mě seznámil s tím, co se už dozvěděl, a pověděl mi, že chlapec, kterého Campion postřelil, u sebe neměl žádný doklad totožnosti. Pak řekl bývalému guvernérovi: „Tak vy říkáte, že byste dokázal toho druhého identifikovat, pane? Pomůžete našemu kreslíři?“

Campion přikývl. „Rozhodně. Obličej toho kluka nikdy nezapomenu.“

Bývalý guvernér vypadal, jako by hodně trpěl. Před pár minutami někoho málem zabil, a když mě požádal, abych se posadila na židli poblíž gauče, myslela jsem, že bude mluvit o tom. Ale mýlila jsem se.

Campion řekl: „Michael chtěl být jako jeho kamarádi. Chodit ven, bavit se. Musel jsem na něho dávat pozor. Když jsem ho přistihl, jak se v noci plíží ven, dal jsem mu domácí vězení a on mě za to nenáviděl.“

„To není pravda,“ okřikla ho Valentina Campionová ostře. „Udělal jsi to, na co jsem já neměla odvahu, Connore.“

„Pane?“ řekla jsem, zvědavá, kam tím min.

Campionovy rysy byly strhané vyčerpáním.

„Choval se nezodpovědně,“ pokračoval Campion, „a já se ho snažil udržet v bezpečí. Doufal jsem v budoucnost – novou léčebnou metodu, farmaceutický objev. Cokoli.

Řekl jsem mu na rovinu: ‚Až se rozhodneš chovat se jako dospělý, dej mi vědět.‘ Byl jsem rozčílený, měl jsem strach,“ dodal Campion a hlas se mu zlomil. „Takže jsem ho ztratil ještě dřív, než zmizel.“

Manželka se ho snažila uklidnit, ale guvernérův žal byl neutišitelný. „Choval jsem se jako tyran,“ řekl. „Mikey a já jsme spolu po celý poslední měsíc jeho života nemluvili. Kdybych býval věděl, že už mu zbývá jen měsíc… Michael mi jednou pověděl: ‚Kvalita života, to je to, na čem záleží‘.“

Campion na mě upřel oči podlité krví.

„Vypadáte jako citlivý člověk, seržantko. Tohle vám vyprávím proto, abyste mě pochopila. Pustil jsem ty grázly dovnitř, protože tvrdili, že mají informace o Michaelovi – a já musel zjistit, o co jde.

Teď si myslím, že ho zabili, vy ne? A dnes večer přišli, aby nás vyloupili. Ale proč? Proč?“

„To nevím, pane.“

Slíbila jsem Campionovi, že jakmile něco zjistíme, dáme mu vědět. Víc jsem pro něho udělat nemohla. Vtom mi však došlo, proč se na mě Conklin tak podíval.

Kývla jsem na svého parťáka a vyšli jsme ven.

Kapitola 103

CONKLIN A JÁ jsme se opřeli o bok mého auta tváří k domu Campionových a dívali se, jak milionem malých skleněných tabulek proniká měkké světlo. Campion a jeho žena netušili, jakou smrt jim Jestřáb s Holoubkem naplánovali, ale my to věděli – a pomyšlení, že jí unikli jen o vlásek, mě naplňovalo hrůzou.

Kdyby Connor Campion nevystřelil, Jestřáb s Holoubkem by upekli oba manžele zaživa.

Rich vytáhl balíček cigaret a jednu mi nabídl. Tentokrát jsem si vzala.

„Třeba se na fólii z té láhve najdou nějaké otisky,“ nadhodil.

Přikývla jsem. Při troše štěstí by ti mladíci mohli mít záznam v rejstříku a otisky v databázi. Moc jsem s tím ale nepočítala.

„Jestřáb. Holoubek. Divné přezdívky,“ poznamenal Conklin.

„Docela dobře jsem si Jestřába prohlédla,“ řekla jsem. „Odpovídá popisu takzvaného anděla Molly Chuové, který ji vynesl z ohně.“

Conklin vypustil do noci dlouhý proud kouře. Řekl: „A guvernérův popis Holoubka sedí na mladíka, který zastavil náhrdelník Patty Maloneové.“

„A pak je tu samozřejmě ten vlasec. Takže… co si o tom máme myslet?“ zeptala jsem se Conklina. „Že Jestřáb s Holoubkem zabili i Michaela Campiona? Protože já nechápu, proč by Michaela zabíjeli dva kluci, kteří se zaměň na bohaté páry, kterým podpálí dům a nechají po sobě knihu s latinským nápisem.“

„Ne,“ řekl Conklin. „To mi taky nesedí. Tak proč myslíš, že si ti dva ptáci vybrali Campionovi?“

„Protože jsou ve zprávách. Velký dům. Velký požár. Velké titulky. Velký zásah.“

Conklin se usmál a podotkl: „Jenomže to zvorali.“

Opětovala jsem jeho úsměv a řekla: „To jo.“

Oba jsme pocítili to zcela jedinečné vzrušení, které přijde, když po dlouhé době bloudění ve slepých uličkách vede A konečně k B a to směřuje k C. Byla jsem si jistá, že Jestřáb s Holoubkem jsou našimi hledanými sadisty a žháři, ale nejenže jsem to nemohla dokázat, nevěděla jsem ani, kdo ti dva vlastně jsou.

Rozšlápla jsem nedopalek a řekla Conklinovi: „Doufám, že ten jestřábí parchant přežije.“

„Aspoň tak dlouho, aby mohl mluvit,“ dodal můj parťák.

Kapitola 104

JESTŘÁBŮV CHIRURG doktor Dave Hammond byl statný muž se zrzavými vlasy a upjatým chováním perfekcionisty. Celou noc strávil sešíváním vnitřností svého klienta. Conklin a já jsme těch osm hodin proseděli v malé jednotvárné čekárně nemocnice svatého Františka, kde jsme čekali na Hammondovu zprávu.

Když doktor ve čtvrt na sedm ráno vstoupil, vyskočila jsem na nohy a zeptala se: „Je vzhůru?“

„Právě teď je pacientův stav vážný,“ odpověděl Hammond. „Když ho sem přivezli, krvácel jako podříznuté prase. Jedna kulka mu pronikla plícemi a škrtla o aortu. Ta druhá mu skoro zničila játra.“

„A kdy s ním tedy budeme moci mluvit?“ zeptal se Conklin.

„Inspektore, rozuměl jste tomu, co jsem právě řekl? Museli jsme tomu klukovi nafouknout plíce, nalít do něj spoustu krve a odstranit mu kus jater. Tomu my říkáme velký zákrok.“

Conklin se vítězně usmál. „Fajn. Rozumím. Je vzhůru?“

„Právě otevřel oči,“ povzdechl si znechuceně Hammond. „Dám vám jednu minutu.“

Jedna minuta nám bohatě stačila na to, abychom z toho parchanta vypáčili dvě slova – jeho křestní jméno a příjmení. Strčila jsem do dveří s nápisem POOPERAČNÍ ODDĚLENÍ a přistoupila k jeho posteli. Byl na něj hrozný pohled.

Jestřáb byl připoutaný za ruce a nohy, aby se nemohl zmítat a zmařit tak chirurgovu práci. Měl upevněnou dokonce i hlavu. Do těla mu tekly tekutiny z intravenózních vaků, z plic mu hadicí vytékal hnis, cévka odváděla moč do vaku pod postelí a dýchal kyslík z kanyly připevněné k nosu.

Vypadal hodně zle, ale žil.

Teď jsem ho musela přimět, aby promluvil.

Dotkla jsem se jeho ruky a řekla: „Ahoj. Jmenuju se Lindsay.“

Jestřáb zamžikal víčky a otevřel oči.

„Kde… to jsem?“ zeptal se.

Pověděla jsem mu, že byl postřelen, že je v nemocnici a že bude v pořádku. „Proč se… nemůžu hýbat?“

Vysvětlila jsem mu, že je připoutaný a proč a požádala ho o pomoc. „Musím mluvit s tvými rodiči, ale neznám tvé jméno.“

Jestřáb mi pohlédl do obličeje, pak sklonil zrak k odznaku na mé klopě a bouli od pistole pod sakem. Zamumlal cosi, čemu jsem stěží rozuměla.

„Moje práce tady skončila,“ řekl Jestřáb.

„Ne!“ vykřikla jsem a stiskla jsem chlapcovu ruku v dlaních. „Ty neumřeš. Máš skvělého doktora. Všichni ti chceme pomoct, ale musíme znát tvoje jméno. Prosím, Jestřábe, řekni mi, jak se jmenuješ.“

Jestřáb našpulil rty a chystal se něco říct – když tu náhle se jeho tělo vzepjalo proti popruhům, jako by jím projel elektrický proud. Okamžitě se místností rozlehlo pronikavé pípání alarmu. Chtělo se mi ječet.

Nepouštěla jsem jeho ruku, když obrátil oči v sloup a z hrdla mu vyšel zvuk, jako když se nalévá limonáda do sklenice. Monitor zaznamenávající jeho životní funkce ukazoval, jak tep vylétl na 170, klesl na 60 a znovu stoupl, zatímco tlak padal k nule.

„Co se děje?“ zeptal se mě Conklin.

„Kolabuje“ vykřikl Hammond, který právě rozrazil dveře sálu. Rychlé pípání přešlo v táhlý zvuk a zelené křivky na monitoru se změnily v přímky.

„Kde je ten zatracený vozík?“ zařval Hammond.

Seběhl se zdravotnický personál a mě s Conklinem odstrčili od lůžka. Sestra zatáhla závěs. Slyšela jsem jen, jak se doktoři zoufalé snaží rozběhnout Jestřábovo srdce elektrickými šoky.

„No tak, no tak,“ zaslechla jsem doktora Hammonda. A potom: „Sakra. Čas úmrtí šest třicet čtyři.“

„K čertu,“ řekla jsem Conklinovi. „Zatracená práce!“

Kapitola 105

V 7:45 RÁNO jsem si svlékla sako, pověsila ho na opěradlo židle, sundala víčko z kelímku s kávou a posadila se ke stolu proti Conklinovi.

„Ten hajzl umřel schválně,“ řekla jsem svému parťákovi.

„Je mrtvý, ale není to slepá ulička,“ zamumlal Conklin.

„Slibuješ?“

„Jo. Čestný skautský.“

Vytáhla jsem zásuvku a vzala si z ní dva kousky pečiva zatavené v celofánu, ani ne týden staré. Hodila jsem jeden Conklinovi a ten ho chytil v letu.

„No páni. Miluju ženské, které pečou.“

Zasmála jsem se a řekla: „Buď rád za ten pišingr, kamaráde. Kdo ví, kdy zase uvidíme jídlo.“

Čekali jsme na telefonáty. V ranním Chroniclu vyšla rozmazaná fotografie Jestřába vyváženého na nosítkách z domu Campionových. Bylo nepravděpodobné, že by ho podle ní někdo mohl identifikovat, ale nebylo to nemožné. Krátce po osmé zazvonil na mém stole telefon. Popadla jsem sluchátko a uslyšela hlas Charlieho Clappera.

„Lindsay,“ řekl, „na té lahvi a jejím obalu byl nejmíň tucet otisků.“

„Pověz mi něco dobrého.“

„Rád bych, děvče,“ řekl Clapper. „Ale podařilo se nám určit Jestřábovy a ty nejsou v databázi.“

„To je ale překvapení. Takže stále žádné jméno a předpokládám, že pro Holoubka to platí také.“

„Je mi líto. Ty další, co jsme přiřadili, jsou Connora Campiona.“

Povzdechla jsem si a řekla: „Stejně ti děkuju, Charlie.“ Pak jsem stiskla blikající tlačítko druhé linky.

Hlas Chucka Hanniho zněl vzrušeně.

„Jsem rád, že jsem tě sehnal,“ řekl Hanni. „Došlo k požáru.“

Zapnula jsem reproduktor, aby slyšel i Conklin.

„Stalo se to před pár hodinami v Santa Rose,“ pokračoval Chuck. „Dvě oběti. Právě tam jedu.“

„Je to žhářství? Myslíš, že to souvisí s naším případem?“

„Šerif mi řekl, že se jedna z obětí našla s knihou v klíně.“

Vyvalila jsem oči na Conklina a věděla jsem, že myslí na totéž: ten parchant Holoubek nemarnil čas.

„Sejdeme se tam,“ řekla jsem Hannimu.

Zapsala jsem si adresu a zavěsila.

Kapitola 106

BYL TO DŮM v tudorovském slohu obklopený vysokými jedlemi a postavený ve čtvrti honosných sídel na okraji golfového hřiště v Santa Rose. Vklínili jsme naše auto do shluku policejních vozů šerifova úřadu a hasičských stříkaček, které už byly na místě celé hodiny. Hasiči se už balili, zatímco dovnitř a ven chodili lidé ze záchranky a požární vyšetřovatelé. Celé místo bylo obehnané policejní páskou.

Zuřila jsem, že Holoubek znovu zabíjel a opět rozšířil své řádění do okresu, kde jsme s Conklinem neměli žádnou oficiální pravomoc.

Chuck nás zavolal k sobě a my zamířili k domu.

„Požár vypukl v garáži,“ řekl a mnul si při tom starou jizvu od popáleniny na ruce.

Hanni podržel dveře garáže otevřené a já s Conklinem jsme vešli dovnitř. Bylo tam místo pro tři auta, o stěny bylo opřené zahradnické náčiní a uprostřed podlahy stál poslední model minivanu strávený ohněm s interiérem spáleným do odstínů černé, modré a šedé. Hanni nás představil šerifovi Paulu Arcariovi, soudní lékařce doktorce Cecilu Roachové a požárnímu vyšetřovateli Mattu Hartnettovi, který řekl, že je Chuckův přítel.

„Majitelem domu je pan Alan Beam,“ informoval nás Hartnett. „Je pořád ve vozidle. A pak je tu druhá oběť – žena. Objevili jsme ji na podlaze vedle auta. Dali jsme ji do vaku na těla, abychom ji zachovali vcelku. Jinak je tu všechno tak, jak jsme to našli.“

Hanni posvítil baterkou do útrob minivanu, abychom se mohli lépe podívat na zuhelnatělé tělo oběti na sedadle řidiče, jehož opěradlo bylo sklopené dozadu. Mrtvému se táhl přes nohy těžký řetěz a v klíně, těsně nad růžovou vyhřezlou kličkou tlustého střeva, mu ležela malá knížka.

Roztřásla se mi kolena.

Pach spáleného masa a benzínu byl nesnesitelný. Skoro jsem slyšela křik, prosby, tiché škrtnutí sirkou a zahučení plamenů. Rich se mě zeptal, jestli jsem v pořádku, a já přitakala. Myslela jsem však na to, že to, co se tam v časných ranních hodinách přihodilo, musel být vrchol hrůzy a utrpení.

Kapitola 107

DOKTORKA ROACHOVÁ zapnula vak s tělem a požádala své asistenty, aby naložili mrtvou ženu do dodávky. Roachová byla drobná, něco přes čtyřicet, měla husté šedé vlasy svázané do ohonu a brýle pověšené na řetízku s korálky.

„Neměla u sebe žádné doklady,“ sdělila mi. „Můžu jen říct, že vypadá mladě, možná pod dvacet.“

„Takže to není Beamova manželka?“

„Bývalá paní Beamová žije v Oaklandu,“ řekl šerif, když zaklapl mobil. „Dorazí sem.“

Hanni spustil, aby nás informoval o průběhu požáru.

„Hořet začalo v prostoru pro cestující,“ řekl. „Na zadním sedadle přímo za řidičem byly narovnané papíry a dřevo. A tohle je tažný řetěz,“ ukázal na řadu silných článků v klíně oběti.

Pak obrátil naši pozornost ke kovové tyči na podlaze pod řidičem a vysvětlil nám, že je to bezpečnostní zámek volantu, který byl prostrčený řetězem a zamčený na sloupku řízení. Hanni přišel s teorií, že pachatel nejdříve připevnil řetěz zámkem a pak podpálil papíry a dřevo polité benzínem.

Pak nejspíš nalil benzín na oběti a plechovku zaklínil mezi sedadla –“

„Promiňte, lidi, ale musíme začít s prohlídkou místa činu,“ řekl Harnett a otevřel kufřík s náčiním. „Velitel mě honí jako nadmutou kozu.“

„Počkejte ještě chvilku, ano?“ požádala jsem požárního vyšetřovatele. Půjčila jsem si od Hanniho propisovačku, natáhla se do dodávky, a zatímco mi Hanni svítil přes rameno, otevřela jsem propisovačkou knihu ležící Alanu Beamovi v klíně.

Jakýpak vzkaz nám asi Holoubek nechal? Obvyklé fráze z učebnic latiny?

Nebo že by zešílel, uklouzl a zbylo po něm něco, co dává smysl? Zírala jsem na titulní stranu, ale viděla jsem jen vytištěná slova Nový zákon. To bylo vše. Žádný latinský nápis, dokonce ani jméno. Už jsem couvala z dodávky, když Conklin řekl: „Lindsay, prohlédni ji pořádně.“

Vrátila jsem se dovnitř a tentokrát jsem si všimla kousku stužky zčernalé ohněm založené mezi stránkami. Znovu jsem použila pero a otevřela bibli na určeném místě. Matouš 3:11.

Několik řádků bylo podtrženo inkoustem.

„Jáť křtím vás vodou ku pokání, ten pak, kterýž po mně přichází, jestiť mocnější nežli já, jehožto nejsem hoden obuvi nositi. Onť vás křtíti bude Duchem svatým a ohněm.“

Kapitola 108

CONKLIN SI ODFRKL a řekl: „Očištění ohněm. To je velké biblické téma.“

V tom okamžiku se za námi otevřely dveře do garáže, já se ohlédla a uviděla elegantní čtyřicátnici v kostýmku ozářenou zezadu sluncem. Tvář měla poznamenanou hněvem a strachem.

„Jsem Alicia Beamová. Kdo tomu tady velí?“

„Jsem Paul Arcano,“ představil se šerif a podal jí ruku. „Volal jsem vám. Co kdybychom šli ven a promluvili si?“

Paní Beamová se prodrala kolem něho k dodávce, a přestože Conklin natáhl ruku, aby ji zastavil, bylo už příliš pozdě. Žena vytřeštila oči, odskočila a zaječela: „Proboha, Alane! Co se ti to stalo?“

Potom otočila hlavu a ulpěla pohledem na mně.

„Kde je Valerie? Kde je má dcera?“

Představila jsem se a řekla paní Beamové, že musí odejít z garáže a že půjdu s ní. Svolila, teprve když jsem jí položila ruku na záda, a společně jsme vyšly před dům.

„Tenhle víkend trávila dcera s otcem,“ řekla.

Otevřela domovní dveře, a jakmile překročila práh, odtrhla se ode mne, probíhala místnostmi a volala dceru.

„Valerie! Val! Kde jsi?“

Následovala jsem ji, a když se konečně zastavila, řekla mi: „Možná zůstala na noc u kamarádky.“

Zoufalá naděje v její tváři otřásla mým srdcem i svědomím. Byla v tom vaku na těla její dcera? Nevěděla jsem to jistě, a kdyby ano, bylo by mou povinností jí to povědět. Právě teď jsem se toho musela o Alanu Beamovi dozvědět co nejvíc.

„Na chvilku si promluvíme, ano?“ řekla jsem.

Posadili jsme se ke kuchyňskému stolu z borového dřeva a Alicia se mi svěřila, že její dvacetileté manželství s Alanem bylo před rokem rozvedeno.

„Alan trpěl celá léta depresemi,“ pověděla mi. „Měl pocit, že v celém jeho životě šlo jenom o peníze. Že zanedbával rodinu a boha. Začal být silně nábožensky založený, kajícný a tvrdil, že není dost času –“

Alicia se zarazila uprostřed věty. Sledovala jsem její pohled ke kuchyňské lince, na které ležel vedle obálky list modrého papíru.

„Třeba je to vzkaz od Val.“

Postavila se k pultu, zvedla dopis a začala číst.

„Drahá Val, má nejdražší holčičko. Odpusť mi, prosím. Už to déle nevydržím.“

Podívala se na mě a řekla: „To je od Alana!“

Obrátila jsem se k Hannimu, který se objevil ve dveřích a požádal mě, abych šla ven.

„Lindsay,“ řekl, „jedna sousedka našla na záznamníku vzkaz od Alana Beama, ve kterém se s ní loučí.“

Začínalo být jasné, proč jsme neobjevili žádný latinský citát ani rýhy po rybářském vlasci. A oběťmi nebyli manželé.

Tohle Holoubek neudělal. Neměl s těmito úmrtími nic společného. Jakákoli naděje, že ho dopadneme nebo aspoň najdeme stopu napovídající, kde ho hledat, byla mrtvá – stejně jako ten muž v autě.

„Alan Beam spáchal sebevraždu,“ konstatovala jsem.

Hanni přikývl. „Dokud si nebudeme jistí, budeme to vyšetřovat jako vraždu, ale podle téhle sousedky se Beam už o sebevraždu pokusil. Prý měl rakovinu plic v konečném stadiu.“

„A tak se připoutal řetězem ke sloupku řízení a podpálil?“

„Asi se chtěl postarat, aby si to už tentokrát nemohl rozmyslet. Ale ať už měl jakýkoli důvod,“ řekl Hanni, „jeví se mi to tak, že se ho dcera pokusila zachránit, ale neměla šanci. Jedovaté plyny a žhavý vzduch ji dostaly.“

Kapitola 109

KDYŽ JSEM SE TOHO VEČERA dostala domů, měla jsem toho spoustu, co jsem chtěla říct Joeovi, a doufala jsem, že vydržím vzhůru tak dlouho, abych mu to mohla všechno povědět. Byl v kuchyni a měl na sobě běžecké šortky a tričko, které si bral, když chodil ven s Marthou. V ruce držel sklenku s vínem a podle vůně česneku a oregána jsem usoudila, že vaří večeři.

Ale výraz v Joeově tváři mě zarazil dřív, než jsem stačila dojít až k němu.

„Joe, byla jsem celou noc v nemocnici –“

„Jacobi mi to řekl. Kdybych nenašel v koupelně mokré ťápoty, ani bych nepoznal, že ses tu zastavila.“

„Spal jsi, Joe, a já měla jen pár minut. To má být nějaké domácí pravidlo? Že se mám hlásit?“ zeptala jsem se.

„Říkej si tomu jak chceš, já tomu říkám ohleduplnost. Důkaz, že na mě myslíš a víš, že bych si o tebe mohl dělat starosti.“

Ani jsem mu nezavolala. Proč vlastně?

„Piju merlot,“ řekl.

Joe a já jsme se hádali jen zřídka a já měla neblahé tušení, že se na mě zlobí.

„Omlouvám se,“ řekla jsem. „Máš naprostou pravdu, Joe. Měla jsem ti dát vědět, kde jsem.“ Došla jsem k němu a položila mu ruce kolem pasu, ale on se odtáhl.

„Žádné flirtování, blondýno. Jsem pořádně naštvaný.“

Podal mi sklenici vína, já si ji vzala a řekla: „Joe, omluvila jsem se a myslím to upřímně!“

„Víš co?“ řekl. Martha zakňourala a vyběhla z místnosti. „Když jsem bydlel ve Washingtonu, vídal jsem tě častěji.“

„Joe, to není pravda.“

„Chci se tě na něco zeptat na rovinu. A chci slyšet pravdu.“

Pomyslela jsem si: Prosím, neptej se mě, jestli si tě opravdu chci vzít. Pohlédla jsem do bouře zuřící v Joeových hlubokých modrých očích.

„Chci vědět, jak je to mezi tebou a Conklinem. O co tu jde?“

Vyrazilo mi to dech.

„Ty si myslíš – Joe, to snad ne?“

„Podívej, strávil jsem s vámi hodinu. Mezi vámi dvěma se odehrává něco zvláštního a nesnaž se mi tvrdit, že jste jenom parťáci.

Jednou jsem s tebou pracoval, Lindsay,“ pokračoval Joe. „Tehdy jsme byli parťáci spolu. A teď jsou z nás milenci.“

Otevřela jsem ústa a zase je beze slova zavřela. Cítila jsem se tak provinile, že jsem se ani nemohla bránit. Joe měl ve všem pravdu. Že Rich a já jsme k sobě něco cítili, že jsem Joea zanedbávala, že jsme se víc soustředili jeden na druhého, když Joe bydlel několik časových pásem ode mne.

Jakmile Joe svolil, že se odstěhuje do San Franciska, byl můj – zcela a naprosto. A já to začala brát jako samozřejmost. Mýlila jsem se a musela jsem to přiznat, ale oči jsem měla plné slz. Přesně takhle se policistům rozpadají manželství.

Kvůli posedlosti a oddanosti práci.

V tom to celé bylo.

Udělalo se mi zle studem. Nikdy jsem nechtěla, aby se Joe cítil mizerně, nikdy jsem mu nechtěla ublížit. Postavila jsem sklenici na pult, vzala Joeovi z ruky tu jeho a také ji odložila.

„Neděje se nic špatného, Joe. To jenom ta moje práce…“

Pohlédl mi do očí a já měla pocit, jako by se mi díval až do mozku. Tak dobře mě znal.

„Míchej chvilku tu omáčku, ano? Dojdu se osprchovat.“

Postavila jsem se na špičky, objala Joea kolem krku a pevně se přitiskla k tomu muži, kterého jsem považovala za svého budoucího manžela. Toužila jsem, aby mé objetí opětoval, a on to konečně udělal. Chytil mě kolem pasu a přitáhl k sobě.

„Tolik tě miluju,“ řekla jsem. „A budu se snažit, abych ti to dávala víc najevo, Joe, přísahám.“

Kapitola 110

KDYŽ JSEM PŘIŠLA ke svému stolu, seděl už Rich u počítače. Vypadal, jako by jel na pětku – tak rychle mu prsty stepovaly po klávesnici. Poděkovala jsem mu za koblihu s krémovou náplní, kterou mi připravil na ubrousek vedle telefonu.

„Byla řada na mně,“ řekl Rich, aniž by se na mne podíval, když jsem si přitáhla židli a posadila se. „Volala doktorka Roachová,“ pokračoval. „Říkala, že Alan Beam měl v žaludku padesát pět krychlových centimetrů benzínu.“

„Cože? No tedy! Ona tvrdí, že vypil benzín?“

„Jo. Nejspíš přímo z plechovky. Beam se postaral, aby to tentokrát opravdu vyšlo. Doktorka říká, že kdyby ho nezabil oheň, postaral by se o to ten benzín. Označila to za sebevraždu. Ale podívej se na tohle, Lindsay.“

„Co tam máš?“ zeptala jsem se.

„Pojď sem a uvidíš.“

Obešla jsem naše dva stoly a pohlédla Conklinovi přes rameno. Na monitoru měl webovou stránku zvanou Crime Web. Stiskl ENTER a spustil animaci. Z linky v horní části seskočil pavouk, utkal pavučinu kolem krvavě rudého titulku a odběhl do rohu stránky. Přečetla jsem si titulek.

PĚT OBĚTÍ STŘELBY JEN V TOMTO TÝDNU.

KDY UŽ POLICIE A PROKURATURA NĚCO UDĚLAJÍ?

Následovalo ošklivé obvinění sanfranciského justičního systému, o to horší, že bylo pravdivé. Přibývalo nevyřešených vražd následkem nedostatku lidí, peněz nebo času.

Rich přesunul kurzor na sloupec vypočítávající strany webu.

„Tady to je,“ řekl a klikl na řádek nazvaný Současné nevyřešené vraždy.

Objevily se malé fotografie.

Byl tam rodinný portrét Maloneových a dalších, tentokrát Meachamových. Rich klikl na první snímek a řekl: „Poslechni si tohle.“

A pak tu stránku přečetl:

„‚Zabili vrazi Patricie a Bertrama Maloneových i Sandy a Stevena Meachamovi? My tvrdíme, že ano.

A došlo ještě k několika stejně odporným vraždám vyznačujícím se stejným rukopisem. Rodina Jablonskych v Palo Altu a George a Nancy Chuovi z Monterey také uhořeli ve svých domech.

Proč policie tyto zločiny nevyřeší?

Máte-li nějaké informace, napište nám prosím na Crime Web.com. Diem dulcem habes.‘“

Proboha, to byla latina!

„O té latině jsme se tisku nikdy nezmínili,“ řekla jsem. „Co to znamená?“

„‚Diem dulcem habes‘ znamená ‚Přejeme hezký den‘.“

„No dobře,“ řekla jsem. „Doufejme, že se nám tenhle opravdu vydaří.“

Zavolala jsem do úřadu prokurátora, požádala o Yuki, dostala na ucho Nicka Gainese a řekla mu, že potřebujeme soudní příkaz, aby nám jeden internetový provider sdělil jméno provozovatele určitých webových stránek.

„Pokusím se to popohnat,“ slíbil Gaines. „Jenom se zeptám, seržantko: Máte pro to dobrý důvod?“

„Pracujeme na tom,“ odpověděla jsem, zavěsila a sama sobě řekla: „Co teď?“ zatímco Rich klikl na rámeček s nápisem Kontaktujte nás.

Vyťukal dvěma prsty: „Musím s vámi mluvit o požárech u Maloneových a Meachamových. Ozvěte se mi, prosím.“ Conklinova e-mailová adresa prozrazovala, že je od policie. Pokud byl provozovatelem stránky Holoubek, mohla by ho varovat. Ale jinou možnost jsme neměli.

Nemusela jsem si dělat starosti. Jen několik minut poté, co Rich odeslal svou zprávu, měl ve schránce odpověď: „Co pro vás můžu udělat?“

Podepsán byl nějaký Linc Weber, který uvedl i své telefonní číslo.

Kapitola 111

SCHŮZKA S WEBEREM byla dohodnutá na čtyři odpoledne. Conklin a já jsme informovali Jacobiho, rozdělili úkoly svému týmu a ve dvě hodiny vyrazili do knihkupectví v Noe Valley zvaného Prokleté místo. Inspektoři Chi a McNeil seděli v dodávce zaparkované ve Dvacáté čtvrté ulici a já měla u sebe ukrytý mikrofon. Inspektoři Lemke a Samuels byli v civilu a přecházeli před krámkem a za ním.

Měla jsem vlhké dlaně, když jsem čekala s Conklinem v hlídkovém voze. Pod neprůstřelnou vestou mi bylo vedro, ale potila jsem se hlavně z myšlenek, které se mi honily hlavou.

Že bychom byli konečně u cíle? Mohl být Line Weber známý také jako Holoubek?

O půl čtvrté jsme s Conklinem vystoupili z auta a došli za roh ke krámku.

Prokleté místo bylo staromódní knihkupectví – temné, plné žánru mystery, brožovaných svazků z druhé ruky a knih nabízených po dvou za cenu jedné. Nijak nepřipomínalo klimatizované pobočky celonárodních řetězců s kavárnami a jazzem linoucím se z reproduktorů.

Za kasou stálo asi dvacetileté stvoření těžko určitelného pohlaví s černými vlasy na ježka a piercingem po celém obličeji. Zeptala jsem se na Lince Webera a pokladní mi milým ženským hlasem řekla, že Linc pracuje nahoře.

Skoro jsem slyšela škrábání myší hnízdících ve stozích knih, když jsme postupovali úzkými uličkami a protahovali se kolem zákazníků, kteří vypadali, že nejsou duševně zcela v pořádku. V zadní části obchodu bylo jednoduché dřevěné schodiště s nápisem NEVSTUPOVAT zavěšeným na řetízku.

Conklin vyhákl řetízek a vystoupili jsme po schodech do podkrovní místnosti. Strop byl klenutý, ale nízký, uprostřed vysoký asi metr a půl a po krajích jen metr. Vzadu byly narovnané vysoké hromady časopisů, papírů a knih obklopující počítač se dvěma velkými monitory. Za stolem seděl asi patnáctiletý hubený černoch v brýlích s černými obroučkami bez viditelného tetování a šperků, nepočítaje rovnátka na zubech, která jsem zahlédla, když se usmál.

Zklamaně jsem si povzdechla.

Tohle nebyl Holoubek. Guvernér ho popsal jako podsaditého bělocha s dlouhými hnědými vlasy.

„Jsem Linc,“ řekl chlapec. „Vítám vás v CrimeWeb tečka com.“

Kapitola 112

LINC WEBER ŘEKL, že je mu ctí, že nás poznává. Ukázal na dvě měkké plastové kostky sloužící jako židle a nabídl nám láhev vody z chladicího boxu za stolem.

Posadili jsme se na kostky a vodu odmítli.

„Přečetli jsme si váš komentář na internetu,“ řekl Conklin nenuceně. „Zajímal by nás váš názor na to, kdo založil požáry u Maloneových a Meachamových.“

„Co takhle vzít to od začátku?“ řekl ten kluk.

Za normálních okolností by to nebyl špatný nápad, ale toho dne jsem měla nervy napjaté k prasknutí a chtěla jsem jen odpovědi na dvě otázky, a to co nejstručnější: Proč jsi na své webové stránce použil latinskou frázi? Znáš někoho s přezdívkou Holoubek?

Ale Weber řekl, že ho policie ještě nikdy nenavštívila a že setkání v jeho kanceláři nad očekávání ospravedlnilo existenci jeho webové stránky. Během čtvrt hodiny nám vysvětlil, že Prokleté místo patří jeho otci a že sleduje vyšetřování zločinů od doby, co se naučil číst. Prohlásil, že jakmile dokončí školu, chce začít vydávat detektivky a knihy o skutečných zločinech.

„Linci, na svém webu přejete hezký den latinsky. Proč?“ přerušila jsem jeho vyprávění.

„Aha, ta latina. Na to mě přivedlo tohle.“

Linc se prohrábl v papírech na svém stole a konečně našel malou knížku v měkkých deskách s elegantně vyvedeným nápisem Sedmé nebe. Podal mi ji. Zadržela jsem dech a zalistovala stránkami. Ačkoli připomínala komiks, šlo o grafický román.

„Nejdřív to vycházelo jako blog,“ vysvětlil nám Weber. „Pak můj otec financoval první vydání.“

„A ta latina?“ zeptala jsem se znovu s hrdlem sevřeným tušením možností, které se začínaly rýsovat.

„Všechno je to tam,“ odpověděl Weber. „Postavy v té knize používají latinské fráze. Poslechněte, mohl bych uvést na své webové stránce, že jste mě vyhledali jako konzultanta? Nedokážete si představit, co by to pro mě znamenalo.“

Dívala jsem se na titulní stránku knížky, kterou jsem držela v rukou. Pod názvem byla jména ilustrátora a spisovatele.

Hans Vetter a Brett Atkinson.

A pod každým jménem byla ikonka.

Hans Vetter tam měl holuba a Brett Atkinson jestřába.

Kapitola 113

TOHO VEČERA kolem páté jsme už s Conklinem zase seděli za svými stoly. Conklin surfoval po internetu a prověřoval Atkinsona s Vetterem – a já se nedokázala odtrhnout od jejich románu. Doslova mě pohltil.

Kresby byly strohé a černobílé. Postavy měly velké oči a připomínaly styl manga z násilné pornografie dovážené z Japonska. Dialogy byly kousavé, plné slangu doplněného latinskými frázemi. A příběh byl poněkud šílený, ale svým způsobem strhující.

„Holoubek“ v této knize představoval jak mozek, tak svaly. „Jestřáb“ byl snílek. Byli popisováni jako spravedliví mstitelé snažící se zachránit Ameriku od toho, co považovali za obscénní fantazijní svět boháčů. O americké chamtivosti mluvili jako o „sedmém nebi“ a popisovali ji jako nekonečnou spirálu obžerství, ukájení a plýtvání. Řešením Holoubka a Jestřába bylo zabíjení boháčů a chamtivců ve stravujících plamenech.

Holoubek i Jestřáb se oblékali jen do černého: trička, džíny, jezdecké boty a kožené bundy do pasu s logy ptáků vpředu i vzadu. Z konečků prstů jim vylétaly jiskry. A jejich moto znělo „Aut vincere aut mori“.

Zvítěz nebo zemři.

Jestřáb – chlapec, ne postava – dokázal obojí.

Dle mého soudu nepředpokládali, že by některá z obětí přežila a mohla prozradit byť jen jejich přezdívky.

Motivy a metody vrahů byly jasně popsány v jejich knize, ale byly vydávány za fikci. To mě naplnilo vztekem. Kvůli tomuhle arogantnímu nesmyslu zemřelo osm skutečných lidí a neexistovaly prakticky žádné důkazy, že jejich vrahy byli skuteční Jestřáb s Holoubkem.

Otočila jsem knížku a na zadní stránce obálky našla obdivné posudky od kritiků společnosti a významných bloggerů. Řekla jsem Richovi: „Víš, co je na tom nejodpornější? Že si tuhle knihu vybralo studio Bright Line.“

„Hm?“ zamumlal Rich, který stále ťukal na klávesnici.

„Bright Line je nezávislé studio,“ vysvětlila jsem. „Jedno z nejlepších. Chtějí z tohohle námětu udělat film.“

„Brett Atkinson,“ řekl Rich, „je v prvním ročníku na Stanfordské univerzitě a studuje anglickou literaturu. Hans Vetter také chodí na Stanford. Na katedru informatiky. Oba ti hajzlové bydlí doma, jenom dva bloky od sebe v Mountain View, několik kilometrů od Stanfordu.“

Rich ke mně obrátil monitor a řekl: „Podívej se na Atkinsonovu fotografii z ročenky.“

Brett Atkinson byl Jestřáb – chlapec, kterého postřelil Connor Campion – pohledný blonďatý mladík s ušlechtilými rysy, kterého jsme navštívili v nemocnici, než zemřel.

„A teď se seznam s Holoubkem,“ řekl Rich.

Hans Vetter byl hezký tvrďák, ilustrátor a student informatiky, který se mimo školu zabýval vražděním.

„Seženeme zatykač,“ prohlásila jsem rezolutně. „Je jedno, kde všude budu muset škemrat.“

Rich se tvářil tak vážně, jak jsem ho ještě neviděla.

„Rozhodně. Nesmíme si dovolit jedinou chybu.“

„Aut vincere aut mori,“ dodala jsem.

Rich se usmál, natáhl se přes stůl a ťukli jsme o sebe pěstmi. Zavolala jsem Jacobimu a ten brnknul Tracchiovi, který se spojil se soudcem, jenž údajně řekl: „Vy chcete zatykač na základě komiksu?“

Té noci jsem skoro nespala a ráno jsme s Richem vstoupili do soudcovy pracovny s knihou Sedmé nebe, fotografiemi z trosek domů Maloneových, Meachamových a Jablonskych a snímky Chuových z márnice. Vzala jsem s sebou i výpověď Connora Campiona, že se mladíci, kteří přišli do jeho domu s pistolí a rybářských vlascem, představili jako Jestřáb a Holoubek. Nakonec jsem soudci ukázala jejich ročenky se skutečnými jmény.

Kolem desáté jsme měli podepsaný zatykač i povolení k prohlídce a všechny síly, které jsme potřebovali.

Kapitola 114

STANFORDSKÁ UNIVERZITA, prvotřídní vzdělávací ústav pro ty nejlepší a nejchytřejší, se nachází padesát čtyři kilometry od San Franciska, kousek od Highway 280, nedaleko Palo Alta.

Hans Vetter alias Holoubek trávil své dny ve videolaboratoři Gatesovy budovy informatiky – bledé pětipatrové stavby ve tvaru písmene L s taškami na střeše a poloobloukovou přístavbou u vchodu. Laboratoř a výzkumné pracovny byly shromážděny kolem tří hlavních poslucháren a budova samotná stála na jakémsi ostrůvku odděleném od zbytku univerzity zásobovacími silnicemi.

Conklin a já jsme si už prošli plány Gatesovy budovy s policií, která dohlížela na bezpečnost na kampusu. Vzhledem k tomu, že na obou stranách byla okna, uvidí zásahovou jednotku každý, kdo se podívá ven.

Zaparkovali jsme v zatáčce mimo dohled a dál šli pěšky. Conklin a já jsme měli pod bundami s nápisem SFPD neprůstřelné vesty a v rukou pistole, ale drželi jsme se pokynů místní policie.

Když jsme vydali povel k akci, zaplavila mě vlna adrenalinu. Zatímco ostatní se rozestavili k vedlejším vchodům, dvanáct nás vyběhlo po předním schodišti do haly a po schodech nahoru. V každém patře se dva policisté oddělili, prohlédli otevřené prostory a zamkli učebny.

Já už myslela dopředu.

Obávala jsem se, že jsme příliš hluční, že už nás pachatel viděl, a že kdyby Vetter propašoval detektorem kovu pistoli, mohl vzít své spolužáky jako rukojmí dřív, než bychom ho stačili zatknout. Conklin a já jsme dorazili do nejvyššího patra a místní policisté zaujali postavení po obou stranách videolaboratoře. Rich nahlédl dovnitř sklem ve dveřích, pak otočil knoflíkem a rozrazil dveře.

Krytá svým parťákem a policisty ozbrojenými samopaly jsem prošla dveřmi a vykřikla: „Nikdo ani hnout! Zůstaňte všichni v klidu a nikomu se nic nestane!“

Jedna studentka zaječela a pak v místnosti vypukl chaos. Studenti seskakovali ze židlí a schovávali se pod stoly. Kamery a počítače padaly na podlahu. Tříštilo se sklo.

Kolem mě vířily kaleidoskopické obrázky a ode zdí se odrážely výkřiky hrůzy. Situace se vymykala kontrole. Rozhlížela jsem se po místnosti a snažila se najít podsaditého mladíka s dlouhými hnědými vlasy, hranatou čelistí a očima vraha – ale nikde jsem ho neviděla.

Kde je Hans Wetter?

Kde může být?

Kapitola 115

VYUČUJÍCÍ STÁL STRNULE v přední části místnosti a jeho bledá tvář pomalu získávala barvu, jak se šok měnil ve vztek. Bylo mu něco přes třicet, byl plešatý, na sobě měl zelený svetr na zapínání a pod manžetami kalhot mu bylo vidět cosi, co vypadalo jako domácí pantofle. Zvedal ruce před sebe, jak se snažil třídu uklidnit. Oznámil nám své jméno – doktor Neal Weinstein – a vykřikl: „Co má tohle sakra znamenat?“

Kdyby to všechno nebylo tak děsivé, asi by mě pobavil pohled na doktora Weinsteina, který ozbrojený jen holýma rukama a svým titulem stál proti policejním agentům popraveným obrátit to tam vzhůru nohama.

„Mám zatykač na Hanse Vettera,“ oznámila jsem mu a zvedla před sebe dokument i pistoli.

„Hans tady není!“ odsekl Weinstein.

Zpoza převráceného stolu vyhlédla bílá studentka s černými dredy a kroužkem ve spodním rtu. „Dneska ráno jsem s Hansem mluvila,“ řekla. „Svěřil se mi, že odjíždí.“

„Vy jste ho potkala dneska ráno?“ zeptala jsme se.

„Ne, mluvila jsem s ním po telefonu.“

„Řekl vám, kam jede?“

Zavrtěla hlavou. „Pověděl mi to jenom proto, že jsem si od něho chtěla půjčit auto.“

Nechala jsem policisty na místě, aby vyslechli Weinsteina a jeho studenty, ale když jsme s Conklinem vyšli ven, ucítila jsem, jak se mi země houpe pod nohama.

Jestřábova smrt zahnala Holoubka do podzemí.

Touhle dobou už může být kdekoli na světě.

Na parkovišti před Gatesovou budovou vytvářeli někteří studenti hloučky a jiní se šokovaně potulovali kolem. Další se smáli nečekanému vyrušení. Nad hlavami kroužili vrtulníky televizních stanic a informovali celý svět o incidentu, který se změnil v naprostou katastrofu.

Zavolala jsem Jacobimu, zakryla si jedno ucho a popsala mu situaci. Nechtěla jsem, aby věděl, jak mě vyděsilo, že jsme to pokazili a Vetter je stále na svobodě. Snažila jsem se mluvit klidně, ale Jacobiho jsem neoklamala.

Slyšela jsem, jak mi dýchá do ucha, zatímco si to všechno rovnal v hlavě.

Pak řekl: „No, vypadá to, že Holoubek vyletěl z holubníku, Boxerová.“

Kapitola 116

ŠERIFOVI LIDÉ – jeho zásahová jednotka – zastavili vedle našeho auta, když jsme zabrzdili před svěžím, pečlivě posekaným trávníkem. Před sebou jsme měli tříposchoďové sídlo v koloniálním stylu postavené jen pár kilometrů od kampusu Stanfordské univerzity. Detaily na domě odpovídaly danému období, okolní čtvrť byla prvotřídní. Na schránce bylo napsáno VETTER.

A na příjezdové cestě stálo Hansovo auto.

Kolem nás skřehotaly vysílačky a všechny rádiové kanály byly volné. Příslušníci zásahové jednotky zaujali pozice. Vystoupili jsme s Conklinem z auta. „Všechno tady kolem mi připomíná domy, které Jestřáb s Holoubkem vypálili.“

Krytý za dvířky auta křikl Conklin na Hanse Vettera megafonem: „Vettere! Nemůžeš utéct, hochu. Vyjdi ven s rukama nad hlavou. Ukončíme to v klidu.“

Za okny v prvním patře jsem uviděla nějaký pohyb. Byl to Vetter, přecházel z pokoje do pokoje. Zdálo se, že křičí na někoho uvnitř, ale slovům jsme nerozuměli.

„Na koho to mluví?“ zeptal se mě Conklin přes střechu služebního vozu.

„To bude jeho matka, sakra. Asi je uvnitř.“

V domě někdo zapnul nahlas televizi. Slyšela jsem komentátora popisujícího situaci, v níž jsme se právě nacházeli. Komentátor řekl: „Akce, která začala před dvěma hodinami ve Stanfordově univerzitě, teď pokračuje v luxusní čtvrti Mountain View v ulici jménem Mill Lane –“

„Vettere, slyšíš mě?“ zaduněl Richův hlas z megafonu.

Po zádech mi stékal pot. Poslední stránky knihy Sedmé nebe popisovaly přestřelku s policií. Vybavily se mi ty obrázky: zakrvácená těla na zemi, Holoubek s Jestřábem na útěku, při kterém se kryli rukojmími.

Já a Conklin jsme se poradili s kapitánem zásahové jednotky – světlovlasým profesionálem a bývalým mariňákem Petem Baileyem – a vypracovali jsme plán. Pak jsme rychle přeběhli k domu Vetterových a postavili se po obou stranách vchodu, připraveni popadnout Hanse, jakmile otevře. Muži v černých kombinézách stáli tak, aby ho mohli zastřelit, kdyby se něco zvrtlo.

„Že by tam hořelo?“ zeptala jsem se Riche. „Cítíš to?“

Uvnitř domu bylo stále slyšet televizi. Komentátor dostával záznam z vrtulníku nahoře a popisoval akci na zemi. Dávalo smysl, proč Vetter zpravodajství sleduje. A kdybychom se Rich a já dostali do záběru kamer, dozvěděl by se, kde stojíme.

V mé vysílačce se ozval kapitán Bailey: „Seržantko, jdeme dovnitř!“ Ale než stačil vydat rozkaz, vykřikl uvnitř ženský hlas.

„Nestřílejte. Jdu ven.“

„Zadržte palbu,“ křikla jsem na Baileyho. „Vychází rukojmí.“ Knoflík na dveřích se otočil.

Dveře se otevřely a do zataženého dne unikl šedý kouř. Ozval se dobře promazaný motor a přes dým jsem uviděla motorové invalidní křeslo, které dojelo k prahu a tam zastavilo.

Žena v křesle byl malá a křehká, nejspíš ochrnutá. Přes hlavu měla přehozený dlouhý žlutý šál, který jí splýval po ramenou až na kostnatá kolena. Tvář měla vyzáblou a na prstech se jí třpytily diamanty. Upřela na mě vyděšené modré oči.

„Nestřílejte,“ prosila. „Nezabíjejte mého syna!“

Kapitola 117

ZÍRALA JSEM paní Vetterové do ledově modrých očí, dokud nezlomila kletbu. Obrátila hlavu ke straně a vykřikla: „Hansi, udělej, co ti říkají!“ Při tom pohybu jí sklouzl žlutý přehoz a já si uvědomila, že na invalidním vozíku sedí dva lidé.

Paní Vetterová seděla svému synovi na klíně. „Hansi, udělej, co ti říkají,“ zopakoval po ní Vetter posměšně.

Kolečkové křeslo vyjelo na trávník. Teď už jsem všechno viděla jasně. Ovládání křesla držela Hansova silná pravá ruka. Levou paži měl položenou křížem přes matčino tělo a pod bradou jí držel ústí upilované dvouhlavňové brokovnice.

Sklonila jsem svůj glock a silou vůle se pokusila o klidný tón.

„Hansi, jsem seržantka Boxerová ze sanfranciské policie. Nechceme, aby se někomu něco stalo, tak odhoď tu brokovnici, ano? Tahle situace se dá vyřešit v klidu. Nebudeme střílet, když se vzdáš.“

„No jasně!“ zasmál se Vetter. „Teď poslouchejte vy mně, oba,“ řekl a ukázal bradou na mě a pak na Conklina. „Postavte se mezi moji mámu a ty poldy. Potom odhoďte zbraně, nebo se přece jenom někomu něco stane.“

Nebála jsem se. Byla jsem vyděšená.

Hodila jsem pistoli na zem a Conklin udělal totéž. Přemístili jsme se před invalidní křeslo a zakryly paní Vetterovou a jejího zatraceného syna před zásahovou jednotkou na kraji trávníku. Naskočila mi husí kůže. Polévalo mě horko a zároveň mě mrazilo. Nehybně jsme tam stáli a kouř kolem nás houstl.

S tlumeným zaduněním prorazily plameny okna v průčelí domu, jak požár zachvátil celý obývací pokoj. Po trávníku se rozlétly střepy a na hlavy nám pršely jiskry. Conklin natáhl ruce před sebe, aby Vetter viděl, že je má prázdné.

„Vettere, udělali jsme, co jsi chtěl!“ vykřikl. „A teď zahoď tu zatracenou zbraň. Postarám se o tebe. Celou dobu tě budeme krýt a dáme pozor, aby se ti nic nestalo. Jenom zahoď tu pušku.“

Oheň hlasitě zahučel a pak se k nám začalo blížit kvílení sirén hasičských vozů. Věděla jsem, že se Vetter nevzdá. Ten divoký lesk v jeho očích byl vzdor.

Co chce sakra dělat?

Kapitola 118

VETTER SE HLASITĚ ZASMÁL.

Na zlomek vteřiny jsem viděla jen krásné běloskvoucí zuby mladíka, který měl tu nejlepší zubní péči na světě. Řekl Conklinovi: „Taky si dokážete představit, jak tuhle scénu režíruje Francis Ford Coppola?“

Uslyšela jsem slabé cvaknutí a pak hromovou ránu.

Nikdy předtím jsem nic takového neviděla.

V jedné chvíli jsem se dívala paní Vetterové do očí a v následujícím okamžiku její hlava explodovala a vrcholek lebky se otevřel jako květina. Vzduch potemněl krvavou mlhou, která pokryla mě, Conklina a Vettera rudým povlakem.

„Ne!“ vykřikla jsem.

Vetter se znovu zasmál a v rudé masce jeho obličeje se zableskl ten dokonalý chrup. Hlavní pušky shodil matčino tělo z křesla, až se převalilo a zůstalo mi ležet u nohou. Vetter zamířil do mezery mezi mnou a Conklinem, znovu vypálil a dávka hrubých broků proletěla nad hlavami policistů a příslušníků zásahové jednotky na kraji trávníku dvacet metrů daleko.

Snažila jsem se vzpamatovat z hrůzy, kterou jsem právě viděla. Místo aby Vetter použil matku jako lístek do bezpečí, chladnokrevně ji odstřelil. A ostřelovači nemohli Vettera zasáhnout, aniž by trefili nás.“

Vetter uvolnil palcem zámek závěru, zlomil pušku a nabil ji. Jediným pohybem zápěstí zbraň zaklapl. Byl to ostrý a nezaměnitelný zvuk.

Vetter byl připravený znovu střílet.

Ani na okamžik jsem nepochybovala, že prožívám poslední okamžiky svého života. Hans Vetter nás zabije. Nikdy se nedostanu ke své pistoli tak rychle, abych mu v tom mohla zabránit.

Vzduch byl těžký kouřem. Plameny už pronikly střechou. Horko mi vysušilo pot a krev té ženy na mém obličeji.

„Ustupte!“ přikázal Vetter mně a Conklinovi. „Jestli chcete přežít, ustupte stranou.“

Kapitola 119

DO KONEČKŮ PRSTŮ se mi vrátil cit a do srdce se mi vkradla naděje. Pochopila jsem. Vetter se chtěl nechat zastřelit jako superhrdina v okamžiku největší slávy. Přál si zemřít, ale já chtěla, aby zaplatil.

Jako by to způsobily mé myšlenky, Vetter náhle zaječel a trhl sebou na invalidním vozíku, jako by dostal nějaký záchvat.

Uviděla jsem dráty a podívala se na Conklina.

Zatímco se Vetterova pozornost soustředila na zásahovou jednotku, sundal Rich z opasku taser a vystřelil. Hroty na drátcích přivádějících elektřinu se Vetterovi zabodly do pravé paže a stehna. Conklin nechal proud puštěný, převrátil křeslo na bok a odkopl brokovnici z kopce.

Zatímco se Vetter zmítal v agónii, obklopili nás muži v černých kombinézách. Vykoktala jsem na Riche. „Máš pod čepicí, už ti to někdo řekl?“

„Nikdy.“

„Jsi v pořádku?“

Odfrkl si. „Ještě ne.“

Zatápala jsem v trávě po své pistoli a namířila Vetterovi na čelo. Teprve pak Rich vypnul taser. Roztřesený kluk se na mě usmál a řekl: „Jsem v nebi?“

Lapala jsem po dechu, krev mi bušila virbl na ušní bubínky a z kouře mi slzely oči.

„Ty pitomče!“ vykřikla jsem.

K domu dorazila hasičská auta a obklopila nás zásahová jednotka. Kapitán Bailey si všiml zuřivosti v Conklinových očích. Pomalu a uvážlivě řekl: „Mám v dodávce něco, čím byste se mohli utřít.“

Otočil se k nám zády a jeho muži udělali totéž. Pod černým mrakem kouře zakrývajícím pohled z vrtulníků kopl Rich Vettera do žeber.

„Tohle je za Maloneovi,“ řekl. Kopal Vettera znovu a znovu, dokud se ten psychopat nepřestal usmívat a nezačal plivat zuby.

„Tohle je za Meachamovi, Jablonské a Chuovi,“ pokračoval Rich. Nakopl Vettera vší silou do zadku.

„A tohle, ty hajzle, tohle je za mě.“

Kapitola 120

CONKLIN A JÁ jsme si otřeli obličeje vlhkými ubrousky, ale pachu ohně a smrti jsme se nezbavili. Jacobi se postavil proti větru a řekl: „Vy dva smrdíte, jako byste se brodili kanálem.“

Poděkovala jsem mu, ale myslela na něco jiného.

O dva bloky dál stravoval zuřící oheň dům Vetterových až po základy. Možná byly uvnitř nějaké důkazy, něco, co by mohlo usvědčit Hanse Vettera a Bretta Atkinsona z vražd a žhářství.

Teď však byly zničené.

Stáli jsme před domem, kde žil Brett Atkinson se svými rodiči. Byla to moderní stavba stojící na podpěrných sloupech a byl z ní výhled na spoustu kilometrů daleko. Žili v ní velmi bohatí lidé.

Atkinsonovi, Jestřábovi rodiče, neodpovídali na opakované zvonění strážníků, nebrali telefony a tělo jejich syna si nikdo nevyzvedl z márnice. Výslechy po okolí potvrdily jejich nepřítomnost. Nikdo je neviděl už mnoho dní a oni se nikomu nesvěřili, že by se chystali odjet.

Motory jejich aut byly studené. Ve schránce se našla několik dní stará pošta a chlapík, který jim právě sekal trávník, když jsme tam dorazili, nám pověděl, že Perryho a Moiru Atkinsonovi neviděl celý týden.

Dům Vetterových byl naprosto zničený, ale já doufala, že u Atkinsonových bychom mohli najít důkazy o hrůzných vraždách, kterých se chlapci dopustili. Uplynulo už pětatřicet minut od chvíle, kdy Jacobi telefonicky požádal Tracchia o povolení k prohlídce.

Mezitím zavolala Cindy a řekla mi, že spolu s několika televizními dodávkami parkuje za barikádou na konci ulice. Conklin si odhrnul z očí zakrvácený pramen vlasů a řekl Jacobimu: „Jestli tohle nejsou ‚naléhavé okolnosti‘, tak už nevím.“

Jacobi zavrčel: „Zklidni se, Conkline, ano? Jestli tohle pokazíme, můžeme se jít zahrabat. Já skončím v důchodu a vy dva jako ochranka v supermarketu. Když budete mít štěstí.“

Uplynulo dalších patnáct minut.

Právě jsem chtěla zalhat a říct, že cítím rozkládající se tělo, když ve staré rachotině značky Chevrolet dorazila stážistka z kanceláře okresního prokurátora. Přeběhla trávník půl vteřiny před tím, než jsme s Conklinem rozbili klíčem na kola přední okno domu Atkinsonových.

Kapitola 121

UVNITŘ TO VYPADALO jako v muzeu. Kilometry blyštivých podlah z tvrdého dřeva, velké moderní malby rozvěšené po dvě patra vysokých bílých stěnách. Pokaždé, když jsme vešli do nějaké místnosti, automaticky se rozsvítila světla.

Bylo to jako v muzeu po zavírací době – nikdo tam nebyl.

Skoro to nahánělo strach. Žádní domácí mazlíčci, nikde žádné noviny, časopisy či nádobí ve dřezu. Až na pečlivě srovnané prádlo v každé šatně jsme našli jen málo známek toho, že dům někdy někdo obýval.

Tedy dokud jsme nedošli do Jestřábova pokoje v křídle daleko od ložnice rodičů. Byl velký a jasný a z oken bylo vidět na hory. Postel tam patřila k nejméně důležitému zařízení. Byla úzká s prostým modrým povlečením, s reproduktory na obou stranách a sluchátky zapojenými do CD přehrávače. Jednu dlouhou stěnu pokoje lemovala laminátová stolní deska, na které stálo několik počítačů, monitorů a supermoderních laserových tiskáren. Vedlejší stěnu pokrývala korková nástěnka.

Na ní byly přišpendlené Holoubkovy kresby, z nichž mnohé jsem poznala ze Sedmého nebe. Byly tam ale i nové obrázky, které vypadaly jako z chystaného pokračování grafického románu.

„Myslím, že tohle byla jejich pracovna,“ řekla jsem Conklinovi. „Tady to všechno upekli.“

Conklin si sedl k pracovnímu stolu a já si prohlédla nástěnku. „Kniha číslo dvě,“ řekla jsem Richovi. „Lux et veritas. Tušíš, co by to mohlo znamenat?“

„To je snadné,“ odpověděl Conklin a spustil se níž na hydraulické židli. „Světlo a pravda.“

„Chytlavé. Zní to, jako by chystali další požáry –“

Rich náhle zvolal: „Jestřáb si psal deník! Dotkl jsem se myši a objevil se na monitoru.“

„Výborně!“

Zatímco Rich přebíhal pohledem záznamy v deníku Bretta Atkinsona, já pokračovala v prohlížení kreseb na stěně. Jedna z nich mi vyrazila dech. Zobrazovala muže a ženu ve středních letech objímajících se kolem pasu, ale s prázdnými tvářemi bez výrazu. Pod kresbou byl titulek.

Poznala jsem ten rukopis.

Byl stejný jako u nápisů v knihách nalezených v domech uhořelých obětí.

„Requiescat in leguminibus,“ přečetla jsem nahlas. „Odpočívej v čem?“

Ale Rich mě neposlouchal.

„Atkinson má v počítači mapu,“ řekl. „Jsou na ní křížky v San Francisku, Palo Altu, Monterey. Podívej se na tohle! Fotografie domů, které zapálili. Tohle jsou důkazy, Lindsay!“

Měl pravdu.

Dívala jsem se Conklinovi přes rameno, když otvíral webové stránky a listoval poznámkami o jednotlivých manželských párech, které obsahovaly i jména jejich dětí a data požárů. Uplynulo několik minut, než jsem si vzpomněla na zvláštní kresbu připíchnutou na nástěnce a podařilo se mi získat Richovu pozornost.

„Requiescat in leguminibus,“ řekla jsem znovu.

Rich došel ke stěně a prohlédl si kresbu, na které mohli být Atkinsonovi. Přečetl si titulek.

„Leguminibus,“ řekl. „To, myslím, znamená luštěniny – jako fazole, hrášek.“

„Hrášek?“ vykřikla jsem. „Takže ne ‚Rest in Peace‘ ale ‚Rest in Peas‘?“

„Cože?“ zeptal se mě Conklin. „Co to má znamenat?“

Zavolala jsem ven na Jacobiho, který prohledával s šerifovými muži zbytek domu. S Conklinem a Jacobim v závěsu jsem našla dveře do suterénu. Byl tam obrovský mrazák s horním víkem.

Nadzdvihla jsem ho a dýchl na mě studený vzduch.

Začala jsem odhrnovat sáčky s mraženou zeleninou a náhle jsem se dívala do ženského obličeje.

„Je to dost hluboké pro dva,“ zamumlal Jacobi.

„No jo,“ řekla jsem a přestala hrabat.

Podle přibližného věku oběti jsem odhadla, že se právě dívám na Moiru Atkinsonovou – oblečenou ve svátečním a zmrzlou na kost.

Kapitola 122

KDYŽ JSEM DRUHÝ DEN vešla do pitevny, měla jsem na sobě novou modrou uniformu a třináctkrát umyté vlasy a ještě jednou pro štěstí. Claire stála na horní příčce štaflí a fotografovala bezhlavé nahé tělo Mieke Vetterové. Nejistě se tam komíhala a zespodu vypadala jako balón.

„Nemůže to udělat někdo jiný?“ zeptala jsem se.

„Už jsem skončila.“ Opatrně sestoupila dolů.

Ukázala jsem na ženu na stole. „Můžu ti ušetřit trochu času,“ řekla jsem Claire. „Náhodou znám příčinu a způsob její smrti.“

„Víš, Lindsay, tohle musím kvůli důkaznímu řízení udělat tak jako tak.“

„Jasně, ale jen abys to věděla. Tvoje pacientka mě včera pocákala krví, úlomky kostí, vlasy, o mozku ani nemluvě. Víš, co připomíná odkapávající mozek?“

„Teplé gumové medvídky, je to tak?“ usmála se na mě Claire.

„Jo. Přesně.“

„Jedním z mých prvních případů byla sebevražda,“ řekla Claire, obrátila se ke stolu a provedla na těle paní Vetterové řez ve tvaru Y, který se táhl od obou klíčních kostí ke kosti stydké.

„Ten starý voják to ukončil brokovnicí, kterou si dal pod bradu. Když jsem přišla do jeho karavanu, měla jsem těsně po škole, víš? Nakláněla jsem se nad tělem v křesle, fotografovala ho a poldové dělali zhnusené obličeje.“

„Proč?“

„To jsem taky nevěděla. V tom je ta pointa, holka.“

Poprvé po dlouhé době jsem se rozesmála.

„Takže když jsem se nakláněla nad tím tělem, zhruba čtvrtina mozku toho chlapa se pomalu odloupla od stropu – a pleskla mi přímo za ucho.“

Plácla se do krku, aby mi to ukázala, a já ji odměnila další salvou smíchu.

„Jak říkám, teplí gumoví medvídci. Tak jak to šlo?“ zeptala se.

„Jak šlo co? Výslech ďábelského potomka tvé pacientky? Nebo schůzka se starostou?“

„Obojí, holka. Já tady strávím celou noc díky tvým ptačím kamarádům, kteří mi zase zaplnili chlaďáky.“

„Tak nejdřív Vetter, ve stručnosti,“ řekla jsem. „Okamžitě si nechal zavolat právníka. Neměl co říct. Ale vsadím sto babek, že až konečně promluví, prohlásí, že všechny ty mrtvé umučil a zabil jeho kamarád a on se jenom díval.“

„Na tom ale nesejde, ne? Vrah nebo spoluviník, stejně dostane jehlu. Kromě toho jsi viděla, jak zabil tuhle nebohou ženu.“

„Já a třicet dalších poldů. Ale kvůli rodinám obětí bych byla ráda, kdyby byl odsouzen za vraždy těch všech.“

„A tvoje schůzka se starostou?“

„Cha! Nejdřív mě a Conklina zahrnuli chválou a Jacobi málem plakal, jak byl na nás pyšný, a já si pomyslela: ‚No páni, teď jsme zvedli procento vyřešených vražd ze suterénu možná do přízemí,‘ když tu se debata stočila k tomu, pod čí jurisdikci to celé spadá, když Vetter vraždil i v okresech Monterey, Santa Clara a – Claire? Zlato? Co se děje?“

Claire zkřivila tvář bolestí. Upustila skalpel, který zazvonil o nerezovou desku stolu. Popadla se za břicho a vyděšeně na mě pohlédla.

„Právě mi praskla voda, Lindsay. Měla jsem rodit až za tři týdny.“

Zavolala jsem záchranku a pomohla kamarádce do křesla. Chvilku nato se dveře pitevny rozlétly a dovnitř napochodovali dva svalnatí chlapíci s nosítky.

„Co se děje, doktorko?“ zeptal se ten větší.

„Hádejte, kdo bude rodit?“ řekla jsem.

Kapitola 123

PROTOŽE SE MALÁ Ruby Rose narodila předčasně, musely jsme si všechny pro tu příležitost navléknout sterilní růžové nemocniční pláště z papíru, čapky a masky. Claire vypadala, jako by ji táhli půl kilometru za traktorem, ale pod únavou zářila mateřským štěstím. A protože to bylo nakažlivé, byly jsme všechny v euforii a neustále se hihňaly.

Cindy se chlubila svým rozhovorem se strýcem Hanse Vettera a Yuki, která už trochu přibrala poté, co ji Jason Twilly zdrogoval LSD a skoro zabil, se smála jejím vtipům. Děvčata mi řekla, že vypadám šťastně, jak by se koneckonců také slušelo, když žiji s dokonalým mužem.

„Jak dlouho nás ještě nechá čekat?“ zeptala jsem se znovu Claire.

„Trpělivost, kámoško. Přivezou ji, až bude připravená. Dej si ještě sušenku.“

Právě jsem si strčila do pusy lepivou čokoládovou sušenku s ořechy, když se dveře Claiřina pokoje otevřely – a dovnitř vstoupil Conklin. Měl na sobě stejný plášť jako my, jen masku měl modrou, ale byl to jeden z mála mužů, který dokázal vypadat praštěně a skvěle současně. Viděla jsem, jak se mu lesknou jeho hnědé oči.

Rich vyndal zpoza zad kytici rudých růží, obešel místnost, políbil Cindy a Yuki na tváře, stiskl mi rameno, políbil Claire a pak se dramaticky vytasil s květinami.

„To je odrůda ruby rose,“ řekl a přidal nesmělou verzi svého zářivého úsměvu.

„Proboha, Richie! Tři tucty na dlouhých stoncích. Víš, že jsem vdaná, viď?“

Když dozněl smích, Claire řekla: „Děkuju ti. A až sem dorazí moje holčička, taky ti poděkuje.“

Cindy se dívala na Conklina, jako by ho nikdy předtím neviděla. „Přitáhni si židli,“ řekla. „Richie, půjdeme za chvíli na večeři k Susie. Co kdyby ses k nám připojil?“

„Dobrý nápad,“ řekla jsem. „Připijeme si na naši malou novou členku Ženského vyšetřovacího klubu – a ty nám můžeš dělat řidiče.“

„Rád bych vám pomohl,“ řekl Rich, „ale musím chytit letadlo“ – podíval se na hodinky – „tak za dvě hodiny.“

„Kam letíš?“ zeptala se Cindy.

Taky mě to překvapilo. O žádné cestě se mi nezmínil.

„Do Denveru, na víkend,“ řekl Rich Cindy.

Odvrátila jsem zrak a přejela pohledem po Cindyině tváři. Zachytila ho. Viděla, že jsem utrpěla nečekaný úder.

„Jedeš navštívit Kelly Maloneovou?“ zeptala se Cindy, jejíž novinářské instinkty jí nedovolily mlčet.

„No jo,“ odpověděl Rich. A pokud se nenakazil nadšením od Claire, bylo vidět, že se těší.

„Už bych měl opravdu jet. Nechci uvíznout v zácpě. Claire, chtěl jsem ti jenom pogratulovat k té skvělé novině. Budu chtít fotku Ruby na pozadí na monitor.“

„Jasná věc,“ řekla Claire, poplácala Conklina po ruce a poděkovala mu za květiny.

„Pěkný víkend,“ popřála jsem mu.

Rich opáčil: „Vám taky.“

A byl pryč.

Jakmile odešel z místnosti, začaly se Cindy s Yuki bavit o tom, jaký je Rich fešák a jestli Kelly Maloneové náhodou nebyla jeho dívka ze střední školy. A pak se dveře znovu otevřely. Sestra přitlačila ke Claiřině posteli malý vozík a všechny jsme nahlédly dovnitř.

Ruby Rose byla nádherná.

Zívla si, pak otevřela hnědé oči s dlouhými řasami a podívala se přímo na maminku – mou úžasnou, rozzářenou kamarádku Claire.

Všechny čtyři jsme se vzaly za ruce, vytvořily kruh kolem vozíku a pronesly tichou modlitbu za novorozeně. Claire nás pak pustila, aby si mohla holčičku pochovat.

„Vítej na světě, maličká,“ řekla Claire, objímala ji a líbala.

Cindy se obrátila ke mně a zeptala se: „Za co ses modlila ty?“

Zasmála jsem se. „Není to náhodou tajemství? Copak si nemůžu promluvit s bohem, aniž by ses mě ptala, jestli mě můžeš citovat?“

Cindy se rozesmála a položila si ruku na své roztomile vyčnívající přední zuby. „Promiň, promiň,“ řekla a pak jí z očí vyhrkly slzy.

Položila jsem Cindy ruku na rameno a řekla: „Modlila jsem se, aby měla Ruby Rose vždycky dobré přátele.“

Kapitola 124

YUKI VYSTOUPILA z Linsayina auta a řekla: „Teď už vím, co to znamená necítit žádnou bolest.“

„Nemohli jsme ti zabránit, abys nevypila dvě margarity, a bůh ví, že jsme se snažily. Jsi na tolik alkoholu moc drobná. Doprovodím tě dovnitř.“

„Nic mi není, nic mi není,“ zasmála se Yuki. „Půjdu si rovnou lehnout. Takže si promluvíme v pondělí, dobře?“

Popřála Lindsay dobrou noc, vešla do haly budovy Crest Royal, pozdravila se s vrátným Samem a vystoupila po třech schodech k výklenku s poštovními schránkami. Na třetí pokus se jí podařilo zasunout do malého zámku klíček, pak vyndala gumičkou přepásaný balíček pošty a vyjela výtahem do svého bytu.

Byt byl prázdný, ale protože v nábytku setrvával duch její matky, pozdravila ji Yuki, když pokládala poštu na stolek v chodbě. Jedna obálka jí vyklouzla z prstů na podlahu. Yuki na ni pohlédla. Byla hnědá, nijak velká a adresa byla napsaná rukou.

Skopla lodičky na podpatku a řekla: „Mami, ať je to cokoli, může to počkat. Tvoje dcera je unavená.“ Ale ta obálka ji zaujala.

Yuki položila jednu ruku na stolek, sehnula se, zvedla obálku a zadívala se na neznámý rukopis psaný propisovačkou. Zpáteční adresa v levém horním rohu jí vyrazila dech.

Stálo tam jen jméno: Junie Moonová. Yuki obálku roztrhla a nejistě došla k maminčinu zelenému gauči.

Byla o smrti Michaela Campiona přesvědčená. Proč by jí měla Junie psát?

Yuki se posadila na pohovku a vysypala obsah obálky na skleněný kávový stolek. Byl tam dopis a druhá obálka s jejím jménem.

Yuki dopis netrpělivě rozložila.

Drahá slečno Castellanová!

Až dostanete tenhle dopis, budu už na cestě, i když sama nevím kam. Chci vidět Ameriku, protože jsem nikdy neopustila San Francisco.

Asi přemýšlíte, proč vám píšu, tak přejdu rovnou k věci.

Důkazy, které jste chtěla, jsou ve druhé obálce a vy je nejspíš použijete k tomu, abyste dodala Campionovým trochu klidu.

Doufám, že chápete, proč nemůžu říct víc.

S pozdravem

Junie Moonová

Yuki si dopis přečetla znovu. Hlava se jí točila a snažila se pochopit, co myslela Junie tím „Důkazy, které jste chtěla, jsou ve druhé obálce.“

Roztrhla obálku a vyndala na stůl dvě věci. Byla tam utržená manžeta košile s monogramem MC. Manžeta byla nasáklá zaschlou krví.

Pak našla malý chomáček hnědých vlasů vytržených i s kořínky.

Yuki se třásly ruce, ale střízlivěla a začala přemýšlet o tom, že bude muset zavolat Červenému psovi. Uvažovala také, za jak dlouho stihne laboratoř zpracovat test DNA, která bude určitě patřit Michaelu Campionovi.

A pomyslela si, že i kdyby se jim podařilo Junii Moonovou najít, podle zákona byla očištěná – za Campionovu smrt už nemohla být souzená znovu. Mohli by ji obvinit jedině za drobnosti – křivou přísahu, obstrukce, bránění vyšetřování. Ale pokud by neurčili, jak Junie ty důkazy získala, nebylo pravděpodobné, že by ji prokurátor znovu obžaloval.

Yuki pohlédla na ty hrůzné důkazy, které jí doslova spadly do klína. Zvedla telefon a vytočila Lindsay. Zatímco naslouchala vyzvánění, přemýšlela o Jasonu Twillym.

Byl obžalován z pokusu o vraždu strážce veřejného pořádku, a pokud bude odsouzen, půjde do vězení na zbytek života bez možnosti propuštění na podmínku. Nebo si najme toho nejlepšího obhájce, kterého si bude moci dovolit, a třeba vyhraje.

Třeba se dostane na svobodu.

Yuki si Twillyho představila, jak sedí v nějaké kavárně v L. A. a píše knihu se vším, co potřebuje pro velký úspěch se závěrem za milion dolarů. Na veřejnost pronikne zpráva o zakrvácené manžetě, vlasech a DNA odpovídající Campionově.

Kdo to udělal?

To nebude Twilly muset dokázat. Udělá z ní jednu z postav knihy. A pak jen ukáže prstem na Junii Moonovou. Vyzvánění zmlklo. „Yuki?“ uslyšela říkat Lindsay.

„Linds, mohla by ses vrátit ke mně? Chtěla bych ti něco ukázat.“

Kapitola 125

JUNIE MOONOVÁ vyhlédla z okna a znovu obdivovala pocit z letu a úžasnou tyrkysovou vodu pod sebou. A pak se objevilo malé městečko na břehu moře. Nedokázala ani vyslovit jeho jméno.

Z reproduktoru zazněl pilotův hlas. Junie zvedla stolek před sebou a připoutala se, aniž by spustila oči z pláží a malých člunů dole.

Proboha, bylo to asi příliš nádherné.

Znovu zavzpomínala na tu dávnou noc, kdy Michael Campion už nebyl její klient. Povídali si o lásce a o tom, jak je to všechno beznadějné.

Michael ji tehdy hravě zatahal za copánek, který měla vzadu na hlavě.

„Mám nápad,“ řekl. „Způsob, jak bychom my dva mohli být spolu.“

„Udělám cokoli,“ řekla. „Cokoli.“

„Já taky,“ ujistil ji Michael.

Byl to slib.

Naplánovali několik následujících týdnů, které však měly proběhnout až za půl roku. A jedné noci, když bylo všechno připravené, odešel Michael z domu a prostě zmizel. Tři měsíce nato někdo zavolal na policii a řekl, že viděl Michaela v jejím domě. A pak přišla policie, ji to zmátlo a vymyslela si historku, která ji dostala do velkého maléru.

Bylo to peklo: vězení, proces a hlavně skutečnost, že jí nemohl psát ani volat. Ale věděla, že na ni počká. Kdyby ji odsoudili, objevil by se. Ale Junie se držela, využila svůj rozum a obhájkyni, kterou jí seslal sám bůh, a sehrála svou roli až do konce.

A díky bohu byla osvobozena.

Před třemi dny vzala krev, útržek manžety a vlasy, co jí poslal, a dala vše do dopisu pro Yuki Castellanovou. Těžké časy už měla za sebou a cestovala na lehko. V chlapeckém oblečení odjela autobusem ze San Franciska do Vancouveru, odkud pokračovala letadlem do Mexico City a teď seděla v dalším letadle na cestě do pobřežní vesnice v Kostarice.

Toto odlehlé a kouzelné místo bude jejich novým domovem a Junie celou svou bytostí doufala, že se Michaelovo srdce podaří vyléčit a ráj bude trvat věčně.

Už se převlékla na toaletě do slušivých letních minišatů, načechrala si nově narovnané tmavohnědé vlasy a nasadila sluneční brýle připomínající kočičí oči. Kola letadla nadskočila na přistávací dráze a všichni cestující zatleskali. Junie se k nim přidala a letadlo pomalu zastavilo.

Okamžik nato se dveře kabiny otevřely a Junie opatrně sestoupila po schůdcích přivezených k letadlu. Rozhlédla se po tvářích lidí, kteří se dívali na letadlo z malého venkovního terminálu.

A pak ho uviděla.

Vyholil si hlavu, nechal si narůst bradku a byl opálený dohněda. Na sobě měl pestrobarevnou pruhovanou košili a kraťasy, usmíval se, mával a volal: „Miláčku, miláčku, tady jsem!“

Nikdo ho nikdy nepozná, jen ona. Tohle byl její skutečný život. A právě začínal.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai