Osmé doznání

James Patterson

(2010)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Romány detektivní, thriller

Při pátrání po sériovém vrahovi, který řádí v San Francisku, se detektivní inspektorka Lindsay dostane do slepé uličky. Stejně jako v práci se jí nedaří ani v manželství, ale jako mávnutím kouzelného proutku se situace obrátí – zamiluje se do kolegy Richiho a pomocnou ruku v případu jí podá reportérka Cindy… jenže mezi Richim a Cindy najednou přeskočí jiskra náklonnosti…

Copyright © 2009 by James Patterson

Translation © Ondřej Duha, 2010

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez

písemného souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu 8TH CONFESSION

přeložil Ondřej Duha

Redakční úprava Miroslav Kozák

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2010

shop@alpress.cz

Tisk a knihařské zpracování Centa, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

Vydání první

ISBN 978-80-7362-813-0

SÉRIE DETEKTIV ALEX CROSS

A PAVOUK PŘICHÁZÍ

SBĚRATEL POLIBKŮ

JACK A JILL

KOČKA A MYŠ

TANEC SMRTI

SPIRÁLA ZLOČINU

CHUŤ KRVE

Čtyři slepé myšky

MISTR ZLOČINU

VE ZLOMKU VTEŘINY

POŠTA OD MARY

NEDOSTATEK DŮKAZŮ

PODRAZ

SÉRIE ŽENSKÝ VYŠETŘOVACÍ KLUB

PRVNÍ MUSÍ ZEMŘÍT

DRUHÁ ŠANCE

KAŽDÝ TŘETÍ DEN

ČTVRTÝ V POŘADÍ

PÁTÝ JEZDEC

ŠESTÝ CÍL

SEDMÉ NEBE

OSMÉ DOZNÁNÍ

SAMOSTATNÉ TITULY

HRA NA SCHOVÁVANOU

DENÍK-ROMANCE

LÍBÁNKY

DŮM NA PLÁŽI

STOPY V PÍSKU

ZÁLUDNÉ VLNY

BIKINY

VÝSTRAHA

OKO ZA OKO

Susii a Jackovi

A Johnovi, Brendonovi a Alexovi

Prolog

AUTOBUSOVÁ

ZASTÁVKA

Jedna

STARÝ ŽLUTÝ ŠKOLNÍ AUTOBUS se toho květnového rána plazil v půl osmé na jih po Market Street. Jeho boční a zadní okna byla zalepená tmavou fólií a do přízemní mlhy vznášející se jako hedvábný závoj mezi sluncem a San Franciskem duněl hiphopový hit.

Mám svůj fet,

mám svůj kouř,

mám svou kočku,

nemám naději.

Drž hlavu vztyčenou,

nevíš,

kdy umřeš.

Na semaforu na křižovatce Čtvrté ulice a Market Street naskočila oranžová. Stopka na straně řidiče školního autobusu se vyklopila, brzdová světla na zádi vozidla se rudě rozzářila a autobus zastavil.

Napravo od něho se rozkládalo obrovské nákupní centrum: Bloomingdale’s, Nordstrom, výlohy vylepené velkými černobílými plakátky značky Abercrombie s provokativními polonahými dívkami.

Nalevo od autobusu stála modrá dodávka Ford a pak jeden ze dvou ostrůvků rozdělujících vozovku – nástupní plocha pro cestující hromadnou dopravou a turisty.

Dvě auta za školním autobusem zastavila své staré Volvo Louise Lindermeyerová, úřednice, která jela do práce a měla zpoždění. Stáhla okénko a zatroubila na ten zatracený autobus.

Vlekla se za ním od Buena Vista Parku, pak se dívala, jak zastavuje před ní na křižovatce Páté ulice a Market Street.

A teď jí ten autobus znovu zablokoval cestu na semaforech.

Louise uslyšela někoho vykřiknout: „Hej, ty pitomče!“

Kolem jejího auta prošel muž v košili s vlající kravatou, rudý v obličeji a se zaschlou pěnou na holení pod levým uchem, aby řidiči autobusu pořádně zvedl mandle.

Zatroubil klakson, pak další a nakonec jich byl celý neladící sbor.

Naskočila zelená.

Louise sundala nohu z brzdy a v tom okamžiku ucítila náraz tlakové vlny a v uších jí zazvonilo, když zaduněl výbuch a školnímu autobusu vylétla do vzduchu střecha.

Do všech stran se rychleji než kulky rozlétly kusy dýmajícího kovu, šrapnely z oceli a skla. Nad autobusem se vytvořil malý houbovitý oblak jako z malé atomové bomby a krabicovité vozidlo se proměnilo v ohnivou kouli. Vzduch zhoustl mastným dýmem.

Louise uviděla, jak modrá dodávka nalevo od autobusu vzplála a pak jí zčernala před očima.

Nikdo z dodávky nevystoupil!

Potom plameny dorazily ke stříbrné toyotě Camry přímo před ní. Benzinová nádrž vybuchla a po autě se roztančily všestravující plameny.

Muž s rudým obličejem se vytáhl z chodníku k otvoru, kde bývalo okno spolujezdce. Košili už neměl a vlasy mu shořely. Kůže z obličeje mu visela ke klíčním kostem jako tenký papír.

Louise sebou trhla hrůzou a vzala za kličku dveří v momentě, kdy plameny přeskočily na kapotu Volva. Dveře se otevřely a dovnitř vnikl žár.

Pak uviděla, že kůže její ruky zůstala na volantu jako naruby obrácená rukavice. Louise neslyšela mužův vyděšený křik ani svůj vlastní. Bylo to, jako by měla uši zalité voskem. Před očima jí tančily tečky a rozmazané tvary.

A pak se propadla do temné studny.

Dvě

MŮJ PARŤÁK RICH CONKLIN seděl za volantem našeho neoznačeného auta a já si právě sladila kávu, když jsem ucítila ten výbuch.

Palubní deska se zatřásla. Horká káva mi vyšplíchla na ruku. Vykřikla jsem: „Co to sakra bylo?“ Okamžik nato se ozvala vysílačka a dispečer volal: „Byl ohlášen výbuch na křižovatce Market Street a Čtvrté ulice. Jednotky, které jste poblíž, hlaste se a reagujte.“

Vyhodila jsem kelímek z okna, popadla mikrofon a nahlásila na dispečink, že jsme dva bloky od určeného místa, zatímco Conklin vyjel do kopce a pak zabrzdil tak, že auto zůstalo stát napříč přes Čtvrtou ulici a zablokovalo dopravu.

Vyskočili jsme z vozu a Conklin vykřikl: „Pozor, Lindsay! Může dojít k dalším výbuchům!“

Ve vzduchu se převalovala mračna dýmu páchnoucího hořící gumou, plasty a lidským masem. Zastavila jsem se, otřela si rukávem pálící oči a snažila se potlačit zvracivý reflex. Rozhlédla jsem se po té pekelné scéně a na krku se mi zježily vlasy.

Market Street je hlavní dopravní tepna. Měla pulzovat provozem aut vezoucích lidi do práce, ale místo toho to tam vypadalo jako v Bagdádu po útoku sebevražedného atentátníka. Lidé křičeli a běhali v kruzích oslepení panikou a kouřovou clonou.

Zavolala jsem veliteli Tracchiovi a ohlásila mu, že jsme první policisté na místě neštěstí.

„Co se tam děje, seržantko?“

Pověděla jsem, co jsem viděla: pět mrtvých na ulici, dva další na autobusové zastávce. „Neznámý počet zabitých a zraněných, kteří jsou stále v autech,“ zakašlala jsem do telefonu.

„Jste v pořádku, Boxerová?“

„Ano, pane.“

Zavěsila jsem, zatímco se do Market Street ze všech stran sjížděla policejní auta, hasiči a záchranky a vytvářely zábrany ve Třetí a Páté ulici blokující provoz. Okamžik nato dorazilo velitelské vozidlo a mezi trosky vyběhli pyrotechnici v šedých ochranných oblecích.

Dopotácela se ke mně krvácející žena neurčitelného věku a rasy. Zachytila jsem ji, když se jí podlomila kolena, a Conklin mi s ní pomohl na nosítka.

„Já to viděla,“ zašeptala žena. Ukázala na zčernalý vrak na křižovatce. „V tom školním autobusu byla bomba.“

„Ve školním autobusu? Proboha, děti!“

Uhořely snad všechny zaživa?

Tři

Z HADIC PROUDILA VODA a dusila plameny. Kov syčel a do vzduchu se zvedal štiplavý zápach.

Našla jsem Chucka Hanniho, požárního vyšetřovatele, jak se sklání u bočních dveří autobusu. Vlasy měl ulíznuté dozadu, byl oblečený do khaki kalhot a džínové košile s vyhrnutými rukávy, takže byla vidět stará jizva od popáleniny táhnoucí se od pravého palce k lokti.

Hanni vzhlédl a řekl: „Strašné neštěstí, Lindsay.“

Popsal mi to, co nazýval „katastrofickou explozí“, ukázal mi dvě spálená dospělá těla mezi dvojitými řadami sedadel poblíž místa řidiče. Poznamenal, že přední kola autobusu jsou nafouknutá, ale zadní prázdná.

„K výbuchu došlo vzadu, ne v motorovém prostoru. A našel jsem tohle.“

Hanni ukázal na okrouhlé kusy skla, trubky a modré plastové střepy spečené do jedné masy za dveřmi autobusu.

„Představ si sílu toho výbuchu,“ řekl a ukázal na kus kovu zaseknutý do stěny. „Odhaduji, že tenhle modrý plast je z chladicího boxu,“ řekl. „Stačilo pár litrů éteru, jiskra a bylo to…“

Mávl rukou a ukázal na tři bloky naprosté zkázy.

Uslyšela jsem dávivý kašel a boty chrupající na skleněných střepech. Z dýmu se vynořila Conklinova urostlá postava. „Je tu něco, co byste měli vidět, než nás odsud vyhodí pyrotechnici.“

Hanni a já jsme následovali Conklina přes křižovatku na místo, kde u pouliční lampy leželo zhroucené mužské tělo.

Conklin řekl: „Jeden svědek viděl tohohle chlapa vylétnout z autobusu po výbuchu čelním sklem.“

Ten mrtvý byl Hispánec, obličej měl rozsekaný, vlasy slepené krví a tělo mu stěží zakrývaly zbytky modrého svetru a džínů. Lebku si rozrazil o sloup. Podle vrásek v jeho obličeji jsem odhadla, že měl za sebou tvrdých čtyřicet let života. Z kapsy na boku jsem mu vytáhla peněženku, otevřela ji a našla jeho řidičský průkaz.

„Jmenoval se Juan Gomez. Podle tohohle mu bylo jen třiadvacet.“

Hanni se sklonil a rozevřel mrtvému rty. Uviděla jsem dvě řady shnilých pahýlů, které dřív bývaly zuby.

„Feťák,“ řekl Hanni. „Nejspíš vařil perník. Lindsay, tohle je případ pro protidrogové, možná DEA.“

Hanni vytočil číslo na mobilním telefonu, zatímco já jsem si prohlížela tělo Juana Gomeze. První viditelnou známkou užívání metamfetaminu jsou zkažené zuby. Stačí několik let hladovění a spánkové deprivace, aby feťák neskutečně zestárl. Tou dobou už ho droga připraví o značnou část jeho mozku.

Gomez to měl spočítané už před výbuchem.

„Takže ten autobus byl pojízdná varna perníku?“ zeptal se Conklin.

Hanni už čekal, až to bude moci předat protidrogovému.

„Jo,“ řekl. „Než vylétl do vzduchu.“

První část

CESŤÁK JEŽÍŠ

Kapitola 1

CINDY THOMASOVÁ si zapnula svůj lehký kabát značky Burberry a řekla: „Dobré ráno, Pinky,“ když jí portýr podržel otevřené dveře domu v Blakely Arms. Dotkl se krempy klobouku, pohlédl Cindy do očí a řekl: „Hezký den, slečno Thomasová. Dávejte na sebe pozor.“

Cindy nemohla říct, že si nikdy nekoledovala o problémy. Pracovala v kriminální rubrice Chroniclu a s oblibou říkala: „Špatné zprávy jsou pro mě dobré zprávy.“

Ale asi před rokem se psychopat s nelegálním podnájmem a problémy se sebeovládáním, který bydlel jen dvě patra nad ní, vloupal do několika bytů v domě a brutálně zavraždil jejich obyvatele.

Vraha se podařilo dopadnout a usvědčit a momentálně seděl v cele smrti v San Quentinu.

Ale šok v Blakely Arms stále přetrvával. Obyvatelé se každý večer zamykali na tři zámky, trhali sebou při každém nečekaném zvuku, cítili ztrátu běžného každodenního bezpečí.

Cindy věděla, že s tímhle druhem strachu nechce žít. Usmála se na portýra a řekla: „Já jsem drsňačka, Pinky. Grázlové by si na mě měli dávat pozor.“

Pak vyšla ven do květnového rána.

Cestou po Townsend Street od Třetí k Páté ulici – dva hodně dlouhé bloky – přešla Cindy ze starého do nového San Franciska. Míjela obchod s lihovinami vedle jejího domu, McDonald’s na protější straně ulice, Starbucks a Borders v přízemí nového obytného věžáku, a přitom vyřizovala zmeškané hovory, domlouvala si schůzky, plánovala den.

Zastavila se nedaleko zrekonstruované stanice Coltrain, dříve rejdiště feťáků bez domova, teď mnohem úhlednější díky celkovému vzestupu čtvrti.

Ale za nádražím Coltrain se nacházel oplocený hrbolatý kus chodníku, který se táhl podél kolejiště. Na ulici parkovaly staré rachotiny a zrezivělé dodávky z dob Jimmyho Hendrixe. Vozidla sloužila jako útulky bezdomovců.

Zatímco se Cindy psychicky připravovala na průchod touto „bezletovou zónou“, všimla si skupinky lidí ulice – a zdálo se, že někteří z nich pláčí.

Na okamžik zaváhala.

Pak vytáhla zalaminovaný průkaz. Podržela ho před sebou jako policejní odznak, zamířila ke skupince – a ta se před ní rozestoupila.

Stromy zvané pajasany, rostoucí v prasklinách asfaltu, vrhaly tečkované stíny na hromadu hadrů, staré noviny a obaly od jídla povalující se u drátěného plotu.

Cindy se zvedl žaludek a zhluboka se nadechla.

Ta hromada hadrů byl ve skutečnosti mrtvý muž. Šaty měl prosáklé krví a obličej rozbitý na kaši, takže nerozeznala jeho rysy.

Obrátila se k jedné z přihlížejících žen: „Co se tady stalo? Kdo to je?“

Dotázaná byla podsaditá bezzubá ženština oblečená do mnoha vrstev oblečení. Nohy měla až ke kolenům omotané obvazy a nos růžový od pláče.

Úkosem na Cindy pohlédla.

„To je C-C-Cesťák Ježíš. Někdo ho zabil!“

Cindy vytočila na mobilu 911, nahlásila tu zjevnou vraždu a počkala, až dorazí policie.

Zatímco čekala, bezdomovci se shromáždili kolem ní.

Byli to nemytí, přehlížení lidé na okraji, proklouzávající mezerami v systému a žijící tam, kam se úřad pro sčítání lidu bál vkročit.

Páchli a třásli se, koktali a drbali se a snažili se dostat k Cindy co nejblíže. Dotýkali se jí, mluvili jeden přes druhého a opravovali se navzájem.

Chtěli, aby je někdo vyslechl.

A přestože by se jim Cindy ještě před půlhodinou vyhýbala jako čert kříži, teď si moc přála je vyslechnout. Jak čas ubíhal a policie nepřijížděla, viděla Cindy, jak jí před očima rozkvétá reportáž.

Znovu vytáhla mobil a zavolala domů své kamarádce Lindsay.

Telefon šestkrát zazvonil a pak z něho zachraptěl mužský hlas: „Haló?“ Cindy to znělo, jako by vyrušila Lindsay a Joea v nevhodný okamžik.

„Skvělé načasování, Cindy,“ vypravil ze sebe Joe udýchaně.

„Moc se omlouvám, Joe,“ řekla Cindy. „Ale musím mluvit s Lindsay.“

Kapitola 2

„NEŠIL,“ ŘEKLA JSEM, přitáhla deku Joeovi pod bradu, poplácala ho po zarostlých tvářích a políbila ho na ústa, opatrně, abych ho znovu nerozpálila, protože jsem neměla dost času na to, abych se dostala do té správné nálady.

„Já nešílím,“ řekl se zavřenýma očima. „Ale dnes večer si to budu chtít vynahradit, tak se připrav.“

Zasmála jsem se svému velkému pohlednému chlapovi a řekla jsem: „Vlastně se nemůžu dočkat.“

„Cindy na tebe má špatný vliv.“

To mě rozesmálo ještě víc.

Cindy je pitbull v přestrojení. Navenek je to něžná dívenka, ale uvnitř je houževnatá, díky čemuž se před šesti lety vnutila ke mně na místo činu a nevzdala to, dokud neměla svou reportáž a já nevyřešila případ. Přála jsem si, aby všichni mí poldové byli jako Cindy.

„Cindy je fajn,“ řekla jsem svému milenci. „Má tě ráda.“

„Jo? Dobře, budu ti to věřit,“ ušklíbl se Joe.

„Zlato, nevadilo by ti –?“

„Vyvenčit Marthu? Ne. Protože já pracuji doma a ty máš skutečnou práci.“

„Díky, Joe,“ řekla jsem. „Zvládneš to brzo? Zdá se mi, že už potřebuje.“

Joe mě probodl pohledem svých modrých očí. Políbila jsem ho a odběhla do sprchy.

Uběhlo už několik měsíců ode dne, kdy vyhořel můj útulný byt na Portero Hill, a já si pořád ještě nezvykla na život s Joem v jeho novém kutlochu v oblasti s vysokými nájmy.

Ne že by se mi nelíbilo v jeho travertinovém sprchovém koutu se dvěma hlavicemi a zařízením, které vypouštělo sprchový gel, šampon a zvlhčovač, a vadily mi velké froté ručníky přehozené přes vyhřívaný mosazný věšák.

No jasně, mohlo být hůř.

Pustila jsem naplno horkou vodu, namočila si vlasy a napěnila je šamponem a přitom přemýšlela o Cindyině telefonátu a o tom, co ji asi tak vyvedlo z míry.

Pokud jsem věděla, mrtví bezdomovci se na titulní stránky novin nedostávali. Ale Cindy mi tvrdila, že tohle byl nějaký výjimečný bezdomovec s neobvyklým jménem. A prosila mě, abych se na to místo činu kvůli ní podívala.

Vysušila jsem si vlasy a prošla po koberci v chodbě do své šatny, která byla stále z velké části prázdná. Natáhla jsem si čisté pracovní kalhoty, hodila na sebe světle modrý rolák, zkontrolovala pistoli, připnula si podpažní pouzdro a završila to celé svým druhým nejlepším modrým sakem.

Sklonila jsem se, abych pohladila svou milovanou kolii Marthu po hedvábných uších, a zavolala jsem na Joea: „Ahoj, zlato!“

Pak jsem se vypravila za Cindyiným nejnovějším objevem – mrtvým bezdomovcem s nepochybně bláznivým jménem.

Cesťák Ježíš.

Kapitola 3

CINDY STÁLA VEDLE MRTVÉHO a zapisovala si do bloku jména, popisy a přesné citáty přátel a truchlících po Cesťáku Ježíšovi.

„Nosil fakt velkej kříž,“ řekl mexický umývač nádobí, který pracoval v thajské restauraci. Na sobě měl tričko Adidas a džíny pod špinavou bílou zástěrou. Na pažích měl tetování s japonskými kapry koi. „Ten kříž byl udělanej ze dvou – jak se tomu nadává – hřebů.“

„Byl to krucifix, Tommy,“ řekla nahrbená bělovlasá žena s boláky na nohách a špinavým červeným kabátem vláčeným po zemi, která se opírala na kraji davu o nákupní vozík.

„Se vomlouvám. Myslel jsem krucifix.“

„A nebyly to hřeby, ale šrouby, asi osm centimetrů dlouhé, svázané dohromady měděným drátem. A nezapomínej na tu hračku na kříži. To malé růžové miminko.“ Stará žena podržela palec a ukazováček necelé tři centimetry od sebe, aby ukázala, jak velká ta figurka byla.

„Proč by mu ten kříž někdo bral?“ zeptala se ta podsaditá žena. „Ale jeho tašku, tu jo. Byla to vopravdová kožená taška! Madam, tohle si napište! Zabili ho pro jeho v-v-věci.“

„Ani jsme neznali jeho pravý jméno,“ řekla Babe, velká dívka z čínského masážního salonu. „Dal mi deset doláčů, když jsem neměla na jídlo. A nic za to nechtěl.“

„Cesťák se o mě staral, když jsem měl zápal plic,“ ozval se šedovlasý muž v proužkovaných kalhotách od obleku stažených v pase motouzem. „Jmenuju se Bunker. Charles Bunker,“ sdělil Cindy.

Podal jí ruku a Cindy mu s ní potřásla.

„Včera v noci jsem slyšel výstřely,“ řekl Bunker. „Chvíli po půlnoci.“

„Vy jste viděl, kdo ho zastřelil?“

„Bohužel ne.“

„Měl nepřátele?“

„Necháte mě projít?“ řekl černoch s dredy, zlatým cvočkem v nose a bílým rolákem pod starým sakem od smokingu, který si razil cestu davem směrem k Cindy.

Pomalu odhláskoval své jméno – Harry Bainbridge – aby si ho Cindy zapsala správně. Pak ukázal dlouhým kostnatým prstem na písmena přišitá na zádech Cesťákova zakrváceného kabátu.

„Dokážete to přečíst?“ zeptal se Cindy.

Cindy přikývla.

„Tohle vám poví všechno, co chcete vědět.“

Cindy si to zapsala do bloku.

Ježíš je spása.

Kapitola 4

NEŽ JSME SE S CONKLINEM dostali na křižovatku Čtvrté ulice a Townsend Street, uniformovaní policisté už oblast ohradili, donutili dojíždějící obcházet vchod do nádraží širokým obloukem, vyhnali čumily za pásku a zastavili všechno kromě služebních vozidel.

Cindy stála na ulici.

Zamávala na nás, otevřela mi dvířka auta a začala na mě chrlit svůj příběh dřív, než jsem se dotkla nohama dlažby.

„Vidím to na pětidílný seriál o bezdomovcích v San Francisku,“ řekla. „A začnu životem a smrtí tohohle muže.“ Ukázala na mrtvého, ztuhlého ve svých krvavých hadrech. „Nad jeho tělem plakalo třicet lidí, Lindsay. Nevím, jestli by jich tolik plakalo nade mnou, kdybych tady ležela.“

„Sklapni,“ řekl Conklin a obešel zepředu auto. „Plácáš nesmysly.“ Jemně zatřásl Cindy ramenem, až jí na hlavě poskočily blonďaté kudrny.

„Dobře, dobře,“ řekla Cindy. Usmála se na Conklina a její mírný předkus dodal její přirozené kráse nádech zranitelnosti. „Dělám si legraci. Ale to s Cesťákem Ježíšem myslím vážně. Doufám, že mě budete informovat.“

„Spolehni se,“ řekla jsem, ale stále jsem nechápala, proč se Cindy chová k Cesťákovi Ježíši jako k celebritě a považuje jeho smrt za tak závažnou.

„Cindy, lidé z ulice umírají každý den,“ začala jsem.

„A každému je to jedno. Sakra, lidé si přejí, aby byli mrtví. A z toho vyjdu!“

Nechala jsem Cindy s Conklinem na ulici a šla ukázat svůj odznak K. J. Grealishovi, vyšetřovateli, který velel na místě činu. Byl mladý, tmavovlasý, hubený a od stresu si už rozkousal rty do krve.

„Jsem na nohou už sedmadvacet hodin bez přestávky,“ postěžoval si mi, „a tohle smetiště zabere dalších sedmadvacet. Povězte mi ještě jednou, proč jsme tady?“

Jak na nádraží vjel vlak, zvedl se prach, ze stromu spadly listy a do vzduchu vylétly noviny. To všechno ještě víc narušilo místo činu.

Zatroubil klakson – to si koronerova dodávka dělala cestu mezi policisty. Otevřely se posuvné dveře a vystoupila doktorka Claire Washburnová. Opřela si ruce o své mohutné boky, věnovala mi svůj úsměv Madony a já ho opětovala. Pak jsem k ní došla a objala ji.

Claire není jen hlavní policejní lékařka v San Francisku, ale také má nejlepší kamarádka. Známe se už patnáct let, od doby, kdy ještě bývala baculatou černou asistentkou policejního lékaře a já vysokou blondýnou s podprsenkou velikosti 34D, která se snažila přežít svůj divoký první rok zaučování na oddělení vražd.

Byla to pro nás tvrdá a krvavá léta snahy uspět v tom mužském světě. Stále jsme si každý den povídaly. Já byla kmotra jejího miminka a Claire mi byla bližší než má vlastní sestra. Ale teď jsme se už více než týden neviděly.

Když jsme se dost naobjímaly, zeptala se Claire vyšetřovatele: „Grealishi? Máte fotografie oběti?“

Grealish přitakal a já s Claire jsme podlezly pod policejní páskou. Nijak mne nepřekvapilo, že se k nám Cindy přidala.

„To je v pořádku,“ řekla jsem Grealishovi. „Je tu se mnou.“

„Vlastně,“ poznamenala Cindy polohlasně, „jsi tady ty se mnou.“

Obešly jsme stopy krve označené tabulkami s čísly a pak Claire položila tašku a sklonila se nad tělem. Rukou v rukavici obrátila Cesťákovi hlavu ze strany na stranu a jemně mu prohmatala lebku pod vlasy, aby našla tržné rány, fraktury nebo jiná zranění. Po dlouhé pauze řekla: „Krucifix.“

„Tos mi toho moc neřekla,“ napomenula jsem svou kamarádku. „Trochu to rozveď.“

„Jako obvykle, Lindsay,“ povzdechla si Claire, „nebudu až do pitvy vynášet žádné závěry. Něco ti ale říct můžu… ale mimo záznam, novinářko,“ obrátila se na Cindy. „Slyšíš mě?“

„Jasně, jasně. Mám pusu na zámek.“

„Vypadá to, že tenhle člověk neutrpěl jen kruté bití,“ zamumlala Claire. „Ten chudák má v hlavě střelné rány. Někdo na něho pálil zblízka, zřejmě dokud neměl prázdný zásobník.“

Kapitola 5

ZABITÍ BEZDOMOVCE má na oddělení vražd nulovou prioritu. Zní to krutě, ale my prostě nemáme dost zdrojů, abychom pracovali na případech, ve kterých se nepodaří odhalit vraha.

Conklin a já jsme se o tom bavili v autě.

„Cesťáka Ježíše někdo oloupil, je to tak?“ řekl Conklin. „Nějaký další bezdomovec ho zmlátil, a když se ten chudák bránil, odpráskl ho.“

„Co se týče těch střelných ran, ty ukazují spíš na práci gangu. Nebo partu grázlů, kteří ho zbili pro zábavu a pak ho oddělali, protože si byli jistí, že jim to projde. Jenom se na to podívej,“ řekla jsem a ukázala na místo činu: krvavé otisky bot na celém chodníku nebylo možné identifikovat.

A k tomu všemu jsme neměli žádné svědky, žádný vhodný záznam bezpečnostní kamery upevněné na sloupu lampy a žádné nábojnice.

Neznali jsme ani skutečné jméno oběti.

Nebýt toho dramatu, které se Cindy chystala rozpoutat v Chroniclu, skončil by spis toho bezdomovce na dně hromady, kde by se na něj zapomnělo.

Ani já už bych po něm ani nevzdechla.

Ale ty výstřely vypálené zblízka mi vrtaly hlavou.

„Zbití a střelba je při loupeži nesmysl, Richi. Vypadá to na zločin z nenávisti. Nebo snad z vášně.“

Conklin na mě vrhl svůj neodolatelný úsměv.

„Tak se na to koukneme,“ řekl.

Vypnul motor a spolu jsme došli na konec bloku, kde vně bariéry stále postávali hrdinové Cindyiny budoucí reportáže.

Všechny jsme je vyslechli a pak rozšířili okruh na Townsend Street, Clyde Street a Lusk Alley. Promluvili jsme si s obsluhou v baru, s prodavači v novém sexshopu pro gaye, s prostitutkami a feťáky potloukajícími se v ulicích.

Společně jsme klepali na dveře bytů v domech s nízkým nájmem a strávili odpoledne vyslýcháním řidičů ještěrek a dělníků ve skladištích v Townsend Street, kterých jsme se ptali na noční střelbu u nádraží a na Cesťáka Ježíše.

Mnoho lidí však vzalo nohy na ramena, když uviděli naše odznaky, a ostatní tvrdili, že o Cesťákovi nebo jeho smrti nic nevědí.

Ale lidé, kteří Cesťáka Ježíše znali, o něm vyprávěli spoustu historek. Jak překazil vloupání do obchodu s alkoholem, že někdy pracoval v chudinské jídelně a pokaždé měl pár dolarů pro toho, kdo je potřeboval.

Dozvěděli jsme se, že byl elita, král ulice, tulák se srdcem ze zlata. A jeho smrt byla tragédií pro ty, co ho považovali za přítele.

Ke konci dne se můj postoj změnil ze skepse ve zvědavost a já si uvědomila, že jsem se nakazila Cindyinou horečkou.

Cesťák Ježíš byl dobrým pastevcem toho stáda ubožáků.

Tak proč ho někdo zavraždil?

Ocitl se prostě ve špatné době na špatném místě?

Nebo byla jeho smrt zamýšlená a předem připravená?

A nám zbyly dvě otázky, které nemohl žádný dobrý polda jen tak pustit z hlavy: Kdo zabil Cesťáka Ježíše? A proč?

Kapitola 6

CONKLIN A JÁ JSME DORAZILI do Budovy spravedlnosti kolem páté, přešli místnost mužstva a vstoupili do prosklené kanceláře Warrena Jacobiho, která dříve bývala moje.

Jacobi byl kdysi taky můj – tedy býval mým parťákem. Ale přestože jsme si vyměnili místa a často spolu nesouhlasili, měli jsme za sebou tak dlouhou cestu, že mi dokázal číst myšlenky jako nikdo jiný, tak, jak to neuměli ani Claire, Conklin, Cindy nebo Joe.

Když jsme vstoupili, seděl Jacobi za svým stolem podobným smetišti. Můj starý přítel a šéf je prošedivělý třiapadesátiletý polda s vrásčitým obličejem a pětadvaceti lety praxe v oddělení vražd. Jeho pronikavé šedé oči se na mě upřely a já si všimla vrásek od smíchu u koutků jeho úst – protože se nesmál.

Ani trochu.

„Co jste sakra vy dva celý den dělali?“ zeptal se mě. „Pochopil jsem to správně? Pracujete na vraždě bezejmenného bezdomovce?“

Inspektor Fešák, jak se Conklinovi přezdívá v Baráku, mi nabídl židli před Jacobiho stolem, sám zaparkoval svůj pěkný zadek na skřínku – a rozesmál se.

„Řekl jsem něco legračního, Conkline?“ vyštěkl Jacobi. „Máte na stole dvanáct nevyřešených případů. Mám vám je odříkat?“

Jacobi byl popudlivý, protože jsme na tom v San Francisku byli špatně se statistikami vyřešených vražd – až někde za Detroitem.

„Já mu to vysvětlím,“ řekla jsem Conklinovi.

Položila jsem nohy na kraj Jacobiho stolu a spustila: „Měli jsme plné ruce práce, Warrene. Tenhle zločin má několik divných aspektů a o oběti se bude zítra psát velkým písmem v Chroniclu. Myslela jsem si, že bychom měli tu reportáž předběhnout.“

„Mluv dál,“ pobídl mě Jacobi, jako bych byla podezřelá a on mě měl ve výslechové místnosti.

Informovala jsem ho o zjištěných faktech a různých teoriích: že Cesťák Ježíš byl misionář nebo filantrop, že to miminko na jeho krucifixu mělo znamenat, že je proti potratům, nebo že symbolizovalo, jak jsme všichni kdysi bývali nevinní a čistí – jako Ježíšek.

„Ten chlap to s lidmi uměl,“ řekla jsem nakonec. „Byl velmi charismatický, něco jako svatý bezdomovců.“

Jacobi zabubnoval prsty na desku stolu. „Vy neznáte jméno toho svatého, Boxerová?“

„Ne.“

„A nemáte tušení, kdo ho zabil nebo jaký byl motiv?“

„Ani náznak tušení.“

„Tak to by bylo,“ řekl Jacobi a uhodil do stolu. „Skončili jste. Pokud někdo nepřijde s doznáním, nebudete s tím už marnit čas. Jasné?“

„Ano, pane,“ řekl Conklin.

„Boxerová?“

„Slyšela jsem, poručíku.“

Vypadli jsme z Jacobiho kanceláře a pro ten den to zabalili. Řekla jsem Conklinovi: „Pochopil jsi to, viď?“

„Co je k nepochopení na ‚skončili jste‘?“

„Richi, Jacobi to řekl úplně jasně. Pověděl nám, že máme na Cesťáku Ježíšovi pracovat ve svém volném čase. Jdu se podívat dolů za Claire. Přidáš se ke mně?“

Kapitola 7

CLAIRE MĚLA NA SOBĚ chirurgický plášť s motýlkem připíchnutým u výstřihu, zástěru uvázanou kolem pasu a květovanou koupací čepici zakrývající vlasy. Na nerezovém pitevním stole před ní ležel nahý Cesťák Ježíš s příšerně rozmláceným obličejem obráceným ke stropním světlům.

Řez ve tvaru písmene Y se táhl od klíčních kostí k rozkroku a byl zašitý silnou bílou nití jako míč na házenou. Po celém těle byly modřiny, překrývající se šrámy a pohmožděniny.

Cesťáka Ježíše si někdo podal s maximální zuřivostí.

„Už mám rentgenové snímky,“ řekla Claire. Zatímco mluvila, pohlédla jsem ke svítící krabici na stěně, na které byly pověšené.

„Zlomená pravá ruka, nejspíš uhodil svého útočníka nebo mu na ni někdo dupnul, když ležel na zemi. Má spoustu fraktur obličejových kostí a lebky. A samozřejmě zlámaná žebra, tři.“

„Všechna ta poranění způsobená tupým předmětem by ho možná zabila, ale když na něho někdo vzal něco jako baseballovou pálku, byl už mrtvý.“

„Příčina smrti? Ven s tím, Motýlku, jsem připravená.“

„Ach jo,“ povzdechla si. „Pracuji, jak nejrychleji umím, a stejně jsem na Lindsay moc pomalá.“

„Takže?“ řekla jsem.

Claire sáhla rezignovaně za sebe a zvedla několik sáčků z průsvitného papíru obsahující něco, co vypadlo jako zploštělé kulky.

„To jsou dvaadvacítky?“ zeptal se jí Conklin.

„Přesně tak, Richi. Čtyři kulky se odrazily od lebky. Vnikly pod kůži tudy, tudy, přímo tudy a zezadu a zůstaly trčet pod skalpem jako švábi pod kobercem.

Ale myslím si, že existuje jistá šance, že pan Ježíš mohl tyhle čtyři kulky přežít.“

„A co ho tedy zabilo?“ zeptala jsem se.

„No, holčičko, ten vrah střelil pana Ježíše ještě do spánku, a to byla nejspíš smrtící rána. Nakonec mu pro jistotu vpálil kulku zezadu do krku.“

„A teprve potom mu roztloukl obličej? Zlámal žebra?“ zeptala jsem se užasle. „Takže mluvíme o zločinu z vášně?“

„Jo, někdo ho nenáviděl, to je jasné,“ prohlásila Claire. Zavolala na svou asistentku. „Mohla bys pana Ježíše odvézt, Bunny? Ať ti pomůže Joey. A na cedulku na palec u nohy napiš John Doe číslo dvacet sedm a dnešní datum.“

Conklin a já jsme následovali Claire do její kanceláře. „Mám ještě něco, co bych vám chtěla ukázat,“ řekla Claire. Sundala si z hlavy gumovou čepici a svlékla chirurgický plášť. Pod ním měla modré lékařské kalhoty a své oblíbené tričko s nápisem na hrudi: „Možná jsem tlustá a je mi čtyřicet, ale tady mě máte.“

Ten nápis připadal Claire legrační, ale protože už jí bylo čtyřicet pět, napadlo mě, že by si měla pořídit nové oblíbené tričko.

Moje kamarádka nám nabídla židle, posadila se za svůj stůl a odemkla horní zásuvku. Vyndala z něho další sáček na důkazy, položila ho na stůl a nasměrovala lampu tak, aby svítila přímo na něj.

„Tohle je Cesťákův krucifix,“ prohlásila s pohledem upřeným na tuláckou ozdobu, jež měla patinu starodávného a cenného artefaktu.

Vypadal tak, jak nám ho bezdomovci popsali: dva šrouby, měděný drát, figurka miminka připevněná na kříži.

„Na té plastové postavičce by mohly být otisky prstů,“ řekla jsem. „Kde jsi to našla?“

„V Cesťákově jícnu,“ odpověděla Claire a napila se vody. „Někdo se mu to pokusil nacpat do krku.“

Kapitola 8

DYCHTILA JSEM poslechnout si, co si bude o Cesťáku Ježíšovi myslet Joe.

Toho večera jsme večeřeli v restauraci Zahraniční kino. Přestože se nachází v sešlém bloku v nejpochybnější čtvrti ve městě obklopeném putykami a krámy s veteší, díky své markýze a propracovanému designu restaurace vypadá, jako by ji nějaký létající talíř zvedl v Los Angeles a omylem upustil tady v Mission.

Ale kromě vzhledu upoutává Zahraniční kino piknikovými stoly na zadní zahrádce, kde se na bílou zeď vedlejšího domu promítají staré filmy.

Toho večera na začátku května byla obloha čistá a atmosféře dodávaly na útulnosti tepelné lampy rozmístěné po celé zahrádce. U jednoho stolu seděl Sean Penn se svými kamarády, ale mně se nejvíc líbilo, že jsme si mohli s Joem vyrazit na večeři, aniž si jeden z nás musel koupit letenku.

Po mnoha otřesech se horská dráha našeho vztahu na dálku celkem srovnala, když se Joe přestěhoval do San Franciska, aby mohl být se mnou. Teď jsme konečně žili spolu.

Konečně jsme měli skutečnou šanci.

Zatímco se na zdi beze zvuku míhaly záběry ze starého francouzského filmu Paraplíčka ze Cherbourgu, naslouchal Joe pozorně mému vyprávění o neobyčejném dni, který jsem měla za sebou: o tom, jak jsme si s Conklinem málem ubrousili nohy, když jsme se snažili zjistit, kdo zabil Cesťáka Ježíše.

„Claire mu vytáhla z hlavy pět kulek, čtyři z nich byly jen pod kůží,“ řekla jsem Joeovi. „Pátá šla do spánku a ta ho nejspíš zabila. Cesťák Ježíš koupil po smrti ještě jednu ránu zezadu do krku. Trochu osobní druh násilí, co?“

„Ty kulky byly pětadvacítky, nebo dvaadvacítky?“

„Dvaadvacítky,“ odpověděla jsem.

„Uvažuj. Musely být měkké, jinak by pronikly lebkou. Našly se na místě činu nějaké nábojnice?“

„Ani jedna. Vrah nejspíš střílel z revolveru.“

„Nebo použil poloautomat a nábojnice posbíral. Ten člověk si dával pozor, aby nezanechal důkazy. Přemýšlej o tom.“

„Tak dobře, to je dobrý postřeh.“ Zamyslela jsem se nad Joeovou úvahou. „Takže říkáš, že to bylo předem připravené?“

„Není to beznadějné, Linds. Na tom měkkém olovu by mohly být rýhy. Uvidíme, s čím přijde laboratoř. Škoda že nemůžete sejmout otisky z nábojnic.“

„Nějaké by mohly být na tom plastovém miminku.“

Joe přikývl, ale poznala jsem, že nesouhlasí.

„Ne?“ zeptala jsem se ho.

„Jestli střelec nábojnice posbíral, byl to profík. Nájemný vrah nebo voják. Nebo polda, případně kriminálník. Jestli to byl profík…“

„Tak nebudou žádné otisky ani na krucifixu,“ dodala jsem. „Ale proč by profesionál zabíjel takhle krutě bezdomovce?“

„Děláte na tom teprve den, Linds. Dej tomu čas.“

Řekla jsem: „Jasně,“ ale Jacobi už vyšetřování zastavil. Složila jsem hlavu do dlaní, zatímco Joe přivolal číšníka a objednal víno. Pak se ke mně obrátil se širokým, nečitelným úsměvem.

Opřela jsem se a pokusila se ten úsměv analyzovat, ale došla jsem jen k tomu, že Joe vypadá jako dítě, které má nějaké tajemství.

Zeptala jsem se ho, o co jde, a počkala, až ochutná víno. Potom, když mě nechal dost dlouho čekat, naklonil se ke mně přes stůl a vzal mé ruce do svých.

„No, blondýno, hádej, kdo mi dnes volal z Pentagonu?“

Kapitola 9

„PROBOHA!“ vyhrkla jsem. „Ani to neříkej!“

Nemohla jsem si pomoct. Jako první mě napadlo, že Joea povolali zpátky do Washingtonu – a nemohla jsem tu představu snést.

„Jen klid, Lindsay. Volali mi kvůli zakázce. Mohla by to být první z mnoha zakázek, všech lukrativních, oživení mé konzultantské živnosti.“

Když jsem se s Joem seznámila při práci na jednom případu, stálo na jeho navštívence ZÁSTUPCE ŘEDITELE, ÚŘAD PRO NÁRODNÍ BEZPEČNOST. Byl jedním z nejlepších odborníků na boj s terorismem ve Washingtonu. A on se té práce vzdal, aby se mohl přestěhovat za mnou sem na pobřeží.

Jeho doporučení a pověst byly prvotřídní, ale příležitostí se v San Francisku nenaskýtalo tolik, kolik očekával.

Vinila jsem z toho současnou administrativu paralyzovanou po odchodu tolik oblíbeného starosty Josepha Molinariho ve volebním roce. Měli toho prostě nad hlavu.

Tohle bylo dobré.

Uvolnila jsem se. Usmála se. Řekla jsem: „Uf. Vyděsil jsi mě, Joe.“ A začala jsem se radovat s ním.

„Tak mi pověz o té zakázce,“ vybídla jsem ho.

„Jasně, ale nejdřív si objednáme.“

Nepamatuji se, co jsem si vybrala z jídelního lístku, protože když jídlo přinesli, oznámil mi Joe, že odjíždí na konferenci na Středním východě – hned ráno.

A že zůstane v Jordánsku celé tři týdny.

Joe odložil vidličku a řekl: „Co se děje, Lindsay? Co ti dělá starosti?“

Zeptal se mile, opravdu to chtěl vědět, ale mně vylétl krevní tlak a nedokázala jsem mu mile odpovědět.

„Ale zítra máš narozeniny, Joe. Máme jet na víkend ke Cat, zapomněl jsi?“

Catherine je má o šest let mladší sestra, která žije se svými dvěma holčičkami v hezkém pobřežním městě Half Moon Bay. Měl to být rodinný víkend, příjemně strávený čas, a pro mě hodně znamenalo, že představím Joea svým takřka jediným příbuzným, které jsem měla.

„Můžeme Catherine navštívit jindy, miláčku. Já na tu konferenci musím. Kromě toho, Lindsay, jediné, co chci k narozeninám, je tenhle večer s tebou.“

„Teď s tebou o tom nemůžu mluvit,“ řekla jsem, hodila na stůl ubrousek, postavila se před film promítaný na zdi a slyšela, jak na mě lidi volají, abych se posadila.

Prošla jsem restaurací a deset metrů dlouhou chodbou s výklenky plnými svíček po obou stranách. Cestou jsem vytáhla mobil a zavolala si taxík, ještě než jsem vyšla na ulici.

Jak jsem čekala venku v Mission Street, nejdřív jsem se cítila uražená, pak hloupě a nakonec jsem na sebe dostala pořádný vztek.

Chovala jsem se přesně podle stereotypu hloupé blondýny, kterým jsem tolik pohrdala.

Kapitola 10

TY BLBÁ SLEPICE, pomyslela jsem si. Pak jsem se sklonila a mávla na taxikáře, že může odjet.

Potom jsem prošla romanticky osvětlenou desetimetrovou chodbou a restaurací ven na zadní zahrádku.

Dorazila jsem tam, právě když číšník odnášel talíře. „Sednout, vy tam!“ křikl na mě znovu člověk, který se ozval už předtím. „Jo, vy!“

Posadila jsem se před Joea a řekla: „Bylo to ode mě pitomé, omlouvám se.“

Joeův výraz mi prozradil, že ho to opravdu ranilo. Řekl: „Taky se omlouvám. Měl jsem se rozběhnout za tebou, ale nečekal jsem, že budeš reagovat takhle.“

„Ne, neomlouvej se. Byl jsi v právu a já naprostý idiot, Joe. Můžeš mi to odpustit?“

„Už jsem ti odpustil. Ale Lindsay, pokaždé když se pohádáme, náš vztah to trochu oslabí.“

„Já vím,“ řekla jsem pokorně.

Joe se smutně usmál.

„Táhne ti na čtyřicet.“

„To vím, ale díky za informaci.“

„Mně bude čtyřicet sedm, jak jsi včera sama poznamenala. Vloni jsem tě požádal, aby sis mě vzala. Ten prsten, co jsem ti dal, je stále v krabičce v zásuvce, a ne na tvém prstu. Co chci k narozeninám? Na to bys mohla přijít sama, Lindsay.“ S dokonale nevhodným načasováním, ve kterém jsou číšníci na celém světě tak dokonalí, se kolem našeho stolu seskupila trojice mladíků s malým dortem v ruce a hořícími svíčkami a začala Joeovi zpívat „Hodně štěstí, zdraví“. Přesně jak jsem naplánovala.

Ke zpěvu se přidali někteří hosté a obrátila se k nám spousta očí. Joe se usmál a sfoukl svíčky.

Pak na mě pohlédl s láskou vepsanou v celém obličeji. Řekl: „Nepřemlouvej mě, blondýno. Stejně ti neřeknu, co bych si přál.“

Připadala jsem si jako blázen, že jsem zkazila náš večer?

Připadala.

Věděla jsem, co dělat s Joeovým přáním a tím diamantovým prstenem v černé sametové krabičce?

Nevěděla.

Ale byla jsem si celkem jistá, že má nerozhodnost neměla s Joem nic společného.

Kapitola 11

PROBUDILI JSME SE před rozbřeskem a vášnivě se beze slova pomilovali. Skončili jsme s rozcuchanými vlasy, pokousanými rty a polštáři rozházenými po podlaze.

To divoké milování bylo pravdivým, upřímným doznáním, že jsme v koncích. Že ani jeden z nás nemůže říct nic, co by ten druhý už nevěděl.

Naše kůže se leskla v ranních červáncích, leželi jsme bok po boku a pevně se drželi za ruce. Supermoderní hodiny na nočním stolku promítaly na strop čas a vnější teplotu velkými červenými číslicemi.

Pět patnáct ráno.

Dvacet dva stupňů.

Joe řekl: „Měl jsem dobrý sen. Všechno bude v pořádku.“

Chtěl ujistit mě? Nebo sebe?

„O čem byl ten sen?“

„Plavali jsme spolu nazí pod vodopádem. Voda. To znamená sex, ne?“

Pustil mou ruku. Matrace se pohnula. Stáhl ze sebe deku a přikryl mě.

Naslouchala jsem tekoucí sprše, ležela ve tmě a cítila se nerozhodná, nešťastná a v koncích. Pak jsem usnula a vzbudila mě Joeova ruka na vlasech.

„Už musím jít, Lindsay.“

Zvedla jsem se, objala ho kolem krku a políbili jsme se.

„Šťastnou cestu,“ řekla jsem. „A nezapomeň mi napsat.“

„Já ti zavolám.“

Bylo to celé špatně nechat Joea odejít s tak chladným rozloučením. Dveře bytu se zavřely. Cvakl zámek.

Vyskočila jsem z postele.

Natáhla jsem si džíny, hodila na sebe Joeův svetr a vyběhla bosa na chodbu. Stiskla jsem u výtahu tlačítko dolů a držela ho, dokud kabina nevyjela zpátky do desátého patra a neotevřela se.

Během pomalé cesty dolů jsem se třásla netrpělivostí.

V duchu jsem viděla, že jsou Joeova zavazadla už v kufru, auto jede po Lake Street, nabírá rychlost a míří k letišti.

Ale když mě výtah konečně snesl do vstupní haly, uviděla jsem Joea přes skleněné dveře, jak stojí vedle sedanu Lincoln. Prolétla jsem kolem portýra na ulici a zavolala na něj.

Vzhlédl, otevřel náruč a já mu do ní vběhla. Když jsem se mu přitiskla obličejem k saku, cítila jsem, jak se mi z očí vyřinuly slzy.

„Moc tě miluju, Joe.“

„Taky tě miluju, blondýno.“

„Joe, když jsme plavali pod tím vodopádem, měla jsem ten prsten?“

„Ano. S velkým třpytivým diamantem. Bylo by ho vidět až z Měsíce.“

Zasmála jsem se mu do ramene. Políbili jsme se a objali a pak ještě jednou, dokud řidič neřekl: „Co takhle nechat si trochu na příště?“

„Radši už pojedu,“ prohlásil Joe.

Neochotně jsem couvla a on nastoupil do auta.

Zamávala jsem a Joe mávání opětoval, zatímco mi ho černý lincoln odvážel pryč.

Kapitola 12

YUKI BYLA VE SVÉ KANCELÁŘI, jedné z těch kójí bez oken pro zástupce prokurátora v Budově spravedlnosti. Byla připravená, ve střehu a oblečená k soudu: v šedém kostýmu Anne Klein, růžové hedvábné blůze a botách za tři sta dolarů, na které dostala u Neimana padesátiprocentní slevu.

Bylo půl sedmé ráno.

Asi za tři hodiny už bude pronášet závěrečnou řeč v zamotaném případu hrozných, krvavých vražd, z nichž byla obviněná pětadvacetiletá Stacey Glennová, bývalá královna krásy, která byla nejen kráska, ale také zvíře.

To, co Stacey Glennová udělala svým rodičům, bylo odporné, nevyprovokované a neodpustitelné a Yuki byla odhodlaná dostat tu psychopatickou mrchu na zbytek života do vězení. Ale přes své velké odhodlání a talent předkládat ty nejpádnější argumenty se na prokuratuře proslavila svými prohrami. A to ji trápilo.

A teď se mělo rozhodnout.

Pokud by Stacey Glennová vyklouzla, vrátila by se Yuki k občanskému právu, pomáhala by lidem s rozvody a uzavíráním smluv. Jestli by ji tedy nevyhodili dřív, než by stačila podat výpověď.

Yuki se naklonila dopředu na rozvrzané židli a zamíchala balíčkem kartiček obsahujících argumenty, které hodlala přednést u soudu.

Zaprvé: Stacey Glennová odešla ze svého bytu na Portera Hill ve dvě ráno a dojela ve svém výrazném, jasně červeném subaru Forrester k pětašedesát kilometrů vzdálenému domu svých rodičů v Marin.

Zadruhé: Stacey Glennová vstoupila do domu rodičů okolo třetí toho rána za použití klíče, který byl schovaný pod kamenem ve tvaru srdce u domovních dveří. Prošla kuchyní do garáže, odnesla si nahoru do hlavní ložnice páčidlo a ubila své rodiče ranami do hlavy.

Zatřetí: Sousedka dosvědčila, že viděla červené subaru Forrester s terénními pneumatikami parkovat na příjezdové cestě Glennových a poznala, že patří Stacey.

Začtvrté: Poté co nechala své rodiče ležet mrtvé, vrátila se domů a cestou projela asi ve čtyři třicet pět mýtnou branou.

Ty časové údaje byly pro Yukinu obžalobu rozhodující, protože dokazovaly pohyby Stacey Glennové oné noci a vyvracely její tvrzení, že byla doma a spala, když její rodiče někdo zavraždil.

Zapáté: Stacey Glennová byla závislá na nakupování a silně zadlužená. Rodiče jí živí k ničemu nebyli, ale mrtví měli cenu milionu dolarů.

Zašesté: Stacey Glennová měla prostředky, motiv i příležitost – a byla tu také svědkyně toho zločinu.

A ta svědkyně představovala devadesát procent Yukiny obžaloby.

Yuki sepnula kartičky gumičkou a hodila balíček do kabelky. Pak sepjala ruce pod bradou a usmála se při pomyšlení na svou matku Keiko Castellanovou, která zemřela předčasně. Keiko svou dceru moc milovala a Yuki teď kolem sebe cítila matčinu uklidňující přítomnost.

„Mami, zůstaň se mnou dnes u soudu a pomoz mi vyhrát, ano?“ řekla nahlas. „Posílám polibky.“

Protože zbývalo ještě několik hodin, uklidila Yuki v zásuvce s tužkami, vynesla odpadkový koš, vymazala staré záznamy z adresáře a převlékla se z růžové blůzy do serióznější šedé košile mužského střihu, která ležela v sáčku z prádelny za jejími dveřmi.

V osm patnáct přišel chodbou její asistent Nicky Gaines a zavolal na ni. Yuki vystrčila hlavu ze dveří a řekla: „Nicky, hlavně se postarej, aby fungoval PowerPoint. Nic jiného po tobě nechci.“

„Spolehni se,“ opáčil Nicky.

„Dobře. Jdeme na věc.“

Kapitola 13

YUKI VSTALA ze svého místa za stolem obžaloby, když do soudní síně vstoupil ctihodný Brendan Joseph Duffy dveřmi v dřevěném ostění za svou stolicí a posadil se mezi vlajky a před velký znak státu Kalifornie.

Duffy měl postavu běžce, šedé vlasy a velké brýle posazené dole na nose. Vytáhl si z uší sluchátka iPodu, otevřel si plechovku spritu a pak, když se všichni přítomní usadili, požádal soudního sluhu, aby přivedl porotu.

Na protější straně uličky si Phillip R. Hoffman, uznávaný obhájce, šeptal se svou klientkou Stacey Glennovou.

Hoffman byl přes metr devadesát vysoký, nahrbený, bylo mu dvaačtyřicet let a jeho černé vlasy zjevně vzdorovaly hřebenu. Na sobě měl tmavomodrý oblek od Armaniho a růžovou saténovou kravatu. Nehty na rukou měl pečlivě udržované.

Stejně jako Yuki byl i Hoffman perfekcionista.

Na rozdíl od ní měl však Hoffman skóre vyhraných případů, které ho řadilo do první ligy. Za normálních okolností si počítal devět set dolarů na hodinu, ale momentálně zastupoval Stacey Glennovou zadarmo. Hoffman nebyl žádný dobrodinec. Soudní síň byla plná novinářů a jejich reportáže o soudním řízení měly pro jeho firmu hodnotu milionů.

Stacey Glennová byla okouzlující modrooká bruneta se dvěma červenými skvrnami na krku, které zdůrazňovaly její vězeňskou pobledlost. Měla na sobě nevkusné šaty z nevkusné kostkované látky v odstínech šedozelené, v nichž vypadala spíš jako učitelka než jako vypočítavá vraždící psychopatka prahnoucí po penězích, kterou byla ve skutečnosti.

Vedle Yuki hlasitě dýchal Nicky Gaines s věčně ucpaným nosem, když do malé soudní síně vcházeli bočními dveřmi porotci a usazovali se na svých místech.

Soudce Duffy porotce uvítal, vysvětlil, že dnes obě strany přednesou závěrečné řeči a porota se pak začne domlouvat na verdiktu.

Duffy se dlouze napil limonády přímo z plechovky a zeptal se: „Slečno Castellanová, je obžaloba připravená?“

„Ano, Vaše ctihodnosti.“

Yuki si vzala ze stolu poznámky a došla k řečnickému pultu ve středu dubem obložené soudní síně. Usmála se na dvanáct porotců a dva náhradníky, jejichž tiky, grimasy, smích a obracení očí v sloup za uplynulých šest týdnů dobře poznala, popřála jim dobré ráno, pak ukázala na obžalovanou a promluvila z patra.

„Stacey Glennová je zvrácená a zatvrzelá vražedkyně.

Zabila svého otce, který ji zbožňoval. Udělala vše pro to, aby zemřela i její matka, a myslela si, že se jí to podařilo. Ubila své rodiče bez slitování, protože chtěla vyinkasovat jejich životní pojistky v hodnotě milionu dolarů.

Udělala to pro peníze.“

Yuki uvedla časovou přímku, kterou si narýsovala během procesu – potvrzenou svědectvími výběrčího mýta a sousedkou Glennových – a připomněla porotě výpověď pojišťovacího agenta, jemuž Stacey před vraždou zavolala, aby si ověřila výši pojistky svých rodičů.

Nakonec požádala porotce, aby si vzpomněli na svědectví inspektora Paula Chiho, vyznamenaného vyšetřovatele z oddělení vražd sanfranciské policie, a Lynn Colomellové, zkušené zdravotnice.

Inspektor Chi a zdravotnice seržantka Lynn Colomellová dosvědčili, že i když byla Rose Glennová blízko smrti, když ji našli, byla při smyslech a ‚komunikovala‘, sdělila Yuki porotě.

„Rose Glennová se řídila pokyny zdravotníků. Věděla, kdo ji napadl, a hlavně byla schopná sdělit tuto informaci policii.

Víte, že inspektor Chi měl s sebou videokameru, když byl toho rána povolán na místo vraždy. Jakmile si uvědomil, že je paní Glennová stále naživu, natočil jejich rozhovor v domnění, že to budou její poslední slova.

Rose Glennová věděla přesně, kdo ji napadl. A na tomto videozáznamu o tom vypovídá mnohem přesvědčivěji, než bych to dokázala já.

„Nicky, pusť to, prosím.“

Kapitola 14

NA OBRAZOVCE VEDLE soudcovské lavice blízko poroty se objevil videozáznam z ponurého místa činu.

Objektiv kamery se zaostřil na ložnici, které dominovala široká postel. Povlečení bylo rozházené a tmavé zaschlou krví. Na opačném konci postele, jejíž pelest byla potřísněná mozkem a krví, leželo zkroucené mužské tělo s tváří odvrácenou od kamery a hlubokými ranami na lebce a hrdle.

Z postele se zvedla přízračná ženská ruka a pokynula člověku s kamerou, aby přistoupil k ní. Zvuk přerývaného dechu zesílil, když se kamera přiblížila k posteli.

Bylo šokující a děsivé spatřit, že i když měla rozdrcenou čelist a jedno oko pryč, byla Rose Glennová stále naživu.

„Jsem inspektor Paul Chi,“ řekl muž mimo záběr. „Sanitka je na cestě, paní Glennová. Slyšíte mě?“

Ženina brada se jako zázrakem pohnula dolů a nahoru. „Jmenujete se Rose Glennová?“

Žena znovu přikývla.

„Je Ronald Reagan prezidentem Spojených států?“

Rose Glennová zavrtěla hlavou – ne.

„Rose, víte, kdo tohle udělal vám a vašemu manželovi?“ Ženin dech byl ještě přerývanější, přesto však přikývla. „Byl to neznámý útočník?“ zeptal se jí Chi.

Rose Glennová zavrtěla hlavou.

„Byl to člen rodiny?“

Přikývla.

Náhle zapraskaly policejní vysílačky, do místnosti hlučně vjela nosítka a vnikla do záběru kamery. Pak se scéna znovu uvolnila.

Blonďatá zdravotnice s vlasy svázanými do ohonu řekla chraptivým kuřáckým hlasem: „Bože na nebesích. Ona žije!“

Tato zdravotnice, která už před porotou svědčila, byla Lynn Colomellová. Na obrazovce doběhla k Anthonymu Glennovi a zkontrolovala mu pulz. Chi se zeptal umírající: „Rose, byl to váš syn? Udělal tohle váš syn Rudi?“

Rose Glennová zavrtěla mučivě pomalu hlavou.

Výslech přerušil zvuk krků, když se ke Colomellové přidali další dva zdravotníci. Radili se o ošetření, přinesli kyslíkovou bombu a zasunuli Rose Glennové do nosu kanylu.

Paul Chi mluvil dál, tentokrát ke zdravotníkům: „Potřebuji ještě okamžik.“ Pak znovu oslovil oběť: „Rose, Rose. Byla tím útočníkem vaše dcera Stacey?“

Žena pokývala hlavou.

„Rose, vy tvrdíte, že tohle spáchala vaše dcera Stacey?“

„Ano,“ vydechla umírající.

Byl to strašný zvuk vzduchu unikajícího z plic, jako by ta žena obětovala poslední kyslík, aby pověděla Chimu, kdo ji zabil.

Potom zdravotníci zvedli Rose Glennovou na nosítka a výslech skončil.

Obrazovka v soudní síni zčernala a rozsvítila se světla. Porotci už to video viděli, ale protože ta nahrávka byla Yukiným hlavním důkazem, pustila ji znovu, aby šok z hrůzné scény podpořil její slova.

Pak si odkašlala a řekla: „Dámy a pánové, Rose Glennové bylo toho ráno položeno množství otázek, na které odpovídala pohyby hlavy, a mohla dokonce i mluvit. Na dotaz, zda ji napadla její dcera, odpověděla ano.

A během tohoto procesu Rose Glennová ani jednou nepopřela to, co inspektoru Chiovi řekla. Prostě si to nepamatuje.

A proč si nemůže vzpomenout? Protože ji její dcera bila do hlavy páčidlem a způsobila jí poranění tak vážná, že je lékaři u žádného přeživšího ještě neviděli.

Ale Rose Glennová přežila – ovdovělá, zohavená a částečně doživotně ochrnutá.

Obžaloba se ptá, zda shledáváte Stacey Glennovou vinou v obou bodech: ze zavraždění jejího otce Anthonyho Glenna a z pokusu o vraždu její matky Rose. Žádáme vás, abyste se postarali o to, aby Stacey Glennová pykala za své zločiny v plném rozsahu, jaký právo umožňuje.“

Když si Yuki sedala, cítila mnoho věcí a všechny byly dobré: uspokojení z poctivě vykonané práce, Nickyho ruku, která ji poplácala po zádech, i matčinu přítomnost obklopující ji jako pevné objetí.

„Zvládla jsi to, Yuki,“ řekla jí matka. „Byla jsi skvělá.“

Kapitola 15

PHILLIP HOFFMAN se před touto porotou ani jednou nenechal vyvést z míry. Ke svědkům obhajoby se choval s respektem a nepoužil silné slovo tam, kde stačilo jen obyčejné. Byl si jistý, že ho porota má ráda a důvěřuje mu, a počítal s tím, že tento postoj zaujme i k jeho klientce.

„Vážení,“ řekl, když se postavil nad řečnický pultík, který vypadal v jeho stínu jako hračka. „Stacey Glennová je dobré děvče, které v životě nikomu neublížilo. Miluje své rodiče, a když před vás předstoupila Rose Glennová za cenu velkého psychického i fyzického utrpení, řekla vám, že Stacey nemá sebemenší sklony k násilí. Že by Stacey nikdy nezaútočila na svého otce ani ji samotnou.

Slyšeli jste Rose Glennovou říkat, jak je nešťastná z toho, jak bylo to, co řekla nebo udělala na pokraji smrti, špatně vyloženo a použito k usvědčení její dcery.“

Hoffman potřásl hlavou, nechal poznámky na pultíku, sepjal ruce za zády a přejel porotce pohledem svých tmavých očí.

„Obžaloba použila video z místa činu, aby rozdmýchala vaše emoce, protože to je všechno, co má. Ale toto video, byť dojemné, nijak nedokazuje, že by se Stacey Glennová čehokoli dopustila.“

Hoffman provedl porotu svou verzí případu, citoval zprávy dvou neurologů a jednoho psychiatra, kteří dosvědčili, že Rose Glennová byla v šoku, když ji inspektor Chi vyslýchal, a její odpovědi jsou tedy naprosto nedůvěryhodné.

Řekl, že si vybírač mýtného sice myslel, že viděl Stacey Glennovou, jenže celá transakce trvala maximálně pár vteřin, a on navíc viděl řidiče v noci.

„Neexistuje žádný záznam poznávací značky toho auta ani videozáznam řidiče,“ připomněl Hoffman porotě.

„Bernice Lawrencová,“ pokračoval Hoffman, „ta sousedka, která odpřisáhla, že viděla Staceyin vůz na příjezdové cestě… no, je to dobrá občanka a snažila se pomoci policii. Možná viděla podobné auto, nebo si třeba spletla datum – každopádně přiznala, že Stacey ani nezahlédla.

Když použijeme selský rozum, stěží uvěříme, že by má klientka mohla být tak hloupá, aby zaparkovala své auto před domem rodičů a pak šla dovnitř a zabila je. Je to směšné.

Viděli jste, jak vypadala ložnice Tonyho a Rose Glennových po útoku,“ řekl: „Myslíte si, že by někdo mohl pozvednout páčidlo, mnohokrát udeřit s obrovskou silou a přitom nemít na oblečení ani vlas či kapku krve?

Stacey byla předvedena k výslechu několik hodin po tragédii. Bylo prohlédnuto celé její tělo, ruce, vlasy. Byl prohledán její byt a její boty i šaty prozkoumala laboratoř.

Nenašel se u ní žádný důkaz. Ani jeden.

Staceyino auto rozebrala policie do posledního šroubku a neobjevila žádný důkaz.

Co se týká klíče ponechaného v zámku domovních dveří, ptám se vás: kolik z vás si nechává náhradní klíče pod rohožkou nebo na nějakém jiném zjevném místě, kde by je někdo mohl najít?

A ten telefonát Waynu Chadwellovi, pojišťovacímu agentovi?

Stacey byla dobrá dcera. Její rodiče stárli. Kontrolovala jejich pojistky, protože si chtěla být jistá, že jsou chránění.

Když to shrnu, vážení, neexistují žádné důkazy spojující mou klientku s tímto zločinem. Žádné.

A protože policie získala pochybné svědectví těžce zraněné ženy, hodila tento zločin na Stacey – a po nikom jiném už nepátrala. Dá se v tomto případu najít odůvodněná pochybnost? Já tvrdím, že tu není nic než odůvodněná pochybnost.

Rose Glennová přišla o manžela a skoro zemřela. A teď vás obžaloba žádá, abyste znásobili tragédii této ubohé ženy tím, že ji připravíte i o dceru.

Stacey to neudělala, vážení.

A nic nedokazuje opak.

Naléhám na vás, abyste shledali Stacey Glennovou nevinnou ve všech bodech obžaloby. Děkuji vám.“

Kapitola 16

CINDY, ELEGANTNÍ v růžových zavinovacích šatech pod kabátem a se zářícími vlasy, vypadající, jako by vystoupila z výkladu obchodního domu, obešla špinavé feťáky potloukající se na Páté ulici poblíž Townsend Street a poděkovala bezzubému muži, který jí podržel otevřené dveře.

Přízemí sídla charitativní organizace „Od srdce“ tvořila jedna velká zeleně vymalovaná místnost s výdejním pultem jako v jídelně u jedné stěny a skládacími stoly a židlemi vyrovnanými v řadách, mezi nimiž se pohybovali otrhaní lidé – někteří si mluvili pro sebe, jiní jedli vejce z papírových talířů.

Cindy si všimla hubené černošky, která si ji prohlížela z místa nedaleko vchodu. Vypadala asi na čtyřicet a měla na sobě výraznou blůzu přes černé strečové kalhoty, na šňůrce na krku jí visely brýle s fialovými rámečky a na odznaku na její blůze stálo: LUVIE JUMPOVÁ, DOZOR V DENNÍ MÍSTNOSTI.

Paní Jumpová si Cindy chvilku skepticky měřila a pak řekla: „Co byste ráda?“

Cindy se ženě představila a řekla jí, že píše článek o Cesťáku Ježíšovi do sanfranciského Chroniclu.

„Zabývám se jeho vraždou,“ dodala a vytáhla z tašky s notebookem ranní noviny. Otevřela je na třetí straně a ukázala na titulek v horní části.

Černoška zamžourala na noviny a zeptala se: „Už jste měla kafe?“

„Ne,“ odpověděla Cindy.

„Tak se posaďte.“

Luvie Jumpová se za chvilku vrátila se dvěma hrnky s kávou, košíkem rohlíků a malými porcemi másla v alobalu.

„Přečtete mi tu reportáž?“ požádala, když se posadila před Cindy a položila na stůl plastové příbory a ubrousky. „Nemám u sebe brýle na čtení.“

Cindy se usmála. „Moc ráda. Jen zřídka se dostanu k předčítání.“ Uhladila noviny na stole a řekla: „Titulek zní ‚Mesiáš bez domova zavražděn. Policie nemá žádné stopy‘.“

„Hm. Pokračujte.“

„Dále tam je: ‚Někdy po půlnoci šestého května byl u nádraží Coltrain v Townsend Street zbit a zastřelen bezdomovec. Každý rok zemře v našich ulicích více než stovka lidí bez domova na následky zanedbávání a násilí a město je nechá pohřbít a zapomene na ně‘.“

„Pod to bych se podepsala,“ zamumlala Luvie.

Cindy pokračovala: „Ale na tohoto muže se tak snadno nezapomene. Byl to přítel vyděděnců, lidí na okraji společnosti. Byl to jejich pastýř – a miloval je.

Neznáme jeho jméno, ale říkalo se mu ‚Cesťák Ježíš‘.“ Cindy se sevřelo hrdlo, a když vzhlédla, viděla, že se na ni Luvie Jumpová usmívá, ale její rty se chvějí, jako by se měla rozplakat.

„Porodil moje nejstarší dítě v jedné uličce,“ řekla Luvie. „To proto nosil to miminko na kříži na krku. Ježíš je spása. Jak vám můžu pomoct, Cindy Thomasová? Stačí říct.“

„Chci se o něm dozvědět všechno.“

„Kde mám začít?“

„Znáte Cesťákovo pravé jméno?“

Kapitola 17

CINDY BYLA V SEVŘENÍ mrtvého – její srdce, mysl i duše. Conklin a já jsme s ní seděli v MacBainově baru Pivo z celého světa, oblíbeném podniku policistů v Bryant Street. Z džuboxu duněla „Dancing Queen“ a dlouhý naleštěný barový pult obklopovaly tři vrstvy davu lidí, kteří tam přišli po práci rovnou z Budovy spravedlnosti.

Cindy nevnímala okolí.

Její hlas byl zabarvený vztekem, když říkala: „On jí porodil dítě, a ona nezná jeho jméno. Nikdo ho nezná! Kdyby neměl obličej na kaši, mohli bychom otisknout jeho fotografii. Třeba by ho někdo poznal a zavolal by nám.“

Cindy dopila pivo, uhodila prázdnou sklenicí o stůl a řekla: „Musím lidi dovést k tomu, aby pochopili, co byl Cesťák Ježíš zač. Aby na chvilku zvedli oči od rubriky Ze společnosti a uvědomili si, že na lidech jako on záleží.“

„My to chápeme, Cindy,“ ujistila jsem ji. „Zhluboka se nadechni a nech mluvit taky někoho jiného.“

„Pardon,“ zasmála se Cindy. „Sydney,“ řekla a zvedla ruku, aby přivolala číšnici, „přineste mi ještě jedno, prosím.“

„Rich a já jsme místo oběda probírali pohřešované osoby a porovnávali Cesťákovy otisky.“

„Místo oběda. No páni,“ ušklíbla se Cindy.

„Hele, podívej se na to takhle,“ řekla jsem. „Hodili jsme tvého Cesťáka na vrcholek velké hromady aktivních případů.“

Cindy na mě vrhla omluvný pohled, ale nemyslela to vážně. Ta potvora. Zasmála jsem se tomu. Co jiného jsem mohla dělat?

„A zjistili jste něco?“ zeptala se.

Odpověděl Conklin. „Otisky se neshodují s žádnými v záznamech. Na druhou stranu, v Kalifornii se za poslední desetiletí pohřešuje několik hnědookých bělochů střední postavy. Volal jsem ti o půl třetí, abys stihla uzávěrku. Když vytočíš svou hlasovou schránku…“

„Díky, Richi. Dělala jsem rozhovor, tak jsem vypnula mobil.“

Dorazilo další pivo, a když nám přinesli večeři, seznámila nás Cindy s hlavními body své návštěvy v organizaci Od srdce. Chvilku to trvalo, ale brzo jsem si uvědomila, že to Cindy nejspíš hraje na Conklina. Nechala jsem tedy biftek biftekem a sledovala, co se mezi nimi děje.

Můj vztah k parťákovi vzal ostrý a nečekaný obrat asi před půldruhým rokem, když jsme pracovali na případu, který nás zavedl do Los Angeles. Dali jsme si pozdní večeři, vypili trochu vína a nechali si uletět letadlo do San Franciska.

Bylo už pozdě, tak jsem objednala dva pokoje v hotelu Marriot na letišti. Byla jsem už v županu, když na dveře zaklepal Conklin. Asi dvě minuty nato jsme se objímali na posteli.

Zatáhla jsem za záchrannou brzdu, když bylo příliš pozdě, a byla jsem z toho zničená. Bylo to stejně špatné, jako kdyby slunce zapadlo na východě.

Ale udělala jsem dobře, že jsem to skončila. Přestože jsem si v té době myslela, že jsme se s Joem rozešli, stále jsem ho milovala. Kromě toho je Conklin asi o deset mladší a byli jsme parťáci. Já navíc jeho nadřízená.

Po té noci jsme se shodli, že budeme ignorovat okamžiky, kdy to mezi námi jiskří, kdy zapomínám, co jsem chtěla říct a jenom zírám do jeho světlehnědých očí. Nejlépe jak jsme uměli, jsme se vyhnuli okamžikům, kdy se Rich pouštěl do půlminutových projevů o tom, jak moc mě miluje.

Ale tohle nebyla jedna z těch chvil.

Právě teď se inspektor Fešák culil na Cindy, a ta skoro zapomněla, že tam jsem.

Usoudila jsem, že by ze Cindy a Riche byl skvělý pár. Oba byli nezadaní. Slušelo jim to spolu. Vypadalo to, že si mají hodně o čem povídat.

„Richi,“ řekla Cindy, „už mám další pivo. Myslíš, že by ses mohl postarat, abych se dostala v pořádku domů?“

„Já tě odvezu,“ řekla jsem a položila Cindy sestersky ruku na paži. „Moje auto stojí venku a cestou domů tě můžu vyhodit u tebe.“

Kapitola 18

YUKI MÁLEM NARAZILA do Phila Hoffmana, když vystupoval z výtahu.

„Co si o tom myslíte?“ zamumlal Hoffman.

„Divné, co?“ opáčila Yuki.

Bylo deset dopoledne, dva dny poté, co oba přednesli závěrečnou řeč, a právě jim zavolal soudcův úředník, aby jim oznámil, že se mají dostavit do soudní síně 6a.

Yuki kráčela k soudní síni žlutohnědě vymalovanou chodbou vedle Hoffmana, který ji převyšoval o celých pětatřicet centimetrů, a Nicky Gaines šel za nimi.

„Třeba o nic nejde,“ prohlásila Yuki. „Jednou jsem měla porotu, která požádala o kalkulačku. Myslela jsem si, že chtějí sečíst roky obviněnému, ale ukázalo se, že si jeden z porotců dělal o přestávce na oběd daně.“

Hoffman se zasmál a podržel otevřené první létací dveře do soudní síně. Gaines otevřel druhé a všichni tři prošli dopředu, kde se posadili každý za svůj stůl.

Soudce Duffy byl ve své lavici, soudní stenograf a úředník na svých místech a před lavicí poroty stál zástupce šerifa a uhlazoval si knír.

Duffy si posunul brýle na čelo, zaklapl notebook a požádal zástupce obžaloby a obhajoby, aby předstoupili.

„Předsedkyně poroty mi poslala vzkaz,“ řekl Duffy. Na tváři se mu objevil úsměv, když rozkládal list papíru a podal ho Yuki a Hoffmanovi, aby jim ukázal dvanáct šibenic s oběšenci nakreslených černým fixem. Pod šibenicemi bylo připsáno: „Vaše ctihodnosti, myslím, že máme problém.“

„No to snad ne!“ řekla Yuki. „Oni to balí po… kolika? Deseti hodinách posuzování?“

„Vaše ctihodnosti,“ ozval se Hoffman. „Nedovolte jim skončit tak brzo. To je naprosto bizarní!“

Yuki nedokázala číst v Duffyho výrazu, ale na Hoffmanovi poznala, že cítí stejné obavy, vztek a znechucení jako ona. Připravit případ k procesu trvalo celé měsíce. Zabývaly se tím desítky lidí. Byly to nesčetné hodiny práce následované šesti týdny samotného procesu, který podle Yukina mínění probíhal zcela hladce.

Pokud by byl proces prohlášen za zmatečný, prokuratura by se možná rozhodla neplýtvat zdroji na další pokus a Hoffmanova firma by to nejspíš vzdala také.

A to by znamenalo, že by Stacey Glennová odešla volná. „Posaďte se, vy dva. Přítomnost obžalované není nutná.“ Duffy zavolal na zástupce šerifa: „Pane Bonaventuro, přiveďte prosím porotu.“

Kapitola 19

ZATÍMCO Sl POROTCI pokládali tašky za své židle, vířily Yuki hlavou myšlenky jako červené majáky na policejních autech. Prohlížela si jednoho po druhém a snažila se číst v jejich tvářích a pohybech.

Kdo uvěřil, že je Stacey Glennová nevinná? Kolik z nich hlasovalo pro zproštění viny – a proč?

Předsedkyně poroty, čtyřicetiletá Linda Chenová, byla původem Číňanka s prvotřídním vzděláním a úspěšnou realitní agenturou. Měla seriózní vystupování, s nímž trochu neladil široký a upřímný úsměv, a na Yuki i Hoffmana působila při sestavování poroty důvěryhodně. Potěšilo je, když pak byla zvolena předsedkyní.

Yuki teď uvažovala, jak mohla Linda dopustit, aby to porota tak brzy vzdala.

Duffy se na porotu usmál a řekl: „Vážně jsem se nad vaším vzkazem zamyslel. Chápu, že po šestitýdenním soudním martyriu se už všichni těšíte domů. Ale to také znamená, že to byl drahý proces – nejen co se týče peněz, kterých za něj stát Kalifornie utratil spoustu, ale také vzhledem k velké části roku, kdy ho pro vás obě strany pečlivě připravovaly.

Situace je teď taková,“ pokračoval Duffy, „že se z vás stali odborníci na případ Lid versus Stacey Glennová. Pokud nemůžete dospět k jednomyslnému rozhodnutí, proběhne celý proces znovu a není žádný důvod věřit, že další skupina lidí bude více kvalifikovaná nebo nestranná, případně že bude mít víc rozumu než vy, aby mohla o rozsudku rozhodnout.“

Duffy vysvětlil porotcům, že je chce požádat, aby pokračovali ve zvažování, nevzdávali se závěrů založených na důkazech, ale přezkoumali své názory s otevřenou myslí a pokusili se dospět ke shodě.

Soudce vlastně odříkal porotě takzvané Allenovo poučení, text určený porotám, které se ocitly ve slepé uličce, považovaný právními puristy za nátlakovou metodu.

Yuki věděla, že je to nejlepší možnost, avšak Allenovo poučení se mohlo vymstít. Rozzlobená porota mohla předložit ukvapený verdikt, aby co nejrychleji ukončila svou službu.

A Yuki bylo jasné, že v tom případu se nabízí zproštění viny jako rozhodnutí, které budou porotci považovat za menší zlo.

Soudce Duffy dodal: „Chci, abyste měli maximální soukromí a pohodlí, takže jsem zařídil, že budete izolováni v hotelu Fairmont na tak dlouho, jak bude třeba.“

Yuki spatřila šok ve tvářích všech porotců, když jim došlo, že je soudce zavírá v hotelu bez varování, upírá jim televizi, noviny a domácí jídlo a další radosti každodenního života.

Nijak je to nepotěšilo.

Duffy porotě jménem soudu poděkoval, vzal si svou plechovku spritu a odešel.

Kapitola 20

YUKI ZAZVONIL telefon v okamžiku, kdy se vrátila do kanceláře.

„To jsem já,“ řekl Len Parisi, zástupce okresního prokurátora, který byl zároveň její nadřízený, vzor a nejpřísnější kritik. „Máš chvilku?“

Yuki otevřela kosmetickou taštičku, nanesla si čerstvou rtěnku, zaklapla kabelku a vyšla do chodby.

„Mám jít s tebou?“ zeptal se Nicky Gaines a prohrábl si prsty rozcuchané blond vlasy.

„Jo. Zkus ho rozesmát.“

„Fakt?“

„Neškodilo by to.“

Parisi zrovna telefonoval, když Yuki zaklepala na jeho otevřené dveře. Obrátil se v otočné židli a zvedl ukazováček, univerzální znamení „za minutku jsem váš“.

Parisimu táhlo na padesát, měl rusé vlasy jako hřebíky, hruškovitou postavu a srdce v takovém stavu, že málem před půl rokem zemřel. Po městě byl známý jako Červený pes a Yuki si myslela, že mu ta přezdívka dělá dobře. Vyvolávala představu uslintaného buldoka s ostnatým obojkem.

Parisi zavěsil, pokynul Yuki a Nickymu, aby šli dál, a pak vyštěkl: „Slyšel jsem správně? Že to porota zabalila?“

„Jo,“ odpověděla Yuki ze dveří. „Duffy na ně vytáhl Allanovo poučení a zavřel je v hotelu.“

„To jsou věci. Co si o tom myslíte? Zablokoval to jeden porotce, nebo dva?“

„Nevím, Lene,“ řekla Yuki. „Napočítala jsem šest porotců, co se mi nepodívali do očí.“

„Pro boha živého,“ ulevil si Parisi. „To jsem rád, že je Duffy zmáčkl, ale moc si od toho neslibuji.“ Potřásl hlavou a řečnicky se zeptal: „Co to způsobilo? Asi Stacey Glennová.“

„Tipovala bych, že je to kvůli svědectví Rose Glennové,“ řekla Yuki. „Tím, jak prohlásila: ‚Naše holčička by nám nikdy neublížila.‘ Asi je zviklala a Parisi přestal poslouchat.“

„Dobře, počkáme, jak se to vyvine. Mezitím se Gaines nechá ostříhat a ty, Castellanová, pomůžeš po obědě Kathy Valoyové. Má toho moc. To je všechno. Díky.“

Parisi zvedl zvonící telefon a obrátil se v židli k oknu.

„Já bych se i pokusil,“ řekl Nicky, když kráčeli s Yuki po chodbě. „Ale on se na mě ani nepodíval. Nepovedlo se mi utrousit nic legračního. Vlastně mě žádný vtípek ani nenapadl.“

Yuki se zasmála.

„A věř mi, že mívám vtipy pohotově. Už jsi slyšela ten o knězi, rabínovi a hrochovi? Jak přijdou do baru a Yuki reagovala znovu metodickým smíchem, z něhož čišela nervozita.

„Mě jsi rozesmál,“ řekla: „A to už něco znamená. Vedl sis dobře, číslo dvě. Uvidíme se později.“

Yuki nechala Gainese stát mezi stoly v rozlehlé kanceláři a pokračovala za statným policistou, který rozrazil těžké dveře z oceli a skla do Bryant Street.

Rychle přelétla pohledem reportéry postávající na schodech před Budovou spravedlnosti. Žádný si jí nevšiml – zatím.

Což bylo dobře.

Někdy, když na ni lidé od tisku chrlili otázky, jí uniklo bez cenzury to, co si skutečně myslela. Když tedy Yuki zahlédla Candy Stimpsonovou, nedůtklivou reportérku z Examineru, seběhla rychle po schodech a zamířila nejkratší cestou za roh.

Novinářka za ní zavolala: „Yuki! Skončí ten proces s Glennovou krachem? Jaký z toho teď máte pocit? Potřebuji jen krátký komentář.“

„Jděte mi z očí, Candy,“ odsekla Yuki a ohlédla se po reportérce, zatímco kráčela dál a sešla z chodníku. „Nemám co říct.“

Candy Stimpsonová vykřikla: „Yuki, ne!“

Ale Yuki to nepochopila.

Kapitola 21

SVĚTLO ZÁŘÍCÍ v Yukině hlavě bylo oslepující.

„Mami!“ vykřikla. „Maminko!“

„To je dobré,“ ozval se uklidňující mužský hlas. „Budete v pořádku.“

Světlo zhaslo a ona uviděla šedé oči obklopené modří a pak i zbytek obličeje. Neznala toho muže, nikdy v životě ho neviděla.

„Kdo jste?“

„Doktor Chesney,“ řekl. „John. A vy se jmenujete…?“

„Castellanová. Yuki.“

„Dobře.“ Usmál se. „To odpovídá údajům ve vašem řidičáku. Mám několik otázek –“

„Co se to sakra děje?“

„Jste na pohotovosti,“ vysvětlil jí doktor Chesney. Mohlo mu být něco přes třicet a vypadal, jako by chodil do posilovny. „Vstoupila jste pod jedoucí auto,“ řekl.

„To ne.“

„Měla jste štěstí, že zrovna zastavovalo na semaforech,“ pokračoval Chesney. „Vaše tomografické vyšetření bylo negativní. Máte jen slabý otřes mozku, pár škrábanců, několik stehů a vydařenou modřinu na levém boku, ale žádnou zlomenou kost. Kolik prstů ukazuji?“

„Dva.“

„A teď?“

„Tři.“

„Dobře. A teď zavřete oči a dotkněte se levým ukazováčkem nosu. A totéž s pravým. Výborně. Co si pamatujete jako poslední?“

„Že mám vydařenou modřinu na boku.“

Chesney se zasmál. „Myslel jsem, co si pamatujete z doby před tou nehodou.“

„Pronásledovala mě jedna reportérka.“

„Vzpomenete si na její jméno?“

„Velkohubá Candy Stimpsonová.“

„Dobře. Výborně. Čeká venku. Chci si vás tady nechat přes noc, jenom na pozorování.“ Ale Yuki se rozhlížela kolem, začala poznávat sál pohotovosti a sevřel se jí žaludek. „Co je to za nemocnici?“

„Sanfranciská městská.“

Tady umřela maminka.

„Chci vás vyšetřit ještě jednou ráno.“

„Nic takového,“ prohlásila Yuki. „Nic mi není.“

„Nebo můžete odejít hned,“ řekl Chesney. Vytáhl formulář na psací podložce a dodal: „Tohle je revers – stojí tu, že odcházíte z vlastní vůle, přestože jsem vám radil opak. Podepište to.“

„Máte něco na psaní?“

Chesney cvakl propisovačkou a Yuki se podepsala, kde ukázal. Řekl: „Doporučuji acetaminofen. Ještě není pozdě si to rozmyslet a zůstat přes noc, Yuki.“

„Ne. Ne, ne, ne.“

„Je to na vás,“ pokrčil Chesney rameny. „Aspoň tři dny si nemyjte vlasy.“

„Vy jste se zbláznil? Nemám si je mýt? Musím chodit do práce –“

„Poslechněte. Podívejte se na mě, Yuki, a dávejte pozor. Za deset dní půjdete za svým doktorem, aby vám vytáhl stehy. Jestli počkáte třicet nebo čtyřicet vteřin, přinese vám sestra vaše šaty. Navrhuji, abyste jela domů a trochu se prospala.“

„Cože?“

„Trochu se prospala. A příště si dávejte pozor na cestu.“

Kapitola 22

MUSÍM ODSUD VYPADNOUT! pomyslela si Yuki. A rychle!

Dooblékla se, vklouzla do bot, odhrnula závěs kolem postele a utekla. Poté co špatně zabočila na porodní oddělení a zašla si přes jídelnu, objevila dveře vedoucí ho čekárny.

Candy Stimpsonová vstala, když uviděla Yuki.

„Ach bože, Yuki, je mi to tak líto!“

Candy měla kudrnaté vlasy a obrovská prsa. Objala Yuki, která se jí rychle vykroutila, a zamířila k východu se slovy: „Kolik je hodin? Jak dlouho jsem tady byla?“

Candy držela s Yuki krok a za chůze mluvila.

„Je po páté. Mám váš kufřík a kabelku a všechny vaše instrukce a papíry. Ve vašem zájmu jsem vám otevřela peněženku. Potřebovala jsem najít vaši kartičku pojišťovny a… ach! A mám také číslo auta a jméno řidičky, která vás srazila. Chce se ujistit, že jste v pořádku. Nejspíš má strach, protože porazila svým bavorákem právníka, proboha… ach! Jo a dejte mi ten recept, Yuki. Zastavíme se v lékárně. Máte doma něco k jídlu? Nebolí vás hlava?“

„Hlava?“

Candy se na ni podívala a přikývla.

Yuki zvedla ruku k levé straně čela a nahmatala ježatou řadu stehů.

„Ach ne! Zrcadlo. Potřebuju zrcadlo!“

Candy zahrabala ve své kabelce, objevila rozkládací pouzdro se zrcátkem a podala ho Yuki. Ta ho rozevřela, podržela před sebou a s úžasem zírala na to, co viděla.

Na hlavě měla zašitou tržnou ránu, která se jí táhla od levého spánku dlouhým elegantním obloukem až za levé ucho. Černé stehy připomínající chlupatou stonožku pochodovaly dohladka vyholeným pruhem ve vlasech.

„Podívejte se na mě! Vypadám jako cvok!“ křikla Yuki na reportérku.

„Cvoci jsou aspoň originální. Opřete se o mě, zlato. Odvezu vás domů.“

Kapitola 23

BYLA TO DALŠÍ zatraceně skvělá noc v Arii. Z džuboxu zněl gangsta rap i operní klasika, turistům se točila hlava po silném martini a stálí hosté si vychutnávali gin s tonikem a skutečnost, že vidí a jsou vidět.

„Mazlinka“ seděla sama u přeplněného barového pultu a chovala své tajemství, jako by to bylo právě vylíhnuté ptáčátko.

Byla to drobná hnědooká blondýnka, která vypadala o deset let mladší než na svých třiatřicet, žena, která dokázala vklouznout do místnosti a zase odejít, jako by na sobě měla neviditelný plášť, jako by byla nějaká superhrdinka.

To byla její dobrá stránka.

Mazlinka nechala na baru desetidolarovku. Vzala si svou irskou kávu a přešla do místnosti pro VIP, kde v bronzové rakvi na kulečníku ležel McKenzie Oliver, nedávno zesnulá rocková hvězda a její bývalý milenec.

Mazlinčin milostný románek s McKenziem trval šest měsíců nebo sedmadvacet let, podle toho, jak to kdo počítal, ale každopádně před pár dny špatně skončil.

To bolelo. A ona stále plně nechápala proč. Milovala ho takového, jaký byl doopravdy, jako kluka s propadlým hrudníkem a plochýma nohama, to, jak vypadal frajersky a vystrašeně zároveň, stejně jako kdysi dávno na pískovišti, když byl Mikey a ona jeho kamarádka.

Jemu na ničem z toho zjevně nezáleželo, soudě podle té nezletilé ufňukané feťačky s tetováním v obličeji a kroužky v nose – McKenzieově „skutečné“ přítelkyně, se kterou se scházel po celou dobu, co chodil s ní, a Mazlinka se o tom dozvěděla jako poslední.

Když je přistihla při činu, McKenzie na ni vrhl pohled, který říkal: No tak. Podívej, se, kdo jsem. Co jsi čekala?

Ani se jí neomluvil.

Mazlinka se podívala do saténem vyložené rakve a musela uznat, že McKenzie vypadá dobře. Přinejmenším byl čistý – v obou významech toho slova. Cítila, jak ji zaštípalo v nose, oči se jí zalily slzami a do srdce ji udeřil žal – což bylo to poslední, co čekala.

Otřela si slzy dlaní, zasunula klíč od jeho domu do náprsní kapsy jeho kožené bundy a pošeptala mrtvému: „Polib mi, pitomče.“ Pak se podepsala do návštěvní knihy a přesunula se na pohovku, ze které mohla sledovat večírek.

A McKenzieho party byla opravdu velká.

Chlapci z jeho skupiny šňupali lajny z kulečníkového stolu.

V koutě postával Bono se svým manažerem. I Willie Nelson se zastavil, aby se rozloučil s mrtvým, a všichni ostatní blábolili o tragédii, lidé, kteří ji znali celý život, lidé, kteří si mysleli, že ji znají, ale přitom ani netušili, co je zač.

Mazlinka zavřela oči a poslouchala, jak J’razz, zpěvák z McKenzieho skupiny, zpívá „Temnou hvězdu“, McKenzieův hold sobě samému. Po potlesku pozvedl J’razz sklenici směrem k mrtvému a řekl: „Škoda žes umřel tak zatraceně mladej, chlape.“

Světla zhasla a rozsvítily se svíčky. Všichni se přidali k J’razzovi zpívajícímu „Díru v noci“. Tihle McKenzieho přátelé a fanoušci si do jednoho mysleli, že rockera zabily drogy.

Ale Mazlinka věděla, že s tím drogy neměly nic společného.

McKenzie Oliver byl zavražděn.

Věděla to, protože to udělala.

Druhá část

HORNÍCH

DESET TISÍC

Kapitola 24

MAZLINKA SEDĚLA na podlaze bývalého dětského pokoje a opírala se zády o zeď. Měla svářečské rukavice a boty s okovanými špičkami, drahocenné lodičky značky Rama uložené bezpečně v kabelce. Naslouchala tlumeným výkřikům Baileyových za zdí.

„Prase!“

„Děvko!“

„Drž hubu, drž hubu!“

Ti blázni neměli tušení, že sedí tři metry od nich, že čeká už celé hodiny, až přijdou domů a usouloží se ke spánku.

Využila ten čas dobře, znovu si v duchu prošla celý Velký plán. Byla připravená. Znala jejich zvyky, plán podlaží, nejlepší cestu dovnitř a nejrychlejší únikovou trasu.

A znala kód.

Byl to dobrý plán, ale Mazlinka měla také plán B pro případ, kdyby se něco zvrtlo. A měla kuráž provést i ten.

Na druhé straně obviňoval Ethan Bailey svou ženu, že se kurví, a Mazlinka nepochybovala, že je to pravda. Isa uměla moc dobře flirtovat, už když spolu chodili do jedné třídy ve škole Katherine Delmar Burkeové.

A od té doby dokonale zvládla umění nenuceného svádění. Jako Gwyneth Paltrowová, když má opravdu dobrý den.

Ale to nebyl důvod, proč Mazlinka Isu nenáviděla.

Ta nenávist měla hlubší kořeny, vyrůstala z doby, kdy se jí rozpadl život na kusy – když desetileté Mazlince zemřel otec a Isa ji pevně objala na pohřbu a řekla: „Je mi to tak líto. Ale nezapomínej, že tě mám ráda. Budeme navždycky nejlepší kamarádky.“

„Navždycky“ trvalo jen dva týdny.

Jakmile se otcovo bohatství a vyplacené pojistné přesunulo k jeho skutečné rodině, bylo to, jako by Mazlinka a její matka nikdy neexistovaly. Byl konec soukromé škole, hodinám tance i narozeninovým večírkům na Nob Hill přezdívanému Snobský kopec. Mazlinka spadla z těch výšin na tvrdou zem, kam jako nemanželská dcera ženatého muže patřila.

Isa naopak v osmnácti dokončila studium a ve dvaadvaceti se provdala za Ethana Baileyho v šatech ze salonu Carolina Herrera a na její svatbu se dostavila kompletní smetánka ze západního pobřeží. A následovalo všechno ostatní: její dvě děti, charitativní práce, místo na zářivém vrcholku společnosti.

Mazlinčina matka tehdy řekla: „Odstěhuj se, zlatíčko. Začni znovu.“ Ale Mazlinka měla své kořeny ve městě, hlubší a mnohem starší než Isin ušlechtilý rodokmen.

A tohle byl Mazlinčin život po pádu – práce pro Baileyovy a jim podobné: venčení jejich neurotických psů, odvážení jejich odporných kožichů k uskladnění v chladu, posílání pozvánek jejich snobským přátelům, lidem, kteří jí říkali „Mazlinka“ a mluvili o ní, i když byla na doslech.

Dlouho si myslela, že to zvládá.

Ale jestli se něco od McKenzieho Olivera naučila, bylo to pravidlo, že „zvládání něčeho“ se přeceňuje.

Mazlinka se rozhlížela po místnosti zaplněné policemi s ohavnými, nikdy nenošenými šaty a hromadami neotevřených krabic s věcmi koupenými na okamžitý popud.

Bylo to odporné. Dekadence bohatých. Čtyřiadvacetikarátový šmuk.

Křik v ložnici ustal. Mazlinka přiložila ucho na zeď, a zatímco naslouchala Baileyho hekání a Isiným výkřikům „Jo, to je nádhera, jo!“, jak ti dva provozovali to, čemu říkali milování, poskytl jí Isin hlas o důvod více ji zabít.

A pak bylo ticho.

Mazlinka sevřela ucha plátěné tašky.

Přišel čas.

Kapitola 25

MAZLINKA OTEVŘELA dveře ložnice Baileyových a dřepla si, když k ní doběhli mopsové Wako a Waldo, frkali a vrtěli zadky. Utišila je a pohladila a dívala se, jak odbíhají zpátky do svých košů pod oknem, točí se a znovu uléhají.

Mazlinka nehybně stála a naslouchala rytmickému dýchání Baileyových přicházejícímu od jejich široké postele ozářené měsíčním světlem. Na okně se vlnily hedvábné taftové závěsy a jejich šum přehlušoval její vzrušený dech a hukot dopravy na ulici před domem.

Viděla, že Isa je nahá, leží na břiše pod drahým povlečením a peřinou nacpanou husím peřím a dlouhé tmavé vlasy jí splývají přes ramena. Nalevo od ní ležel na zádech Ethan a jeho chrápání naplňovalo vzduch pachem alkoholu.

Mazlinka došla k Isině straně a zaměřila pozornost na její odhalené rameno. Srdce jí divoce bušilo a hlava se točila pod náporem adrenalinu, jako by právě vyskočila z letadla a čekala na správný okamžik k trhnutí za šňůrku padáku.

Položila plátěnou tašku na zem, otevřela ji a rukou v rukavici sáhla dovnitř. V tom okamžiku se Isa zavrtěla, napůl se vztyčila na posteli, uviděla nad sebou Mazlinčinu skloněnou postavu a hlasem zastřeným spánkem a alkoholem zavolala: „Kdo je to?“

„Iso, to jsem jenom já,“ zachraptěla Mazlinka.

„Co tady… děláš?“

Mazlince jako by nohy přimrzly k podlaze. Copak se zbláznila? Co když Isa rozsvítí? Co když se rozštěkají psi? Co když se probudí Ethan?

Plán B byl uspokojivý, ale k dokonalosti měl daleko. „Vyzvedla jsem ti prášky na recept. Jela jsem pro ně zvlášť,“ zašeptala Mazlinka první, co ji napadlo. Ethan se převalil na bok zády k nim a přitáhl si peřinu pod rameno. Byl mimo.

„Polož mi je na stolek a vypadni, jo?“

„Přesně to dělám,“ opáčila Mazlinka. Znělo to naštvaně, celkem pochopitelně. „Slyšela jsi mě? Jela jsem pro ně zvlášť. A není zač.“

Isino rameno bylo jen kousek od Mazlinčiny ruky. Lehce ji do něj uhodila.

„Co to bylo?“ zeptala se Isa. „Tys mě praštila?“

„Jo, ty mrcho. Protože tě nenávidím. Chci, abys byla mrtvá.“ Isa se zasmála. „Hlavně to v sobě nedus, zlato.“

„Ne,“ odsekla Mazlinka. „To nebudu.“

Ale v hlavě se jí tvořil nový nápad. Plán C.

Mazlinka přešla na Ethanovu stranu postele, zvedla z podlahy knížku a položila ji na noční stolek s pohledem upřeným na chlupatou paži ležící na peřině.

„A co děláš teď?“ zeptala se Isa.

„Uklízím,“ odpověděla Mazlinka.

A znovu ji uhodila.

Byl to nádherný pocit.

„Spi,“ řekla Mazlinka a zavřela tašku. „Ráno se vrátím pro psy.“

„Ne abys nás probudila, ty ranní ptáče.“

„Jen klid. Sladké sny,“ opáčila Mazlinka zvýšeným hlasem. S plátěnou taškou pověšenou na rameni seběhla potmě po dvou úsecích schodiště, vyťukala na klávesnici u hlavních dveří Isin kód a deaktivovala a znovu aktivovala alarm.

Pak vyšla ven volná jako pták. „Sladké sny, drahouškové,“ znělo jí v hlavě. „Sladké sny.“

Kapitola 26

V PONDĚLÍ KOLEM OBĚDA se u našich stolů zastavil Jacobi a řekl mně a Conklinovi: „Potřebuju, abyste vy dva jeli na křižovatku Broadwaye a Pierce Street, než odvezou těla. Boxerová, ty pošleš pryč výjezdovku a převezmeš to.“

„Mám ten případ převzít?“ zeptala jsem se překvapeně.

Vrhla jsem pohled na Conklina. Právě jsme mluvili o Baileyových, kteří byli před několika hodinami nalezeni mrtví ve své posteli. Byli jsme rádi, že jsme nevyfasovali případ, kterého budou zaručeně plné noviny i televizní zprávy.

„Starosta je bratranec Ethana Baileyho,“ řekl Jacobi.

„To vím.“

„On a velitel chtějí tebe, Boxerová. Jmenovitě si tě vyžádali.“

I když se to dalo brát jako kompliment, žádnou radost jsem z toho neměla. Rich a já jsme se topili v nevyřešených případech, a nejenže jsme nestáli o vysoce sledovaný případ, do jehož vyšetřování nám budou mluvit nejvyšší místa, ale věděli jsme, že ostatních dvanáct vražd za nás nikdo neudělá.

„Neremcej,“ řekl mi Jacobi. „Máš chránit a pomáhat.“

Změřila jsem si ho a dávala si pozor na pusu, aby ze mě nevypadlo něco nevhodného.

Ale viděla jsem, že Conklin reagoval zcela odlišně. Vyklidil si místo na svém stole, Jacobi se na něj posadil a mluvil dál.

„V domě Baileyových je služebnictvo, které obývá své vlastní sídlo. Těla objevila vedoucí personálu Iraida Hernandezová,“ řekl Jacobi. „Nejdřív byste si měli promluvit s ní.“

Vytáhla jsem zápisník. „A co dál?“ Bylo mi jako na pánvi s plameny vyskakujícími nad okraje.

„Baileyovi včera večeřeli s přáteli. Poslední je asi viděl návrhář interiérů jménem Noble Blue. Poté co Hernandezová vytočila devět jedna jedna, zavolala Blueovi a ten starostovi. To je všechno, co víme.“

No, bude toho víc. Mnohem víc.

Historie rodiny Baileyových byla všeobecně známá.

Isa Booth Baileyová byla ze čtvrté generace rodu žijícího v San Francisku, jehož zakladatelem byl jeden ze železničních magnátů, kteří v polovině devatenáctého století položili koleje přes prérie. Majetek rodiny se počítal v miliardách.

Rodová linie Ethana Baileyho sahala také až do devatenáctého století, ale jeho předkové patřili k dělnické třídě. Pradědeček byl horník a od něho rodina začala schůdek po schůdku stoupat díky výdělkům z obchodu. Než Ethan Bailey v noci zemřel, vlastnil „Bailey’s“, řetězec restaurací vyznačujících se bufety, kde si mohli hosté za 9,99 dolarů nabrat jídla, kolik dokázali sníst.

Na oba Baileyovy se soustředila pozornost sanfranciské smetánky i těch, kteří by k ní rádi patřili. Objevovaly se fámy o milencích a milenkách z Hollywoodu, o skupinovém sexu a všemožných večírcích, které se dají uspořádat za peníze.

Začala jsem se znovu soustředit na to, co říkal Jacobi. „Tenhle Noble Blue byl zřejmě s Baileyovými hodně zadobře. Povídal, že o nich ví úplně všechno. Boxerová, vezmi si, kohokoli budeš potřebovat – Lemkeho, Samuelse, McNeila. Chci, abyste mě průběžně informovali, a budu vám do toho strkat nos.“

Zamračila jsem se na něho, ale neřekla nic. „No dobře. Víš, za co se modlím?“ Vzala jsem Jacobimu z ruky složku a vstala, abych si oblékla bundu.

Jacobi se zatvářil tázavě. „Za co, Boxerová?“

„Aby ti Baileyovi zanechali dopis na rozloučenou.“

Kapitola 27

CONKLIN SE POSADIL za volant neoznačeného chevroletu a rozjeli jsme se po Bryant Street na sever. Popojížděli jsme v hustém provozu, dokud jsem neřekla „Tohle je na houby“ a nezapnula sirénu. Čtvrt hodiny nato jsme už parkovali před domem Baileyových.

Byli tam hasiči stejně jako nejrůznější označená i neoznačená policejní auta a náklaďák jednotky pro průzkum místa činu, který blokoval přístupovou cestu.

V San Francisku se nenajde moc hollywoodských typů, ale kdybychom měli mapu se sídly hvězd, to Baileových by na ní bylo. Třípodlažní žlutohnědý obr s bílými příčnými nosníky a lemy na křižovatce Broadwaye a Pierce Street se táhl půl bloku na jih a východ.

Připomínal mi spíš muzeum než dům, ale měl úžasnou minulost sahající až k prohibici a byl tím nejlepším, co se dá koupit za patnáct milionů dolarů – jednou z nejlepších nemovitostí ve městě rozkládající se na pozemku o rozloze dvou tisíc osmi set čtverečních metrů.

Pozdravila jsem se s prvním policistou u dveří, Patem Noonanem, klukem s odstávajícíma červenýma ušima a sílící pověstí skvělého policisty. Po cestě přišli Samuel a Lemke a já je poslala zpátky na ulici, aby se poptali po okolí.

„Násilné vniknutí?“ zeptala jsem se Noonana.

„Ne, madam. Ten, kdo do domu vešel, musel znát kód poplašného zařízení a mít klíč. Těch pět lidí tam uvnitř tvoří personál, co v domě bydlí. Včera v noci tady všichni byli, nic neviděli a neslyšeli.“

Zamumlala jsem: „No to je ale překvapení.“ Pak mi Noonan představil hlavní hospodyni Iraidu Hernándezovou.

Hernandezová byla šlachovitá žena, úhledně oblečená, k šedesáti. Oči měla rudé od pláče a její angličtina byla lepší než moje. Vzala jsem ji stranou, abychom si mohli promluvit v soukromí.

„To nebyla sebevražda,“ prohlásila Hernandezová vzdorovitě. „Byla jsem Isina chůva. Vychovávala jsem její děti. Znám celou tuhle rodinu lépe než svoji a mohu vám říct, že Isa s Ethanem byli šťastní.“

„Kde jsou děti teď?“

„Díky bohu strávily noc u prarodičů. Dělá se mi zle, když si představím, že by našly své rodiče místo mě. Nebo kdyby byly doma a – ne, ne. Na to nemohu ani pomyslet.“

Zeptala jsem se Hernándezové, kde byla celou noc („V posteli, sledovala jsem celonoční vysílání seriálu Plastická chirurgie: Před a po.“), co viděla, když otevřela dveře ložnice („Byli mrtví. Ještě teplí!“) a jestli zná někoho, kdo by mohl chtít Baileyovým ublížit („Spousta lidí jim záviděla, ale zabít je? Myslím, že to byla nějaká příšerná nehoda.“).

Hernándezová ke mně zvedla pohled, jako by doufala, že ten zlý sen dokážu nějak zahnat, ale já už přemýšlela nad tou hádankou a uvažovala, jestli bych neměla vést vyšetřování v salonu se všemi přítomnými jako v nějaké detektivce od Agathy Christie.

Pověděla jsem Hemandezové, že policisté odvezou personál na stanici, kde každému sejmou otisky prstů a vzorek DNA. A pak jsem zavolala Jacobimu.

„Nebylo to vloupání,“ sdělila jsem mu. „Ať už se v tom domě stalo cokoli, služebnictvo o tom nejspíš ví. Všech pět tam má neomezený přístup, takže…“

„Takže je slušná šance, že pokud byli Baileyovi zavražděni, udělal to někdo z nich.“

„Přesně tak. Čteš mi myšlenky.“

Pověděla jsem Jacobimu, že si myslím, že by on a Chi měli provést výslechy osobně, a on souhlasil. Potom jsme s Conklinem podlezli pod policejní páskou a ohlásili se strážníkovi v hale, který nás nasměroval do ložnice Baileyových.

Interiér domu připomínal zámek všemi těmi ozdobnými štukovými římsami, drahými obrazy evropských malířů a starožitnostmi a každá další komnata byla ještě úžasnější než ta předchozí, takže návštěvník nevycházel z údivu.

Když jsme vyšli do druhého patra, uslyšela jsem hlasy a praskot vysílaček vycházející ze dveří uprostřed chodby vyložené kobercem.

Činorodý mladý policista z noční směny, seržant Bob Nardone, vyšel do chodby a zavolal na mě.

„Je mi líto, že to musíme převzít, Bobe. Byl to rozkaz.“

Z nějakého důvodu jsem čekala, že bude protestovat.

„Děláte si legraci, Boxerová? Jen si ten případ vezměte, prosím!“

Kapitola 28

VEDLE POSTELE Baileyových stál Charlie Clapper, šéf kriminální laboratoře. Clapperovi je kolem pětačtyřiceti, a protože strávil polovinu života u policie, patří k těm nejlepším. Charlie není z těch, co se rádi předvádějí, a je mimořádně pečlivý. Odvede svou práci, řekne, co má, a klidí se z cesty.

Clapper byl na místě činu už dvě hodiny a na koberci nebyly žádné bílé čáry ani praporky, což znamenalo žádná krev, žádné stopy. Zatímco technici nanášeli na nábytek daktyloskopický prášek, já si prohlížela šokující scénu před sebou.

Baileyovi leželi v posteli nehybní a neposkvrnění, jako by byli z vosku.

Obě těla byla nahá a od pasu dolů zakrytá dekami. Na mohutné pelesti z vyřezávaného mahagonu visela černá krajková podprsenka. Ostatní oblečení, jak svrchní, tak spodní, bylo rozházené po podlaze, jako by se svlékali ve spěchu.

„Všechno je tak, jak jsme to našli, až na otevřenou láhev šampaňského značky Moët a dvě skleničky, které jsou už na cestě do laborky,“ řekl Clapper Conklinovi a mně. „Pan Bailey bral cafergot na migrény a prevacid na pálení žáhy. Jeho žena brala clonazepam. Ten je na úzkost.“

„To je něco jako valium, ne?“ zeptal se Conklin.

„Je to podobné. Na lahvičce bylo napsáno, že má brát jednu tabletu před usnutím. To je minimální dávka.“

„Kolik jich v lahvičce zbylo?“ zeptal se Conklin.

„Je skoro plná.“

„Mohl by mít clonazepam v kombinaci se šampaňským smrtící účinky?“

„Jenom by ji uspal.“

„Tak co si o tom myslíš?“ zeptala jsem se Clappera.

„No, vždycky doufám, že mi něco prozradí poloha těl. Když se třeba drží za ruce, uvažuji o sebevraždě. Nebo třeba o něčem trochu zlověstnějším.“

„Jako že vrah scénu naaranžoval poté, co byly oběti mrtvé?“

Clapper přikývl. „Přesně tak. Ale tady máme dva zjevně zdravé lidi přes třicet ležící jako ve spánku. Na prostěradle je sperma ale žádná krev ani jiná látka. A já nevidím žádné známky souboje ani poranění.“

„Prosím, Charlie, dej nám aspoň něco,“ řekla jsem.

„No, určitý význam má fakt, že tu něco není: oxid dusný. Hasiči to tady pečlivě prozkoumali – a nic. Také tu spali psi Baileyových,“ řekl Clapper a ukázal na psí pelechy u okna, „a oba to přežili. Podle hospodyně přišla v osm žena, které je brala vyvenčit, a když je přivedla zpátky, řekla Hemandezové, že jsou v pořádku.“

„Moc pěkné,“ povzdechla jsem si.

„Ozvu se vám, jak to vypadá s otisky. Teď to tady přenechám policejnímu lékaři. Ale máš pravdu, Lindsay. Tohle místo činu je až moc čisté. Jestli to vůbec je místo činu.“

„A to je všechno?“

Charlie na mě mrkl. „To je vše. Clapper domluvil.“

Kapitola 29

BAILEYOVÝM SE DOSTALO TOHO NEJLEPŠÍHO ve všem, dokonce i po smrti. Povolení k prohlídce jsme snad poprvé obdrželi bez jakýchkoli průtahů. Pak dorazil zástupce prokurátora Leonard Parisi a požádal o exkurzi na takzvaném místě činu.

Jeho přítomnost mi prozradila, že pokud to byla vražda a podaří se najít podezřelého, který by se dal postavit před soud, ujme se Červený pes případu osobně. Ukázala jsem mu oběti a on nad nimi mlčky uctivě postál.

Pak řekl: „Tohle je ošklivé. Ať se tu stalo cokoli, je to absurdní.“

Jakmile Parisi odešel, objevila se Claire se dvěma asistenty. Promluvila jsem si s ní, zatímco fotografovala oběti: po dvou záběrech ze všech úhlů, než se těl dotkla.

„Máš nějaký nápad?“ zeptala jsem se, když stáhla přikrývky a pokračovala ve fotografování.

„Vydrž, holka. Zatím ani nevím, co by mě mohlo napadnout.“

Několikrát si odkašlala, požádala o pomoc s převalením těl a řekla: „Ještě nenastala posmrtná ztuhlost. Blednutí pokračuje. Jsou stále teplí na dotek. Takže odhaduji, že zemřeli maximálně před dvanácti hodinami.“

„Mohlo by to být šest?“

„Ano.“

„Ještě něco?“

„Jo. Jsou bohatí, štíhlí, krásní a mrtví.“

Pak mě Claire odbyla svým obvyklým prohlášením, že neřekne nic oficiálně, dokud neprovede pitvu.

„Jen jedna věc je neobvyklá,“ sdělila Claire mému parťákovi a mně. „Ti dva mrtví mají v podstatě stejnou posmrtnou ztuhlost i bledost pokožky. Někdo je zabil zároveň, Lindsay.

Podívejte se na ně. Žádné viditelné trauma, žádné střelné rány ani zranění způsobená při obraně. Začínám uvažovat o otravě, víte?“

„Tak otrava? Jako třeba dvě vraždy? Nebo vražda a sebevražda? Jenom přemýšlím nahlas.“

Claire se na mě usmála. „Dneska provedu pitvu. Pošlu do laborky vzorky krve a dám ti vědět, jakmile něco zjistím.“

Conklin a já jsme pracovali v horním patře domu Baileyových, zatímco Clapperovi lidé si vzali na starost kuchyň a koupelny. Hledali jsme známky jakéhokoli narušení běžného stavu a nějaké záznamy nebo deníky, ale nic jsme nenašli. Zabavili jsme tři notebooky: Isin, Ethanův a pro jistotu i další patřící devítiletému Christopheru Baileymu.

Metodicky jsme prohrabali šatny a podívali se pod postele a pak propátrali prostory pro služebnictvo, aby se personál mohl vrátit do svých pokojů, až dorazí z Budovy spravedlnosti.

Připojila jsem se ke Claire, právě když zapínali těla do vaků, a ta, když uviděla, jak se mračím, řekla: „Já si starosti nedělám, Linds, tak se uklidni. Toxikologické vyšetření nám poskytne stopu.“

Kapitola 30

„TAK TADY HO MÁME,“ řekl Conklin a kývl směrem k blonďákovi něco přes čtyřicet oblečenému v tmavorůžovém tričku, který na nás mával ze slaměné chýše, kterých stálo okolo bazénu několik.

Jestli bylo nějaké místo, kde by bylo na mně a Conklinovi jasně poznat, že jsme poldové, bylo to zde. Podnik Bambuddha Lounge byl oblíbeným místem boháčů od doby, kdy tam Sean Penn uspořádal večírek po dokončení svého filmu Nixon. Když jsme přecházeli nádvoří, oči se odvracely a jointy típaly. Napůl jsem čekala, že někdo vykřikne: „Zdrhejte, chlupatý!“

„Jsem Noble Blue,“ řekl muž v růžovém.

Představili jsme se. Objednala jsem si minerálku k Nobleovu maitai, a když nás obsloužili, spustila jsem: „Pokud vím, večeřel jste včera s Baileyovými.“

„Umíte si to představit?“ řekl Blue. „Bylo to jejich poslední jídlo. To by mě ani ve snu nenapadlo. Před večeří jsme byli na opeře. Don Giovanni. Bylo to úžasné.“

Slovo „úžasné“ se mu zadrhlo v hrdle a na opálené tváře se mu vyřinuly slzy. Popadl ubrousek a otřel si je. „Omlouvám se,“ řekl Blue. „To proto, že Isa s Ethanem včera potkali spoustu přátel. Bylo to, jako by si užívali velký večer ve společnosti, protože věděli…“

„A mohli to vědět?“ zeptal se Conklin. „Jací se vám zdáli?“ Blue odpověděl, že byli „na sto procent normální“. Isa u večeře flirtovala s mužem od vedlejšího stolu a Ethana to jako obvykle rozzuřilo.

„Jak moc?“ otázala jsem se.

Blue se usmál a řekl: „Nemám na mysli násilí, seržantko. Byla to součást jejich předehry.“

Conklin se zeptal: „Napadá vás někdo, kdo by chtěl, aby byli mrtví?“

„Ne. Ani v nejdivočejších snech. Ale někteří lidé si připadali odstrkovaní. S Baileyovými se chtěl přátelit každý, a to prostě nebylo možné.“

Blue prohlásil, že Isa byla panovačná a některé lidi to dráždilo. Pověděl nám o dalších párech se známými jmény a o tom, jak mezi sebou soupeří o to, kdo se nejčastěji objeví ve společenské rubrice Chroniclu.

A pak se pustil do jakési rapsodie, když popisoval Isinu oslavu třicátých narozenin v Paříži, co měla na sobě, fakt, že tam vystoupila Barbra Streisandová a že si tři stovky jejich hostů vychutnaly týden v úžasném luxusu.

Conklin si dělal poznámky, ale při zmínce o seznamu těch tří set hostů se zarazil.

„Ten seznam opravdu existuje?“

„Jistěže ano. Myslím, že vyšel tiskem. Třeba by se našel na Googlu,“ opáčil Blue. Vysmrkal se, usrkl ze skleničky a zamyšleně dodal: „Ano, lidé je nenáviděli. Ethan a Isa vzbuzovali závist. Jejich peníze. Jejich sláva. A byli oba tak vzrušující, jako by potili perly.“

Přikývla jsem, ale po Blueově hodinové virtuální exkurzi životním stylem Baileyových jsem byla vyčerpaná tolika informaci, z nichž jsme se tak málo dozvěděli.

Na druhou stranu ve mně Nobel Blue vzbudil svým vyprávěním zájem. Zjistila jsem, že mi začalo záležet na těch dvou lidech, kteří se zdáli být tak šťastní a požehnaní, dokud je někdo nepřipravil o život, jako by cvakl vypínačem a prostě zhasl záři, která z nich vycházela.

Poděkovala jsem Blueovi, natáhla ztuhlé nohy a vyšla z rákosové chatrče do centra čtvrti Tenderloin.

„Vím teď míň, než když nám Jacobi tuhle horkou bramboru přihrál,“ postěžovala jsem si Conklinovi, když jsme kráčeli po Eddy Street.

„Tobě,“ řekl Conklin, když odemykal auto.

„Mně? Co?“

Věnoval mi jeden ze svých okouzlujících úsměvů, kvůli kterým jsem vždycky málem zapomněla, jak se jmenuji. „Tobě,“ zopakoval můj parťák. „Jacobi přihrál tu horkou bramboru tobě.“

Kapitola 31

POLICISTÉ PRACUJÍCÍ NA PŘÍPADU Baileyových posedávali v ušmudlané místnosti mužstva velké desetkrát šest metrů, kterou často považujeme za svůj domov.

Jacobi seděl za mým stolem a říkal do telefonu. „Právě sem dorazili. Dobře. Co nejdřív to půjde.“

Zavěsil a oznámil nám: „Clapper říká, že se v koupelně ani v ložnici nenašly žádné podezřelé otisky. Ani na skleničkách, lécích nebo láhvi šampaňského nebylo nic zajímavého.

Claire už je na cestě. Paule, mohl bys začít?“

Paul Chi je pružný, vynalézavý a prvotřídní vyšetřovatel. S Jacobim už vyslechli personál Baileyových a Chi podal ze svého místa zprávu.

„Tak nejdříve zahradník. Pedro Vasquez, čtyřicetiletý Hispánec. Zdál se nervózní. Pak z něho vypadlo, že má v notebooku nějaké porno,“ řekl Chi. „Ale ukázalo, že to není nic nezákonného. Strávil jsem s ním hodinu, ale nepřišel jsem na žádný motiv, alespoň zatím. Jeho otisky se v ložnici Baileyových nenašly. Vasquez mi řekl, že nikdy nebyl výš než v přízemí, a my nemáme momentálně důvod mu nevěřit.

Další je Iraida Hernandezová,“ pokračoval Chi a obracel listy ve svém zápisníku. „Je to milá dáma.“

„To je tvůj profesionální názor, Chi?“ zeptal se Lemke klidně.

„Jo, je,“ odpověděl Chi. „Hernandezová pochází z Mexika, ale má naše občanství, je jí padesát osm a rodina Isy Boothové a později Baileyových ji zaměstnává už více než třicet let. Podle očekávání byly její otisky po celé ložnici.

Nemá žádný záznam, ale motiv by se možná našel.“

„Opravdu?“ podivila jsem se.

Chi přikývl. „Povídala, že je nejspíš uvedena v poslední vůli Baileyových, takže jeden nikdy neví, ale můj čich mi říká, že to neudělala. Iraida Hernandezová ctí předpisy, je loajální a o nikom neřekla jediné křivé slovo. Jak jsem řekl, milá dáma.“

„A co ta kuchařka?“ zvolal Cappy McNeil. Cappy je velký chlap, váží přes metrák, a jestli ho nevyřídí koblihy a schody, mohl by se dočkat povýšení na post poručíka v nějakém klidném menším městě u moře. Přesně za tím taky míří. Říká tomu „válet si šunky na pláži“.

„Právě jsem o ní chtěl mluvit,“ ujistil Chi svého parťáka. „Takže číslo tři je kuchařka Marilyn Millerová, běloška, sedmačtyřicet let.“ Chi nahlédl do svých poznámek. „Je z Ohia. Pro Baileyovy pracovala teprve rok. Má čistý rejstřík. Žádné otisky nahoře v domě. Dostal jsem z ní jen ‚Co se mnou teď bude?‘ Nevidím žádný motiv. Co by tím získala? Ale stejně jako zbytek personálu měla k Baileyovým přístup. A kdybychom měli uvažovat o jedu…“

Chi pokrčil rameny, jako by říkal: Je přece kuchařka.

Ozval se Jacobi: „Přikázal jsem Millerové, aby neopouštěla město, a mám dva týmy z divize pro zvláštní vyšetřování. Pověsí se jí na paty.“

Chi právě dokončoval své hlášení o zbývajících dvou zaměstnancích, co bydleli v domě Baileyových – druhé hospodyni a údržbáři – když do místnosti mužstva přidusala Claire v teniskách a doktorském plášti.

Rozhlédla se kolem a řekla: „Myslíte si všichni: Teď, když je tady Claire, mejdan může začít. No tak to ještě zvažte.“

Kapitola 32

CHI PŘISTRČIL CLAIRE ŽIDLI. Posadila se, položila nohy na desku stolu a řekla: „Dámy a pánové, těla Baileyových byla tak netknutá, že jsem čekala, že začnou zase dýchat. Žádné pilule v žaludku, žádné odřeniny, pohmožděniny nebo řezné rány. Oxid dusný byl vyloučen. A protože nikdy nepřipustím, aby kůže stála mezi mnou a diagnózou, provedla jsem kompletní pitvu obou mrtvých.

Když to shrnu, podívala jsem se úplně na všechno kromě jejich snů. Výsledek nula.“

Všichni zasténali. Včetně mě.

„Mluvila jsem s lékařem Ethana Baileyho,“ pokračovala Claire. „Mluvila jsem s Isinou gynekoložkou. Oba doktoři mají kompletní zdravotní záznamy obou pacientů – a Baileyovi prošli nedávnými zdravotními prohlídkami na výbornou. Ti dva věděli, jak se o svá těla starat.“

„No a hned po tom, co jsem s tebou před deseti minutami domluvila,“ obrátila se na Jacobiho, „mi přinesli uspíšenou zprávu z toxikologie.

Byla jsem náchylná k tomu prohlásit, že v tom je jed, že jeden z Baileyových otrávil druhého a pak si vzal jed sám, takže bychom měli vraždu a sebevraždu nebo dvojnásobnou sebevraždu. Ale čekalo mě překvapení – a vůbec ne příjemné.“ Viseli jsme na Claire očima.

Nikdo nepromluvil. Možná ani nedýchal.

Claire zamávala listem papíru z počítače a řekla: „Toxikologie byla negativní. Žádný jed, žádné opiáty, narkotika, nic.

Příčina smrti? Netuším. Způsob úmrtí? Netuším. Něco tady smrdí, a já nevím co, ale pravděpodobnost, že by tihle dva lidé s naprosto negativními autopsiemi a toxikologiemi zesnuli najednou, je ze statistického hlediska astronomická.“

„Ach jo,“ zamumlala jsem. „A já doufala, že nám toxikologické vyšetření přinese nějakou stopu.“

„Dobře, dobře, zmýlila jsem se, Lindsay. Protože není syndrom náhlého úmrtí dospělých, uvažujeme o sebevraždě. Dokud se nebudeme mít čeho chytit, vystavím Ethanovi a Ise místo normálních úmrtních listů čekačky.“

Ozval se Chi. „Claire, zlato, tohle je pro mě novinka. Co jsou čekačky?“

„Čeká na vyřízení,“ utrousila. „Další otázky?“

„Jo,“ řekl Jacobi. „Co teď?“

Claire sundala nohy ze stolu, vstala a řekla: „Já jdu domů dát pusu svému miminku. Pak si sním mísu zapékaného krůtího masa se zeleninou a po něm čokoládový puding se šlehačkou – a nic mi v tom nezabrání.“

Rozhlédla se po našich obličejích – unavených po dlouhém dni a šedých od zářivek na stropě. Byla jsem si celkem jistá, že vypadáme jako živé mrtvoly.

Jacobi vypadal zvlášť hrozně. Na něm bylo říct rodině, tisku, veliteli a starostovi, že na konci prvního dne nemáme jedinou stopu.

„Vím, že jste teprve začali, stejně jako já,“ řekla Claire a její úsměv zazářil jako tenký paprsek naděje v naší pochmurné atmosféře. „Poslala jsem vzorky zpátky do laborky, aby se na to koukla noční směna,“ informovala nás. „Požádala jsem je, aby provedli testy znovu a tentokrát se poohlédli po čemkoli neobvyklém, zvláštním a bizarním.“

Kapitola 33

CONKLIN A JÁ JSME STRÁVILI celých sedm hodin výslechy přátel a příbuzných Isy a Ethana Baileyových a nemnoha jejich osobních zaměstnanců, kteří u nich nebydleli: Isiny sekretářky, venčitelky psů, která byla zároveň hlavní asistentkou, a domácí učitelky dětí.

Nic se neobjevilo. Popsali jsme zápisníky a šli dál.

Zatímco se zbytek mého týmu vrátil pročesávat čtvrť, já s Conklinem jsme zajeli za Yanceyem a Ritou Boothovými, Isinými nepopsatelně bohatými rodiči, kteří nás v slzách pozvali do svého úžasného domu na Nob Hill.

Strávili jsme s nimi hodinu a po většinu času naslouchali a dělali si poznámky. Boothovým bylo přes šedesát, Isina smrt je zdrtila a potřebovali se vymluvit ze šoku tím, že nám vyprávěli historky rodin Boothových a Baileyových.

Podle Yanceyho Bootha existoval mezi oběma rody sto třicet let trvající spor, který začal hádkou o pozemek s nejasnými hranicemi.

Dozvěděli jsme se, že Ethan Bailey měl tři bratry, z nichž ani jeden nebyl úspěšný, a tato drobnost otevřela dveře k další linii vyšetřování.

Prohlédli jsme si rodinné fotografie až po dobu zlaté horečky a setkali se s vnoučaty, nebo spíš ona se setkala s námi, protože naléhala, aby se mohla podívat na policisty.

V pět odpoledne jsme odmítli nabídku, abychom zůstali na večeři. Nechali jsme jim své navštívenky a ujistili je, že Isa Booth Baileyová je prioritou číslo jedna – a pak jsme odtamtud vypadli.

Když jsme sešli po venkovním schodišti, postěžovala jsem si Conklinovi: „Na tomhle případu budeme dělat až do důchodu.“

Nastoupili jsme do auta, seděli tam a probírali vše, co jsme věděli o životech Isy a Ethana. Pochybovali jsme, že se tenhle případ kdy povede dovést k úspěšnému konci.

„Její rodiče se s tím nikdy nevyrovnají,“ řekla jsem Conklinovi.

„Určitě ji moc milovali,“ poznamenal.

„Když se paní Boothová zhroutila…“

„Bylo to srdceryvné. Mohla by na to i umřít.“

„A ti malí kluci.“

„Právě tak staří, aby to pochopili. Když ten mladší, Peter, řekl: ‚Povězte mi prosím, proč by tohle někdo mamince a tatínkovi dělal…‘ Conklin si povzdechl. „Chápeš? Isa a Ethan to udělat nemohli. Nedokážu si představit, že by jeden zabil druhého. Ne když měli takovéhle děti.“

„Já vím.“

Pověděla jsem Conklinovi o dětech mé sestry, Brigid a Meredith, které byly zhruba stejně staré jako chlapci Baileyových. „Dnes večer sestře zavolám. Chci slyšet šťastné hlásky jejích holčiček.“

„Dobrý nápad,“ řekl Conklin.

„Měli jsme je navštívit. Já a Joe. Ale musel jet na služební cestu.“

„To je špatné. Ale uvidíš se s Cat, až se vrátí.“

„To taky říkal.“

„Máš ráda děti, Lindsay,“ prohlásil Conklin po chvíli. „Měla bys mít svoje.“

Odvrátila jsem se a zahleděla se z okna, zatímco se na mě řítily všechny ty zakázané myšlenky, jak moc jsme se s Richem v poslední době sblížili, zakázaná slova a skutky, vůně jeho vlasů, co jsem cítila, když jsem ho políbila, to, že jsem litovala, že jsem řekla ne, protože jsem nevěděla, jak bychom se k sobě hodili.

„Lindsay? Není ti něco?“

Obrátila jsem se k němu, řekla „Jenom jsem se zamyslela,“ a když jsem mu pohlédla do očí, stalo se to zase – přeskočila mezi námi jiskra.

Jakoby v dálce zazvonil telefon.

Při třetím zazvonění jsem strhla mobil z opasku s pocitem vzteku, smutku a úlevy – v tomhle pořadí. Volal Jacobi, ale mě by bylo jedno, i kdyby si někdo spletl číslo.

Ten telefon mě zachránil.

Protože v příštím okamžiku bych možná Conklinovi navrhla udělat to, na co jsem myslela – a jediné, čeho bych dosáhla, by bylo, že bych se cítila ještě hůř.

Kapitola 34

CLAIRE STÁLA UPROSTŘED MÍSTNOSTI mužstva, ale tentokrát vypadala divně, jako by dostala políček.

„Pro ty z vás, kteří neslyšeli moji přednášku, zopakuji, že existují dva druhy případů: jeden je závislý na okolnostech, druhý na pitvě.“

Přecházela teď sem a tam a mluvila stejně tak k sobě, jako k nám deseti, kteří jsme čekali na výsledky druhého toxikologického vyšetření.

„Ten bezdomovec, víte který, Cesťák Ježíš, měl šest střelných ran v hlavě a krku a následky posmrtného bití. Jeho tělo se našlo na místě vyhledávaném drogovými dealery – ale tady ani nemusím znát okolnosti.

Šest střelných ran. To je vražda.

A teď máme dva mrtvé nalezené v posteli. Pitva byla naprosto negativní, okolo těl se nenašly žádné stopy…“

Odmlčela se a polkla.

„Toxikologie se soustředila na cokoli zvláštního, divného a bizarního,“ poznamenala jsem, abych to trochu postrčila.

„Negativní. Zcela negativní, takže díky, kámoško, skoro jsem zapomněla, co jsem chtěla říct. Ale teď si vzpomínám: případ Baileyových je závislý na okolnostech.

A to znamená, že u takovýchto případů potřebujeme policejní práci. Všichni víte, kam tím mířím. Jak to vypadalo s jejich financemi? Měl některý z nich milostný románek? Vedl někdo dvojí život? Musíte mi pomoct ukázat směr, protože tápu.“

A bylo to. Claire byla v koncích. Nemohla jsem si ani vzpomenout, jestli jsem ji už někdy takhle viděla.

„Tohle je tisková zpráva, kterou budu muset ráno pustit ven,“ řekla Claire. Vyndala z kapsy list papíru a začala z něj číst.

„Kancelář policejního lékaře pokračuje ve vyšetřování případu manželů Baileyových. Protože jsou jejich úmrtí podezřelá, stavíme se k nim jako k vraždám. Dosavadní výsledky nebudu komentovat, abych neohrozila celé vyšetřování.“

Claire dočetla a vzhlédla.

„A pak mě tisk rozcupuje na kousky.“

„Nechceš snad říct, že jsi skončila, že ne?“ zeptal se Jacobi.

Měla jsem o Claire strach. Vypadala zdrceně a vystrašeně.

„Seženu si konzultanta. Už jsem volala dvěma renomovaným forenzním patologům a požádala je, aby se na to přijeli podívat,“ řekla Claire. „Musíte to sdělit rodinám, Jacobi. Povědět jim, že ještě nemůžeme vydat těla jejich dětí, protože jsme neskončili.“

Kapitola 35

YUKI ZNOVU HLEDĚLA do jeho modrých očí, tentokrát přes malý stolek v nemocniční restauraci. Doktor John Chesney řekl mezi sousty svého vegetariánského čili: „Konečně oběd, po čtrnácti hodinách práce.“

Yuki si pomyslela, že je rozkošný, točila se jí hlava, jen se na něho podívala, i když dobře věděla, že když je někdo rozkošný, neznamená to ještě, že je hodný, upřímný, jakýkoli. Vzpomněla si dokonce na pár pořádných krys, s nimiž v životě chodila, nemluvě o více než několika charismatických vrazích, jež potkala u soudu, ale to všechno hodila za hlavu.

Nejenže byl John Chesney rozkošný, byl také pekelně milý.

Skoro cítila na zátylku matčin dech, jako by jí šeptala: „Yuki, tenhle doktor John, to by byl dobrý manžel.“

Mami, nic o něm nevíme.

Chesney si srkl koly a řekl: „Ani nevím, jestli jsem se vůbec už potkal se San Franciskem. Jsem tady čtyři měsíce a po práci vždycky jenom doběhnu domů a usnu ve sprše.“ Yuki se zasmála. Představila si ho nahého, s pískovými vlasy přilepenými k hlavě a vodou stékající po jeho pevném svalnatém těle…

„Když se probudím, jsem už zase tady. Je to jako ve filmu Na Hromnice o den více odehrávajícím se ve válečné zóně, ale nestěžuji si. Tuhle práci jsem si vždycky přál. A co vy? Jste právník, že?“

„Jo. Jsem.“

Yuki pověděla Johnovi, že právě čeká na rozsudek v důležitém případu, o kterém možná slyšel.

„Bývalá královna krásy zabila svého otce páčidlem a pokusila se udělat totéž své matce. To je váš případ? Mluvili jsme o tom, jak mohla ta matka přežít pět silných úderů do hlavy. Proboha, měla vmáčknutou kraniální klenbu, proraženou oční jamku, rozdrcenou čelist. Ta ale musela mít vůli žít.“

„Jo. Byla to pořádná rána, když odvolala to, čemu říkáme její ‚poslední slova‘…“ Yuki zavzpomínala na Rose Glennovou, přejela rukou po svém novém módním účesu a vzhlédla s úsměvem k Chesneyovi, který si ji obdivně prohlížel.

„Moc hezky se na vás kouká, Yuki.“

„Myslíte?“

„Doufám, že víte, že jsem to musel udělat.“

„No, dobré úmysly vás neomlouvají, doktore. Začal jste s nůžkami, že? Použil jste je jako sekačku na trávu. Tohle je ten nejhorší sestřih, jaký jsem v životě měla, doktore.“ Chesney se zasmál a řekl: „Jsem vinen spácháním špatného účesu. Ale udělal jsem vám velice úhledné stehy.“ Yuki se zasmála s ním a pak řekla: „Johne, zavolala jsem vám, protože jsem se chtěla omluvit. Mrzím mě, že jsem se chovala jako blázen, když jsem byla tady.“

„Jo! Byla jste nejlepší bláznivý pacient, kterého jsem kdy měl.“

„No tak!“ zasmála se znovu.

„Opravdu. Nevyhrožovala jste mi, neuhodila jste mě ani mě nebodla jehlou. Zrovna teď mám na pohotovosti chlapa se třemi zlomenými žebry a otřesem mozku, který se odmítl vzdát svého mobilu. ‚Já pracuju,‘ říká. Museli jsme na něj být tři, abychom mu ho vypáčili z ruky.“

A v tom okamžiku se ozval Chesneyho pípák. Podíval se na něj a řekl: „Sakra. Musím se vrátit. No, Yuki, nechtěla byste si to někdy zopakovat?“

„Jasně,“ odpověděla Yuki. „Taxíkem to sem mám kousek.“

„Třeba bychom mohli zajít někam jinam. Mohla byste mi ukázat město.“

Yuki se na něho nesměle usmála a řekla: „Takže to vypadá, že mi bylo odpuštěno.“

John položil svou ruku na její. „Dám vám vědět.“

Zasmála se, on také a pak se jejich pohledy spojily, dokud neodtáhl ruku – a neodešel.

A Yuki v tom okamžiku začala čekat, až jí zavolá.

Kapitola 36

CINDY VYŠLA ZE SVÉHO DOMU a zahnula doprava s mobilem přitisknutým k uchu. Poslouchala, jak Lindsay říká: „Kdybych tak mohla něco udělat, ale máme plné ruce práce s případem Baileyových.“

„Můj šéfredaktor rezervoval stránku v metropolitní příloze na můj příběh. Mám uzávěrku. To fakt vůbec nic nemáte?“

„Chceš slyšet pravdu? Conklin a já od samého začátku nesmíme na Cesťáku Ježíšovi dělat. Snažili jsme se to zvládnout ve volném čase.“

„Stejně díky, Linds. Ne, opravdu,“ řekla Cindy a zaklapla mobil. To jí stačilo. Na případu nikdo nepracuje.

Cindy došla po Townsend Street k průchodu mezi jejím domem a místem, kde byl zavražděn Cesťák Ježíš. Zastavila se u skromné svatyně u vlakového depa, kde bylo na chodníku stále vidět skvrny od krve a do drátěného plotu byly vpletené květiny a ručně psané vzkazy.

Chvilku tam stála a četla si zprávy od přátel, kteří Cesťákovi vzkazovali, že jim chybí a vzpomínají na něho. Byl zabit dobrý člověk a policie má tolik práce, že nemůže hledat jeho vraha. Kdo tedy bude bojovat na Cesťákově straně?

Ona.

Cindy pokračovala v chůzi a udržovala krok s cestujícími vycházejícími z nádraží. Odbočila do Páté ulice a zamířila k cihlové budově uprostřed bloku, kde sídlila charitativní jídelna Od srdce.

Na jedné straně jídelny stál obchod s laciným alkoholem, na druhé čínská restaurace, která vypadala, jako by v ní podávali veverky dušené v hnědé omáčce s buráky.

Mezi restaurací a jídelnou byly černé dveře. Cindy za nimi měla domluvenou schůzku. Posunula si tašku s notebookem výš na rameni, otočila knoflíkem na dveřích a zatlačila do nich bokem. Otevřely se na úpatí temného a kysele páchnoucího schodiště.

Začala stoupat do schodů, které se obracely na malém odpočívadle a pokračovaly dál k poschodí se třemi dveřmi vedoucími podle cedulek do nehtového studia, masážního salonu a do firmy PINCUS A PINCUS, PRÁVNÍ ZÁSTUPCI sídlící v kanceláři s okny do ulice.

Cindy stiskla tlačítko domácího telefonu na panelu vedle dveří, ohlásila se a bzučák ji vpustil dovnitř. Posadila se v čekárně ve výklenku zcela zaplněném rozvrzaným koženým gaučem a kávovým stolkem. Prolistovala si starý výtisk časopisu US Weekly a vzhlédla, když na ni někdo zavolal.

Muž se představil jako Neil Pincus. Měl na sobě šedé kalhoty a bílou košili s vyhrnutými rukávy a rozhalenkou. Vlasy mu ustupovaly nad příjemným, bezvýrazným obličejem a na prsteníku měl zlatý snubní prsten. Podal jí ruku a ona mu ji stiskla.

„Ráda vás poznávám, pane Pincusi.“

„Neile. Pojďte dozadu. Mohu vám věnovat pouze pár minut, ale jsem jenom váš.“

Kapitola 37

CINDY SE POSADILA KE STOLU naproti právníkovi, zády k oknu. Rozhlédla se po výstavce zarámovaných fotografií na skřínce vpravo: bratři Pincusové se svými pohlednými manželkami a odrostlými dcerami. Neil Pincus stiskl tlačítko na telefonu a řekl svému bratrovi: „Ale, ber prosím moje hovory. Bude to trvat jenom pár minut.“

Pak se obrátil k Cindy: „Co pro vás mohu udělat?“

„Máte tady v okolí dobrou pověst.“

„Díky. Děláme, co můžeme,“ opáčil Pincus. „Když je někdo zatčen, dostane přiděleného obhájce nebo se obrátí na nás.“

„Je od vás hezké, že to děláte zadarmo.“

„Vlastně se to docela vyplácí – a nejsme v tom sami. Spolupracujeme se skupinou místních podnikatelů, kteří poskytují peníze na soudní poplatky a zvláštní potřeby. Máme program na výměnu jehel pro narkomany. Vedeme program proti negramotnosti.“ Zazvonil telefon. Neil Pincus pohlédl na číslo volajícího, obrátil oči zpátky k Cindy a promluvil přes vyzváněcí tón. „Promiňte. Ale myslím, že byste měla přejít k věci, než nás ten telefon dovede k šílenství.“

„Píšu pětidílnou reportáž o Cesťáku Ježíšovi, o tom bezdomovci, kterého nedávno našli mrtvého.“

„Četl jsem ji.“

„Dobře. Jde mi o tohle,“ pokračovala Cindy. „Nedaří se mi přimět policii, aby se o jeho smrt zajímala. Myslí si, že se jeho smrt nedá vyřešit.“

Pincus si povzdechl a řekl: „No, to je typické.“

„Potřebuji zjistit Cesťákovo skutečné jméno, abych mohla odhalit jeho minulost a odtamtud se pohnout dál. Doufala jsem, že byl možná vaším klientem. Pokud ne, třeba byste mi mohl poradit někoho, kdo ho znal.“

„Aha. Kdybych věděl, o co vám jde, mohl jsem vám ušetřit cestu. Ano, viděl jsem Cesťáka Ježíše na ulici, ale sem nikdy nepřišel, a kdyby ano, stejně bych vám nejspíš nic neřekl.“

„Povinnost mlčenlivosti vůči klientovi?“

„Ne tak úplně. Podívejte, Cindy, já vás neznám, takže bych vám neměl radit, co máte dělat. Ale přesto to udělám.

Bezdomovci nejsou zatoulaná štěňata. Jsou na ulici z nějakého důvodu. Většina z nich je závislá na drogách. Nebo jsou psychicky narušení. Někteří mají násilné sklony. Jsem si jistý, že to myslíte dobře, ale tenhle chlapík byl zavražděn.“

„To chápu.“

„Opravdu? Jste atraktivní dívka v pěkných šatech, která se prochází sama po Tenderloinu a vyptává se, kdo zabil Cesťáka Ježíše. Předpokládejme na okamžik, že vraha najdete – a on se obrátí proti vám.“

Kapitola 38

KDYŽ CINDY ODEŠLA od Neila Pincuse, byla podrážděná a stejně odhodlaná jako předtím. Ten právník ji nazval dívkou. Jako by byla jednou z jeho dcer. Podcenil její houževnatost a nepochopil, že je investigativní novinářka píšící o zločinu.

Byla opatrná. Byla zkušená. Byla profík.

A co ji štvalo nejvíc? Že se jí dostal pod kůži.

Setřásla vlnu neklidu, otevřela dveře jídelny Od srdce, rozhlédla se po stovce otrhaných lidí postupujících ve frontě na jídlo nebo se krčících nad talířem a chránících svou slaninu s vejci. V koutě se třásli tři muži ve špinavém oblečení.

Poprvé ji napadlo, jestli někdo z přítomných nezabil Cesťáka Ježíše.

Protože nikde neviděla denní dohlížitelku Luvii Jumpovou, udělala Cindy z dlaní hlásnou troubu a křikla, aby upoutala pozornost.

„Jsem Cindy Thomasová z Chroniclu,“ oznámila. „Píšu reportáž o Cesťáku Ježíšovi. Posadím se venku,“ řekla a ukázala na dvě plastové židle na chodníku. „Jestli mi někdo z vás může pomoct, budu vděčná.“

Sálem zazněl šum.

Cindy vyšla ze dveří a posadila se na stabilnější z obou židlí. Sotva otevřela notebook, už se před ní vytvořila fronta. Cindy se něco naučila: „Budu vděčná“ místní pochopili jako „Zaplatím vám za informace“.

Během hodiny od oznámení nasbírala Cindy třicet historek o osobním kontaktu s Cesťákem Ježíšem, útržky stěží srozumitelných a v podstatě nesmyslných rozhovorů, ale nic pořádného, použitelného, nebo aspoň zajímavého.

Cena za tento slepenec informací se vyšplhala na pětasedmdesát dolarů včetně všech drobných v kabelce – a k tomu rtěnku, malou baterku, baret, co měla na hlavě, a tři gelová pera.

Získala podklady pro zábavný výkaz o výdajích, ale její reportáž se nepohnula ani o píď.

Cindy vzhlédla k poslednímu člověku, černošce v červených punčochách a brýlích s fialovými rámečky, která se posadila na protější židli.

„Došly mi peníze, ale mám kartu na městkou hromadnou dopravu,“ řekla Cindy.

„Cindy? Vy jste se tady usadila na stálo? To se totiž nesmí.“

„Luvie! Pořád pracuju na té zatracené reportáži a nemám nic, dokonce ani Cesťákovo pravé jméno.“

„Povězte mi, s kým jste mluvila.“

Cindy prošla seznam na monitoru notebooku. „Mašina na hluk. Slečna Patty. Salamandr. Břitva, Twink T, Kousek.“

„To stačí, zlato. Vidíte, váš problém je také vaše odpověď. Lidé z ulice používají přezdívky. Však víte, ‚známý také jako‘. Někteří z nich mají záznam v rejstříku. Nebo nechtějí, aby je našly jejich rodiny. Přejí si být ztracení. To by mohl být důvod, proč Cesťák Ježíš nemá pravé jméno.“

Cindy si povzdechla při pomyšlení, kolik času strávila s těmi bezejmennými chudáky bez domova a naděje, a pocítila lítost, že se obořila na Lindsay, která se zcela oprávněně rozhodla obdělávat mnohem úrodnější půdu.

Když se v duchu rozloučila s uzávěrkou, poděkovala Luvii, sbalila počítač a zamířila směrem k Mission Street, přesvědčená, že se Cesťák Ježíš odpoutal od své minulosti z vlastního rozhodnutí. Smrtí se jeho životní příběh uzavřel.

Nebo ne?

Něco ji napadlo.

Cindy zatelefonovala své šéfredaktorce a řekla: „Therese, mohla bys mi asi za pět minut věnovat trochu času? Musím s tebou něco probrat.“

Kapitola 39

ODPOLEDNÍ SLUNCE PRONIKALO střešním oknem a vytvářelo svatozář nad hlavou Sary Needlemanové, která dávala Mazlince co proto.

„Co sis myslela, když jsi nechala na stole jmenovky Baileyových?“

„Já neměla na starost jmenovky, Saro.“

„Ale měla. Zvlášť jsem tě žádala, abys porovnala jmenovky se seznamem hostů. Jsou na něm Isa s Ethanem?“

„Samozřejmě že ne.“

„Mohla bych tě zabít, opravdu mohla. Ta dvě volná místa u stolu čtyři. Všichni teď myslí na Baileyovy.“

„Omlouvám se, Saro,“ řekla Mazlinka, ale žádnou lítost necítila. Naopak, stoupala v ní radostná nálada jako bublinky v šampaňském. Musela potlačit smích.

Jmenovky! Jako kdyby jmenovky byly důležité!

Mazlinka seděla se dvěma dalšími asistentkami za recepčním stolem v honosné dvoupatrové hale Loggia Muzea Asijského umění a všechny společně vítaly hosty na oslavě zasnoubení neteře Sary Needlemanové Friedy.

Hosté byli smetánkou sanfranciské společnosti: senátoři a doktoři medicíny i vědy, nakladatelé a filmové hvězdy. Stoupali po širokém schodišti ve smokinzích a na míru šitých róbách, informovali se u recepčního stolu o svých místech a byli posíláni do Samsung Hall.

Odtamtud mohli vejít do galerie a prohlédnout si nedocenitelná umělecká díla z Japonska, Číny a Korey, než se posadili ke stolům s ubrusy ze surového hedvábí a vyzdobenými květy kaly. Čekala je večeře o sedmi chodech připravená proslulým šéfkuchařem Yojim Futomatem.

Ale to až později. Právě teď dokončovala Sara Needlemanová svou tirádu závěrečným rozmáchlým gestem. „Už můžeš jít,“ vyštěkla. „Zbývá jenom pár hostů.“

„Díky, Saro.“ Mazlinka se usmála. „Mám ráno vyvenčit psy?“

„Ano, ano, prosím. Budu spát dlouho.“

„Jen klid,“ řekla Mazlinka. „Budu jako myška.“

Mazlinka se rozloučila s ostatními děvčaty. Vzala si seznam hostů doplněný poznámkami a strčila ho do kabelky. Při tom už uvažovala o těch dvou stovkách lidí, které toho večera přivítala – kdo ji vzal na vědomí, kdo ne, kolik bodů každý z nich získal.

A plánovala si svůj osamělý večer.

Uvaří si trochu špaget. Vypije skleničku vína. Stráví několik příjemných hodin pročítáním seznamu.

Uspořádá si poznámky.

Promyslí plány.

Kapitola 40

CLAIRE DALA RUCE V BOK, řekla „Potřebujeme policejní práci“ – a my ji dělali. Conklin a já jsme počtvrté v tom týdnu obraceli vzhůru nohama dům Baileyových a hledali bůhvíco.

Měli jsme za sebou už celých dva tisíce osm set čtverečních metrů: taneční sál, místnost s kulečníkem, krytý bazén, ložnice, kuchyně, spižírny, obývací pokoje, herny, jídelny a salony. Pozotvírali jsme skříně, krabice a trezory, vysypali zásuvky a prolistovali každou knihu v celé zatracené knihovně.

„Zapomněla jsem, co hledáme,“ postěžovala jsem si Conklinovi.

„To proto, že to, co je zabilo, tady není,“ řekl Rich. „Nejenom že mi došly dobré nápady, ale nemám ani žádné špatné.“

„Ale řekla bych, že jsme tady udělali, co se dalo,“ poznamenala jsem a rozhlédla se po hlavním salonu.

Každý knoflík na dveřích, rovná plocha a umělecký předmět byl ušmudlaný od černého prášku. Ze stěn byla sundaná všechna zrcadla a obrazy.

Dokonce i vlídný a zkušený Charlie Clapper byl znechucený. „Ti Baileyovi měli spoustu přátel a v jednom kuse pořádali večírky. Mám dost otisků a stop, abychom zaměstnali laboratoř na celý rok.“

„Tak co, seržantko?“ zeptal se Conklin.

„Dobře. Balíme to.“

Cestou do vstupní haly jsme pozhasínali světla a narazili do sebe ve tmě, když za námi Conklin zamykal domovní dveře. Pak mě doprovodil k autu.

Podržel mi otevřené dveře, já položila nohu na stupátko svého exploreru, uklouzla a ztratila rovnováhu. Rich mě zachytil, popadl rukama za ramena a já ve zlomu vteřiny postřehla nebezpečí.

Zavřela jsem oči.

A jako bychom to plánovali, jeho ústa se přitiskla k mým, moje paže se mu obtočily kolem krku a já měla pocit, jako by se mi propadla pevná půda pod nohama.

Pevně jsem ho svírala, žár ve mně narůstal a moje vlasy nám vlály kolem obličejů. Uslyšela jsem, jak z okénka kolemjedoucího auta zavolal řidič: „Najměte si pokoj!“

V tom okamžiku jsem tvrdě dopadla na zem.

Co to sakra děláme?

Než stačil Rich říct „Ten chlap měl dobrý nápad,“ vydechla jsem: „Proboha, Richie. Nevím, kdo z nás je větší blázen, jestli ty, nebo já.“

Dlaněmi položenými na mém kříži mě tiskl k sobě.

Jemně jsem se vymanila z jeho sevření. Obličej měl ještě zkřivený po líbání a vypadal… raněně.

„Omlouvám se, Richi,“ řekla jsem. „Měla jsem…“

„Co jsi měla?“

„Měla jsem si dávat pozor. Jsi v pohodě?“

„No jo. Jenom další věc, o které budeme předstírat, že se nikdy nestala.“

Rty mě ještě brněly a styděla jsem se. Nemohla jsem pohlédnout do jeho zdrcené tváře, tak jsem se odvrátila, položila roztřesenou nohu pevně na stupátko a zvedla zadek na sedadlo řidiče.

„Uvidíme se zítra,“ řekla jsem. „Dobře?“

„Jasně. Ano, Lindsay, ano.“

Zavřela jsem dveře, zařadila rychlost, a jak jsem couvala ven, ukázal mi Rich, abych stáhla okénko. Poslechla jsem.

„Ty. Když už se ptáš, tak ty jsi ten větší blázen,“ řekl a položil obě ruce na rám okénka.

Vyklonila jsem se ven, objala Riche kolem krku a přitáhla ho k sobě tak, že jsme se dotýkali tvářemi. Obličej měl teplý a vlhký, a když mě pohladil po vlasech, málem jsem se blahem rozplynula. „Richie, odpusť mi,“ řekla jsem.

Odtáhla jsem se a pokusila se usmát. Zamávala jsem mu a rozjela se do prázdného bytu, ve kterém jsem bydlela s Joem.

Bylo mi do pláče.

Všechny důvody, proč to dát dohromady s Richem, byly špatné už předtím, takže byly špatné i teď. Byla jsem stále o deset let starší, stále jsme byli parťáci – a stále jsem milovala Joea.

Tak proč, ptala jsem se sama sebe, když jsem odjížděla od Riche – nebo od něho spíš prchala –, se cítím tak mizerně, přestože jsem se zachovala správně?

Kapitola 41

YUKI A PHIL HOFFMAN SEDĚLI v křeslech v kanceláři soudce Duffyho. Soudní stenografka byla u svého stroje nedaleko soudcova stolu a Yuki si říkala: Co teď? Co se sakra bude dít?

Soudce Duffy vypadal vyčerpaně, jako by někam založil svou typickou nonšalantnost. Poklepal na audiokazetu ležící na stole a zavolal podrážděně: „Corinne? Máte už připravený ten kazeťák?“

Úřednice vstoupila do kanceláře obložené dřevem a položila magnetofon před soudce, který jí poděkoval a vsunul kazetu do mechaniky.

Duffy vysvětlil Yuki a Hoffmanovi: „Tohle je nahrávka telefonního rozhovoru z odposlouchávaného automatu v ženské věznici člence poroty číslo dvě. Šumí, ale je srozumitelná.“

Yuki pohlédla na Hoffmana, který pokrčil rameny, když soudce stiskl tlačítko přehrávání.

Mladá žena řekla: „Slyšíš mě dobře?“ Druhá žena, podle nosového zabarvení hlasu snadno rozeznatelná jako porotkyně číslo dvě, zaměstnankyně pošty v důchodu Carly Phelanová, řekla: „Lallie, nemůžu mluvit dlouho. Myslí si, že jsem na dámách.“

Soudce kazetu zastavil a řekl: „Lallie je její dcera.“

„Takže ta porotkyně má dceru ve vazbě v ženské věznici?“ podivil se Hoffman.

„Vypadá to tak,“ opáčil Duffy.

Soudce stiskl tlačítko a nahrávka pokračovala. Probíhal na ní rozhovor mezi těmi dvěma ženami: jak probíhá Lallieina obhajoba, jak se její matce líbí ubytování v hotelu, kdo se stará o jejího syna, když matka ani babička nejsou doma.

„Teď to přijde,“ upozornil nás Duffy. „Poslouchejte.“

Yuki napnula sluch, aby rozeznala slova přes praskání statické elektřiny.

„Dnes ráno jsem potkala ve sprše tu vaši obžalovanou,“ řekla Lallie. „Tu Stacey Glennovou.“

„Prdlajs,“ vyklouzlo Hoffmanovi.

Duffy to přetočil zpátky a pustil znovu.

„Dnes ráno jsem potkala ve sprše tu vaši obžalovanou,“ řekla Lallie. „Tu Stacey Glennovou. Mluvila s dozorkyní a říkala jí, že kdyby tu vraždu spáchala, neudělala by to páčidlem, když má doma dokonale funkční pistoli.“

Yuki se zatočila hlava a udělalo se jí zle od žaludku.

Zaprvé, Carly Phelanová při výběru poroty vlastně lhala. Kdyby se zmínila, že má dceru ve vězení, byla by z poroty omluvena, protože tahle skutečnost mohla vyvolat její předpojatost vůči obžalobě.

Prokuratura se snažila dostat její dceru za mříže!

Zadruhé, a to bylo ještě horší, předávala Lallie Phelanová své matce informace o obžalované. Jestli se o ně Carla Phelanová podělila s někým z kolegů, mohla být kontaminována celá porota.

„Prohlásíte řízení za zmatečné?“ zeptal se Hoffman.

„Ne. Neprohlásím.“

„Tak o to požádám já, Vaše ctihodnosti. Musím chránit práva své klientky,“ opáčil Hoffman, který oproti minulému týdnu obrátil o sto osmdesát stupňů.

Daffy mávl odmítavě rukou. „Mám v úmyslu stáhnout porotkyni číslo dvě a použít náhradníka.“

„Vznáším námitku, Vaše ctihodnosti,“ řekl Hoffman. „K tomu rozhovoru došlo včera večer. Phelanová už touhle dobou mohla nakazit celou porotu. Její dcera jí řekla, že moje klientka vlastní pistoli.“

„Vaše ctihodnosti, souhlasím s vámi,“ prohlásila Yuki. „Čím dříve Phelanová z poroty odejde, tím lépe. Náhradníci jsou připraveni nastoupit.“

„Bylo to zaznamenáno,“ řekl Duffy. „Budeme pokračovat.“

Kapitola 42

HOFFMAN A YUKI VYŠLI ze soudcovy kanceláře a kráčeli žlutohnědě vymalovanou chodbou k soudní síni. Yuki musela skoro utíkat, aby udržela s vytáhlým obhájcem krok.

Hoffman si prohrábl vlasy prsty a řekl: „Porota bude zuřit, až to uslyší.“

Yuki vzhlédla k Hoffmanovi a pomyslela si, jestli ji má za zelena utrženou, hloupou, nebo obojí.

Porota bude naštvaná, to ano. Nový porotce znamenal, že budou muset zapomenout na předchozí debaty a začít od začátku, probrat všechny důkazy jeden po druhém, začít dnem jedna, jako by to všechno bylo nové.

Yukina skvělá závěrečná řeč se ztratí v mlze času a porotci budou myslet jen na to, jak volit, aby co nejrychleji vypadli z hotelu.

Yuki bylo jasné, že se Hoffman v duchu směje.

Celou dobu měl v Carly Phelanové tajnou zbraň, a nevěděl o ní. Pokud Phelanová porotu kontaminovala, tak jedině ve prospěch obhajoby.

„Dejte mi pokoj, Phile.“

„Yuki, nevím, o čem to mluvíte.“

„To jistě.“

Oba věděli, že pokud porota uzná obžalovanou vinnou, Hoffman se odvolá. Pouhá skutečnost, že Carly Phelanová při výběru poroty lhala, mohla verdikt zvrátit.

Na druhou stranu, jestli se porota znovu ocitne ve slepé uličce, což se mohlo snadno stát, bude soudce muset prohlásit řízení za zmatečné.

To si soudce Duffy nepřál. Chtěl proces dovést do konce a mít ho za sebou.

Nemusí si dělat starosti, pomyslela si Yuki. Bude trvat rok nebo dva, než se podaří připravit druhý proces, a než k tomu dojde, zváží prokurátor náklady a řekne: „Balíme to. Necháme Glennovou jít.“

Porota se samozřejmě mohla shodnout na zproštění viny. Tak či tak se mladá Stacey dostane na svobodu.

Moje série porážek stále pokračuje, pomyslela si Yuki. Výhra, prohra, nebo remíza – Stacey Glennová, ta odporná otcovražedkyně, měla slušnou šanci, že vyvázne bez trestu.

Kapitola 43

CINDY SE POSTAVILA k drátěnému plotu u nádraží Coltrain, položila na zem čerstvou metropolitní přílohu Chroniclu a zatížila ji několika svíčkami.

Titulek nad reportáží hlásal velkými písmeny: ODMĚNA 25 000 $.

V prvním odstavci pod titulkem stálo: „San Francisco Chronicle nabízí odměnu 25 000 $ za informace vedoucí k zatčení a usvědčení osoby, která zavraždila muže známého jako Cesťák Ježíš.“

Někdo zatahal Cindy za paži. Ucukla, otočila se a uviděla, že za ní stojí asi třicetiletá žena s urousanými vlasy a nečistou pletí, oblečená v krátkém černém kabátu a slabě páchnoucí močí.

„Já Cesťáka znala. Nemusíte se na mě takhle dívat. Možná vypadám divně, ale vím, o čem mluvím.“

„To je skvělé,“ řekla Cindy. „Jsem Cindy Thomasová.“

„Flora Gold.“

„Dobrý den, Floro. Máte pro mě nějaké informace?“

Žena se rozhlédla po chodcích, kteří přijeli vlakem z předměstí a teď spěchali do svých kanceláří ve velkých softwarových společnostech, od kterých se lišila jako troll, který vylezl z kanálu.

Obrátila nervózní pohled na Cindy.

„Jenom jsem chtěla říct, že to byl dobrej člověk. Staral se o mě.“

„Jak se o vás staral?“

„Všelijak. A dal mi tohle.“

Žena rozevřela kabát, stáhla dolů výstřih svetru a ukázala Cindy tetování nad prsy. Bylo uděláno černým inkoustem a písmena měla asijský vzhled. Cindy to připadalo jako dílo amatéra, ale poselství bylo jasné.

SPASENA JEŽÍŠEM & LÍBILO SE MI TO!

„Byl jedinej, komu na mně záleželo. Staral se o mě od doby, co jsem vloni odešla z domova.“

Cindy se snažila nedat najevo šok: tak Flora až do minulého roku žila doma?

„Jo. Je mi sedmnáct,“ řekla Flora. „Nekoukejte na mě takhle. Dělám si se svým životem, co chci.“

„Fetuješ perník, co?“

„Jo. Je to jako nebe. Sex na ‚ledu‘ končí orgasmem, ze kterýho člověku málem ulítne hlava a trvá celej tejden. To si neumíte představit. Ne, měla byste to zkusit.“

„Zabije vás to!“

„Po tom vám je hovno,“ řekla Flora a zavřela kabát. „Chtěla jsem jenom říct, že Cesťák byl dobrej člověk.“ Flora se obrátila k Cindy zády a dlouhými kroky odcházela po Townsend Street.

Cindy se rozběhla za ní a volala na ni, dokud Flora nezastavila, neobrátila se a neřekla: „Co je?“

„Jak tě znova najdu?“

„Chcete číslo na můj mobil?“ ušklíbla se puberťačka. „Nebo vám mám dát e-mailovou adresu?“

Cindy se dívala, jak Flora mizí v dálce. Flora Gold. Konečně jí to došlo. Byl to název produktu udržujícího řezané květiny dlouho čerstvé.

A co to tetování?

SPASENA JEŽÍŠEM & LÍBILO SE MI TO!

Cindy se to snažila pochopit. Jak Cesťák zachránil Floru? Je závislá na metamfetaminu. Čeká ji smrt.

Flora řekla, že jí to tetování udělal Cesťák Ježíš, i když ten text měl zvláštní sexuální nádech. Vypadalo to skoro jako cejch označující vlastnictví.

Jaký svatý si značkuje své stoupence?

Kapitola 44

NA DVEŘE KONFERENČNÍ MÍSTNOSTI ZAKLEPAL člen ochranky. Cindy vzhlédla stejně jako ostatní účastníci redakční porady.

„Slečno Thomasová, dole je nějaká tulačka. Říká, že s vámi chce mluvit, a odmítá odejít. Tropí tam slušnou scénu.“

„No, tohle se muselo stát,“ poznamenala Cindyina šéfredaktorka Therese Stanfordová. „Vypiš pětadvacetitisícovou odměnu…“

„Mohl byste se jí zeptat na jméno?“

„Povídala, že se jmenuje Flora a chce s vámi mluvit,“ odpověděl strážce.

Cindy se omluvila s tím, že se za pět minut vrátí, sjela výtahem do vstupní haly a vyšla otočnými dveřmi na ulici.

„Přemejšlela sem,“ oznámila Flora Gold bez úvodu.

„O té odměně?“

„Jo. Co znamená ‚vedoucí k zatčení a usvědčení‘?“

„Když mi povíš něco, co policie použije k zatčení Cesťákova vraha, a když vraha soud shledá vinným, dostaneš tu odměnu.“

Flora se zamyšleně zatahala za rozcuchané vlasy.

Cindy se zeptala. „Ty víš, kdo ho zabil, Floro?“

Mladá žena zavrtěla hlavou. „Ale něco vím. Třeba by to stálo za sto babek.“

„Pověz mi to,“ vybídla ji Cindy. „Budu férová.“

„Cesťák Ježíš mě miloval. A já znám jeho jméno.“

Flora podala Cindy kovový přívěsek s vytlačeným jménem. Cindy na něj vyvalila oči. Pomyslela na pseudonym Flory Gold a včerejší rozhovory s bezdomovci a zeptala se: „Je to pravda?“

„Jako že je nebe modrý.“

Cindy vytáhla z kabelky šekovou knížku.

„Nemám účet v bance.“

„No jo. Dobře, to není problém.“

Cindy došla s Florou k bankomatu na rohu, vybrala sto dolarů a dala jí padesát.

„Další padesátku dostaneš, až ten tip ověřím.“

Cindy sledovala, jak Flora počítá bankovky, balí je do ruličky a strká si je do boty. Pak řekla: „Dej mi pár dní a pak si mě najdi, dobře? Jako dneska.“

Gold přikývla a usmála se na Cindy ústy pootevřenými jen natolik, že bylo vidět, jak jí chybí přední zuby. Pak se reportérka vrátila do budovy Chroniclu.

Cindy hodila poradu za hlavu a šla přímo do své kanceláře, kde si přitáhla židli ke stolu. Otevřela Google a vyťukala „Rodney Booker“.

Ani ne za vteřinu se na monitoru objevily informace, které hledala. Cindy se opřela na židli a sledovala, jak se jí reportáž otvírá před očima. Zázrak, který si zasloužila.

Záhada identity Cesťáka Ježíše byla rozluštěna.

Měl jméno. Měl minulost.

A rodinu v Santa Rose.

Kapitola 45

CINDY SEDĚLA na pohodlné prosklené verandě domu za milion dolarů v Santa Rose, ale nijak pohodlně se necítila. Byla ukvapená? Ano.

Dotěrná? Rozhodně.

Bezohledná? Měla by dostat cenu za slepou necitlivost.

Co si vlastně myslela? Samozřejmě v tom byl problém. Myslela jen na svou reportáž, ne na skutečné lidi, takže vlétla do života Bookerových jako živý ruční granát.

A v okamžiku, kdy Lee-Ann Bookerová otevřela domovní dveře s milým mateřským obličejem zářícím očekáváním, si Cindy uvědomila, že vytáhla pojistku příliš brzy.

Teď byli všichni na verandě.

Lee-Ann Bookerová, odbarvená blondýnka okolo pětašedesáti, svírala v ruce náhrdelník z křížků, polodrahokamů a mexických přívěsků pro štěstí. Seděla vedle Cindy na ratanové pohovce, vzlykala do papírových kapesníků a škytala.

Její manžel Billy Booker přinesl Cindy hrnek kávy.

„Opravdu nechcete něco silnějšího?“ zeptal se. Znělo to jako výhrůžka.

Booker byl černoch něco přes šedesát, měl vojenské držení těla a byl štíhlý jako nadšený běžec.

„Ne, děkuji, jsem v pohodě,“ odpověděla Cindy.

Ale nebyla.

Nemohla si vzpomenout, že by už někdy způsobila někomu takovou bolest. A také se moc bála.

Booker se posadil na křeslo proti pohovce, naklonil se dopředu, opřel se lokty o kolena a zamračil se na Cindy.

„Proč si myslíte, že ten Cesťák Ježíš byl náš syn?“

„Jedna žena, která tvrdila, že byl její blízký přítel, mi dala tohle,“ odpověděla Cindy. Sáhla do kabelky a vytáhla malý identifikační štítek se jménem Rodney Booker na jedné straně a nápisem MÍROVÉ SBORY na druhé. Podala ho Bookerovi a uviděla, jak se mu obličej sevřel strachem.

„A tohle má něco dokazovat? Matka a já chceme vidět tělo.“

„Ještě si ho nikdo nevyžádal, pane Bookere. Je na patologii. Oni těla jen tak neukazují, ale mohla bych zavolat…“

Booker vyskočil z křesla, odkopl ratanovou podnožku na druhý konec místnosti a obrátil se zpátky k Cindy.

„Tak on je v mrazáku jako mrtvá ryba, to chcete říct? Kdo se nás pokusil najít? Nikdo. Kdyby byl Rodney běloch, uvědomili by nás.“

„Upřímně řečeno, pane Bookere, ten muž měl obličej rozbitý k nepoznání. Neměl žádný průkaz totožnosti. Dalo mi hodně práce odhalit jeho identitu.“

„No to je pěkné, slečno Thomasová. Obličej měl rozmlácený a byl bez dokladů, takže se znovu ptám, jak víte, že ten mrtvý byl náš syn?“

„Kdybych měla dobrou fotografii Rodneyho, myslím, že bych to dokázala rychle vyjasnit,“ řekla Cindy. „Zítra vám zavolám.“

Lee-Ann Bookerová vyjmula z rodinného alba snímek a podala ho Cindy se slovy: „Tahle je asi pět let stará.“

Na snímku seděl Rodney Booker na stejné ratanové pohovce jako teď Cindy. Byl pohledný, měl světlou pleť, široká ramena, vlasy ostříhané na ježka a krásný úsměv.

Cindy se snažila najít podobnost s Cesťákem Ježíšem v Rodneyho postavě a barvě pleti, ale když viděla Cesťákovy ostatky, nevypadaly moc lidsky.

„Byla jste v Rodneyho domě?“ zeptal se Billy Booker.

„Rodney má dům?“

„Sakra, ženská, můj syn by právě teď mohl být doma a koukat se na baseball, zatímco nás tady děsíte k smrti.“ Lee-Ann Bookerová vzlykla a Cindy se rozběhly myšlenky jako o závod. Dům? Cesťák Ježíš byl přece bezdomovec, ne? Jak by mohl mít dům? Co když je Rodney Booker naživu a v pořádku – a ona se naprosto mýlí?

Billy Booker popadl propisovačku z bloku na kávovém stolku, načmáral na horní stránku synovo číslo na mobil a adresu, utrhl ji a podal Cindy.

„Když mu volám, padá mi to do hlasové schránky. Třeba se vám to bude dařit lépe. Co tedy máte v plánu, slečno Thomasová? Povězte mi to. Pak vám dám vědět, co udělám já.“ Cindy odešla od Bookerových s jistotou, že její dobře míněná neohlášená návštěva byla nejen propadák, ale také měla všechny známky počínajícího skandálu.

Kapitola 46

NA ZPÁTEČNÍ CESTĚ ze Santa Rosy do San Franciska Cindy usilovně přemýšlela. Slíbila Bookerovým, že jim dá vědět zítra, jestli byl Cesťák Ježíš jejich syn.

Jak to má ale zjistit? Jak? Přesto to ale musí dokázat – nebo umřít, až se o to bude snažit.

Zahrabala pravou rukou v kabelce, našla mobil a vytočila Lindsayino číslo do kanceláře. Ozval se mužský hlas: „Conklin!“

„Richi, tady Cindy. Je tam Lindsay?“

„Je pryč, ale řeknu jí, že…“

„Počkej, Richi. Mám nadějnou stopu v případu Cesťáka Ježíše. Myslím, že se jmenuje Rodney Booker.“

„Ty teď děláš policejní práci, Cindy?“

„Někdo to dělat musí.“

„Dobře, dobře. Hlavně klid.“

„Hlavně klid? Před chvílí jsem nakráčela domů k nic netušícím manželům a řekla jim, že je jejich syn mrtvý.“

„Cože jsi udělala?“

„Zjistila jsem jeho jméno, Richi, nebo jsem si to aspoň myslela, tak jsem jela vyslechnout Cesťákovy rodiče, což bylo docela logické, když se nad tím zamyslíš.“

„Pane jo. Jak to proběhlo?“

„Bylo to pro ně jako bomba, jako zatracená bomba. Billy Booker, ten otec, je veterán z Vietnamu, bývalý seržant od námořnictva. Tvrdí, že poldové jsou rasisti, a proto na tom případu nepracují.“

„Cesťák Ježíš byl černoch?“

„Booker má telefonní číslo na toho černošského aktivistu Ala Sharptona a vyhrožoval, že mu zavolá. Musím s tou reportáží pohnout, než toho budou plné všechny noviny a o nás se tam bude psát také.“

„Tak o nás?“

„Jo. O sanfranciské policii a o mně. A já se za to cítím zodpovědná. Richi, poslouchej. Rodney Booker má dům.“

„Přestávám ti rozumět, Cindy. Nebyl snad Cesťák bezdomovec?“

„Vyhledej si ho. Prosím.“

„Zadávám ‚Rodney Booker‘. Tady to je. Hm. Cole Street. To je kousek od Haight. Pěkná čtvrť.“

Ani náhodou.

Byla to džungle, rejdiště drobných drogových dealerů.

A to dávalo smysl.

Jestli Cesťák Ježíš Floře Gold nelhal, když se jí představil jako Rodney Booker, a jestli Flora nelhala Cindy, mohlo se ukázat, že ten dům v Cole Street je místem, kam se Rodney Booker alias Cesťák Ježíš vracel z cest.

„Mohl bys to prověřit, Richi?“ požádala Cindy Conklina. „Protože jestli to neuděláš ty, udělám to já.“

„Drž se zpátky, Cindy. Za dvacet minut mi končí směna. Zajedu tam a okouknu to.“

„Sejdeme se tam,“ řekla Cindy. „Počkej na mě.“

„Ne, Cindy. Polda jsem já. Ty počkáš na mě.“

Kapitola 47

DŮM V COLE STREET BYL NATŘENÝ bezvýraznou šedou barvou a stál v bloku nuzných viktoriánských domků. Arkýřová okna měl zatlučená prkny, venkovní schodiště poseté odpadky a visel nad ním opar melancholie, který se nezvedl od konce šedesátých let.

„Je připravený na zbourání,“ řekl Conklin Cindy a ukázal bradou na ceduli přitlučenou na dveřích.

„Jenom ta parcela má slušnou cenu. Jestli tenhle dům patřil Cesťákovi, co z něho udělalo bezdomovce?“

„To je řečnická otázka, viď?“

„Jo,“ odpověděla Cindy. „Uvažuji nahlas.“

Cindy stála za Conklinem, když zaklepal na dveře, dotkl se pažby pistole a zaklepal znovu, tentokrát hlasitěji a rozhodněji.

Cindy se třásly ruce, když je složila do kukátka a nahlédla dovnitř svislým okénkem vedle dveří. Potom – než ji Conklin stačil zarazit – do dveří strčila.

Uvnitř se ozval vyděšený výkřik, z podlahy se zvedly hromady hadrů a utekly dozadu do domu. Bouchly dveře.

„Obsadili to tady squateři, feťáci,“ řekl Conklin. „Nepůjdeme tam, není to bezpečné, Cindy.“

Cindy proběhla kolem něho, rozběhla se ke schodišti a ignorovala Conklinovo volání.

Něco slíbila.

Vzduch byl vlhký a chladný, páchl plísní, kouřem a hnijícími odpadky. Cindy běžela do schodů a volala: „Rodney Bookere? Jste tady?“

Nic se nepohnulo, dokonce ani myška.

Nejvyšší patro bylo jasnější a otevřenější než poschodí pod ním. Okna byla holá a velkou ložnici ozařovalo slunce.

Uprostřed jedné zdi stála mosazná postel s matrací zakrytou tmavomodrým povlečením. Všude byly rozházené knihy a na poškrábaném prádelníku stála dýmka na crack.

„Cindy, nemám povolení k prohlídce. Rozumíš?“ řekl Conklin, když ji dostihl. „Nic, co tady najdeme, nepůjde použít jako důkaz.“ Sevřel jí rameno a trochu s ní zatřásl. „Hej, slyšíš mě?“

„Myslím, že tady Cesťák Ježíš žil, než umřel.“

„Fakt? A co tě k tomu vede?“

Cindy ukázala na kresbu na zdi za postelí. Na bílé omítce byly nakreslené černé svíjející se postavy s rukama nataženýma vzhůru, kolem nichž se kroutil dým a plameny.

„Přečti si tohle,“ řekla Cindy.

Byl to důkaz, který Cindy hledala, že Rodney Booker a Cesťák Ježíš byli jedna a táž osoba.

Součástí scény z pekla byl nápis vyvedený stejným primitivním písmem, které Cindy znala z tetování Flory Gold.

Stálo tam JEŽÍŠ JE SPÁSA.

Kapitola 48

CONKLIN A JÁ jsme o půl šesté večer seděli u telefonů, když se u našich stolů zastavil Jacobi, vytáhl z peněženky dvacetidolarovku, položil ji na můj stůl spolu s balíčkem jídelních lístků restaurací s dovážkou a řekl: „Později se vám ozvu.“

„Díky, šéfe.“

Byla to otravná práce.

Stále jsme nevěděli, zda smrt Baileyových byla nehoda, vražda se sebevraždou, nebo dvojnásobná vražda – jenže Claiřini konzultanti na nic nepřišli a veřejnost už byla na mrtvici.

Takže jsme s Conklinem dělali, co jsme mohli. Procházeli jsme nekonečný seznam přátel a spolupracovníků Baileyových a kladli jim následující otázky: Kdy jste se naposledy viděli s Baileyovými? Jak spolu vycházeli? Jakou měli náladu? Víte o někom, kdo by mohl chtít Iše nebo Ethanovi ublížit? Napadá vás někdo, kdo by chtěl, aby zemřeli?

Zrovna jsem vytáčela číslo, když jsem zaslechla své jméno. Vzhlédla jsem a uviděla Cindy, jak proběhla dřevěnou brankou před naší asistentkou Brendou Fregosiovou, která za ní volala „Ne!“, zuřivě mačkala tlačítko interkomu a její hlas chraptěl z reproduktoru na mém stole:

„Cindy je tady.“

Mávajíc novinami proběhla Cindy mezi lidmi z denní směny, kteří si oblékali kabáty, zatímco nastupovala noční směna. Dopadla na druhou židli u mého stolu a natočila ji tak, aby viděla i na Conklina.

Nerada jsem to připouštěla, ale vnesla světlo do našeho šera.

„Chceš vidět, jak budou vypadat zítřejší noviny?“ zeptala se.

„Ne.“

„Je ze mě hvězda, Richie. Podívej,“ řekla a pleskla noviny na můj stůl. Conklin se neúspěšně pokusil potlačit smích.

„Slyšela jsi rčení ‚neštěstí má rádo společnost‘?“

„Ty jsi nešťastná a já jsem společnost. O co ti jde?“

„Neštěstí má rádo nešťastnou společnost.“

Conklin si odfrkl, Cindy se ušklíbla a já už nedokázala zachovat vážnou tvář.

„Tak co, jste naštvaní, že jsem měla pravdu?“ popíchla nás Cindy.

Zamilovaně uhladila noviny, abych dobře viděla fotografii na titulní straně metropolitní sekce, kde byla pod titulkem ODMĚNA 25 000 $. VÍTE, KDO ZABIL TOHOTO MUŽE? fotografie Rodneyho Bookera alias Cesťáka Ježíše.

Takže se to potvrdilo: Rodney Booker byl Cesťák Ježíš.

Rodneyho identifikoval jeho otec podle fotografií z márnice, na kterých byly vidět tři reliéfní čáry na rameni – hrubé tetování vytvořené vetřením popela do jizev, které si nechal udělat, když byl v Africe.

Smrt Rodneyho Bookera byla vražda. A s případem bylo spojené mé jméno. Na mně bylo najít jeho vraha, ale protože jsem na to neměla čas, chopila se příležitosti Cindy Thomasová a pustila se po stopě.

„Něco mě napadlo,“ řekla Cindy. „Budu na tom případu dál pracovat, a když něco zjistím, přijdu s tím za tebou. Co ty na to, Lindsay?“

„Cindy, nemůžeš vyšetřovat vraždu, jasné? Richi, pověz jí to ty.“

„Ale já vaše povolení nepotřebuju, jasný?“ prohlásila Cindy. Pak se jí rozzářily oči. „Poslechněte, co kdybychom zašli k Susii a dohodli se na plánu, který by nám všem vyhovoval.“

Obrátila jsem oči v sloup, ale Conklin potřásl hlavou a usmál se na Cindy. Líbila se mu!

Byla jsem připravená zavolat Jacobimu, aby ji srovnal do latě on, když branku rozrazila Claire a přidusala k nám se zlověstným výrazem ve tváři.

„Přišla doktorka Washburnová,“ ozval se Brendin elektronický hlas z mého interkomu.

Claire měla vždy plné ruce práce a nepřišla by si do oddělení vražd jen tak popovídat. Cindy na to nedbala a zavolala: „Claire! Jdeme k Susii. Pojď s námi.“

Claire na mě upřela oči.

„Já k Susii jít nemůžu,“ řekla, „a vy taky ne. Máme další oběť. Zabitou stejně jako Baileyovi.“

Kapitola 49

ZAKRYTÉ TĚLO na pitevním stole patřilo třiatřicetileté ženě s pletí bílou jako porcelán mé matky. Vlasy ve čtyřech odstínech blond jí sahaly po ramena. Nehty na nohou a rukou měla nedávno nalakované na rudo, neoprýskané.

Vypadala jako spící princezna z pohádky čekající na prince, který se proseká šípkovým houštím a probudí ji polibkem.

Přečetla jsem jmenovku na palci u nohy. „Sara Needlemanová.“

„Identifikovala ji její osobní asistentka,“ řekla Claire.

Znala jsem Sara Needlemanovou z jejích fotografií ve Vogue a W. Byla to známá módní návrhářka, která šila róby pro ženy, jež si mohly dovolit utratit třicet tisíc za šaty. V Gazette jsem se dočetla, že Needlemanová často vyrábí kolekce šatů pro družičky, všechny stejné barvy, ale lišící se střihem, a že během debutantské sezóny je její salon obležený debutantkami i jejich matkami.

Sara Needlemanová se určitě znala s Baileyovými.

Claire zvedla svou psací podložku a řekla: „Tady je, co jsem zjistila. Slečna Needlemanové zavolala v osm ráno své osobní asistentce Toni Reynoldsové a stěžovala si na křeče v podbřišku. Slečna Reynoldsová říká, že Saře poradila, aby zatelefonovala doktorovi, a řekla, že se jí ozve, až dorazí do práce.

Sara opravdu zavolala svému internistovi Robertu Dweckovi a bylo jí řečeno, že může přijít v poledne.“

„Ale nedostavila se,“ poznamenal Conklin.

„Nepředbíhej událostem,“ napomenula ho Claire. „Sara Needlemanová zavolala osm minut po desáté pohotovost. Záchranka tam dorazila ve čtvrt na jedenáct a Saru našli mrtvou v ložnici.“

„Ona zemřela na žaludeční křeče? Na něco, co snědla?“ zeptala jsem se.

„To se zjistí, holka,“ odpověděla Claire. „Obsah žaludku a krev už jsou v laboratoři.

Mezitím jsem mluvila se zdravotníky, kteří sem Saru přivezli. V domě nebyly žádné zvratky ani exkrementy.“

„Proč myslíš, že zemřela stejně jako Baileyovi?“

„Nejdřív jsem si to nemyslela. Když ji přivezli, měla jsem zrovna volno, takže jsem se k ní dostala rychle a myslela si, že vím, co mám hledat.“

Tři Claiřini asistenti se snažili vypadat zaměstnaně, ale drželi se poblíž, aby slyšeli zprávu. Už jsem viděla, jak naplánované programy přerušuje mimořádná zpráva s fotografií Sary Needlemanové. Cítila jsem, že jakmile si veřejnost spojí její smrt s Baileyovými, přijde velká bouře.

Claire odříkala možné příčiny smrti.

„Nechme jed prozatím stranou, křeče v žaludku může často způsobit prasklý vřed nebo potrat.“

„Ale ne tentokrát,“ podotkl Conklin.

„Správně, mladíku. Takže ty křeče nemusely se smrtí souviset. Hledala jsem aneurysma, mrtvici, infarkt – nic. Prohlédla jsem její orgány. Daly by se zabalit do dárkového papíru a převázat mašlí. Ukázat je studentům medicíny, aby viděli, jak normální orgány vypadají.“

„Hm.“

„Žádné známky na těle, modřiny ani nic jiného. Se Sarou Needlemanovou není nic v nepořádku – kromě toho, že je mrtvá.“

„Byla na mém seznamu jmen,“ řekl Conklin. „Ještě jsem se k ní nedostal.“

„A ani nedostaneš,“ zamumlala jsem.

Claire řekla: „Takže teď máme Baileyovy a Needlemanovou. Stejný společenský okruh. Mohla by tu být i stejná příčina smrti. Takže když jsem odeslala vzorky Sařiny krve, dala jsem se do práce. Mám vzorky tkání uložené v minus padesáti stupních pro někoho, kdo bude hledat něco víc než obvyklé koření a přísady.“ Claire se zachmuřila. „A co vám povím teď, vážení?“

Řekl to Conklin. „Další policejní práce.“

„Výborně, Ricardo. Někdo to musí rozlousknout, protože já narazila do zdi.“

Claire se obrátila k mrtvole Sary Needlemanové, položila ruku na její zakryté tělo a řekla: „Když za sebou slyším dusat kopyta, milá Saro, hned si pomyslím: ‚kůň‘. Ale ty jsi rozhodně zebra.“

Třetí část

NEKONEČNÝ

MEJDAN

Kapitola 50

DOPOLEDNE POTÉ, co zemřela Sara Needlemanová, mi zavolal velitel Anthony Tracchio. „Starosta mi jde po krku. Soustřeďte se jenom na tenhle případ a nezvorejte to.“

„Ano, pane,“ odpověděla jsem. „Nezvoráme to,“ ale chtělo se mi zařvat: „Co vlastně máme hledat?“

Poručík Michael Hampton, sloužící už dvacet let u Divize pro zvláštní vyšetřování (SID), byl také přidělen k našemu případu mrtvých milionářů a vypadal ještě nešťastněji než já. Sešli jsme se v Hamptonově kanceláři a rozdělili si úkoly.

Hampton vyslal své lidi do kanceláře doktora Dwecka, aby vyzvedli kartu Sary Needlemanové a vyslechli lékaře a jeho personál. Další tým ze SID se rozjel do jejího salonu, kde si měl promluvit se Sařinou osobní asistentkou Toni Reynoldsovou a zbytkem jejích zaměstnanců.

Já s Conklinem jsme zamířili do domu Needlemanové v Cow Hollow s mými čtyřmi muži v závěsu. Chi, McNeil, Lemke a Samuels začali vyslýchat sousedy, zatímco Conklin a já jsme našli hlavní vchod do domu.

Dům Sary Needlemanové nebyl architektonická perla jako sídlo Baileyových, ale byl rozhodně ohromující. U dveří na nás čekal domovník Lucas Wilde, „hippík“ něco přes dvacet v černých džínách a s kozí bradkou. Provedl nás po sedmi stech padesáti čtverečních metrech domu, který se určitě objeví na seznamu aukční společnosti Sotheby’s, jakmile se uklidí nepořádek napáchaný policejními techniky.

Po prohlídce sedmipokojového sídla s dvouúrovňovou japonskou zahradou vzadu jsme požádali Lucase Wildea, aby jel s námi na oddělení a řekl nám, co věděl o Saře Needlemanové.

Ochotně souhlasil.

„Vím o všech lidech, co sem chodili,“ prohlásil.

Conklin nás nechal ve výslechové místnosti číslo dvě, prověřil si Wildea, nic na něho nenašel a vrátil se s blokem a kávou pro všechny.

Strávili jsme s Wildem hodinu, během níž nám vysypal všechno, co věděl o Saře Needlemanové a její společnosti.

„Většinou se stýkala se samými teplouši a náfuky. A pak samozřejmě s klientkami.“

Mladík pracně odříkal všechny Sařiny návštěvníky včetně uklízečky, slečny na venčení psa, japonského zahradníka, údržbáře, ošetřovatele kaprů koi, učitele jógy a dodavatele potravin.

„Jaký vztah jste měl se Sarou?“ zeptala jsem se.

„Vycházeli jsme spolu dobře. Ale nebyl jsem žádný milenec lady Chatterleyové, jestli máte na mysli tohle. Byl jsem holka pro všechno a všeuměl, což přesně chtěla, a já byl rád, že mám práci a skvělé bydlení.“

Wilde nám pověděl, že viděl Sara ráno krátce předtím, než zemřela. Přinesl jí ze schránky noviny a zdála se mu v pořádku.

„Jenom pootevřela dveře a vzala si ty noviny. Kdyby jí bylo špatně, neřekla by mi to.“

„Napadá vás něco?“ zeptala jsem se Wildea. „Jestli byla Sara Needlemanová zabita, kdo to mohl udělat?“

„Ani bych nevěděl, kde začít,“ odpověděl Wilde. „Sara byla snob. K prachatým zákaznicím uměla být milá, ale jinak byla studený čumák. Nepoznal jsem její přátele od nepřátel a pochybuji, že to dokázala ona.“

Kapitola 51

SARA NEEDLEMANOVÁ byla toho večera ještě u ledu, když byly týmy pracující na případu svolány do kanceláře velitele Tracchia s výhledem na Bryant Street a fotografickým panoramatem Golden Gate nad jeho mahagonovým stolem.

Tracchio byl od povahy byrokrat a vystoupal po služebním žebříčku na politickou objednávku. Neměl žádné zkušenosti z ulice, byl obtloustlý a nosil legrační příčesek, ale já si začínala vážit jeho citu pro politiku, vlastnost, kterou jsem zcela postrádala.

Jen zřídka jsem Tracchia viděla tak podrážděného. Řekl: „Vážení, povězte svým rodinám, že se neobjevíte doma, dokud se tenhle případ neuzavře. Ten, kdo ho vyřeší, bude hrdina. Nebo hrdinka,“ dodal mým směrem.

Týmy podaly hlášení a Tracchio, Hampton a já jsme je vyslechli, než jsme jim přidělili nové úkoly.

Conklin a já jsme shromáždili jména všech osob vyslechnutých v případu Sary Needlemanové a vrátili se ke svým stolům, abychom je porovnali s podobnými seznamy u Baileyových.

Z téhle práce bolely oči, ale udělat se musela. Přitáhla jsem si židli ke Conklinovu stolu a četla jména nahlas.

Kdykoli jsme našli shodu, uhodil Conklin do červeného knoflíku s nápisem EASY od firmy Staples a ten zaskřehotal: „To bylo snadné!“

Okolo deváté večer už ležela v koši prázdná krabice od pizzy. Vyloučili jsme personál bydlící v domě Baileyových a několik stovek dalších lidí, ale pořád se oba seznamy v desítkách případů překrývaly.

Baileyovi a Sara Needlemanová chodili do stejné posilovny, byli členy operní společnosti, chodili do týchž restaurací a klubů. Navštěvovali dokonce i stejnou čistírnu.

„Saře Needlemanové bylo třiatřicet a Ise Baileyové také. Vsadím se, že spolu chodily do školy,“ řekl Conklin. Přikývla jsem. To mohlo něco znamenat.

A rozšiřovalo to pátrání.

Dopila jsem plechovku koly, hodila ji do koše a řekla: „Četla jsem o jednom laboratorním experimentu. Nejprve mu podrobili krysy. Byla tam dvě světla – jedno blikalo zeleně, druhé červeně. Když uhádly, které světlo blikne, dostaly žrádlo. V osmi případech z deseti bliklo zelené.“

„Pokračuj.“

„Zelené světlo bliklo tolikrát, že krysy chodily pokaždé ke krmítku pod ním. Proč ne? V osmdesáti procentech dostaly odměnu.

Pak vědci podrobili stejnému pokusu lidi.“

„Já na krysí žrádlo nikdy moc nebyl.“

Zasmála jsem se. „Lidi dostávali lentilky.“

„Vím, že tohle někam povede,“ řekl můj parťák.

„Lidé se snažili předvídat, kdy se které světlo rozsvítí. Hledali nějakou zákonitost – kolik červených před zelenou a tak podobně. A byli odměněni jen ze sedmašedesáti procent.“

„To dokazuje, že krysy jsou chytřejší než lidi.“

Zavrtěla jsem hlavou.

Conklin to zkusil znovu. „Dokazuje to, že bychom měli vyslechnout lidi na obou seznamech, abychom zjistili, jestli jsou červení, nebo zelení?“

Zasmála jsem se. „Dokazuje to, že lidi někdy moc přemýšlejí.“

„Jsi utahaná, Linds.“

„Porovnáme ty seznamy znova. A tentokrát bez velkého přemýšlení. Jenom vytáhneme ty krysy, které měly klíče od obou domů obětí.“

Rich uhodil na červený knoflík a ten řekl: „To bylo snadné.“

Kapitola 52

MAZLINKA ZROVNA PŘEDÁVALA psy Sary Needlemanové tomu klukovi Lucasu Wildeovi, když u chodníku zastavilo policejní auto a z něho vystoupili dva povědomí poldové. Policistka byla vysoká blondýna a vypadala jako Sheryl Crowová, kdyby se objevila v seriálu Celebrity u policie.

Chlap byl o něco vyšší než ta blondýna, svalnatý, tak třicetiletý.

Sheryl Crowová ukázala odznak, představila se jako seržantka Boxerová a svého kolegu jako inspektora Conklina a zeptala se, jestli by Mazlince nevadilo zajet s nimi do Budovy spravedlnosti odpovědět na pár otázek.

„Dobře,“ odpověděla Mazlinka.

Byla klidná. Věděla, že stačí, když to dobře sehraje, a nechají ji být – stejně jako to udělali posledně, když ji vyslýchali kvůli Ise a Ethanovi Baileyovým.

Když vklouzla na zadní sedadlo služebního auta, zavzpomínala na tu noc, kdy to udělala. Byla si jistá, že na nic z toho nezapomene.

Usmála se na Wildea, přesvědčená, že ji neviděl vcházet do Sařina domu, protože poté, co prošel nahý za svým oknem, rozsvítilo se v koupelně světlo a ona uslyšela tekoucí sprchu ještě předtím, než došla k hlavnímu vchodu.

Vybavila si, jak to Sáře udělala, když ta „dáma se zlatou jehlou“ byla tak opilá, že nemohla ani otevřít oči. Mazlinka pocítila vzrušení, jako by se jí chtělo smát nebo možná čůrat.

A když poslouchala, jak ti dva poldové vpředu něco melou, mluví s dispečinkem, žertují a tak podobně, nezdálo se jí, že by se chovali, jako kdyby za nimi seděl vrah.

Spíš se zdálo, že už zapomněli, že tam je.

Stála mlčky mezi oběma policisty, když vyjížděli nahoru výtahem, a odmítla nabídku něčeho k pití, když ji přivedli do výslechové místnosti.

„Opravdu nic?“ zeptala se jí seržantka. „Ani skleničku vody?“ Jako by byla starostlivá, a přitom jen chtěla vzorek její DNA, což byl trik tak starý, že na něj mohl skočit jenom naprostý blázen.

„Ráda bych vám pomohla,“ řekla Mazlinka mile. „Ptejte se, na co chcete.“

Inspektor Conklin byl pohledný a měl světlehnědé vlasy, které mu padaly do očí. Odhrnul je, když si četl nějaké poznámky, které si o ní napsal. A pak se jí zeptal, co dělala v uplynulých osmačtyřiceti hodinách.

Mazlince bylo jasné, že chtějí zaznamenat její příběh pro případ, že by ji ještě někdy vyslýchali, a neměla s tím problém.

„Čtyřikrát jsem vyvenčila psy Baileyových, každý den ráno a večer. Ráda bych věděla, co s nimi bude…“

Pak podrobně popsala svůj rozpis skládající se z venčení psů a dalších pochůzek včetně procházky s výstavními šampióny Sary Needlemanové dopoledne poté, co jí zavolal Lucas Wilde, že je Sara mrtvá.

„Viděla jste v té čtvrti minulý týden něco nebo někoho neobvyklého?“ zeptala se seržantka Boxerová.

„Ne.“

„Co si myslíte o Lucasi Wildeovi?“

„Je v pohodě, ale ne můj typ.“

„Jak jste vycházela se Sarou Needlemanovou?“ ozval se inspektor Conklin.

„Měla jsem Saru moc ráda,“ řekla mu a přistihla se, že se při tom svůdně usmívá. To nemohlo uškodit. „Sara byla chytrá, zábavná a štědrá. Dávala mi vzorky ze své kolekce.“

„Jak často jste jí venčila psy?“

„Asi jednou týdně. Ráda s nimi chodila ven sama. Ale když měla nabitý program, zavolala mi a já to zařídila.“

„A co jste dělala pro Baileyovy?“

„Totéž. Venčila jsem jim psy, zařizovala různé věci. Pracovala jsem pro spoustu lidí z jejich okruhu. Desítky. Mám doporučení.“

„To zní docela dobře,“ řekl inspektor Conklin. „Máte volnou pracovní dobu.“ Pak se zeptal: „Měla Sara nějaké nepřátele?“

„Proboha, jistě. Měla tři exmanžele a asi třicet bývalých milenců, ale nemyslím si, že by ji chtěli zabít.“

„Našel by se na seznamu těch bývalých někdo, kdo by mohl zároveň nenávidět Baileyovy?“

„Kdybyste jen věděli, jak málo mi tihle lidé o sobě prozradí…“

„Máte klíče od domu Needlemanové i Baileyových?“ otázala se seržantka Boxerová. Mazlinka sáhla do boční kapsy své kabelky a vytáhla kroužek s klíči velký jako lodní kotva.

„Mám spoustu klíčů. Patří to k mé práci. Nechodím svým klientům na oči. Jsem tichá a nenápadná a to se jim na mně líbí. Přijdu, vezmu psy ven, přivedu je zpátky. Vyzvednu si šek. Většinou ani nikdo neví, že jsem tam byla.“

Kapitola 53

KDYŽ DÍVKA NA VENČENÍ PSŮ ODEŠLA, řekla jsem Conklinovi: „Víš, to děvče, co venčí pro mě, má moje klíče a kód alarmu už léta, ale nikdy jsem se nad tím zvlášť nezamýšlela. Martha Karen miluje. A já jí důvěřuji.“

„Co tím chceš říct, seržantko mého srdce? Že házíš za hlavu teorii ‚krys s klíči‘?“

„Já ti nevím, kamaráde. Ta holka má přístup do obou domů, ale jaký by měla motiv? Co by získala zabitím svých zaměstnavatelů?“ Zabzučel mi interkom a ozval se Brendin hlas, trochu zadýchaný a ostýchavý. „Lindsay, máte návštěvu.“ Rozhlédla jsem se po místnosti mužstva, ale nikoho jsem neviděla.

Stiskla jsem tlačítko interkomu a zeptala se Brendy: „Kdo to je?“

„Už jde dozadu.“

Uslyšela jsem ho dřív, než jsem ho uviděla – bzučení gumy po linoleu a pak už byl Svatý Juda u nás, zvedl vozík na zadní kola a se širokým úsměvem na vousaté tváři ho zaparkoval vedle mého stolu.

„Boxerová, vypadáš skvěle, holka. Čím dál líp.“

Vstala jsem a objala legendárního Simona McCorkla, známého jako „Svatý Juda, patron ztracených případů“. McCorkla postřelili ve službě a zůstal ochrnutý od pasu dolů, ale odmítl jít do důchodu. Od toho temného dne před dvaceti lety měl na starost odložené případy a pracoval v kanceláři policejní laboratoře.

„Díky, McCorkle. Vidím ve tvých vousech šediny. Sluší ti to.“

„Ukaž mi ruku, Boxerová. Ne, levou. Pořád svobodná? Tak to mám ještě šanci.“

Zasmála jsem se, představila McCorkla Conklinovi a ti dva si stiskli ruce jako dávno ztracení bratři ze země jetelového listu. Krátce nato jsme už vyprávěli Svatému Judovi o případu mrtvých milionářů, vyšetřování, které nás přivádělo k šílenství.

„Proto jsem tady, holka,“ řekl McCorkle. „Když jsem dnes ráno viděl v televizi Saru Needlemanovou, přidal jsem si ji k Baileyovým – a víš co, Boxerová?

Něco mi docvaklo.“

Kapitola 54

McCORKLE SÁHL mohutnou, hustě potetovanou paží za opěradlo svého křesla a položil si do klína notebook.

„Přinesl jsem vám dárek,“ řekl a zamrkal na mě.

„Nemám tušení, co by to mohlo být, ale doufám, že čokoláda.“

Vytáhl z batůžku kroužkový pořadač plný poznámek a dokumentů týkajících se nějaké vraždy. Na deskách bylo popisovačem napsáno: PANGORNOVÁ, 1982.

Následovaly další dva pořadače, jeden označený GODFREY, 1982 a druhý KENNEDY, 1982.

„Co to má být?“ zeptala jsem se, když McCorkle položil všechny tři pořadače na můj přeplněný stůl.

„Trpělivost, krásko. Tenhle je poslední. Christopher Ross. Umřel v prosinci osmdesát dva.“

„Člověče, McCorkle, vysvětli mi to.“

„Všechno ti povím – a pak možná já, ty a Conklin dospějeme k nějakému závěru.“

Opřela jsem se na židli. Někteří lidé touží po obecenstvu, a McCorkle patřil mezi ně.

Částečně to bylo tím, jak byl stále zalezlý v laboratoři v Hunters Pointu. A podílela se na tom i posedlost nevyřešenými případy.

Ale bylo v tom ještě něco jiného. Ať už Svatý Juda vyřešil nějaký případ dnes, nebo za měsíc, pokaždé to byl úspěch, jehož by se bez něho nepodařilo dosáhnout. Jeho práce byla skvělá pro vyprávění příběhů.

„Tohle mají všechny ty oběti společné.“ McCorkle se naklonil dopředu na svém křesle a položil masitou paži na pořadače, takže jsem se dívala na polonahou havajskou tanečnici na jeho osobní vytetované pláži.

„Všechny byly z vyšší společnosti. U žádné se nenašly známky cizího zavinění. Ale u poslední oběti, tohohle Christophera Rosse, nechal vrah na místě činu vražednou zbraň. A to velice zvláštní zbraň.“

Právě jsem vyšla ze školy, když tahle hrozná šňůra vražd skončila, takže jsem si na detaily toho případu hned nevzpomněla – ale teď se mi začalo vybavovat, proč se ty vraždy nepodařilo vyřešit.

McCorkle se usmál, když viděl, jak se v mém ubohém unaveném mozku rozjasňuje.

„Ano, byla to zvláštní vražedná zbraň,“ řekla jsem svým irským kolegům. „Ty lidi zabili hadi.“

Kapitola 55

RICH CONKLIN toho dne povečeřel se Cindy v thajské restauraci naproti jejímu domu.

Nebylo to rande, to bylo oběma jasné, ale ona se na něho culila, když mu podávala vytištěné reportáže „o vraždách mezi smetánkou z roku osmdesát dva“, které vyšly v Chroniclu ještě předtím, než začal být osobní počítač stejně běžný jako telefon.

„Důvěřuji ti,“ řekla. „Jestli někomu povíš, že jsem ti dala tenhle materiál z naší ‚márnice‘, budu v maléru.“

„Nic takového bych ti neudělal,“ ujistil ji Conklin.

„A něco za něco, nezapomeň,“ řekla Cindy.

Cindy měla ve vlasech sponu s umělými diamanty. Jen málo děvčat přes osm let si může dovolit štrasovou vlásenku k růžovému oblečení, ale Cindy vypadala prostě rozkošně.

A Conklin fascinovaně sledoval, jak obírá rty maso z kuřecích křídel, delikátně a s rozkoší zároveň.

„Richi,“ řekla, „něco za něco. Je jasné, že vidíte nějakou souvislost mezi Baileyovými a Sarou Needlemanovou a těmi vraždami z dvaaosmdesátého. Ale opravdu si myslíte, že se vrah z té doby vrátil ke své profesi?“

„Víš, teď jde o to, jestli já můžu důvěřovat tobě, Cindy. Protože, upřímně řečeno, ty moc důvěryhodná nejsi.“

„Ale no tak. Stačí pronést kouzelné slovíčko.“

„Prosím, Cindy.“

„Richi. To, co mi povíš, bude mimo záznam. Radši bych šla do basy, než abych to pustila ven.“

Rich se zasmál, opřel se, nechal číšníka odnést zbytky po jeho mořském okounovi, a řekl: „Díky. Nechci, abys šla do vězení. Ale určitě si uvědomuješ, v jakém maléru bych byl já, kdyby se tohle objevilo v tisku.“

„Zaprvé, nemusíš si dělat starosti, slibuji.“ Zvedla ruku ve skautské přísaze, tři prsty vztyčené, palec přes malíček. „Zadruhé, mluvíš mimo záznam. A zatřetí, tohle není moje reportáž,“ řekla. „Pracuji na případu Cesťáka Bookera, pamatuješ?“

„Dobře, tak mimo záznam, Cindy. Četla jsi ty články, cos mi dala? V dvaaosmdesátém zemřelo několik boháčů na uštknutí hadem a je možné, že se vrah pustil znovu do práce. Třeba se nudí. Nebylo by to poprvé. Vezmi si třeba BTK.“

„No jo, tenhle chlap,“ řekla Cindy a potřásla hlavou a ve vlasech se jí zablýskaly broušené kamínky. „‚Spoutat, mučit, zabít.‘ Dodneška mi z něho naskakuje husí kůže. Pracoval pro nějakou bezpečnostní agenturu, jestli se nepletu. Vzorný táta, počestný občan.“

„Jo. Po své poslední vraždě se asi pětadvacet let držel doma. Pak si najednou uvědomil, že ho život bavil víc, když vodil policii za nos a objevoval se na titulních stránkách, tak začal posílat dopisy do novin a televizních stanic. Zakopl o své ego a byl dopaden.“

„Takže ty si myslíš, že ten vrah z dvaaosmdesátého je stejný člověk, který zabil Baileyovy a Saru Needlemanovou?“ Conklin mávl na číšníka, aby mu přinesl účet. „Je to možné.“

„Nebyla by to bomba?“ poznamenala Cindy.

Dívala se na něho, jako by udělal něco špatně, takže řekl: „Promiň, dala by sis ještě něco? Zmrzlinu – nebo tak něco?“

„Přemýšlela jsem. Ráda bych tohle téma ještě trochu probrala. Konečně jsem vybalila kávovar na kapucino, Richi.“ Conklin se díval, jak si namotává kudrlinu na prst. Usmál se a řekl: „Chceš mě pozvat k sobě na kafe?“

Kapitola 56

McCORKLE A JÁ JSME SEDĚLI v místnosti mužstva a pojídali vystydlou čínu, zatímco jsme pročítali staré spisy.

McCorkle otevřel pořadač označený PANGORNOVÁ a řekl: „April Pangornová byla krásná mladá vdova, teprve osmadvacetiletá a velice bohatá. Podle poznámek inspektora Sparkse měla spoustu přátel obou pohlaví.“

„Tady stojí, že paní Pangornovou našli mrtvou v její posteli bez jakýchkoli poranění,“ řekla jsem. „Přesně jako Baileyovy a Saru Needlemanovou.“

„Máš pravdu, proto to taky nepovažovali za vraždu, dokud nezemřel Frank Godfrey.“

McCorkle okousal studené žebírko a hodil kost do koše. Otevřela jsem Godfreyho spis a začala listovat stránkami, zatímco Svatý Juda vyprávěl.

„Godfrey, Frank. Běloch, pětačtyřicet, boxer na odpočinku, patřila mu část Raleigh’s.

Už je zavřený, ale byl to klasický klub – červený samet na stěnách, humidory na baru, herna v zadní místnosti. Frankie bydlel ve svém luxusním střešním apartmá. Dveře se mu tam netrhly. Měl rád ženy – víc najednou – a rád utrácel. Podívej, Lindsay. Tohle je fotka z místa činu.“

Oběť ležela na břiše na podlaze ložnice a vypadala, jako by se snažila doplazit do koupelny sotva viditelné na kraji snímku.

McCorkle řekl: „Vyšetřovatelé si mysleli, že byl Frank možná zavražděn, ale patolog nedokázal najít příčinu smrti. Negativní pitva, negativní toxikologie. Pozitivní záhada.

Další. Patrick Kennedy byl bankéř,“ pokračoval McCorkle, natáhl se přes stůl a popadl další pořadač. „Byl gay, což úspěšně tajil až do své smrti, kdy všechno vyšlo najevo.

Během několika měsíců zemřeli za podezřelých okolností tři velice bohatí lidé. Tady v Jižní divizi si už nevěděli rady. Od inspektora Sparkse převzal případ jakýsi poručík Leahy a strávil měsíc vyslýcháním všech gayů v San Francisku.“ McCorkle se zasmál. „Polovina z nich Paddyho ‚znala‘. Pardon,“ řekl. „Ale jen si to představ. A pak, měsíc nato, zemřel Christopher Ross.“

„A jak to bylo s ním?“ zeptala jsem se. Rozlomila jsem sušenku s věštbou a přečetla větu na papírku McCorklovi. „Dobrý přítel ti dá odpověď.“

Lehce jsem McCorkla uhodila pěstí do svalnaté paže. „Pokračuj, kamaráde. Jak poldové přišli na ty hady? Ven s tím, Judo.“

Kapitola 57

McCORKLE SE ZASMÁL.

„Boxerová, mluvím tak rychle, jak dokážu.“

„Mluv rychleji.“

V žertu jsem uhodila do Godfreyho složky, ale začala jsem být opravdu vystrašená. V roce osmdesát dva záhadně zemřeli čtyři lidé z horních pater společnosti. My už měli tři podobná, ne-li stejná úmrtí v jediném týdnu.

Teď už jsem věřila, že máme co dočinění s vraždami. A bylo mi jasné, že pokud hledáme stejného vraha, je úskočný, chytrý a velice výkonný.

„Christopher Ross,“ řekla jsem. „Poslední oběť.“

„Christopher Ross,“ zopakoval McCorkle a otevřel čtvrtý pořadač s fotografií z márnice. „Byl to dvaačtyřicetiletý běloch. Bohatý jako bůh. Jeho rodina měla peníze odnepaměti. Byl ženatý, ale rád manželce zahýbal. Říkalo se, že měl dokonce tady ve městě ještě jednu rodinu.

Jen se podívej na ten jeho ksicht, Boxerová. I po smrti byl Chris Ross fešák. Jeho žena patřila k těm, které jsou ochotné tolerovat manželovu nevěru. Chris byl údajně její celoživotní láska. A pak ho náhle našli mrtvého v posteli – a tohle je příčina.“

McCorkle zalistoval na konec spisu.

„Takhle vypadala smrtící zbraň,“ řekl.

Bylo tam, co jsem očekávala, i když jsem si to takhle nepředstavovala. Had byl přišpendlený na podložce spolu s měřidlem ukazujícím, že plaz byl padesát čtyři centimetrů dlouhý.

Nemohla jsem od něho odtrhnout oči.

Byl křehký, šedomodře a bíle pruhovaný a vypadal spíš jako šperk než vrah.

„Je to bungar,“ vysvětlil McCorkle. „Neuvěřitelně smrtící. Pochází z Indie, takže ho sem někdo dovezl. Ilegálně. U žádné z obětí se nenašly stopy vloupání.“

„Tak jak se tam ten had dostal?“

McCorkle pokrčil rameny.

„A tenhle had zabil i ty ostatní?“ zeptala jsem se.

„Možná ne tenhle konkrétní jedinec, Lindsay, ale had stejného druhu. První tři těla byla exhumována a prozkoumána pod mikroskopem. Soudní lékař doktor Wetmore našel na všech čtyřech obětech stopy po uštknutí.

A podle doktora Wetmora nebyly ty stopy prostým okem skoro vůbec vidět. Byly to jen tečky, snadno přehlédnutelné, pokud člověk nevěděl, co hledá. V jeho zprávě stojí, že kolem kousanců nebyly žádné otoky ani odlišné zbarvení kůže.“

„Co podezřelí?“ otázala jsem se.

„Paní Rossová zdědila padesát milionů dolarů. Byla opakovaně vyslýchána, sledovali ji. Měla i napíchnuté telefony, ale nikdo nevěřil, že to udělala. Měla své vlastní peníze. Měla všechno.“

„Je stále naživu?“

„Zabila se v autě dva nebo tři roky po manželově smrti. A žádný vážný podezřelý se nikdy nenašel.“

„Simone, znali se ti mrtví navzájem?“

„Někteří ano, někteří ne, ale jedno měli společné – byli velice bohatí. A ještě něco, třeba ti to k něčemu bude.

Hlavní vyšetřovatel poručík Leahy utrousil nešťastnou poznámku ke svému zástupci na tiskové konferenci před zapnutým mikrofonem. Jeden reportér ji zveřejnil.“

„Nenech mě prosit, McCorkle.“

„Leahy řekl, cituji: ‚Ty oběti byly zvrácené – sexuálně i morálně.‘“

McCorkle ještě dodal, že Leahy upadl po uveřejnění své poznámky v Chroniclu v nemilost a krátce poté ho přeložili do Omahy. Ale já byla od Omahy daleko. Přemýšlela jsem o elegantním indickém hadovi, který nechává skoro neviditelné stopy po uštknutí.

Claire o tom nic nevěděla.

Musela jsem jí zavolat.

Kapitola 58

RICHOVY OČI Sl ZVYKLY na slabé světlo v Cindyině bytě. Byl tam před rokem a půl, když v domě řádil psychopatický vrah – za situace, která se nemohla od téhle víc lišit.

Byli se Cindy sami. Měli něco vypito. A Cindy se potýkala s kávovarem, jako by se opravdu chystala vařit kapučíno.

Jak se to stalo?

Že by splněné přání?

Zatímco Cindy rozkládala části kávovaru po kuchyňské lince, Rich v duchu vymazal její růžový svetr a přiléhavé kalhoty, přejížděl jí rukama po těle a odmítal nahlédnout dál do budoucnosti než řekněme hodinu odteď.

Nemohl myslet na to, co bude pak.

Tohle neplánoval.

„Jak se ten pták jmenuje?“ zeptal se a došel k velké mosazné kleci na stole u okna. Ptáček byl bílý a broskvový, měl šupinaté spárky a černý zobák. Připomínal mu psa z vrakoviště.

„To je Broskvička,“ řekla Cindy a postavila se tak blízko za Riche, že cítil na zádech její prsa. „Byl opuštěný v obchodě se zvířaty…“

Rich se obrátil k Cindy a ona ho objala kolem krku. Přitáhl ji k sobě a políbil.

Byl to dokonalý první polibek, žádná srážka nosů nebo zubů, Rich cítil květiny, lesk na rty s melounovou příchutí a bílé víno, Cindyino drobné tělo pevně se tisknoucí na jeho a měl z toho pocit, že vyskočí ze svých šatů jako ten zatracený Hulk, když Broskvička zaskřehotala: „Zabij tu mrchu! Zabij tu mrchu!“

„Ubližovali mu,“ řekla Cindy tiše s něžným výrazem ve tváři, který říkal: „Vezmi mě do postele.“

„To je hrůza,“ řekl Rich.

Sáhl jí do vlasů, rozepnul sponu s kamínky a do dlaně se mu vyřinul proud blonďatých kudrn.

„Ach,“ řekla Cindy.

Zatímco dál stáli před klecí s ptákem, sundal Rich Cindy jemně diamantové klipsy, položil je na stůl a všiml si, jak její pleť rudne od výstřihu svetru až k očím a dech se jí zrychluje asi na sto kilometrů v hodině.

Zahákla se mu rukou za pásek.

Znovu ji políbil a ona zasténala, otevřela své zamžené modré oči a vydechla: „Jsi na mě trochu moc rychlý, Richi, ale nepřestávej, prosím.“

Usmál se na ni a řekl: „Co takhle pauzu na kafe?“

„Později,“ odpověděla, vzala ho za ruku a odvedla přes obývací pokoj dozadu do ložnice.

Na nočním stolku rozsvítila lampu s růžovou žárovkou a gázovým stínítkem, postavila se před něho a zvedla paže jako malá holčička. Přetáhl jí svetr přes hlavu. Prsty jí přejel přes ňadra přetékající z podprsenky a bradavky tvrdnoucí pod krajkou.

Rozepnula si podprsenku, posadila se na postel a stáhla si džíny. Vytrhl košili z kalhot a Cindy se naklonila kupředu, aby mu pomohla s posledním knoflíkem, rozepnula mu pásek, objala ho kolem pasu a položila mu tvář na zip poklopce.

Jeho oblečení odlétlo do kouta a pak leželi vedle sebe v posteli, tiskli se na sebe a sténali a Rich jí zajel rukou pod kalhotky, které pod jeho doteky zmizely.

Pak nastalo krátké přerušení, když Cindy sáhla do zásuvky nočního stolku pro malý čtvereček v alobalu, roztrhla ho zuby – a potom do ní vnikl, miloval se s tou krásnou blondýnou, jež mu sténala do ucha, a pevně ji svíral, dokud ho nezaplavila vlna rozkoše a on nevykřikl do polštáře.

O něco později Riche probudil telefon na nočním stolku a sametová, hřejivá Cindy v jeho náručí zašeptala: „Lindsay to neřekneme.“

„Proč ne?“

„Zkazila by to.“

Rich přikývl – byl by souhlasil s čímkoli – a pak uslyšel ze Cindyina záznamníku Yukin hlas.

„Cindy. Cindy, zvedni to. Kde jsi? Musím s tebou mluvit. Sakra. Zavolej mi, ano?“

Cindy pohladila Riche po tváři, druhou rukou sáhla dolů, jemně ho zatahala a vydechla: „Zůstaneš tady, Richi?“

Kapitola 59

CLAIRE A JÁ jsme se ve čtvrt na osm ráno tísnily před počítačem v její kanceláři a četli si e-mail od Michelle Koo, herpetoložky z univerzity v Berkeley.

Claire ho přečetla nahlas: „‚Drahá Claire, dvě nejznámější čeledě jedovatých hadů jsou Elapidae a Viperidae,‘“ řekla a hladce vyslovila latinská slova. „‚Bungarové patří do čeledi Elapidae. Jejich jed obsahuje neurotoxiny, účinkuje rychleji než u čeledi Viperidae a jeho oběti vypadají lépe.‘“

„To ano, moc dobře,“ řekla jsem jí přes rameno. „Jen je vystavit v muzeu.“

„‚Kousnutí bungara bývá často bezbolestné,‘“ pokračovala Claire, „‚a to dává oběti falešný pocit bezpečí.‘“

„Tak proto nevolali Baileyovi o pomoc.“

„Myslím na to samé, Linds. Nebo možná ani nevěděli, že mají nějaký problém. V jejich krvi se našlo hodně alkoholu. U Needlemanové také. Byli opilí a spali tvrdě.

Poslouchej,“ pokračovala Claire. „Michelle píše: Symptomy mohou zahrnovat žaludeční křeče, závratě, rozšířené zornice, špatnou artikulaci, srdeční arytmii, dechové selhání a kóma. Smrt nastane po šesti až osmi hodinách.“

Upřela jsem pohled na fotografii bungara, stejného okouzlujícího hada, kterého jsem viděla nataženého vedle měřidla ve spisu Christophera Rosse.

„Michelle říká: ‚Smrt způsobuje neurotoxicita jedu, jenž naruší chemické procesy udržující v chodu svalstvo.‘ A to je to hlavní, holka. Svaly přestanou pracovat. A metabolismus odbourá neurotoxin tak rychle, že i kdybychom věděli, co hledáme – což jsme nevěděli – toxikologické vyšetření by nic neukázalo.“

„Když tedy v tělech obětí žádný neurotoxin nezůstal už v době, kdy zemřely, jak můžeš dokázat, co je zabilo?“ Claire vytáhla zásuvku stolu, zahrabala v ní, zvolala „Mám to!“ a vytáhla lupu velkou jako dezertní talíř.

„Udělám přesně to, co tenkrát doktor Wetmore. Prohlédnu těla svých pacientů lupou na jasném světle,“ řekla. „Budu hledat drobné ranky, které mohly způsobit hadí zuby.“

Kapitola 60

VŠICHNI JSME SE VMÁČKLI do Jacobiho malé kanceláře, Cindy se posadila na ošoupanou židli před jeho stolem a já s Conklinem jsme se nacpali mezi stohy papírů na skřínce. „Jak dlouho se už známe?“ zeptal se Jacobi Cindy.

„Asi šest let.“

„A nikdy jsem tě nepožádal o službu, je to tak?“

„Warrene, pověděla jsem Richovi i Lindsay, že o těch zavražděných milionářích ani nepíšu.“

Jacobi upřel tvrdé šedé oči na moji kamarádku a já ji musela obdivovat za to, že neuhnula pohledem. Takhle se zpravidla díval na zvrácené vrahy.

„Nejde jen o to, že to není tvoje reportáž,“ řekl Jacobi. „Jde o to, že víš něco, co bychom si prozatím chtěli nechat pro sebe!“

„Všechny ty materiály, které jsem vyhledala pro Conklina, jsou veřejně přístupné,“ řekla Cindy a ukázala Jacobimu dlaně. „Mohl je najít kdokoli včetně někoho jiného z Chroniclu.“

„Je to zahrabané v archivu,“ řekl Jacobi. „A my potřebujeme, aby to ještě chvíli zahrabané zůstalo. Proto ti chci udělat nabídku, která se nedá odmítnout.“

Cindy se zasmála. „Miluju, když mi poldové nabízejí exkluzivitu poté, co jsem si všechno zjistila sama.“

„Cindy, nebudeme do toho tahat osobní zisk, ano? Máme čtyři nevyřešené vraždy z osmdesátých let a tři další z minulého týdne. Jak to jen půjde, necháme tě s tím jít ven, slibuju.“

Zazvonil mi mobil a já se podívala dolů k pasu. To číslo jsem neznala, tak jsem ho nechala ještě jednou zazvonit, než jsem stiskla tlačítko a cestou z Jacobiho kanceláře zavrčela: „Boxerová!“

Joe se rozesmál.

„Jé, to jsi ty? Omlouvám se,“ řekla jsem.

„To nic, blondýno, rád slyším tvůj hlas, i takhle navrcený.“

„Mám proč vrčet.“

Rychle jsem Joea informovala o smrti Sary Needlemanové a o tom, jak Jacobi nasadil Cindy virtuální náramky, aby náš hadí vrah nezalezl někam do díry.

„Nějaké stopy vedoucí k pachateli?“

„Příliš mnoho a žádné,“ řekla jsem. „Brzy začneme házet šipky na telefonní seznam. A mimochodem, kdy se vrátíš domů?“

Zatímco jsem obcházela stůl Cappyho McNeila, řekl mi Joe, že se snad vrátí za týden a že bychom měli vymyslet něco, čím bychom jeho návrat oslavili.

Políbila jsem dírku od mikrofonu ve svém telefonu, poslechla si jeho polibek a pak se vrátila do Jacobiho kanceláře. Sedla jsem si těsně vedle Conklina na lacinou skřínku a teplo jeho boku a paže mě přinutilo zamyslet se nad ním a Joem a zeptat se sama sebe, čím na mě každý z nich tak působí, že zapomínám na toho druhého.

Conklin se naklonil dopředu, skoro zastrčil nos Cindy do vlasů a řekl jí: „Jak jsi řekla, mohl by to být tentýž vrah, který znovu začal. Nebo ho někdo napodobuje.“

„Tak či tak, opakuje se,“ zamručel Jacobi. „Nesmíme ho varovat. Potřebujeme každou výhodu, protože jsme v koncích. Řeknu ti to takhle, Cindy: jestli ho nedopadneme, bude ten člověk zabíjet znovu.“

Kapitola 61

YUKI BYLA K SMRTI VYDĚŠENÁ.

Nemohla si vzpomenout na žádný den, kdy se cítila tak výjimečně jako s Johnem „Doktůrkem“ Chesneyem. A zdálo se, že ty pocity jsou vzájemné.

Ach bože. Už podruhé si ji prohlédl tak pozorně, až ji začaly pálit tváře a musela něco říct, cokoli, protože tolik zájmu nemohla unést.

Doktůrek se s ní sešel brzy ráno na pláži. Měl na sobě džíny a modrou větrovku, která mu dělala modré oči ještě modřejší a pískové vlasy blonďatější. Vyzařovalo z něj osobní kouzlo, které by mu mohl závidět i Brad Pitt.

Yuki se zařekla, že se na jejich prvním rande nesmí chovat jako cvok a dělat psí oči, připomněla si, jak byla protivná, když se s Doktůrkem seznámila, a že se mu to na ní líbilo.

Podařilo se jí ovládnout a strávit den průzkumem Crissy Field, moc hezkého parku táhnoucího se po pobřeží od Marina Green k Fort Pointu, pevnosti z občanské války stojící pod mostem Golden Gate.

Běžela po cestě o něco rychleji než Doktůrek a smála se mu, že nestíhá, dokud neproběhl sprintem kolem ní, zvedl malou písečnou bouři a zavolal přes rameno: „Hej, kočko, chyť si mě!“

Zhroutila se na větrem ošlehanou lavičku, smála se a lapala po dechu a on se k ní vrátil, také zadýchaný, a jeho vůně ji celou naplnila, až se jí roztřásla kolena.

„Ty se ráda předvádíš, co?“ zafuněl a díval se na ni, dokud neřekla: „Podívej!“ a ukázala na hlavy pohupující se na vlnách v zátoce.

„Kokosové ořechy?“

„Děláš si legraci, viď? To jsou lvouni.“

„Ty máš ráda tyhle přírodní kulisy?“ zeptal se, když si rozvazoval tenisky a vysypával z nich písek. „Širou oblohu, ty strašidelné příšerky –“

„Kraby a medúzy.“

„Jak říkám, jsi milovník přírody.“

„Teda Doktůrku, to bys mě urazil,“ rozesmála se Yuki. „Mimochodem, Newyorčané nejsou jediní fandové mrakodrapů. Mám ráda města stejně jako ty.“

„Jo? Dokaž to.“ Zazubil se a ukázal tím, že to na ni jenom hrál.

Ale ona mu to stejně dokázala, vyjmenovala deset svých nejoblíbenějších architektů, z nichž, jak se ukázalo, měl sedm rád i on, a pověděla mu o sanfranciských pamětihodnostech, ze kterých mohl most Golden Gate směle konkurovat mostu Throgs Neck a Folsom Street Páté Avenue, a pak se ho zeptala, který oceán je vidět z centra Manhattanu.

Doktůrek jí objasnil tu záležitost s oceánem a došli spolu k restauraci a knihkupectví Warming Hut, kde si sedli k malému stolku s horkým kakaem v rukou a červenými tvářemi a culili se jeden na druhého, jako by jejich pocity byly zlaté mince, které právě našli v zadních kapsách džínů.

„Jsi báječná, víš to?“ řekl.

„Ale no tak.“

„Jsi, opravdu.“

Natáhl ruku, pohladil ji po krátkém ježku na vyholeném místě na hlavě a ona se dotkla hřbetu jeho ruky, položila mu tvář do dlaně a čekala, až ta bublina praskne, což se stalo, když jeho mobil spustil „Somebody to Love“.

Doktůrek si povzdechl, sundal svou teplou dlaň z její tváře, zvedl telefon k uchu a řekl: „Chesney.“

„Nemám pohotovost na telefonu,“ pokračoval. „Není to jeho problém? Dobře, dobře. Stihnu to za hodinu.“

Odložil telefon a sevřel Yukiny ruce ve svých. „Omlouvám se, Yuki. Takhle to bude pořád, dokud tam budu služebně nejmladší.“

„Já to chápu,“ řekla.

Vrátili se spolu ke svým autům, každý ruku kolem pasu toho drahého, a Yuki se ten pocit moc líbil, i když se jí zároveň ulevilo, že den skončil v tom nejlepším okamžiku. Doktůrek ji přitahoval, až jí to nahánělo strach.

Objal ji kolem ramen, přitáhl k sobě a políbil tak něžně a sladce, že jeho polibek s potěšením opětovala.

Když se od sebe odtáhli, Yuki vyhrkla: „Nemilovala jsem se už skoro dva roky.“

Doktůrkovi přelétl po tváři výraz, který si neuměla vysvětlit. Bylo to jako zatmění slunce. Objal ji, nasedl do auta a řekl z okénka: „Zavolám ti.“

„Dobře,“ odpověděla, příliš potichu, aby ji mohl přes vrčení motoru odjíždějícího auta slyšet.

Co mu to řekla?

A proč to řekla?

Kapitola 62

CINDY SEDĚLA V BOXU restaurace zvané Moe’s jen blok od Cesťákova domu určeného ke zbourání, z něhož se stalo feťácké doupě.

Její smažený sýr a káva vychládaly a ona si dělala poznámky pro úvodní reportáž: kolik bezdomovců zemřelo před čtyřicítkou, kolik bylo pod vlivem alkoholu nebo drog, když zemřeli – 65 procent.

Přebírala data z webových stránek sanfranciské policie, takže to byla mechanická práce, nic tvůrčího, ale odváděla ji od jemných bolestí a píchání způsobených další nocí, po kterou byla obtočená kolem Richarda Conklina, tentokrát u něho doma. A tyto vzpomínky ji nutily, aby mu zavolala a domluvila si další schůzku v jeho objetí.

Byla v tomhle rozzářeném a nebezpečném stavu mysli, když ucítila, jak ji někdo zatahal za vlasy, otočila se a uviděla ženu nahlížející přes opěradlo do boxu a vyslovující její jméno.

Cindy byla ta žena povědomá, ale nepoznala ji.

„Promiňte, my se známe?“

„Viděla jsem vás v jídelně Od srdce.“

„No jistě,“ řekla Cindy, celkem jistá, že tu mladou ženu nezná z charitativní jídelny – ale nedokázala ji přiřadit k žádnému jinému místu.

„Nechcete si přisednout?“ zeptala se Cindy trochu proti své vůli, protože jeden nikdy neví. Ta osoba s rozcuchanými blond vlasy mohla vědět, kdo zabil Cesťáka Ježíše.

„Vypadáte zaneprázdněně.“

„To nic,“ řekla Cindy a zaklapla notebook, když se žena posadila proti ní.

Cindy na ní rozpoznala počátek proměny v metamfetaminovou trosku: našedlá pleť, obrovské zornice, silné rozrušení.

„Jsem Sammy.“

„Těší mě.“

„Četla jsem váš poslední článek. O tom, že se Cesťák jmenoval Rodney Booker. A že chodil na Stanford.“

„Ano, to chodil.“

„Taky jsem chodila na Stanford.“

„Zřejmě jste školu nedokončila, že?“

„Škola nemůže konkurovat,“ řekla Sammy.

„Čemu?“

„Životu.“

Cindy zamrkala do tváře mladé ženy. Vybavovala si bezpečnostní opatření: nemluvit a nepohybovat se moc rychle, nepředstavovat žádnou hrozbu. Že dokud feťák na metamfetaminu mluví, není nebezpečný. Mlčení by mohlo znamenat počátek paranoie – a ohrožení.

Cindy se snažila nedívat dolů na stůl na vidličku a nůž. Tiše řekla: „Víte, kdo zabil Cesťáka, Sammy? Doneslo se vám, že nabízíme pětadvacetitisícovou odměnu?“

„Jakou cenu má váš život, Cindy?“ zeptala se Sammy, přeběhla pohledem po celé restauraci a znovu ho upřela na Cindy. „Prodala byste svůj život za peníze, které nikdy nebudete moci utratit? Řeknu vám tohle. Jenom marníte čas. Nikdo nepoví, co to bylo za lidi, co zabili Cesťáka Ježíše. Nikdo se neodváží.“

Kapitola 63

SEDĚLA JSEM S CONKLINEM ve služebním autě a mířili jsme do jednoho zaplivaného baru v Mission, kde od tří odpoledne do půlnoci pracoval náš nový a jediný podezřelý.

Jméno Henryho Wallise se k nám dostalo jako anonymní tip, ale to, co ho odlišovalo od stovek ostatních, které žhavily naše telefonní linky, byla skutečnost, že se Henry Wallis už předtím objevil na našem seznamu.

Byl to barman, pracoval na večírcích pořádaných Baileyovými a chodil se Sarou Needlemanovou – než mu dala košem. A náš zdroj nám sdělil, že viděl Wallise noc před Sařinou smrtí několikrát projet ulicí, ve které bydlela, v jeho snadno zapamatovatelné rachotině.

Wallis měl v rejstříku několik zatčení za násilné trestné činy. Byl usvědčen z domácího násilí a těžkého ublížení na těle a obviněn z pokusu o vraždu, když si spolu s několika opilými násilníky podal v uličce za barem jednoho zákazníka a skoro ho zabil.

Svědkové incidentu se ve svých výpovědích lišili. Důkazy byly slabé. Wallis byl shledán nevinným a případ uzavřen.

V záznamech jsme měli, že Wallis je běloch, měří sto sedmdesát osm centimetrů, váží pětasedmdesát kilo a je mu šestačtyřicet. To znamenalo, že byl v osmdesátých letech dost starý na to, aby se v novinách dočetl o zavražděných boháčích.

Vlastně byl dost starý na to, aby je sám zabil.

Conklin a já jsme přemýšleli, jestli měl Wallis klíče k domu Baileyových i Needlemanové. Zdálo se to možné, dokonce pravděpodobné.

Jediná Wallisova fotografie, kterou jsme měli, byla čtyři roky stará a i v pronikavém světle blesku polaroidu bylo poznat, že je to pohledný muž.

Měl svalnaté paže a vězeňské tetování na kloubech prstů.

Ale to, co nás s Conklinem vyhnalo do terénu, bylo tetování na Wallisově levém rameni: had prolézající prázdnými očními důlky v lebce.

Conklin za volantem mlčel a já chápala, proč.

Oba jsme si v hlavách přehrávali různé varianty toho, co by se v baru Pochodeň mohlo odehrát: co bychom dělali, kdyby Wallis vytáhl zbraň nebo se dal na útěk, jak bychom zvládli jakoukoli situaci, aniž by přišel k úrazu někdo z okolí.

Conklin zaparkoval v Patnácté ulici mezi Valencia Street a Guerrero Street před barem a grilem Pochodeň, budovou pobitou bílými prkny a obklopenou knihkupectvími a kavárnami.

Rozepnula jsem si bundu a dotkla se pažby pistole. Conklin udělal totéž. Pak jsme vstoupili do temného baru. V televizi pod stropem běžel záznam včerejšího baseballového zápasu.

Barman měřil skoro metr devadesát, vážil osmdesát kilo a byl plešatý. Bar jen slabě ozařovaly reklamní neony, ale i tak jsem na deset metrů poznala, že ten muž utírající půllitry špinavým hadrem není Henry Wallis.

Zůstala jsem stát ve dveřích, zatímco Conklin došel k barmanovi, ukázal odznak a potichu na něho promluvil v záři obrazovky. Barman pohlédl na mě a pak zpátky na Conklina.

Potom ukázal na muže na konci pultu, který upíjel pivo, zíral na televizi a nevšiml si našeho příchodu.

Conklin mi pokynul a společně jsme přistoupili k Henrymu Wallisovi. Možná měl oči vzadu na hlavě nebo nás spatřil chlap sedící vedle a dloubl do něho, tak či tak se Wallis ohlédl, uviděl, jak sahám pro pistoli, a rozběhl se k zadnímu východu.

„Stůjte!“ vykřikl Conklin. „Wallisi, zůstaňte, kde jste!“ Ale muž proběhl kuchyní k zadním dveřím, které se za ním zabouchly.

Když jsme je pár vteřin nato otevřeli, seděl už Wallis ve svém rezivějícím černém chevroletu Camaro a řítil se po Albion Street jako dělová koule.

Kapitola 64

ZAVOLALA JSEM DISPEČINK a požádala o posily, zatímco Conklin hnal naše auto prázdnou ulicí.

Ve vysílačce se ozval seriózní hlas dispečerky Jackie Kamové, vyhlásil kód 33 – ticho na naší vlnové délce – a upozornil všechny vozy v oblasti, že pronásledujeme černé camaro mířící po Šestnácté ulici k Market Street.

To bylo špatné.

Končila škola, což byl nejhorší čas pro automobilovou honičku – nebezpečný pro mě a Conklina a potenciálně smrtící pro ostatní řidiče a chodce.

Zapnula jsem sirénu a reflektory v masce auta. Wallis měl nejméně půlminutový náskok, a protože už to vytáhl skoro na stovku, bylo jasné, že nezpomalí kvůli ničemu a nikomu.

„Nemůžu přečíst jeho značku,“ oznámila jsem dispečinku. Byli jsme už docela blízko, když tu se ozvalo drsné skřípění plechu o plech doprovázené zoufalým troubením. Pak už jsme jenom viděli, jak se převrací dodávka s pouličním prodejem placek taco.

Wallisovo auto couvlo, prosmýklo se kolem dodávky ležící na boku, přelétlo oba pruhy a odrazilo se od zaparkovaného kombíku. Pak Wallis dupl na plyn a nechal za sebou černé šmouhy od pneumatik na asfaltu a překocenou dodávku uprostřed Market Street.

Nahlásila jsem nehodu a naléhavě požádala o záchranku. Když jsme míjeli dodávku, vypotácel se řidič do ulice s krví na čele a pokusil se nás zastavit.

Museli jsme však jet dál. Proklela jsem toho parchanta Wallise, zatímco Conklin řídil naše auto ke křižovatce Market Street a Castro.

Teď jsem poznávací značku rozeznala a nahlásila ji: „Foxtrot Charlie Devět Tři Jedna Echo míří do čtvrti Portola.“ Ulice Portoly jsou klikaté a my se těmi zatáčkami proplétali osmdesátkou a camaro před námi ještě rychleji. V celé Portole vyjížděla auta na chodníky a cyklisté se tiskli k domům.

Předpokládali jsme, že na cestě jsou další policejní auta, ale zatím jsme Wallise pronásledovali stále sami. „Dispečinku, nějaká zranění?“

„Jen lehká, seržantko. Kde jste?“

Pověděla jsem Kamové, že se nacházíme na Twin Peaks Boulevardu, na vrcholku malé hory uprostřed města. Za normálních okolností bych vyhnala puberťáky muchlující se pod hlavní rádiovou věží, ale teď jsem se jen křečovitě chytla palubní desky, když Conklin vykřikl „Ten parchant!“ a rozjel se po šíleně nebezpečné cestě lemované přes půl metru vysokými svodidly místy pomačkanými od aut, která se neudržela na silnici.

Přiblížili jsme se k Wallisovi, právě když začal sjíždět velkou rychlostí směrem ke Claytonu serpentinami, ze kterých mi žaludek vyskočil až do krku. Stiskla jsem mikrofon tak pevně, až jsem poškrábala plast nehty.

Znovu jsem nahlásila naši polohu: mířili jsme do Upper Height, rezidenční čtvrti plné tudorovských a viktoriánských domů obydlených mladými rodinami žijícími v elegantních ulicích s alejemi stromů.

Před naším autem se objevila žena s dítětem a psem. Vykřikla jsem „Neee!“, Conklin se opřel o klakson, dupl na brzdu a strhl volant doprava. Kola auta vyskočila na obrubník a naše siréna kvílela jako píchnuté podsvinče, když jsme seskočili zpátky na vozovku.

„Všechno je pod kontrolou,“ zavrčel Conklin.

Co se mi to snažil namluvit?

Ohlédla jsem se a neviděla za námi žádná těla, ale srdce jsem měla stále v krku. Přežijeme tuhle jízdu? Nezabijeme při ní nikoho?

„Kam nás ten hajzl vede?“ zeptala jsem se jen tak do vzduchu.

„Do pekla. Vede nás do pekla,“ odpověděl Conklin.

Že by to uhodl?

Myslím že ano. Conklin nějak vytušil, kam má Henry Wallis namířeno.

A za chvilku to došlo i mně.

Kapitola 65

CHYTILA JSEM SE PALUBNÍ DESKY a zírala ven do ubíhajících ulic, ve kterých jsme děsili nevinné chodce. Přemýšlela jsem, zda je Henry Wallis opravdu náš člověk. Skutečně zabil minulý týden tři lidi?

A dohromady sedm?

Kolik jich ještě zabije, než ho zastavíme?

„Drž se, Linds,“ upozornil mě Conklin a prudce strhl volant. S kvílením pneumatik jsme vlétli do Haight Street, kde bylo skoro jisté, že smeteme nějakého pankáče, vysloužilého hippíka nebo důchodce vystupujícího z auta.

„Haight Street končí u Stanyan Street jako slepá ulice!“ křikla jsem.

Následovali jsme toho šílence v camaru, který ujížděl asi třicet metrů před námi s jiskrami odletujícími od zadního nárazníku, který teď táhl po zemi.

Wallis nám stále unikal, protože mu bylo úplně jedno, do čeho narazí – a odmítal se nechat chytit. Odbočil doprava do Stanyan Street, ujel asi blok a pak to vzal přes plnou čáru a dva pruhy doleva do Golden Gate Parku.

Napravo od nás se objevila impozantní Květinová zimní zahrada, obrovský skleník postavený v devatenáctém století.

V hlavě se mi mihl obraz jako z bondovky – skleník rozlétající se na milion střepů.

Ale Wallis se smykem vyhnul nárazu.

„Richi, pozor!“ vykřikla jsem.

Ujížděli jsme za camarem v kakofonii klaksonů a kvílejících pneumatik. Divoká honička nás unášela dál, protože jsme neměli na vybranou.

Po celou dobu jsem neviděla žádné jiné policejní auto, ať už označené, nebo ne. V dálce jsem slyšela sirény, ale byli jsme sami, řítili se ve svém fordu Crown Victoria nadsvětelnou rychlostí a Wallisova rachotina byla půl bloku před námi, když zamířil po parkové cestě k Ocean Beach.

Pokračovali jsme za ním prudce se svažujícím terénem. Běžci se psy uskakovali z cesty. Nejraději bych si zakryla oči, ale nemohla jsem.

Napravo od nás se rozkládalo jezírko obklopené dědečky s dětmi řídícími čluny na vysílačku a pak naše dvě auta prosvištěla kolem fotbalového hřiště se středoškoláky zírajícími na nás s otevřenými ústy.

Cesta začala znovu stoupat přímo do Sutro Heights téměř na konci pevniny, když Wallis opustil park a vjel do čtyřproudé Point Lobos Avenue.

Jakmile jsem křikla naši polohu do mikrofonu, zabočil Wallis ostře doleva přes středový pruh a namířil své auto jako raketu nahoru ke Cliff House, známé restauraci na západním okraji kontinentu tvořeném skalnatým útesem spadajícím přímo do Tichého oceánu.

Už mi to bylo jasné: Wallis směřoval k dramatickému závěru jako vystřiženému z Thelmy a Louisy, ale v jeho případě mělo jít o sólový let. Když camaro prorazilo svodidla a opustilo silnici, spatřila jsem něco neuvěřitelného – dveře na straně řidiče se otevřely a Wallis vyskočil.

Ale špatně si skok načasoval.

Camaro se vydalo na poslední úsek své cesty k šedé hladině pod sebou a Wallis padal vedle svého auta – muž i auto zpomaleně – jako ve snu.

Rich zastavil u proražené zdi a my se podívali z útesu právě včas, abychom viděli, jak camaro vybuchlo a ocitlo se v plamenech.

„Tamhle je!“ řekla jsem.

Wallisovo tělo leželo patnáct metrů pod námi – pokroucené a pokryté krví. Sestoupit dolů po vlhké kolmé skále bylo nemožné. Conklin mě vzal za ruku, já stiskla jeho a jako hypnotizovaná pozorovala šlehající plameny.

Za sebou jsem uslyšela hlas Jackie Kamové vycházející z vysílačky v autě: „Seržantko Boxerová, jaká je vaše poloha? Lindsay? Lindsay, odpovězte, prosím.“

Rich pustil mou ruku, naklonil se do větru vanoucího proti útesu a zavolal dolů na čerstvou mrtvolu Henryho Wallise.

„Užil sis to, idiote? Už máš, co jsi chtěl?“

Zavolala jsem mobilem na dispečink, ale po celém Point Lobosu už s kvílením pneumatik zastavovala policejní auta.

Jacobi vyskočil z jednoho z nich, ještě než dobrzdilo. Běžel k nám a volal: „Jste v pořádku? Jste v pořádku?“

Byla jsem tak otřesená, že jsem nemohla mluvit.

„Jen klid, Boxerová,“ řekl Jacobi a položil mi ruce na ramena. Můj dobrý přítel. „Zhluboka dýchej.“

Z koutků očí mi tekly slzy, ale nebyla jsem smutná. Bylo za tím něco jiného – překvapení a úleva, že jsem naživu.

Nadechla jsem se vzduchu prosyceného kouřem a řekla: „Já to nechápu, Warrene. Wallis vyskočil z auta! Že by se snažil uprchnout? Nebo chtěl zemřít takhle?“

„To je jedno,“ ozval se za mnou Conklin.

Přikývla jsem. Bylo to jedno. Henry Wallis, muž s hadem a lebkou vytetovanými na rameni, byl mrtvý.

Kapitola 66

JACOBI VZAL MĚ A CONKLINA na večeři do restaurace LuLu proslulé provensálskou kuchyní, jídly v zapékacích nádobách a pizzou pečenou v peci na dřevu z bílého ořešáku. Jídelna pod úrovní ulice byla přeplněná, všude kolem nás hučely rozhovory a náš číšník se skutečně vyznal ve vinném lístku, dlouho považovaném za nejlepší ve městě. Věděla jsem, proč Jacobi oslavuje.

Velitel i starosta nešetřili chválou. Noviny i televizní zpravodajství byly toho dramatu plné: záběrů z vrtulníků a prohlášení, že bohatí a slavní jsou znovu v bezpečí.

Ale já to nemohla vystát a musela to říct nahlas. „Warrene, copak se všichni zbláznili? Ty se spokojíš s konstatováním, že ty milionáře zabil Henry Wallis?“

Jacobi odpověděl otázkou: „Nezasloužím si snad v životě aspoň něco dobrého?“ A pak další: „Nemohl bych být aspoň hodinu šťastný?“

„Myslím, že ne,“ zamračila jsem se na něho. „Co je se mnou v nepořádku? Nebo jsem jen na tuhle šarádu moc chytrá?“ Conklin do mě pod stolem dloubl kolenem a já nechápala, co se to stalo s ním.

Umřel člověk.

A my ho málem z útesu následovali.

Měli jsme štěstí, že jsme se nedívali na Claire z jejího stolu nebo nesledovali v televizi reportáž o mrtvých dětech, jejichž plačící rodiče by vyhrožovali, že budou žalovat město za další osudnou automobilovou honičku v ulicích.

Komentátor by pak s vážnou tváří dodal: „Pohřeb nebohých dětí se bude konat v neděli v kostele Našich sester posvěceného srdce.“

Číšník nalil víno, Jacobi ho ochutnal, prohlásil, že je skvělé, a doprovázen hlukem pracháčů klábosících okolo nás pozvedl sklenici.

„Díky,“ řekl, „od velitele, starosty a hlavně ode mě. Udělali jste mi radost.“

Jacobi se usmál, což jsem za posledních deset let viděla snad dvakrát, a on i Conklin se pustili do svých mušlí pražených na pánvi a grilované kachny.

Mně chuť k jídlu chyběla.

Mušle přede mnou ztuhly, ale v hlavě mi hučelo jako v úlu.

Opravdu zabil ty boháče Henry Wallis?

Nebo to byl jen chudák, bývalý kriminálník, který měl co skrývat, takže se vyděsil a vzal si život?

Copak to leželo v hlavě jenom mně?

Kapitola 67

NAVZDORY MÍNĚNÍ VŠECH OSTATNÍCH jsem toho večera v devět vyhledala v její kanceláři zástupkyni prokurátora – neúnavnou Kathy Valoyovou. Zavolala soudci a získala povolení k prohlídce bytu Henryho Wallise, do kterého jsme s Conklinem vstoupili téhož dne o půlnoci.

Wallis bydlel v tříposchoďovém domě bez výtahu v Dolores Street, několik bloků od baru Pochodeň.

Zvonili jsme, dokud jsme neprobudili majitele domu, podsaditého muže jménem Maury Silver. Byl napůl plešatý, měl špatně padnoucí protézu, páchnoucí dech a na sobě kromě trenýrek jen flekatou pracovní košili.

Silver se škvírou ve dveřích podíval na povolení k prohlídce, přečetl si každou stránku a pak nás pustil dovnitř.

„Co se stalo Henrymu?“ zeptal se. „To snad ne? Takže on byl ten, co sjel z útesu? Henry byl vrah?“

Wallisův byt se nacházel vzadu v přízemí.

Rozsvítili jsme světla na stropě, zavřeli dveře panu Silverovi před nosem a obrátili to tam vzhůru nohama. Netrvalo to dlouho.

Jako mnoho bývalých trestanců si Henry Wallis vystačil s minimem nábytku a své věci měl pečlivě srovnané.

Conklin si vzal na starost ložnici a koupelnu, zatímco já prohledala malý obývací pokoj a kuchyň. Občas jsme jeden na druhého zavolali – když Conklin našel v kočičím záchodě kostku hašiše zabalenou v celofánu a já objevila knížku o tetování s rohy zahnutými u stránek, na nichž byli vyobrazení hadi.

Ale to bylo všechno.

Žádné staré ani nové výstřižky z novin, žádné artefakty s hady, žádné knihy o nich.

„Kromě tohohle ani jeden plaz,“ řekla jsem a ukázala Conklinovi knihu o tetování.

„Pojď se na něco podívat,“ vybídl mě.

Následovala jsem ho do ložnice a podívala se, co našel – zásuvku plnou dámského spodního prádla velikosti XL.

„Pokud neměl udělanou přítelkyni, a já tady nevidím žádné fotky, kosmetiku nebo něco jiného, co by to naznačovalo?“ řekl Conklin. „Byl snad Henry Wallis transvestita?“

„Drogový dealer v ženském prádle. Sláva Saře Needlemanové, že s ním vyrazila dveře. Tady to balíme,“ prohlásila jsem.

„Bydlím jen pár bloků odtud,“ řekl Rich, když jsme zamkli dveře na visací zámek. „Pojď na skleničku. Probereme to.“

„Díky, ale ne,“ odpověděla jsem. „Tohle byl nejdelší den v mém životě, Richi. Musím se dostat domů. Svléknout se a skočit do postele.“

Conklin se zasmál. „To je rozkaz, seržantko?“

Zasmála jsem se s ním a cestou k autu jsem se cítila trochu hloupě při pomyšlení, že nejvíc by to asi pobavilo doktora Freuda.

„Tak dobře,“ řekla jsem s rukou na kličce dveří a dávala si dobrý pozor, když jsem pokládala nohu na stupačku. „Jenom jednu skleničku.“

Kapitola 68

ROZDÍL MEZI CONKLINOVÝM BYTEM a Wallisovým doupětem byl extrémní. Conklin bydlel ve stejném bloku, obě ulice lemovaly bezvýrazné dvou– a tříposchoďové domy z padesátých let postavené z levných a obyčejných materiálů, ale Conklinův byt byl zabydlený a útulný.

Jeho obývací pokoj byl velice pohodlný: příjemné osvětlení, hluboké gauče okolo krbu a to, co musí mít každý pořádný starý mládenec – dvaapadesátipalcová plazmová televize.

Rich se sklonil nad elektronikou, prohrabal hromádku cédéček a řekl: „Van Morrison by ti vyhovoval?“

„Jasně,“ odpověděla jsem a pohlédla na fotografie na zdech, černobílé zvětšeniny jachet v zátoce s napnutými plachtami zlehka prořezávajících vlny. Visely tam tři různé záběry, všechny úchvatné.

„Tos fotil ty, Richi?“

„No jo.“

„Nádhera.“

Van Morrison zpíval „Brown Eyed Girl“, melodii, která mě nutila zpívat s ním. Usmála jsem se, když mi Rich podal sklenici vína, a dívala se, jak si sedá na vzdálený konec gauče a pokládá nohy na naleštěný poklop lodního průlezu proměněný na kávový stolek.

Usrkla jsem z orosené sklenky chardonnay, zula si boty a usedla na druhou stranu téhož velkého gauče. Jak mi víno stékalo hrdlem – chladné, suché a dobré –, pomalu ze mne vyplavovalo napětí.

„Přemýšlím, jak by tohle mohlo skončit.“

Conklin povzbudivě přikývl, abych pokračovala.

„Jeden člověk je mrtvý. Bude to mít důsledky, které Tracchio s Jacobim prostě nechtějí vidět. Wallis bude mít někde rodinu. Ti lidé budou klást otázky, a my oba víme, Richi, že Wallis to neudělal. Myslím, že se stalo tohle: právě jsme se podíleli na smrti červeného herynka.“

Conklin se zasmál a řekl: „Tenhle výraz jsem už dlouho neslyšel. Myslíš tím postavu odvádějící pozornost od skutečného vraha? Jako v detektivce?“

„Přesně tak. A jsem ráda, že jsem tě rozesmála, Richi. Líbí se mi tvůj smích.“

Snesl můj pohled a nakonec jsem to byla já, kdo mrkl první.

Jediné hodiny v místnosti byly na DVD přehrávači a já od nich seděla moc daleko, abych rozeznala svítící číslice, ale věděla jsem, že už je hodně pozdě. Muselo být okolo druhé v noci, ale cítila jsem se svěží a začalo se mě zmocňovat pokušení prohlédnout si zbytek Richova bytu. A možná i zbytek Riche.

Moje hlava i tělo se přehřívalo – a nemyslím, že mě Rich chtěl zchladit, když odešel do kuchyně pro láhev uloženou v lednici. Zatímco byl pryč, rozepnula jsem si knoflík košile.

A pak další.

Poposedla jsem při tom na gauči a ucítila mezi polštáři něco tvrdého a ostrého. Strčila jsem tam prsty a předmět vytáhla. Dívala jsem se na štrasovou sponu do vlasů.

Šok z té lesklé tretky mi projel celým tělem. Cindyina spona mohla najít cestu do gauče jen v případě, že se na ní Rich a Cindy objímali.

Položila jsem sponu na kávový stolek a vzhlédla, právě když se vrátil Rich s lahví. Uviděl sponu a výraz v mých očích. Otevřel ústa, aby něco řekl – ale nic z nich nevyšlo.

Odvrátila jsem zrak, aby neviděl mou bolest.

Zamumlala jsem, že je už pozdě, a poděkovala za víno. A dodala, že se ráno uvidíme.

Odešla jsem v napůl rozvázaných botách a s napůl zlomeným srdcem. Našla jsem své auto na místě, kde jsem ho nechala, a cestou domů nahlas rozmlouvala sama se sebou.

„Cože, ty žárlíš?“ křičela jsem. „Protože žárlit je pitomost! Pozor, mozkové buňky: Rich plus Lindsay? To je vážně pitomost!“

Kapitola 69

KDYŽ MAZLINKA DORAZILA DO DOMU Molly Caldwell-Davisové v Twin Peaks, večírek běžel už několik hodin. Mazlinka stiskla zvonek a bušila klepadlem, dokud „Tyco“ neotevřel dveře a do noci nevybuchla postdiskotéková hudba Scissor Sisters.

Tyco měl na sobě svůj model na party: péřové boa kolem štíhlých ramen, kroužky v bradavkách a černá saténová tanga. Podal Mazlince sklenku šampaňského, políbil ji na rty a řekl „Ahoj, sexy kočko!“ tak žertovným tónem, že se Mazlinka rozesmála, místo aby poděkovala.

Mazlinka proklouzla kolem Tyca a vstoupila do hlavní místnosti s výzdobou, ze které se točila hlava: stoly a pohovky ve stylu Alenky v říši divů, černě vymalované stěny, koberec s leopardím vzorem, těla propletená na polštářích na podlaze. Celé to vypadalo spíš jako bordel než jako domov dívky, která pracuje v čajovně a má osmimístný svěřenecký fond.

Mazlinka našla Mollyino opálené a jógou vytvarované tělo na nízké pohovce skrčené nad zrcadlovým stolkem, z něhož šňupala slámkou lajny. Vedle ní se vlnil do rytmu hudby legendární padesátiletý softwarový milionář Brian Caine.

„Hele, kdo – je – tady,“ vysoukal ze sebe Caine a upřel na Mazlinku tak slizký pohled, že by mu nejraději vydloubla oči.

„Molly,“ řekla Mazlinka a podala jí láhev šampaňského Moët & Chandon za osmašedesát dolarů. „Je vychlazené.“

„Někam to dej,“ řekla Molly a odvrátila se od Mazlinky k Tycovi, který právě přinesl hromádku polaroidových fotografií. Zaječela nadšením, když se prohrabovala erotickými momentkami svých hostů, které její poskok pořídil u ní v obývacím pokoji.

Stejně náhle, jak Mollyina pozornost odlétla od Mazlinky, se k ní jako bumerang vrátila.

„Ty to necítíš?“ zeptala se jí Molly. „Něco se pálí. Proč tady jen tak stojíš?“

Mazlinka zachovala neutrální výraz.

Šla do kuchyně, sundala ze sporáku pánev a hodila porci hovězího dováženého z Japonska v ceně sto padesát dolarů za kilo do psí misky. Pak se vrátila do pokoje.

Zavolala na Molly a konečně zachytila pohled jejích otupělých očí pod botoxem vylepšeným čelem.

Mazlinka řekla: „Nakrmila jsem Mischu. Nezapomeneš ji vyvenčit?“

„Tyco to udělá.“

„Tak dobře. Au revoir, zlatíčka.“

„Vždyť jsi sotva přišla,“ ušklíbl se Brian Caine. Předek hedvábného pyžama se mu rozevřel a odhalil odporně chlupaté špeky na hrudi připomínající ňadra. „Zůstaň tady,“ vybídl Mazlinku. „Chci tě víc poznat.“

„Jo, jen co přijdu na to, jak potlačit zvracivý reflex,“ odsekla Mazlinka. Obrátila se ve zlatých botách bez podpatku, které si pro tu příležitost obula, a prošla davem lidí, kteří si jí vůbec nevšímali. Cestou se zastavila pro láhev šampaňského, kterou přinesla, a vyšla ze dveří.

Kapitola 70

BYLA SKORO PŮLNOC, když Mazlinka vystoupila z taxíku a ušla pěšky čtyři bloky pod hvězdami. Od oceánu vál teplý vlhký vítr, zatímco se blížila k sešlým obytným domům na nejvzdálenějším konci Presidia.

Otevřela dveře svého bytu, pověsila batůžek na věšák a vešla do kuchyně. Tam si odemkla malé posuvné dveře, které zajely na své místo ve zdi. Pak vstoupila do dlouhé úzké místnosti, která dřív byla spíží, a teď jejím soukromým světem.

Mazlinka cvakla vypínačem a vrhla světlo na půl tuctu terárií narovnaných na policích na zadní zdi. Vycítila, jak její krasavci rozmotávají svá elegantní těla ještě předtím, než je spatřila, jak se tiše plazí po podestýlce z kůry a listí – ve střehu, hladoví, pátrající po potravě.

Mazlinka otevřela skřínku a vyndala své nářadí: kleště s pistolovou rukojetí, boty s okovanými špičkami a svářečské rukavice z jelenice podšité kevlarem – silné ale ohebné, s manžetami po lokty.

Když byla oblečená, přistoupila k Vasukiho teráriu a chvilku obdivovala hadovo silné svalnaté tělo a inteligenci v jeho očích a vychutnávala si skoro telepatickou komunikaci se svým oblíbeným bungarem.

Odsunula těžké víko terária, uchopila hada do kleští a řekla: „Dostaneš najíst, až se vrátíme domů, lásko.“

Opatrně vložila Vasukiho do povlaku na polštář, ten opatrně vložila do přepravky pro domácí mazlíčky a zacvakla uzávěry.

Potom vyndala z vedlejšího terária jednu malou užovku a hodila ji do Vasukiho příbytku, aby na jejího miláčka čekala odměna, jakmile se vrátí.

Mazlinka se naposledy rozhlédla, aby se přesvědčila, že je všechno v pořádku, pak vyšla z hadí farmy a zamkla za sebou dveře.

Sáhla pod blůzu a vyndala starožitný medailon na silném zlatém řetízku. Byl to dárek od jejího otce a uvnitř se skrývala jeho fotografie.

Mazlinka zvedla medailon ke rtům, políbila ho a řekla: „Miluju tě, tati.“ Pak zhasla světlo.

Kapitola 71

SCÉNA U MOLLY se za ty dvě hodiny, co tam Mazlinka nebyla, zásadně změnila. Desítky svíček se roztekly ve svícnech, podnosy na jídlo byly prázdné a hosté, kteří odpadli na podlaze, chrápali a cukali sebou, ale byli nepochybně mimo.

Z kuchyně se cosi ozvalo – škrábání kovu o podlahu. Mazlinka strnula, skrčila se za pohovku, připravená předstírat, že tam byla celou dobu. Ale když do ní ve tmě narazilo nějaké tělo, skoro vykřikla.

„Mischo! Pšt.“ Pohladila špringršpaněla po sametové hlavě a odepnula mu z obojku vodítko. Mischa zavrtěla ocasem, dřepla si, vyčůrala se na koberec a sklonila hlavu v očekávání trestu – ale žádný nepřišel.

Mazlinka řekla psovi, aby zůstal, a vyběhla po příkrém točitém schodišti do prvního patra. Mollyina ložnice byla na konci chodby a pode dveřmi z ní nevycházelo žádné světlo.

Bronzový knoflík se otočil Mazlince v ruce.

Co když se někdo probudí?

Co pak?

Vstoupila do pokoje, zavřela za sebou dveře a zůstala stát ve stínech. V uších jí bušil tep a smysly měla zostřené nebezpečím – a s ničím nesrovnatelným vzrušením, které přinášelo.

Postel byla přímo před ní, umístěná mezi dvěma okny a od kraje ke kraji zaplněná propletenými těly. Zmuchlané prostěradlo s nějakým zvířecím vzorem bylo zkroucené skoro jako provaz a volně poutalo těla k sobě.

Mazlinka se pokusila určit, která část těla patří ke které osobě, a když byla připravená, natáhla si rukavice a vyndala Vasukiho z přepravky.

Had, znervózněný novým prostředím, se jí napnul v ruce a Mazlinka cítila jeho smrtící sílu. Jako všichni bungarové byl i Vasuki noční lovec. A tři dny nežral.

Vasuki kýval hlavou ze strany na stranu, když ho Mazlinka držela nad postelí. Zasyčel a jeho tělo podobné ocelovému kabelu se náhle zakroutilo v majitelčině ruce. Ve zlomku vteřiny se had vymanil z Mazlinčina sevření, spadl na postel a vklouzl mezi záhyby prostěradla.

Okamžitě splynul s prostředím, naprosto neviditelný.

Mazlinka zalapala po dechu, jako by pocítila skutečnou bolest.

Vasuki byl pryč. Její plán se zhatil.

Po jeden šílený okamžik si Mazlinka představila, že by rozsvítila světlo, aby Vasukiho našla, a něco by si vymyslela, kdyby se někdo probudil – ale Molly by jí na nic neskočila.

Prostě by to nevyšlo.

Znechucená sama sebou, vyděšená z toho, co se s Vasukim stane, když ho někdo najde, se Mazlinka naposledy marně rozhlédla po posteli zalité měsíčním světlem. Nic se nepohnulo.

Zvedla přepravku, vyšla z ložnice a zavřela za sebou dveře, aby byla ušetřena aspoň Mischa.

Venku za chůze po Twin Peaks Boulevardu se Mazlinka ujišťovala, že bude všechno v pořádku. Bylo sice strašné Vasukiho ztratit, ale nemohla hada identifikovat.

Nikdo ho nemohl spojovat s ní.

Kapitola 72

MOLLY CALDWELL-DAVISOVÁ se na mě dívala, jako by se snažila zbavit silné amnézie, když jsme ji s Conklinem vyslýchali v její jídelně. Oči měla zarudlé a chraptěla v holých větách prokládaných dlouhými němými okamžiky, během nichž se snažila vzpomenout, co se předchozí noci stalo.

Conklin řekl: „Molly, půjdeme na to pomalu. Začněte od začátku a povězte nám o tom včerejším večírku, ano?“

„Já chci. Právníka.“

Nad hlavami nám dusaly kroky.

Záchranka přijela a odjela, ale v Mollyině ložnici se to hemžilo techniky. V horní chodbě čekala také Claire se svými dvěma asistenty, až technici odejdou a oni se budou moci pustit do práce.

Dolů přes zábradlí slétl Claiřin hlas: „Lindsay, mohla bys přijít nahoru? Tohle musíš vidět.“

„A potřebujete právníka, Molly?“ zeptal se Conklin. „Z ničeho vás nepodezíráme. Chceme jen pochopit, co se tady stalo, jasné? Něco se totiž stalo.“

Když jsem vstala od stolu a zamířila ke schodům, zírala Molly tupě Conklinovi přes rameno. Na chodbě mě přivítal Charlie Clapper, úhledně oblečený, v dobré náladě a s čerstvě nabroušeným smyslem pro ironii.

„Je to opakování téhož, Lindsay. Spousta otisků, žádná zbraň, krev ani dopis na rozloučenou, žádné známky souboje. Zabavili jsme šest lahviček léků na předpis a nějaké drogy, ale nemyslím si, že by se jednalo o předávkování. Řekl bych, že to tady byla Sodoma a Gomora a přišel boží trest.“

„Nevěděla jsem, že jsi tak zběhlý ve Starém zákoně,“ utrousila jsem, zatímco jsem nahlížela za Clappera, abych lépe viděla na postel za ním.

„To jsem podědil z matčiny strany,“ řekl.

Zasmála bych se, ale pohled na místo činu mi náhle připomněl, jak moc je to všechno skutečné. Zamumlala jsem „Ozvu se ti!“ a prošla kolem Clappera do Mollyiny ložnice, kde ležela dvě nahá těla.

Chlapec, který se nacházel na podlaze, měl hlavu obrácenou ke straně a vypadal sotva na dvacet. Platinově světlé vlasy měl slepené pomádou do jakýchsi bodlin a zelené oči doširoka otevřené. Vypadal, jako by se plazil ke dveřím, když ho dostihla smrt.

Starší muž ležel na posteli v poloviční fetální poloze a povislý tuk na břiše mu zakrýval genitálie. I on měl vytřeštěné oči. Nezemřel ve spánku.

Vypadalo to přesně jako smrt způsobená bungarem. Centrální nervový systém selhal a následovala neuromuskulámí paralýza. Oběti nemohly dýchat.

„Kdy zemřeli?“

„Jsou ještě teplí, Lindsay. Ráda bych to trochu upřesnila, ale museli zemřít před šesti až dvanácti hodinami. Řekla vám Molly něco užitečného?“

„Nic. Jenom ta tři neblahá slova: ‚Chci svého právníka‘.“

Claire si povzdechla. „Než Molly přestala vypovídat, řekla mi, že ten mrtvý chlapec byl její kluk pro všechno, jmenoval se Jordan Priestly. Říkala mu Tyco.“

„Podle té hračkářské firmy? Aha, chápu. Její hračka do postele.“

„Ale tady toho chlapa jsem identifikovat nepotřebovala. Je to Brian Caine.“

„Ach jo…“

„Přesně. Ten Brian Caine. Tony Tracchio by si měl radši nasadit ocelový suspenzor,“ poznamenala Claire, „protože lidé z Caine Industries si ho pořádně podají.“

Claire přikázala svým asistentům zvednout horní prostěradlo a zabalit do něho Cainovo tělo, než ho vloží do vaku, aby se zachovaly případné stopy.

Pak se obrátila ke mně. „Až tady s Conklinem skončíte, můžete za mnou přijet do márnice. Dám si s těmihle pány načas a prohlédnu si je zvenčí lépe než jejich matky, když se narodili.“

Kapitola 73

KDYŽ JSEM SE VRÁTILA DO JÍDELNY, uviděla jsem, že se k Molly a Conklinovi připojila Christine Rogersová.

Rogersová byla svého druhu celebrita, obhájkyně boháčů pro všechny situace. Byla to pěstěná šedooká blondýna, podezřele mladá na starší partnerku ve velké právnické firmě, která nesla její jméno. Odhadovala jsem ji tak na tisícovku za hodinu.

Musela jsem se ptát sama sebe, proč Molly potřebovala dělo tam, kde by stačil prak.

Nepovažovali jsme Molly za pachatele.

Že bychom se mýlili?

Hlavou se mi míhaly otázky jako hejno střevlí. Znala se Molly s Baileyovými? Se Sarou Needlemanovou? Kde byla Molly, když byli zabiti? Měla něco společného s oběťmi hadího uštknutí na začátku osmdesátých let?

Byla tahle napůl opilá bohatá dívka dostatečně tajnůstkářská, chytrá a motivovaná, aby mohla být sériovou vražedkyní?

Pokud ano, co ji to posedlo, že zabila dva lidi ve vlastní posteli?

Christine Rogersová se tvářila unaveně, ale vlasy jí zářily, blůzu měla naškrobenou a na její proužkovaný kostým od Armaniho bych vydělávala měsíc. Možná to dotáhla na staršího partnera trochu brzy, ale obhájkyně to byla jako ze škatulky.

„Slečna Caldwell-Davisová bude bezvýhradně spolupracovat,“ oznámila. „Když šla okolo třetí hodiny v noci spát, byli Brian Caine a Jordan Priestly naživu. Když se po desáté probudila, byli mrtví.“

Pohlédla jsem Rogersové do očí a řekla: „Možná kdyby dokázala posbírat své myšlenky, jedna nebo dvě z nich by nám poskytly stopu.“

„Ať se stalo cokoli, moje klientka to všechno prospala a byla nějakým zázrakem ušetřena,“ prohlásila Rogersová. „Chci, aby policie, tisk, veřejnost i sám bůh věděli, že Molly nemá se smrtí svých dobrých přátel nic společného. Je nešťastná, že zemřeli. A nemá co skrývat.“

„Úžasné,“ řekl Conklin. „Takže Molly, první krok bude následující: sepíšete seznam všech lidí, co tady včera večer byli, včetně dodavatelů, personálu i toho, kdo vám venčí psa.“

Molly pohlédla na Conklina velkýma zarudlýma očima.

V koutcích úst měla zaschlé sliny.

„Psa venčil Tyco. Já na večírek připravila jídlo a Brian se staral o bar. Polovinu z těch, co se tady objevili, jsem ani neznala. Lidé si přivedli své známé a ti zase další známé…“

„Začneme s těmi, které jste znala,“ řekl Conklin.

Kapitola 74

NAVEČER TÉHOŽ DNE jsme s Conklinem vstoupili na pitevnu, kde jsme na stole uviděli ležet Tycovo tělo. Oči měl zavřené, ale pod zářivkami na nás z nerezové misky mrkala jeho sbírka kroužků do bradavek a cvočků.

„Už jsem to málem vzdala,“ řekla Claire. „Ale podívejte se sem.“

Zvedla chlapcovu levou ruku a podala mi lupu, abych se mohla podívat na to, co nazvala „dvě drobné bodné ranky ležící kousek od sebe“.

Bunny Ellisová, Claiřina asistentka, rozepnula vedle mě vak s druhým tělem, ostatky Briana Caina.

Otočila jsem se – a po krátký, děsivý okamžik se mi zdálo, že se Cainovo tělo hýbe.

Prostěradlo, ve kterém byl Caine zabalený, se pohnulo – ale jak jsem ho vyděšeně sledovala, všimla jsem si, že to není tělo, co se hýbe. Bylo to cosi tenkého a pruhovaného, stěží rozeznatelného na skvrnitém vzoru prostěradla.

„Had!“ zaječela jsem. „To je ten had!“

Plaz vyklouzl z vaku na těla jako tenký proud tekutiny, sjel po jedné noze kolečkových nosítek na podlahu a s hlavou zploštělou v útočném postavení se vlnil po šedivých dlaždicích ke Claire.

„Nehýbejte se!“ zařval Conklin.

V ruce už držel pistoli a střílel na rychle se pohybující terč, jednou, podruhé, znovu a znovu, zbraň mu poskakovala v ruce, kulky se odrážely od dlažby, výstřely se rozléhaly v místnosti.

Měl úspěšnost nula ze šesti.

Tiskla jsem si dlaně k uším a třeštila oči na hada, který byl už jen asi metr od Claiřiny boty.

Viděla jsem hrůzu v její tváři. Věděla, že pohyb upoutá plazovu pozornost, ale neměla na vybranou. Vrhla se ke skládacím schůdkům, z nichž fotografovala oběti shora.

Já vyběhla na chodbu.

Na zdi byla skřínka s hasičskými potřebami. Pažbou pistole jsem rozbila sklo, sáhla po sekyře a utíkala zpátky na pitevnu.

Conklin znovu mířil. Claire stála na horním schůdku a její asistenti ječeli a div nelezli po zdi.

Zvedla jsem sekyru, nechala ostří dopadnout na hada a rozsekla ho v půli.

Obě poloviny se dál kroutily.

„Je mrtvý, že?“ zaječela jsem a pod košilí mi stékal pot. „Už nic neudělá, je to tak?“

Před očima se mi náhle objevily obrazy žraloků ležících na palubě a považovaných za mrtvé, kteří náhle „ožily“ a sevřely do zubů rybářovu nohu.

Tenhle had se stále svíjel a v otevřené tlamě bylo vidět jeho smrtící zuby.

Všichni jsme strnule zírali na vraha, který odmítal zemřít. Pak se Conklin probral z transu, zmizel v Claiřině kanceláři a vrátil se s plechovým odpadkovým košem, kterým obě části hada přiklopil.

Potom se na koš posadil.

Výraz v jeho tváři mi prozradil, že si připadá, jako by seděl na bombě.

„Ne, je to dobré,“ řekl mi celý rudý a zpocený. „Vhodná chvíle překonat strach z hadů.“

Pár minut nato dorazili do pitevny specialisté na odchyt zvířat. Vysvobodili Conklina a zvedli odpadkový koš.

Oba kusy bungara se stále svíjely.

Přední část cenila zuby do vzduchu.

Kapitola 75

YUKI VYMÝVALA LEDNICI, poslouchala zpěvačku Faith Hill, přemýšlela o grošovaných ponících a dlouhonohých cizincích, když jí zazvonil mobil.

Okamžitě se jí sevřel žaludek – že by Doktůrek?

Hodila houbičku do dřezu, utřela si ruce do nohavic džínů a doběhla pro telefon položený na kávovém stolku po mamince.

Na displeji stálo SOUD SF. Yuki palcem hovor přijala a řekla: „Castellanová.“

Hodinu nato už seděla v koženém křesle v kanceláři soudce Brendana J. Duffyho a čekala, až dorazí Phil Hoffman.

Duffy vypadal rozrušeně, ale dokud Hoffman nedorazil, ani nenaznačil, proč je povolal. Yuki využila volný čas k prohlídce soudcovy knihovny a přemýšlení o všech možnostech. Ale jen jedna se jí zdála pravděpodobná, a sice že ta zatracená porota pověřená posouzením případu Stacey Glennové nedospěla k verdiktu.

Porota to vzdala – znovu.

Duffy tedy prohlásí soudní řízení za zmatečné a ta drzá královna krásy, která utloukla své bezmocné milující rodiče, vyjde z vězení jako po molu na módní přehlídce.

Duffy se ani nepokusil o společenské fráze. Byl zabraný do práce, otevíral složky, dělal si poznámky a házel papíry do koše, zatímco se paprsky odpoledního slunce natahovaly po jeho perském koberci a Yukino srdce tlouklo v hrudním koši S.O.S.

Konečně se v předpokoji ozval Hoffmanův hlas.

Sklonil se, když procházel dveřmi, prohrábl si rukou nepoddajné černé vlasy a řekl: „Omlouvám se, Vaše ctihodnosti. I vám, Yuki. Byl jsem s manželkou v Sausalitu. Trajekt se nedal popohnat.“

„Posaďte se, Phile,“ řekl Duffy.

Hoffman si sedl do druhého křesla a zeptal se: „Ozvala se vám porota?“

Yuki už dospěla k závěru, že v tomhle bodě bude Hoffman stejně spokojený se zmatečným řízením jako se zproštěním viny. Ten případ mu zabral příliš mnoho času. Pokud se řízení prohlásí za zmatečné, bude jeho klientka propuštěna a on se bude moci vrátit k placeným případům.

„Mám špatnou zprávu,“ oznámil Duffy. „Ve věznici došlo ke rvačce.“

„Co se stalo?“ zeptal se Hoffman.

„Vaše klientka si tam v posledních několika týdnech našla milenku, a pokud to chápu správně, ta milenka už nějakou přítelkyni měla. Došlo ke rvačce ve sprchách a Stacey Glennová prohrála,“ řekl Duffy. „Přítelkyně slečny Glennové ji popadla za krk, druhá dívka kolem pasu a obě táhly.“

Duffy potřásl hlavou, když si tu scénu představil, ale Yuki stále nechápala, co je na tom tak hrozného.

„Omlouvám se, ale nechápu to, Vaše ctihodnosti.“

„Moje chyba. Nevysvětlil jsem to správně. Hlava Stacey Glennové se oddělila od míchy.“ Položil si ruku na krk a pokračoval: „Krk sám – svaly a tak dále – zůstal pohromadě, ale mícha se přerušila. Odborně řečeno došlo k vnitřní dekapitaci.“

„O vnitřní dekapitaci jsem nikdy neslyšel,“ řekl Hoffman. „Pro mě je to taky novinka, ale tohle mi sdělila vězeňská správa na základě pitvy – a já cituji,“ řekl Duffy a přečetl z poznámkového bloku, „ty pitomé slepice utrhly Stacey Glennové hlavu.“

Yuki vstala, vypotácela se z kanceláře soudce Duffyho a šla dál, přestože za ní Phil Hoffman volal. Došla ke schodům, pevně se chytila zábradlí a belhala se dolů, zatímco přemýšlela o tom, jak případ skončil.

Když došla dolů, věděla už, že to bude muset probrat s Parisim. Museli promyslet, jak to podat veřejnosti, a to bylo na něm, protože nebylo správné, aby veřejnost viděla její těžko utajitelnou radost.

Stacey Glennová dostala trest smrti.

Žádné odsouzení, žádné zproštění viny, žádné zmatečné řízení. Tohle byl definitivní konec.

Skončilo to.

Yuki případ neprohrála – a psychopatka Stacey Glennová byla mrtvá.

Čtvrtá část

DOKTŮREK

Kapitola 76

CINDY A JÁ JSME BYLI navečer U Susie a už v šest hodin bylo v té restauraci v karibském stylu nabito.

K prasknutí.

Bubnová kapela byla v nejlepším, Susie uspořádala soutěž v podlézání vodorovné tyče, výtržníci namazaní tequilou se váleli po kulečníku a Lorraine, která obvykle dokáže dokonale odhadnout, kdy má přijít ke stolu, ztratila cit pro načasování.

Vzala si od nás objednávku pití, vrátila se, aby nám přečetla speciality, přišla znovu pochlubit se zásnubním prstenem a pak ještě jednou, aby se zeptala, jestli máme vše, co potřebujeme.

To všechno v prvních pěti minutách.

Probodla jsem ji pohledem, dokud se nezalekla a neodběhla. Claire a Yuki měly každou chvíli přijít – a já si to stále nevyříkala se Cindy.

„Přestaň chodit kolem horký kaše, jo?“ řekla Cindy, moje drahá kamarádka. Pronesla to důrazně, takže to znělo trochu jako výhrůžka.

„Dobře. Ty a Conklin spolu chodíte?“

„On ti to řekl? Hele, nejdřív to tak nevypadalo, ale…“

„Spíš s ním?“

„Promiň, ale kdo jsi? Sestra Mary Margaret ze Sestřiček pásu cudnosti?“

„Jo, sakra. Jsem.“

„Proč? Co máš za problém?“

Zvedla jsem prázdnou pivní sklenici, aby mi Lorraine mohla přinést další.

„Pivo tu bude hned.“

„Lorraine,“ řekla jsem, „poslechni si tohle. Cindy spí s mým parťákem a neřekla mi o tom.“

„No jo.“

„Nemyslíš, že jako moje kamarádka jsi mi to říct měla?“

„Tak tohle ne, Lindsay,“ řekla Lorraine. „Do toho mě nezatahuj. Zrovna teď jsem moc šťastná a nechci si to ani u jedné z vás rozházet.“

„Dobře. Tak mi přines to pivo.“

„Hned jsem tu.“

„Ty si děláš legraci, co, Lindsay? Myslíš si, že jsem ti měla povědět, že chodím s Richem, i když jsem věděla, že se z toho obě budeme cítit mizerně – a ani nevím proč?“ Cindy se opřela na lavici a zatvářila se zmateně.

„Ty nevíš proč?“ zeptala jsem se. Ucítila jsem svírání v žaludku, které mi prozradilo, že já se mýlím a ona má pravdu. A že ať spolu Cindy a Rich dělají cokoli, je to jen jejich věc.

Cindy neměla ponětí o tom, co bylo mezi mnou a Richem, a já jí to neměla v úmyslu povědět – i když bych možná měla.

Nebo by to měl udělat on.

V mém obličeji se muselo projevit zaváhání, protože Cindy ucítila krev. Naklonila se přes stůl, vystrčila bradu a řekla: „Už to chápu. Vy dva to spolu děláte, co, Lindsay? Je to tak? Pověz mi to hned teď, protože jestli s ním spíš, kopnu toho pacholka do zadku.“

„Ne. Ne. Nespíme spolu. Nikdy jsme nespali a nikdy nebudeme.“

„Dobře,“ řekla Cindy. „To je fakt skvělý. Takže znova: v čem je problém?“

„Jde o podřízenost a nadřízenost, Cindy.“

„Zbláznila ses? Já pro tebe nedělám.“

„Ale Conklin ano! A my dva spolu mluvíme o věcech, které bys neměla vědět – pro dobro nás všech. Asi mu to budu muset připomenout.“

„I kdyby to dávalo smysl – což nedává –, tak my o tobě nemluvíme. Nebavíme se o vašich případech. Jenom se krásně milujeme a koukáme se z postele na filmy.“

Zrudla jsem a sklopila oči ke stolu. Cindy mi sdělila víc informací, než jsem potřebovala znát.

Pivo mi vyskočilo do krku, když jsem uslyšela: „Ahoj, kámošky!“

Vzhlédla jsem a uviděla Claire, jak si razí cestu uličkou ke stolu. V náručí držela miminko, mou kmotřenku Ruby Rose. A zadní voj tvořila Yuki s Doktůrkem.

„Ještě jsem nedomluvila,“ zavrčela jsem na Cindy.

„Dobře,“ odsekla Cindy. „Nenech mě dlouho čekat na tvou omluvu.“

Kapitola 77

YUKI SE SKORO točila hlava radostí.

Všichni se mačkali v boxu U Susie a jejím kamarádkám se Doktůrek líbil. Opravdu. Vyčetla jim z tváří, že si ho zamilovaly. Vyprávěl jim o svém dni na pohotovosti: „Přišla tam jedna pacientka s tím, že od té doby, co začala brát prášky na spaní, dělá v noci divné věci. Podle všeho došla k lékárničce a spolykala celou lahvičku tablet.

Tu prázdnou lahvičku mi ukázala,“ řekl Doktůrek.

Claire se naklonila dopředu a Yuki na ní poznala, jak je ráda, že si může promluvit s nějakým jiným doktorem. Zeptala se Doktůrka, jaké prášky to byly.

„Dramamin.“

„Na nevolnost?“ zeptala se Claire. „To ji zabít nemohlo.“

Doktůrek se usmál a řekl: „Chtěla si nechat vypumpovat žaludek, ale já jí vysvětlil, že to není nutné. Řekl jsem: ‚Helen, teď si můžete vyrazit na plavbu po moři!‘“

Claire vyprskla, miminko natáhlo ruce, shodilo Cindy do klína láhev piva a Lindsay se rozesmála, až jí z očí vytryskly slzy.

„Omlouvám se, že se směju,“ řekla Lindsay Cindy. „Ne, myslím to vážně. Není to legrační.“

Claire podala děcko Doktůrkovi, aby mohla Cindy otřít, a holčička ho zatahala za nos a řekla: „Bůba.“ On se tomu zasmál a malá se zahihňala.

A tak to šlo celý večer – jeden záchvat smíchu vyvolal další, ještě větší, a Yuki se cítila jako na oslavě svých narozenin, možná té nejlepší, jakou kdy měla.

Pověděla svým kamarádkám o tom, jak skončil případ Stacey Glennové, Lindsay dala k lepšímu svou historku o „hadovi, který nechtěl umřít“ a Claire roztáhla ruce, aby ukázala, jak dlouhý ten had byl, a málem znovu shodila pivo Cindy do klína.

Doktůrek řekl: „Ale vážně, lidi, je dobré vědět, jaký druh hada to byl. Existuje antivenin, víte?“

„Protijed?“ zeptala se Cindy.

„Ano, antivenin je odborný termín,“ řekla Claire. „Ale není ho tak snadné sehnat a mým pacientům by už stejně nepomohl. Měli jsme štěstí, že se seržantka Boxerová umí rozmáchnout sekyrou.“

Všem přinesli další pivo – kromě Doktůrka, který musel do nemocnice. Pak následovalo to nejlepší. Když Yuki vstala, aby se s ním rozloučila, objal ji a ohnul dozadu, až všichni zajásali. Všichni, nejen lidé u jejich stolu.

„Uvidíme se o víkendu?“ řekl.

Přikývla a už myslela na to, jaké si vezme spodní prádlo. A pak byl pryč.

Hned poté Cindy řekla, že má rande a musí se jít domů převléknout, a Claire odešla také s tím, že musí uložit holčičku. A Lindsay řekla: „Takže teď jsi jediná, kdo může řídit.“

Yuki nechtěla, aby ten večer skončil.

„Co kdybych tě odvezla k sobě? Mohla bys u mě přespat.“

„Domluveno,“ řekla Lindsay a dopila pivo.

Yuki se usmála. Mít Lindsay sama pro sebe, dostat příležitost prožít znovu ten večer a popovídat si o Doktůrkovi – no, to bude ta pravá poleva na dortu.

Kapitola 78

ZAČALA JSEM MLÍT PANTEM, jakmile jsem nastoupila k Yuki do auta.

„Doktůrek je fantastický.“

„Opravdu si to myslíš? Chci říct díky a jo, není skvělý?“

„Naprosto úžasný. A miluje tě.“

„Jak to poznáš?“

„Prostě poznám. A pak tu byl ten hollywoodský polibek před bohem a přede všemi.“

Yuki se zasmála. Je to jeden z Yukiných nejcennějších darů – smích, který dokáže přinutit slunce, aby vyšlo v noci. Mně zatím pracoval mozek na plné obrátky a nemohla jsem už déle čekat. Věděla o tom Yuki? Věděli o tom všichni kromě mě?

Jakmile se auto rozjelo, vyhrkla jsem: „Yuki, věděla jsi, že Rich a Cindy spolu chodí?“

„Ne. Opravdu? Nemůžu uvěřit, že se mi s tím nesvěřila!“

„Přesně tak,“ řekla jsem. „Co si o tom mám myslet, když můj parťák spí s jednou z mých nejlepších kamarádek?“

„Vlastně se k sobě docela hodí,“ poznamenala Yuki a odbočila doleva. Auto zrychlilo z kopce, až mi zašplouchalo v žaludku.

„Vždycky se jí líbil,“ řekla Yuki, „ale komu ne? Moment, Linds. Přehlédla jsem něco?“

Stáhla jsem okénko a do tváře mě uhodil vítr. Yuki se zeptala: „Mám ti zastavit? Je ti špatně?“

„Nic mi není,“ vydechla jsem a říhla si.

„Tak o co jde? Tvůj parťák chodí s tvojí kamarádkou. Proč je to problém?“

Zvedla jsem okénko a nechala jen škvíru. „Rich a já jsme měli pár momentů,“ uslyšela jsem se říkat.

Yuki spadla čelist, a když zastavila na semaforech, ohlédla se na mě.

„Definuj ‚momenty‘.“

A já Yuki všechno vysypala: jak jsem se s Conklinem málem vyspala, když nás vyšetřování zavedlo do Los Angeles, a přestože jsme se zarazili, než jsme zašli příliš daleko, stále nás to k sobě táhlo. Že to mezi námi jiskřilo, i když mi vyhořel byt a já se nastěhovala k Joeovi. I to, jak mě před týdnem Conklin vášnivě políbil na rty u mého auta.

Když jsme zajeli do podzemních garáží pod Yukiným domem, ještě jsem mluvila. Vypnula motor a pohlédla na mě.

„Ty ho miluješ?“

„Jestli ho miluju? Nevím, jak to nazvat, ale máme něco výjimečného…“

„Takže nejde o Cindy. Jde o Conklina.“

Pokrčila jsem rameny.

„Máš s Conklinem něco výjimečného, co jsi už několikrát odmítla a nechceš se tím nechat zlákat, je to tak?“

Byla jsem opilá a vyslýchala mě má kamarádka prokurátorka. Nedokázala jsem se bránit.

„Mluvili jsme o tom,“ řekla jsem. „Byla to má volba a jsem ráda, že jsme nikdy neudělali nic, co by Joeovi ublížilo.“

„A co tedy k Joeovi cítíš? Pověz mi pravdu.“

„Miluju ho.“

„Dokaž mi to, protože ti zrovna teď nevěřím.“

Omluvila jsem se, vystoupila z auta, došla k velikému odpadkovému koši u výtahu a vyzvracela se. Yuki ke mně doběhla se zvlhčeným ubrouskem, položila mi ruku kolem pasu a nabídla mi žvýkačku.

Ale z háčku mě nepustila.

Vrátily jsme se do auta a ona řekla: „Pověz mi celou pravdu.“

Svěřila jsem se jí, že když jsem se setkala s Joem, bylo to jako úder blesku mezi oči a bylo to vzájemné. A od toho dne mě Joe nikdy nezklamal. Že změnil celý svůj život, aby mohl být se mnou. Že není jen můj milenec, ale i nejlepší přítel, člověk, se kterým mohu být sama sebou. A že jediné, čeho se v souvislosti s Joem bojím, je ten poslední krok, protože vím, že to bude navždy.

„Jestli si ho vezmu, už ho nikdy neopustím,“ řekla jsem.

„A to je špatné?“ otázala se Yuki.

„Nahání mi to strach.“

„Nejsem odborník, ale nepoužívá se slovo ‚strach‘ ve spojení s něčím, čeho se člověk bojí? Třeba smrti blízké osoby?“

Přikývla jsem. Mluvila o Chrisovi, mém bývalém parťákovi a milenci, který byl zastřelen ve službě.

Yuki mě vzala za ruku.

„Lindsay, není nic špatného na tom, že tě Rich přitahuje. S tím nic nenaděláš. Mohla by být zábava mít někoho, kdo s tebou tráví spoustu času a přitom je do tebe zakoukaný. Už ses rozhodla, že to tak nechceš, ale on pro tebe představuje zadní východ, únik v nouzi, protože se bojíš provdat. Mám pravdu?“

Po tvářích mi stékaly slzy. Yuki mi stiskla ruku pevněji.

„Nech ho jít,“ řekla. „Nech sebe jít.“

Yuki natáhla paže a objala mě. Je drobná a já jsem proti ní amazonka, ale to neobratné objetí bylo přesně to, co jsem potřebovala. Rozplakala jsem se naplno a Yuki mě hladila po vlasech.

„Víš, co chci mít já s Doktůrkem?“ řekla. „Přesně to, co máš ty s Joem.“

Kapitola 79

CINDY SEDĚLA příští den ráno za svým stolem v kancelářské kóji a procházela své poznámky, aby si osvěžila paměť. Pak to našla – záznam o svém rozhovoru s mladou feťačkou, která si říkala Sammy a zmínila se o tom, že Rodneyho Bookera zabili „lidi“, ne jeden člověk nebo nejvýš dva.

Cindy tehdy to slovo „lidi“ vylekalo a teď litovala, že nechala Sammy odejít dřív, než ji mohla přinutit pokračovat a dospět k nějaké stopě vedoucí k Rodneyho vrahům.

Cindy zavolala znovu Lindsay, tentokrát aby jí nechala vzkaz a poděkovala jí za růže. Pak popadla kabelku, vyšla z budovy Chroniclu a urazila krátkou vzdálenost k jídelně Od srdce.

Bezdomovec asi v jejím věku, chlapík jménem Angel, na ni v úsměvu blýskl zlatými korunkami a s hlubokou poklonou jí otevřel dveře jídelny.

„Zdravím, slečno Cindy Thomasová. Odhlasovali jsme vám přezdívku Srdíčko od Srdce. Velkou většinou.“

Cindy se usmála, zeptala se Angela, jestli nezná dívku jménem Sammy, a Angel odpověděl: „Jasně, Sammy znám. Teď je uvnitř.“

Cindy prohledala sál a nakonec objevila Sammy, jak pracuje za pultem a podává jídlo dlouhé řadě lidí z ulice. Měla na sobě pěkné kalhoty, drahou blůzku v zářivých barvách a světle žluté vlasy úhledně spletené do copů. A přestože byly její zorničky tak velké, že je bylo vidět přes celou místnost, byla tam zjevně jako dobrovolnice, ne jako klientka.

Cindy přistoupila k pultu a řekla: „Ahoj Sammy. Měla byste pro mě chvilku?“

Sammy nevypadala jen nervózně, ale přímo vyděšeně. „Ne,“ odpověděla. „Prostě nemůžu.“

„Prosím.“

„Tady s vámi mluvit nemůžu,“ vyprskla Sammy. „Když hned odejdete, sejdeme se za půl hodiny v Moe’s.“

Cindy čekala na Sammy v Moe’s, a když uplynula hodina, objednala si smažený sýr na žitném chlebu. Jakmile jí ho přinesli, posadila se Sammy proti ní.

„Přeháníte to, Cindy,“ řekla dívka a potřásla hlavou. „Varovala jsem vás, abyste si dávala pozor, ale vy prostě nedáte pokoj.“

„Dokážu zachovat tajemství,“ řekla Cindy, „ale tuhle reportáž prostě pustit nemůžu.“

„Ne? No, můj otec mi dal domácí vězení. Nechce, abych s někým mluvila, a zvlášť s vámi.“ Hodila si do pusy mentolový bonbon a objednala si kolu. „S cukrem,“ řekla servírce.

„Proč se mnou?“

„Protože děláte všechno proto, abyste se nechala zabít.“ Cindy si zamíchala kávu a řekla: „Víte, tohle nechápu, Sammy. Proč bych měla být v nebezpečí? Co je na Rodneym Brookovi tak zvláštního, že mě psaní o něm ohrožuje na životě?“

„Protože ho nezabili bezdomovci, Cindy. Jeho vrazi si nepřejí být odhaleni, zatčeni a obviněni z vraždy.“

„Potřebuju vaši pomoc,“ řekla Cindy.

Sammy se opřela na židli, oči rozšířené strachem. Řekla: „A já vaši. Musím odsud zmizet. Odstěhovat se z města. Ale nemám peníze. Nabídnu vám dohodu. Mohla byste mi vyplatit nějakou zálohu na tu odměnu? Třeba deset táců?“

„Ani náhodou,“ řekla Cindy. „Ty peníze se vyplatí, teprve až se podaří usvědčit Cesťákovy vrahy. Můžu vám dát pár stovek, jestli vám to pomůže.“

„Zapomeňte na to. Díky, nechci. Povídala jsem, že potřebuju pomoc, ale s tímhle jděte někam,“ opáčila Sammy.

Jakmile Sammy odešla z restaurace, zaplatila Cindy účet a vrátila se pěšky do práce. Sammy jí nešla z hlavy. Její strach mohl být projevem drogové paranoie, ale Cindy měla jiný pocit – že vražda Rodneyho Bookera souvisí s něčím větším, něčím organizovaným.

Což znamenalo, že jí to celé přerostlo přes hlavu.

Vytočila číslo, které znala zpaměti. „Richi,“ řekla, „musíme si promluvit.“

Kapitola 80

CONKLIN NAŠEL Skipa Wilkinsona v restauraci U MacBaina – v jedné ruce s miskou buráků, ve druhé se sklenicí čerstvě natočeného piva. Wilkinson byl hubený mladík s módním účesem, který chodil s Conklinem na akademii. Teď byl na protidrogovém a mravnostním neboli, jak on říkal, měl na starosti „Drogy a děvky“.

„Tak ty chceš mluvit o Cesťákovi?“ zeptal se Wilkinson. „Pověz mi všechno, co víš. Je to vražda, která chladne.“

„No, moc toho není. Potkali jsme se s ním jen párkrát. Prodával drogy, ale byl malá ryba.“

„Jaké drogy?“

„Crack. Přinesl jsem jeho spis.“

Wilkinson vyndal ze svého kufříku složku s oslíma ušima a podal ji Conklinovi. „Nikdy jsme toho na něj neměli tolik, aby to stačilo k zatčení. Ale to, co dělal, byl hnus.“

„A co to bylo?“ zeptal se Conklin. Nebyla tam žádná zpráva o zatčení, žádná fotografie, jen rukou psané poznámky připnuté sponkou k zadním deskám složky nadepsané CESŤÁK JEŽÍŠ. Neznali ani jeho jméno.

„Dělal z mladých holek dealery. Měl jich celou síť. Posílal je na ulici prodávat. Nevím to jistě, ale možná s nimi i spal.

Tohle všechno jsou drby z ulice, žádné seriózní informace. Tak jsme poslali na ulici několik policistek a čekali, jestli skočí na návnadu, ale on to neudělal.“

„A vy jste to vzdali? Hele, nechci kritizovat. My jsme na jeho vraždu měli jenom pár hodin.“

„Nevzdali jsme to,“ opáčil Wilkinson. „Ale jak jsem říkal, Conkline, byl jen malá ryba. Crack je svinstvo, ale my měli dost práce s metamfetaminem, který je mnohem horší. Děti si ho vařily ve sklepech. Dal se snadno a levně vyrobit, ale po tvrdém zákroku proti efedrinu se z perníku stal velký kšeft.

Začíná se to vymykat kontrole. Chytil se toho organizovaný zločin. Ten sajrajt k nám proudí z Mexika. Nechci tě tím otravovat, ale vypadá to zle. Zabíjí to slušné děti. Jedna dávka – a už v tom jedou.“

„Takže Rodney Booker byl dealer s crackem,“ řekl Conklin. „To jsme nevěděli.“

„Nakonec bychom Cesťáka dostali, ale měli jsme starosti s většími zvířaty. A pak toho parchanta někdo vyřídil. A já jsem rád, že je od něho jednou provždy pokoj.“

Kapitola 81

TĚSNĚ PŘED OSMOU stála Cindy mezi mnou a Conklinem a ukazovala prstem na mladou ženu kráčející po Páté ulici. „To je ona. Červená košile, blonďaté copy. To je Sammy.“ Sammy zaslechla své jméno, otočila hlavu, uviděla Conklina, jak k ní běží, a vyrazila, jako by měla v podpatcích trysky. Seběhla do vozovky a taktak uhnula před náklaďákem s rybami, který se právě rozjel na zelenou. Utíkala jsem také, protahovala se škvírami v ucpané ulici a na chodnících a za běhu křičela: „Policie! Ustupte!“

Slyšela jsem Conklina funět, tak blízko jsem byla, když se mi do praskliny v chodníku zaklínil podpatek a já se svalila a vyrazila si dech.

Vyhrabala jsem se na nohy a pak mi nějaký občan ukázal cestu. Než jsem je doběhla, zahnal Conklin Sammy do výklenku mezi dvěma budovami a řval na vytřeštěnou a udýchanou dívku: „Zastav se a poslouchej!“

Z chodníku před charitativní jídelnou se zvedlo několik bezdomovců, někteří se vytratili, jiní kroužili kolem Conklina a Sammy. Byla to hrozivá banda a bylo jich hodně. Ukázala jsem odznak a reptající dav ucouvl a udělal nám místo.

„Chceme si s tebou promluvit na stanici,“ řekl Conklin dívce. „Budeš se chovat slušně a půjdeš s námi, jasné? Když budeš spolupracovat, nezatkneme tě.“

„Ne. Není mi to jasný. Nic jsem neudělala.“

„No, rád bych ti věřil,“ probodl ji Conklin pohledem svých modrých očí. „Ale nevěřím.“

Kapitola 82

DVACET MINUT NATO seděla Sammy, jejíž příjmení jsme ještě neznali, proti nám ve výslechové místnosti číslo jedna a ze svého pavoučího místa v rohu pod stropem ji pozorovala videokamera.

Sammy neměla žádný průkaz totožnosti, ale přiznala, že jí je osmnáct, takže jsme měli právo ji vyslechnout. Udělala jsem všechno pro to, abych se s ní spřátelila, pověděla jsem jí, že chápu, proč je vyděšená, a ujišťovala ji, že ji ochráníme, ale ona mi nevěřila.

Její odpovědi byly vyhýbavé a její strach mi prozradil, že tají něco velkého. A přestože jsem byla naštvaná, začínalo mi být jasné, že ať už ví cokoli, objasní to Cesťákův případ – možná už dnes.

Zachmuřené děvče mělo kruhy pod očima a propadlé tváře člověka závislého na pervitinu, který začíná pociťovat abstinenční příznaky. Roztrhla ruličku mentolových bonbonů a strčila si jeden do úst. Ucítila jsem višně a poprvé jsem mohla odpřisáhnout, že cítím její strach.

Bála se Sammy, že Cesťákův vrah půjde i po ní, když promluví? Nebo byla nějak zapletená do jeho smrti?

Zkusila jsem to znovu, mile: „Sammy, čeho se bojíš?“

„Toho, že jsem tady.“

„Poslechni, my tě nechceme vyděsit. Snažíme se jen zjistit, kdo zabil Cesťáka. Pomoz nám, a my se postaráme, aby se ti nic nestalo.“

„Jo, jako by tohle byl ten problém.“

„Vysvětli mi to. Co je problém?“

Dívce spadla drsňácká maska.

„Jsem jenom dítě! Jsem jenom dítě!“ vykřikla Sammy. Trhlo to se mnou a měla jsem chuť se stáhnout.

Místo toho jsem přitlačila. Sundala jsem si bundu, aby bylo vidět moji pistoli.

„Nech si ty kecy,“ řekla jsem. „Pověz mi, co víš, nebo strávíš nejlepší léta svého života ve vězení jako spoluviník na vraždě Rodneyho Bookera.“

Conklin mě podpořil. Oslovil mě „seržantko“ a zamračil se pokaždé, když u něho Sammy hledala pomoc.

Nedali jsme tomu dítěti šanci.

Kapitola 83

CONKLIN M1 POVĚDĚL, že Cesťák měl síť dívek prodávajících crack, ale v tu chvíli jsem si nepředstavila nikoho takového jako Sammy: stále pohlednou, dobře oblečenou bělošku, která mluvila, jako by měla dobré vychování a vzdělání.

Jak se ji Cesťákovi podařilo získat?

Když jsem se do Sammy opřela, rozplakala se a Conklin jí přisunul přes stůl krabici papírových kapesníčků. Sammy si osušila oči, vysmrkala se a zhluboka nadechla.

A pak spustila.

„Prodávali jsme crack, jasný? Cesťák nám platil krystaly a my to braly s ním. Celé dny jsme vdechovaly kouř, nejedly ani nespaly, jenom bez zábran souložily!“ zaječela mi do obličeje. „Prožila jsem úžasný orgasmy, deset, dvacet za sebou, vleže jeden na druhém.“

„To zní skvěle,“ poznamenala jsem.

„Jo,“ řekla Sammy, která přehlédla můj sarkasmus. „Bylo to neskutečný. Pak nás rozvezl do práce, a když jsme vydělaly, kolik jsme měly, vracely jsme se domů k Cesťákovi Ježíši.“

„Kolik vás bylo?“

Sammy pokrčila rameny. „Tři nebo čtyři holky. Nikdy nás v domě nežilo zároveň víc než pět.“

„Napiš nám jejich jména,“ řekl Conklin a položil před ni blok a propisovačku. Sammy se vrátila na zem a vrhla na Conklina pohled, který říkal: Ty ses zbláznil?

„Jak jsi to myslela, ‚rozvezl nás do práce‘?“ zeptala jsem se. „Čím jezdil?“

„Cesťák měl dodávku.“

Sammy se začal lámat hlas. Conklin vyšel z místnosti, vrátil se s kolou a podal plechovku dívce, která vypila její obsah jediným dlouhým douškem.

Pomyslela jsem na Rodneyho Bookera, toho pohledného mladíka, který chodil na Stanford a přidal se k mírovým sborům, ale pak prudce odbočil k obchodu s drogami a originálním a krutým způsobem vylepšil jeho metody.

Sammy popisovala tu hrůzu a zřejmě vůbec nechápala, z čeho se mi dělá špatně. Booker si udržoval harém nezletilých dealerek cracku, které dovedl k závislosti na droze, jež jim přinášela extatický sex – dokud nevyhořely a nezemřely.

Booker byl moderní ztělesnění ďábla.

Samozřejmě že ho někdo musel zabít.

Zeptala jsem se Sammy, kde je Bookerova dodávka, a ona znovu pokrčila rameny. „Nemám tušení. Tak co, splnila jsem svou občanskou povinnost? Už můžu jít?“

„Musíme si ještě něco vyjasnit,“ nedal se odbýt Conklin. „Booker vařil ve svém domě perník?“

„Nějakou dobu jo, ale bylo to nebezpečný.“

Sammy si dlouze a hlasitě povzdechla, na chvilku se odmlčela a pak pokračovala.

„Když Cesťák umřel, zhroutil se mi celý život. Mí zatracení rodiče se mě teď snaží ‚vyčistit‘. Víte, jaké to je spadnout do studny? Tak to se stalo mně. Zblázním se z toho.“

„No jo,“ řekl Conklin. Obdivovala jsem jeho houževnatost. „Řekla jsi Cindy Thomasové, že víš, kdo zabil Cesťáka.“

„To jsem nikdy neřekla.“

„Seržantko?“ oslovil mě Conklin.

„Máme toho dost,“ řekla jsem, vstala a oblékla si bundu.

„Máte právo mlčet,“ informoval Conklin Sammy. „Cokoli řeknete, může být použito proti vám

„Vy mě zatýkáte?“

Sammy strnula, když Conklin vstal a zacvakl jí na zápěstích pouta.

„Chci si zavolat,“ řekla. „Chci svého otce.“

Kapitola 84

SAMMYINO CELÉ JMÉNO znělo Samantha Pincusová, což jsme zjistili, když její otec vtrhl do místnosti mužstva jako zimní bouře.

Neil Pincus byl právník, který pracoval zdarma pro vyděděnce společnosti v Mission District, kde měl se svým bratrem právnickou kancelář ve stejné budově, v níž sídlila jídelna Od srdce.

Změřila jsem si Pincuse pohledem, když stanul nad mým stolem a požádal, že chce vidět dceru. Měřil necelý metr osmdesát, mohl vážit něco přes sedmdesát kilo, plešatěl a vlasy se mu leskly párou, která mu tryskala z uší.

„Vy zadržujete mou dceru kvůli něčemu, co řekla v nepřítomnosti obhájce? Budu se soudit s každým z vás zvlášť a budu se soudit i s městem, chápete? Nepřečetli jste jí práva, dokud neobvinila sama sebe.“

„To je pravda,“ řekla jsem. „Ale nebyla vyslýchána ve vazbě, pane Pincusi. Její práva nebyla narušena.“

„Sam to nevěděla. Zastrašili jste ji. To, co jste udělali, hraničilo s mučením. Jako právník se dobře vyznám v právech obětí a pošlu vás dva do pekla.“

Jacobi to sledoval přes skleněnou stěnu své kanceláře a dvanáct dalších párů očí sklopených nad stoly po nás vrhalo kradmé pohledy.

Napřímila jsem se tak, že jsem díky podpatkům byla rázem o pět centimetrů vyšší než ten právník, a řekla jsem: „Uberte trochu, pane Pincusi. Dosud je to jen mezi námi čtyřmi. Pomozte své dceři. Přimějte ji, aby spolupracovala, a my ji pustíme.“

Pincus si znechuceně odfrkl, přikývl a následoval nás do výslechové místnosti, kde čekala jeho dcera s rukama v poutech položenýma na stole. Otec jí stiskl rameno, pak si přitáhl židli a posadil se.

„Poslouchám.“

„Pane Pincusi, vaše dcera sama přiznala, že je narkomanka a drogová dealerka,“ řekla jsem. „Zapletla se s Rodneyem Bookerem, známým jako Cesťák Ježíš, který zemřel násilnou smrtí. Samantha nebyla jediná, kdo pro Bookera prodával crack, ale ona řekla velice spolehlivému zdroji, že ví, kdo ho zavraždil. Je důležitý svědek, proto ji držíme, a potřebujeme, aby nám pověděla, kdo je Bookerův vrah.“

„Nepřiznávám, že prodávala drogy,“ řekl Pincus, „ale pokud ano, teď už to nedělá a ani je neužívá.“

„No, takže je všechno v pořádku,“ odsekla jsem.

„Poslechněte, já a manželka ji hlídáme. Musí chodit brzy domů. Nemá mobil. Nesmí na počítač. Pracuje jako dobrovolník v charitativní jídelně, aby viděla, jak hluboko může člověk spadnout – a pracuje pod mojí kanceláří.“

Pincus zvedl spoutaná zápěstí své dcery, abych viděla její hodinky. „Je v nich GPS. Nemůže nikam jít, aniž bych o tom nevěděl. Sam se stala vzorem střízlivosti. Máte moje slovo.“

„To je všechno, pane Pincusi?“

Samantha zasténala.

„Kde jste nechali slušnost?“ vyprskl Pincus. „Booker byl šmejd. Dával drogy dětem, které je prodávaly dalším dětem. Nejen mé dceři, ale i jiným dívkám. Spoustě slušných děvčat. Nahlásili jsme to.“

„Kdo ‚my‘?“ zeptala jsem se.

„Asociace Páté ulice. Vyhledejte si to. Podal jsem stížnost jménem asociace v únoru a další v březnu. A znovu v dubnu.

Policie neudělala nic. Řekli nám jenom: ‚Jestli nemáte důkaz, vyplňte formulář‘.“

„Vlastníte zbraň, pane Pincusi?“

„Ne. A žádám vás, abyste propustili Samanthu pod můj dohled. Vězení, i třeba na jednu noc, by mohlo tohle dítě zničit.“

Souhlasili jsme, že necháme Sammy jít, a upozornili Pincuse, aby jí nedovolil opustit město.

Jakmile ti dva odešli z místnosti mužstva, vrátili jsme se s Conklinem ke svým stolům a vyhledali si v databázi Pincusovo jméno. Neměl záznam v rejstříku, ale Conklin našel něco jiného.

„Neil Pincus má zbrojní pas a je na něho registrovaná pistole Rohm ráže dvacet dva,“ řekl mi Conklin přes horní okraj svého monitoru. „Laciná mizerná zbraň pro laciného mizerného právníka. Ten parchant lhal.“

Kapitola 85

CONKLIN A JÁ jsme v poledne stáli přede dveřmi advokátní kanceláře Pincus a Pincus a měli s sebou čtyři další policisty. Když se dveře otevřely, prošli jsme čekárnou a já podala Neilu Pincusovi povolení k prohlídce.

„Nechte ruce tak, abych na ně viděla,“ řekla jsem.

Pincus přihlouple zamrkal. „Cože?“

„Myslel jste si, že nezjistíme to o té pistoli?“

„Tu… věc mi někdo ukradl,“ ohradil se Pincus. „Nahlásil jsem to.“ Právník odstrčil svou židli od stolu a řekl: „Měl jsem ji tady.“

Vytáhla jsem pravou spodní zásuvku a uviděla plechovou schránku na zbraň. Zvedla jsem víko a dívala se na prázdnou papírovou krabici od pistole Rohm .22.

„Přechovával jste tu zbraň zamčenou?“

„Ne.“

„Kde jste měl uloženou munici?“

„Ve stejné zásuvce. Vím, že je to porušení předpisů, ale kdybych potřeboval zbraň, potřeboval bych ji rychle. Seržantko, skoro jsem tu schránku neotvíral,“ řekl Pincus. „Někdo mi ji mohl ukrást kdykoli v uplynulých šesti měsících. Stačí se na chvíli obrátit zády, vzít telefon nebo si dojít na záchod.“

Postavila jsem se před Pincuse a pozotvírala další zásuvky, zatímco Conklin dělal totéž u stolu jeho bratra Ala ve vedlejší místnosti.

Potom se nás šest pustilo do registratur, zpřeházelo věci v malém skladu, podívalo se pod polštáře rozvrzaného gauče. Bratři Pincusovi si nás po chvíli přestali všímat, mluvili se svými klienty a chovali se, jako bychom tam vůbec nebyli.

Když jsme skončili s prázdnýma rukama, navštívili jsme s Conklinem domy obou bratrů – jeden ve Forest Hill a druhý v Monterey Boulevard. Dobré čtvrti, místa, kde nežijí špatné děti. Setkali jsme se s oběma příjemnými manželkami, Claudií a Revou, které jejich manželé požádali, aby s námi spolupracovaly. Seznámili jsme se s obsahem jejich šaten, skříní, truhel a krabic s nářadím a ženy Pincusových nám ochotně dovolily prohledat jejich auta. Obě domácnosti byly zářivě čisté jako bílá prostěradla pověšená na šňůře za slunečného dne.

Provádění těchto prohlídek bylo fyzicky i emocionálně vyčerpávající. Byla jsem naprosto vyždímaná a deprimovaná a všechna ta práce nepřinesla žádný hmatatelný výsledek.

Byl Cesťák zabit zbraní Neila Pincuse?

To jsme ještě nevěděli, ale dalo se předpokládat, že ji střelec hodil z mostu do vody krátce po popravě Rodneyho Bookera a teď už je pohřbená pod pohyblivými písky v Sanfranciské zátoce.

Kapitola 86

NASTOUPILI JSME S CONKLINEM do služebního auta zaparkovaného před domem Alana Pincuse.

Dlužila jsem Jacobimu telefonát a vysvětlení a věděla jsem, že vypění, až se dozví, že jsme strávili celý den pronásledováním Cesťákova vraha, zatímco nějaký psychopat likvidoval starostovy přátele jedovatým hadem.

Právě jsem se to chystala říct Conklinovi, ale teď, když jsme byli sami, se už napětí mezi námi nedalo dál ignorovat.

Conklin vypnul rádio, chvilku si hrál s klíčky od auta a pak řekl: „Cindy s tebou mluvila o… no… o nás, viď?“

„Jo. Bylo to docela překvapení,“ konstatovala jsem a snesla jeho pohled, dokud neuhnul očima.

„Povídala, že jsi byla naštvaná.“

Pokrčila jsem rameny.

„Mrzí mě, že jsem ti to neřekl, Linds.“

„Hele, jsem v pořádku. V pořádku,“ zalhala jsem. „Když jsem se nad tím zamyslela, došlo mi, že vy dva se k sobě hodíte.“

„Trvá to jen asi týden.“

„To je jedno. Jak říká Jacobi, mám vás ráda.“

Conklin se zasmál a ten smích mluvil o všem. Prožíval krásné období s mou pozoruhodnou, drzou, velkomyslnou kamarádkou a nechtěl, aby skončilo.

Ten muž, který mě minulý týden políbil, byl pryč. Jistě, odmítla jsem ho – a nepatřil mi. Ale i tak to bolelo. Chyběl mi ten Richie, který na mě vrhal zamilované pohledy.

Napadlo mě, jestli jeho milování se Cindy není jenom náhražka za sex se mnou. Byla to podlá myšlenka, která se ke mně moc nehodila, ale stejně se vynořila.

A vzpomněla jsem si na Yukinu radu: „Nech ho jít. Nech jít sebe.“

Conklin hledal v mé tváři nějaké znamení, možná požehnání, takže jsem byla ráda, když nám někdo zaklepal na okénko. Byl to Alan Pincus, který se vrátil z práce dřív.

Byl větší než jeho starší bratr a měl víc vlasů. Jinak vypadali jako dva klony.

Stáhla jsem okénko.

„Seržantka Boxerová? Už jste skončili? Protože bych rád vrátil rodinný život k normálu.“

„Prozatím jsme hotoví, ale neskončili jsme.“

„Chápu.“

„Když se objeví cokoli, o čem bychom měli vědět, zavolejte nám.“

„Čestné skautské.“

Pincus zvedl tři prsty, pak se obrátil a odkráčel po chodníku k domovním dveřím. Posílal nás tím někam? To jsem nepoznala. Když zmizel uvnitř, řekla jsem Conklinovi: „Zavoláme Cindy.“

Kapitola 87

POZDĚJI TÉHOŽ DNE jsme seděli s Conklinem a Cindy v MacBainově hospodě skoro sami. Měli jsme stůl vzadu, misku buráků uprostřed stolu a každý před sebou dietní kolu.

Cindy byla rudá v obličeji, a nemělo to nic společného s tím, že seděla kousek do mého parťáka.

„Vy je necháte jít? Měli byste je popadnout, stisknout, nenechat odejít…“

„To zní jako popová písnička,“ utrousil Conklin a byl ze Cindy tak bez sebe, že to dokonce zanotoval: „Popadni mě, stiskni mě, nenech mě odejít…“ Ale Cindy na to neměla tu správnou náladu.

„Jak si ze mě můžeš dělat legraci?“

Conklinův úsměv se rozplynul. „Cin, zadrželi bychom je, kdyby to šlo – ale nemůžeme vznést žádné obvinění. Aspoň zatím.“

„Ale pracujete na tom případu, že?“

Oba jsme přikývli a Conklin dodal: „Seriózně se tím případem zabýváme.“

Cindy sklopila hlavu do dlaní a zasténala. „Já dostala toho chlapa na titulní stránku Chroniclu. ‚Cesťák Ježíš, svatý bezdomovců‘. A on přitom dělal z puberťaček drogové dealerky. A vy si myslíte, že kvůli tomu ho někdo zabil? Dobrý bože. Co si teď počnu?“

„Udělej to, co vždycky,“ poradila jsem své kamarádce. „Vyjdi s pravdou ven. A Cindy, tohle je přece lepší příběh, ne?“

Její oči se zvětšily, když si představila ten titulek. „Můžu citovat důvěryhodné zdroje z blízkosti sanfranciské police?“

„Jasně.“

Conklin zaplatil účet a všichni tři jsme odešli z baru společně. Cindy zamířila zpátky do Chroniclu na narychlo svolanou schůzku se svým šéfem a Conklin a já jsme došli do Baráku.

Zpátky v šeru kanceláře zapnul Conklin počítač. Já roztřídila vzkazy, které se nahromadily, zatímco jsme byli pryč, a našla jeden od Svatého Judy, který Brenda označila jako URGENTNÍ. Vyťukala jsem polovinu McCorkleho čísla, když Conklin řekl: „Neuvěřitelné.“

Přestala jsem vytáčet. „Co tam máš?“

„Dodávka Rodneyho Bookera byla zabavena, Lindsay. Den poté, co zemřel, ji odtáhli ze zákazu stání.“

Zavolala jsem na odtahovou službu, našla auto a zařídila, aby ho dovezli do policejní laboratoře.

Jedna slepá ulička se doširoka otevřela.

A přesně to jsem křikla přes rameno na Jacobiho, který se k nám blížil a chrlil oheň, zatímco já s Conklinem jsme prchali z místnosti mužstva.

Kapitola 88

OKOLO SEDMÉ VEČER se technici z policejní laboratoře snažili vytěžit maximum z povolení k prohlídce Bookerovy dodávky. Mozek týmu Brett Feller a jeho svalnatý asistent Ray Bates rozebrali modré vozidlo na hromadu součástek. A na spodní straně zadní sedačky našli Cesťákovu tašku připevněnou gumovým popruhem.

Ti dva mladíci ještě neskončili. Rozebírali karosérii a sundávali kola v naději, že padnou na ukryté drogy nebo zbraň, ale když jsme s Conklinem otevřeli ten hnědý kožený vak ve vojenském stylu a podívali se dovnitř, řekla jsem: „Můžete skončit, chlapci. Tohle je ono.“

Vyndávala jsem z tašky jednotlivé předměty, Conklin je kladl na stůl a Feller, statný čtyřiadvacetiletý mladík s náznakem obsesivně kompulzivní poruchy a touhou stát se skutečný Gilem Grissomem všechno pečlivě rovnal a fotografoval.

Srdce mi při tom divoce bušilo a byla jsem upřímně překvapená svým vzrušením.

V uplynulých týdnech jsem se o Cesťáka Ježíše střídavě zajímala a střídavě mi byl lhostejný. Nejprve jsem ho odepsala jako jednoho z desítek bezdomovců, kteří jsou zabíjeni každý rok při sporech o místo na spaní nebo pro pár loků alkoholu.

Když pak Cindy tvrdila, že je jeho smrt každému lhostejná, mně rozhodně nebyla.

Pak se ukázalo, že Cesťák Ježíš byl drogový dealer, a já opět ztratila zájem. A teď, když se Cesťák proměnil v dravce bez svědomí, jsem jím byla úplně posedlá.

Kdo toho chlapa zlikvidoval?

Co se dozvíme z těchhle věcí?

Otevřít Cesťákovu tašku bylo jako probudit se na Boží hod ráno a zjistit, že Santa nechal pod stromečkem celý kufr.

Vytáhla jsem notebook a dělala si poznámky o tom, co jsme zjistili.

Předměty jedna až čtrnáct byly všehochuť: plesnivý sendvič v igelitovém sáčku, několik svazků bankovek různých hodnot sepnutých gumičkami – vypadalo to na víc než dva tisíce dolarů.

Byla tam ošoupaná Bible se jménem Rodneyho Bookera na prvním listu a něco, co vypadalo jako největší úlovek: půl tuctu sáčků s třpytivým bílým práškem – víc než sto padesát gramů krystalického pervitinu.

Ale skutečný zájem vzbudil předmět číslo patnáct: kožené pouzdro asi třináctkrát dvacet centimetrů, takové, do kterého si cestující dávají letenky a pasy.

Conklin pouzdro otevřel, vyndal jeho obsah, rozložil papíry a držel je v rukou, jako by to byly svitky od Mrtvého moře. Když je můj parťák rozložil na stole, Feller dokumenty vyfotografoval a já je nahlas pojmenovala.

„Servisní knížka dodávky. Záznamy o výměnách oleje a promazání, dvě stě sedmdesát sedm tisíc tři sta čtyřicet čtyři kilometrů najeto. Něco, co vypadá na vítězný tiket z loterie, pět z osmi čísel, datovaný den předtím, než se našlo Cesťákovo tělo.“

Zaznamenala jsem si několik dokladů o vkladech dohromady více než tří tisíc dolarů za období tří dnů a účtenky z restaurací s rychlým občerstvením.

Ale když technik Bates našel hluboko v panelu dveří Cesťákovu peněženku, její výbušný obsah málem zbořil zdi laboratoře.

Kapitola 89

PENEŽĚNKA BYLA TENKÁ, vyrobená z kvalitní kozinky a v rohu měla zlaté iniciály RB. Vyndala jsem Bookerův řidičský průkaz a v přihrádce na bankovky našla složený list žlutého papíru.

Rozložila jsem ho, mé oči zaznamenaly nějaké údaje a mozek se s malým zpožděním snažil pochopit, co znamenají.

„Tohle je prodejní doklad. Rodney Booker koupil druhého května, dva dny před svou smrtí, v autobazaru v Tijuaně ojetý autobus.

Stojí tady, že to byl starý školní autobus z roku osmdesát tři.“

Zírala jsem na ten žlutý papír, ale můj vnitřní zrak byl na křižovatce Market Street a Čtvrté ulice hned poté, co tam vybuchl starý školní autobus a naplnil vzduch krvavou mlhou a ulici kusy těl.

Zemřelo deset nevinných lidí.

Další byli zranění, s jizvami na celý život.

Vzpomněla jsem si, jak jsem dřepěla na skleněných střepech a mluvila s požárním vyšetřovatelem Chuckem Hannim, když mi ukazoval rozbité a spečené kusy laboratoře na výrobu perníku v zadní části autobusu.

Majitele vozidla se nikdy nepodařilo identifikovat.

„Co to říkala Sammy?“ zeptala jsem se svého parťáka. „Že Cesťák vařil doma perník, ale bylo to moc nebezpečné?“

„Přesně tak.“

Vyndala jsem z peněženky další kousek papíru. Byl bílý, patnáctkrát deset centimetrů velký, s lepivým proužkem, zjevně vytržený z bloku a přeložený napůl. Rukou na něm byl poznamenaný převod peset na dolary. A slovo, které na mě přímo vyskočilo: efedrin. Hlavní ingredience pro výrobu pervitinu.

Conklin se mi díval přes rameno. „Tohle je podpis, ne? J něco Gomez.“

„Juan.“

Jméno Juan Gomez je stejně časté jako John Smith. Nemuselo to nic znamenat, ale stejné jméno bylo i na řidičáku člověka, který vylétl do vzduchu na křižovatce Market Street a Čtvrté ulice a byl mrtvý ještě předtím, než se jeho hlava rozrazila o sloup lampy.

Stěží jsem mohla uvěřit pokladu, který jsem držela v ruce.

Rodney Booker chtěl přejít od drobného prodeje cracku k velkému podnikání s pervitinem. Nakoupil suroviny, najal člověka na vaření, koupil autobus a proměnil ho v laboratoř.

A hned při prvním pokusu o výrobu poslala Bookerova laboratoř do nebe deset lidí. Cesťákovo motto mi nikdy nepřipadalo tak ironické jako teď: Ježíš je Spása.

Kapitola 90

YUKI POSILOVALA podle instrukcí trenérky na DVD, když zabzučel domovní telefon a z reproduktoru na stěně zachraptěl hlas vrátného: „Přišel vás navštívit doktor Chesney.“

Zaradovala se.

Doktůrek přišel dřív! Zazvonil zvonek, Yuki otevřela dveře dokořán – a Doktůrek ji políbil. A Yuki si to vychutnala, zajela mu rukama do blonďatých vlasů ve stylu herce Rickyho Shrodera, kroutila se a sténala ve dveřích.

Usmál se na ni a řekl: „Ráda mě vidíš?“

S úsměvem přikývla a odpověděla: „Jo, moc.“ Když se znovu políbili, Doktůrek za sebou zavřel nohou dveře.

To bylo na těch polibcích nejcennější: že byly jen jejich.

Jenom ona a Doktůrek se líbali takhle.

„Ahoj, miláčku. Jaký jsi měl den?“ řekla Yuki, když popadla dech. Pak se zasmála, když jí došlo, že mluví, jako by byli manželský pár.

Kdy něco podobného řekla naposledy?

A řekla to vůbec někdy?

„Ušlo to, zlatíčko,“ odpověděl Doktůrek, zvedl ji a odnesl ke gauči, kde ji položil na měkké polštáře a posadil se vedle ní.

„Včelí píchnutí, zlomená klíční kost a miminko napůl porozené v čekárně,“ řekl Doktůrek, pohladil ji po vlasech a dotkl se už skoro dvoucentimetrového strniště na místě, které musel před několika týdny ostříhat.

Začínalo se jí to líbit.

„Každý den, kdy se nebodnu o jehlu po pacientovi s HIV, je dobrý,“ dodal.

„Na tom něco je,“ řekla Yuki. „Takže máš natankováno, sbaleno a jsi připravený vyrazit?“

Protože ona byla. Jakmile zapne tašku, vyrazí na svůj víkend do Napy, na dlouhou romantickou cestu končící v krásném hotelu na obrovské posteli s výhledem do kraje.

„Jsem. Ale nejdřív ti musím něco povědět.“

Yuki mu tázavě pohlédla do očí. Vzpomněla si, že když otevřela dveře, tvářil se Doktůrek trochu nervózně, a protože se cítila stejně, přičetla to jejich nadcházejícímu velkému víkendu. Tomu, že se brzy budou poprvé milovat.

Teď byl jeho úsměv váhavý, a to ji polekalo.

Bude se o víkendu muset vrátit do práce?

Nebo něco horšího?

„Johne, co se děje? Není ti něco?“

„To záleží na tom, jak se na to díváš,“ řekl. „Tohle bude těžké, Yuki.“ Držel ji za ruku, ale stále se díval do země.

„Problém je v tom, že když to nějaké ženě řeknu příliš brzy, je to troufalé. Když příliš pozdě, zahrávám si s jejími city. Ve tvém případě je to obojí: příliš brzy i příliš pozdě.“

„Ty mě děsíš, Johne. Ven s tím.“

„Když ses mi před několika dny svěřila, že ses už pár let s nikým nemilovala.“

„To byla ode mě pitomost. Je to pravda, ale byla jsem nervózní. Prostě to ze mě vypadlo.“

Doktůrek na ni upřel své břidlicově modré oči. „Já jsem se taky několik let nemiloval.“

„Ty? Ale no tak. Tomu nevěřím.“

Yuki se vybavovalo, že to byla ona, kdo po té nehodě Doktůrka vyhledal. To ona mu nabídla, že mu ukáže město. Po jejich prvním jemném polibku se sama pustila do vášnivějšího – jako právě před chvilkou.

To ona to celé řídila.

On se jen nechal vést.

Yuki byla pokořená. Proč jenom neposlouchala svoji matku?

„Buď jako labuť, Yuki. Drž hlavu vztyčenou. Plav silně a potichu.“ Neměla trpělivost. Podědila to po otci, řidiči tanku.

„Prosím, řekni to,“ vybídla ho Yuki.

A on jí pověděl všechno, zadrhávajícím hlasem po kouscích předkládal svůj příběh v přerušované časové linii. A přestože Yuki stěží chápala, co říká, její obzor se zužoval a v hlavě jí začalo hlasitě hučet.

A potom všechno zčernalo.

Kapitola 91

SEDĚLA JSEM na vratké židli proti Yuki a Cindy v Casa Loco, mexické restauraci nedaleko Cindyina bytu specializující se na skvělé kuřecí fajitas. Venku byla tma a okna odrážela naše bezbarvé postavy, takže jsme vypadaly jako duchové.

Zvlášť Yuki.

Cindy Yuki podpírala a zároveň z ní tahala další informace, když dorazila Claire a usedla na židli vedle mě.

„Udělala jsi dobře, že jsi s ním neodjela,“ říkala Cindy Yuki. „Nemůžeš se rozhodnout, když ti někdo právě prohnal hlavu mixérem.“

Mladá servírka nám odnesla talíře a Claire objednala pro všechny kávu. Yuki řekla: „Pořád si myslím, že jsem to mohla nějak překonat. Prostě nastoupit do auta.“

„A kdybys to nepřekonala?“ zeptala se jí Cindy. „Dokážeš si představit, co by to bylo za příšerný víkend trčet v Napě s někým, kdo by tě mohl odpuzovat?“

„Nesnáším, když říkáš věci na rovinu, Cindy.“

„Ale mám pravdu, ne?“

„Dovol, abych si to vyjasnila,“ řekla Claire, která zatím mluvila s Yuki jen po telefonu. „Doktůrek se narodil s nejednoznačnými genitáliemi? Nevěděl jistě, jestli byl holka, nebo kluk?“

Yuki přikývla a ukazováčkem si otřela pod očima slzy. „Pověděli jeho rodičům, že když z něho nechají udělat holčičku, nikdy na to nepřijde.“

„Tak to se spletli,“ řekla jsem.

„Je to zatracená tragédie,“ pokývala hlavou Claire. „Jsem si jistá, že rodiče byli pod velkým tlakem, když měli říct lidem, jakého pohlaví je jejich dítě. Tenkrát se to řešilo čistě pragmaticky. Pokud genitálie nevypadaly, jak měly, operovaly se, a to i v případě, že dítě mělo chromozomy XY. Bylo pro ně snazší udělat vagínu než penis. Pak poradili rodičům, aby dítě vychovávali jako holčičku, v pubertě jí dávali estrogen a s pomocí boží z něho bude žena.“

„Pojmenovali ho Flora Jean,“ vyprskla Yuki. „Jak jsi řekla, Claire, udělali z něho holku! Ale on se tak nikdy necítil – protože nebyl holka. Proboha! To je tak šílené.“

„Takže když dospěl, tak ten proces obrátil?“ zeptala se Claire.

„Začal, když mu bylo šestadvacet. A pak si prošel pěti lety pekla.“

„Ach bože. Chudák,“ řekla jsem.

Yuki ke mně zvedla uplakané oči. „Jsem do Doktůrka blázen. Je tak milý. Tak zábavný. Poznal mě jako naprostou potvoru a sralbotku. Dostal mě – ale jak na něho mám přestat myslet jako na muže, který býval ženou:“

„Ach, Yuki. Jak jste se rozešli?“

„Řekl, že mi po víkendu zavolá. Někdy příští týden půjdeme na večeři a promluvíme si.“

„Doktůrkovi na tobě záleží,“ řekla jsem. „Dokázal to tím, že se ti se vším svěřil a dal ti čas na rozmyšlenou.“

„Nevím, co mám dělat,“ vypravila ze sebe Yuki.

Cindy Yuki objala a nechala vyplakat. Po chvilce se Claire natáhla přes stůl a vzala ji za ruku.

„Zlato, uklidni se trochu. Vypadá to komplikovaně, ale možná to takové není. A nic se nemusí rozhodnout hned.“ Yuki přikývla a znovu se rozplakala.

Kapitola 92

V PONDĚLÍ RÁNO jsem vstoupila do místnosti mužstva po osmé a našla na svém stole tlustou obálku. Z průvodky jsem vyčetla, že mi ji poslal Svatý Juda z oddělení odložených případů. Na obálku třikrát otiskl razítko URGENTNÍ.

Vzpomněla jsem si, že mě McCorkle sháněl, a já mu nezavolala. Roztrhla jsem obálku, vyklepala z ní potrhaný zápisník a na jeho předních deskách našla přilepený lístek od McCorkla.

„Podívej se na tohle, Boxerová. Tahle žena znala poslední z obětí hadího uštknutí ve dvaaosmdesátém a několik z těch současných. Čeká, že jí zavoláš.“

Doufala jsem, že je to horká stopa, která přes víkend nevychladla, protože zatím jsme v případu „hadího vraha“ měli jen podrážděné články v novinách a pět mrtvol kroutících palci v hrobech.

Conklin ještě nedorazil, tak jsem zabila pár minut tím, že jsem zašla do místnosti s kávovarem a dala si mléko a kávu do sedliny, která tam zbyla po noční směně.

Když jsem se vrátila ke svému stolu, byl můj parťák stále nezvěstný, a já nemohla déle čekat.

Otevřela jsem notes na místě, kde byl založený jasně zeleným lístkem označujícím třiadvacet let starý výslech lvice salonů Ginny Howsam Friedmanové.

O Ginny Friedmanové jsem pár věcí věděla.

V osmdesátých letech byla vdaná za zástupce starosty, teď zesnulého, a v současnosti byla manželkou předního kardiologa. Byla patronkou umění a sama nadanou malířkou.

Přelétla jsem pohledem načmárané policistovy poznámky, našla místo, kde McCorkle podtrhl její telefonní číslo, a vytočila ho.

Friedmanová to zvedla po třetím zazvonění a překvapila mě, když řekla: „Mám volno, můžete se u mě zastavit.“

Nechala jsem vzkaz na Conklinově židli, nasedla do svého exploreru a rozjela se na adresu Friedmanové v Pacific Heights.

Hezký modrobílý dům Ginny Friedmanové stál ve Franklin Street v řadě dalších viktoriánských domů, které dodávají San Francisku na výjimečnosti.

Vyšla jsem po vnějším schodišti, stiskla zvonek a dveře otevřela mile vypadající šedovlasá žena něco přes sedmdesát.

„Pojďte dál, seržantko,“ řekla. „Moc ráda vás poznávám. Co vám mohu nabídnout? Kávu nebo čaj?“

Kapitola 93

USADILY JSME SE s paní Friedmanovou v proutěných křeslech na zadní verandě a ona mi začala vyprávět o hadích vraždách, které děsily sanfranciskou smetánku v roce osmdesát dva.

Zamíchala si kávu a řekla: „Musí existovat nějaká souvislost mezi starými vraždami a těmi současnými.“

„My si to také myslíme.“

„Doufám, že vám mohu pomoci,“ pokračovala paní Friedmanová. „Pověděla jsem poručíku McCorklovi, že to bylo příšerné, když v roce osmdesát dva umírali ti významní lidé. Neuvěřitelně děsivé. Mějte na paměti, že jsme nevěděli, proč zemřeli, dokud nebyl Christopher Ross nalezen s tím hadem stočeným v podpaží.“

„A vy jste Christophera Rosse znala?“

„Velmi dobře. Můj první manžel a já jsme si často vyšli do společnosti s ním a jeho manželkou. Byl to velice pohledný muž. Hledač vzrušení s velmi otevřenou povahou – a samozřejmě také značně bohatý. Chris Ross měl všechno. A pak zemřel.

Někteří lidé říkali, že to byl spravedlivý trest,“ řekla paní Friedmanová. „Že byl sám had, a had ho zabil, ale to předbíhám.“

„Nepospíchejte,“ požádala jsem ji. „Chci slyšet všechno.“ Friedmanová přikývla a mluvila dál. „V roce devatenáct set osmdesát dva jsem učila dívky v pátém ročníku ve škole Katherine Delmar Burkové v Sea Cliffu. To místo určitě znáte.“

Samozřejmě. Sea Cliff byla luxusní obec u moře obydlená mimořádně bohatými lidmi.

„Ty mladé dívky nosily zelené kostkované uniformy a každý rok tančily kolem májky. S pentlemi a se vším všudy.

Sara Needlemanová a Isa Boothová chodily ve dvaaosmdesátém obě do mé třídy. Pořád nemohu uvěřit, že jsou mrtvé! Prožily krásné životy. A když jsem je znala, byly obě moc milé. Podívejte se na tohle.“

Paní Friedmanová mi dala malou knihu vázanou v kůži se stránkami plnými fotografií. Našla jednu stránku vzadu a ukázala mi řadu desetiletých děvčat na třídní fotografii.

„Tohle je Isa. Tohle Sara. A tahle dívka, ta chudinka se smutnýma očima, mezi ostatní nikdy nezapadla,“ řekla paní Friedmanová o dívence s tmavými vlasy po ramena. To dítě mi bylo povědomé, ale ať jsem pátrala v paměti sebevíc, nedokázala jsem ho zařadit.

Paní Friedmanová řekla: „Byla to nemanželská dcera Christophera Rosse. Její matka byla Rossova hospodyně a Ross platil své dceři školné. Pomáhala jsem jí, aby ji ostatní vzaly mezi sebe.

Ostatní děvčata samozřejmě znala všechny okolnosti a některá se nechovala hezky. Jednou jsem jí řekla: ‚Zlatíčko, co tě nezabije, to tě posílí‘, a zdálo se, že jí to dodalo kuráž.

Pak Chris zemřel a jeho žena Becky – která se předtím tvářila jako by nic – propustila Norminu matku a nechala ji a to dítě bez peněz. Chris si asi myslel, že bude žít věčně, a nezmínil se o nich ve své závěti. Chudák Norma musela odejít ze školy.

A víte, měla jsem pravdu. Nezabilo ji to – a myslím, že ji to posílilo.“

Dívala jsem se na fotografii dívky se smutnýma očima – a náhle mi jednotlivé dílky skládačky začaly zapadat do sebe s takovou silou, že jsem skoro slyšela, jak o sebe cvakají.

Když jsem se s Normou Johnsonovou setkala, měla vlasy obarvené na karamelově blond a bylo jí třiatřicet.

Paní Friedmanová řekla: „Naposledy jsem s Normou mluvila asi před deseti lety. Využila kontaktů z mládí a začala pracovat jako jakási holka pro všechno.

Vylila si mi srdce u oběda ve Fort Mason – a musím vám říct, seržantko, i když mi to nedělá žádnou radost, že Norma byla velice zahořklá.

Víte, jak ji nazývaly ty bohaté dívky ve škole? Říkaly jí Mazlinka.“

Kapitola 94

CONKLIN SE V JACOBIHO kanceláři posadil, ale já byla tak nabuzená, že jsem zůstala stát. Byla jsem taky pěkně naštvaná. Dvakrát jsme Normu Johnsonovou vyslechli, odepsali ji jako podezřelou a nechali jít.

„Uniká mi to, co je zjevné?“ zeptal se mě Jacobi. „Nebo tobě?“ Mohutné ruce měl sepnuté na hromadě papírů na svém stole.

„Třeba je problém u mě. Co je zjevné?“

„Napadlo tě, že by pachatelem mohla být ta Ginny Friedmanová? Nejenže připustila, že znala jednu z původních obětí, ale znala i polovinu těch současných.“

„Má pevné alibi, Jacobi. O tom jsem se nezmínila?“

„Povídala jsi jenom, že ho má. Chci znát podrobnosti.“ Někdy jsem měla pocit, že podávat Jacobimu hlášení je jako nechat si pod nehty zapichovat štěpiny bambusu. Zapomněl snad, že jsme spolu víc než deset let pracovali?

Zapomněl, že on podával hlášení mně?

„Když došlo k těm vraždám, byla Ginny Friedmanová na okružní plavbě po Středozemním moři,“ vysvětlila jsem mu. „Dozvěděla se o nich, když loď minulý týden přistála v Cannes. Ve Francii.“

„Vím, kde je Cannes,“ odsekl Jacobi a vyslovil to se S na konci.

„Mám na stole zpáteční letenky paní Friedmanové a její cestovní dokumenty z lodi Royal Clipper. Ta vyplula z přístavu předtím, než byli zabiti Baileyovi, a vrátila se až po smrti Briana Caina a Jordana Priestlyho.“

„Víš to jistě?“

„Zkontrolovala jsem jí pas,“ odpověděla jsem. „Fotku má z poslední doby a razítka v něm jsou pravá. V minulém měsíci rozhodně nebyla v San Francisku, Jacobi. Ale McCorkle ji přesto prověřuje.“

Jacobi zvedl sluchátko a vypnul všech pět svých linek, aby nemohl přijít žádný hovor. Pak pohlédl na mě.

„Pověz mi víc o té Mazlince.“

Řekla jsem Jacobimu, že otec Johnsonové, Christopher Ross, nebyl ženatý s Norminou matkou, která jen převlékala postele a luxovala koberce v jeho sídle na Nob Hill.

„Ross byl tak bohatý, že mu nehrozil žádný skandál,“ vysvětlila jsem. „Aspoň dokud byl naživu. Když umřel, musela Normina matka z domu a z malé Normy se stal vyděděnec.

Její otec jí nenechal vůbec nic. Kamarádky se k ní chovaly jako k póvlu. A ona pro ně začala pracovat.“

„Měla klíče od jejich domů,“ dodal Conklin, „a kódy od jejich bezpečnostních systémů. Kromě toho měla spoustu příležitostí. Jak to říkala, Lindsay? Že nikdo ani nevěděl, že tam je. Že si to tak její klienti přáli.“

„Bylo jí jen deset, když zemřel její otec?“ zeptal se Jacobi.

„Přesně tak. Nemohla zabít ty pracháče ve dvaaosmdesátém. Ale skutečnost, že mezi oběťmi byl i její otec, ji inspirovala.“

„A napodobila vraha,“ konstatoval Jacobi.

„Přesně to si myslíme,“ přitakala jsem.

Jacobi pleskl dlaní do stolu, až se zvedl prach.

„Seberte ji,“ řekl.

Kapitola 95

SEDĚLA JSEM VEDLE CONKLINA u stolu ve výslechové místnosti, připravená zasáhnout, kdyby bylo třeba, ale on měl výslech pod kontrolou. Normě Johnsonové byl sympatický a ukazoval jí, že je dobrý chlap, jemuž můžete věřit, i když jste zatracený psychopat.

„Nechápu, proč jste nám neřekla, že vašeho otce zabil had, Normo,“ řekl Conklin.

„No, já bych vám to pověděla, kdybyste se zeptali, ale, víte, já nespojovala smrt svého otce s tím, co se stalo teď, dokud jste mi neřekl, že Baileyovy a Saru také uštkl had.“

„A co Brian Caine a Jordan Priestly? Znala jste je?“

„Moc dobře ne. Občas jsem pro Molly Caldwell-Davisovou pracovala a jednou nebo dvakrát jsem se u ní s Brianem setkala. Jordan tam byl pořád, ale nepřátelili jsme se.“

„Pracovala jste pro Molly i v noci čtyřiadvacátého května?“

„To bych se musela podívat do diáře… Vlastně ne, moment. Nepořádala Molly čtyřiadvacátého večírek? Já totiž byla pozvaná. Zastavila jsem se tam, ale nikoho jsem neznala, tak jsem se pozdravila s Molly a asi po deseti minutách odešla. Nepotřebovala, abych vyvenčila Mischu.“

„A jaký byl váš vztah s Molly? Jak byste ho popsala?“

„No, jako obchodně neformální. Seznámila jsem se s ní přes svého bývalého přítele McKenzieho Olivera. Možná jste o něm slyšel.“

„To je ten rocker, co umřel na předávkování?“

Norma Johnsonová si pohrávala s konečky vlasů. „Jo, to je on. Ale tenkrát jsme spolu už nechodili.“

Conklin si udělal poznámku do bloku a zeptal se: „Co si o tom všem myslíte, Normo? Nenapadá vás někdo, kdo mohl zabít vašeho otce a pak asi o třiadvacet let později zavraždit několik lidí, které jste znala?“

„Ne, ale tohle je moc malé město, inspektore,“ odpověděla Johnsonová. „Každý se tu zná s každým. Zášť může trvat po celé generace, ale i tak žádné vrahy neznám. Tím jsem si celkem jistá.“

Johnsonová vystupovala klidně, až arogantně – a to bylo nepochopitelné. Už potřetí byla v malé místnosti se dvěma policisty. Muselo jí být jasné, že ji podezíráme. Měla dobrý důvod být nervózní i v případě, že byla nevinná.

Bylo logické, aby žádala o právníka. Místo toho si hrála s vlasy a flirtovala s Conklinem.

V duchu jsem si poznamenala: Zavolat Claire, aby se podívala na zprávu o pitvě McKenzieho Olivera.

A ještě něco: Zjistit, jestli Norma Johnsonová vlastnila jedovatého hada, nebo měla k nějakému přístup.

Omluvila jsem se, vyšla z výslechové místnosti a postavila se s Jacobim za sklo. Společně jsme sledovali a poslouchali, jak Norma Johnsonová vypráví Conklinovi o svém rodokmenu.

„Možná to nevíte, ale můj otec byl pra-pra-pra-pravnuk Johna C. Frémonta.“

„Toho, jemuž říkali Průkopník? Výzkumníka, který zmapoval cestu do Kalifornie těsně před zlatou horečkou?“

„To je on. Moje krev je modrá, inspektore. Nemám nic proti těm zbohatlíkům, pokud byste si to náhodou myslel. John C. Frémont se zapsal do historie – a přišel na svět stejně jako já. Byl to parchant, doslova.“

„Udělalo to na mě velký dojem, Normo. Tak mi prosím pomozte. Znáte San Francisco zevnitř jako nikdo jiný, zatímco já stojím na okraji. Já se tady nenarodil.“

„Chcete vědět, kdo všechny ty lidi zabil? Už jsem vám řekla, že to nevím.“

Conklin se usmál a ukázal své dolíčky ve tvářích. „Vlastně jsem se vás chtěl zeptat, kdo myslíte, že by mohla být další oběť hadího vraha.“

Johnsonová se opřela na židli, naklonila hlavu ke straně a usmála se na Conklina. „Kdo umře teď? Víte, okruh mých známých se trochu zmenšuje. Další obětí bych mohla být klidně já.“

„Krucinál,“ řekla jsem Jacobimu. „Tohle se mi vůbec nelíbí. Co může mít za lubem?“

„Pověste se na ni,“ řekl Jacobi. „A nespusťte ji z očí.“

Kapitola 96

MAZLINKU JSME ZTRATILI prakticky hned poté, co jsme ji pustili. Netušila jsem, jestli se rozplynula mezi chodci, nebo zda naskočila do taxíku, ale stáli jsme s Conklinem na ulici jako hlupáci, mžourali ve slunečním světle a hledali medovou blondýnu v černém. Nikde nic.

„Zkus jí zavolat,“ poradila jsem Conklinovi. „Pověz jí, že máš ještě jednu otázku. Domluv si s ní schůzku.“

„Chápu,“ řekl Conklin. „Mám zjistit, kde je.“

„Promiň,“ zahuhlala jsem, když mi došlo, že se chovám jako Jacobi, sledovala, jak Conklin vytáčí číslo, a poslechla si vzkaz, který jí zanechal.

„Dobrý den, Normo. Tady inspektor Conklin. Zavolejte mi, ano? Musím se vás ještě na něco zeptat.“

Nechal jí své číslo a zavěsil.

„Měli bychom se podívat k ní domů,“ dořekl Conklin.

„Chytráku,“ zamumlala jsem, on se zasmál a rozběhli jsme se k autu. Po třiceti minutách posouvání v zácpě jsme zaparkovali u brány do Presidia ve Dvacáté páté ulici.

Presidio má dlouhou historii – nejprve jako španělská pevnost přímo u Sanfranciské zátoky, pak jako vojenská kasárna, když ho v roce 1846 obsadila americká armáda. Zhruba padesát let poté přešlo do soukromých rukou a začalo být využíváno k bydlení i pro podnikání.

Přestavba s sebou přinesla krásné domy v retro slohu z červených cihel a s bílými verandami. Ostatní budovy byly určené ke zbourání a postupně se rozpadaly.

Mazlinčina adresa naznačovala, že se její byt nachází v pitoreskní a nejlacinější části bývalých kasáren, pořádný kus chůze od místa, kde jsme stáli. A mně okamžitě došlo, že Norma Johnsonová vidí z domova na Sea Cliff, kam chodila do školy a kde byla zostuzena.

Myslela jsem si, že společenské postavení je pro ni důležité. Proč se tedy sama posadila na tuhle plotnu a přiložila do kamen?

Conklin a já jsme rychle prošli parku podobné okolí Presidia přeplněné navzdory pracovnímu dni windsurfaři převlékajícími se na parkovišti a vychutnávajícími si vítr vanoucí od pláže Baker Beach.

A pak jsme uviděli Normin byt, jednu ze dvou spojených jednotek s malou zahrádkou vpředu. Dům potřeboval natřít a na vysokém trávníku přede dveřmi leželo kolo, jako by ho tam někdo ve spěchu pohodil.

Zaklepala jsem, zavolala na Normu jménem, zaklepala znovu, silněji – a pořád se nikdo neozýval. Vzpomněla jsem si na to, co Mazlinka řekla Conklinovi: „Další obětí bych mohla být klidně já.“

„Naléhavé okolnosti, Richi. Mohla si ublížit. Možná umírá.“

Řekla jsem mu, aby vykopl dveře, ale Conklin položil ruku na knoflík u dveří, otočil jím a dveře se otevřely. S pistolí v ruce jsem vstoupila do Mazlinčina bytu. Byl čistý a malý, zařízený nábytkem, který už zřejmě někdo vyhodil, až na obraz Christophera Rosse v drahém rámu nad stolkem upevněným na zdi v chodbě.

Uslyšela jsem tlumené kroky a nějaký rachot, ale nedokázala jsem určit, odkud ty zvuky přicházejí.

Conklin byl za mnou, když jsem zamířila do zadní části mezonetového bytu a volala: „Normo, tady je seržantka Boxerová. Měla jste otevřeno. Mohla byste prosím vyjít ven? Musíme si promluvit.“

Všude bylo ticho.

Naznačila jsem Conklinovi, aby zůstal v přízemí, a vyběhla po schodech nahoru. Horní pokoje byly tak malé, že jsem viděla do každého kouta, ale přesto jsem rozházela postele, prohrabala šatny, hledala volné panely ve zdech – prostě cokoli.

Kde sakra Mazlinka je?

Ještě jednou jsem prošla oba malé pokoje, koupelnu a šatny, ale Normu Johnsonovou jsem nenašla.

Neviditelná Mazlinka znovu zmizela.

Kapitola 97

VYLEKALY MĚ HLASITÉ RÁNY, jak na podlahu pode mnou spadly nějaké těžké předměty, a pak jsem znovu uslyšela ten rachot – možná zasunovací dveře – a zaslechla hlasy.

Conklin mluvil s Normou Johnsonovou.

Když na mě zavolal, byla jsem už v půli cesty ze schodů.

Můj parťák stál v kuchyni a zíral do prostoru mezi linkou a sporákem, do něhož vedl vchod tak úzký, že jsem za ním předpokládala jen komoru na smetáky. Ale za dveřmi, které se nejspíš zasouvaly do zdi, byla místnost vypadající jako spíž.

„Lindsay,“ řekl Conklin rozvážným tónem, „Norma má zbraň.“

Opatrně jsem se posouvala do malé kuchyně, dokud jsem neviděla na Johnsonovou. Stála ve spíži, Conklin jen něco přes metr před ní a bránil jí v odchodu.

Trhla jsem sebou, když jsem zjistila, že zbraní Normy Johnsonové byl had, kterého svírala v pravé ruce. Byl tenký, pruhovaný a šedobílý – smrtící bungar se švihajícím ocasem a hlavou kývající se jen kousek od krku Johnsonové.

„Uhněte mi z cesty, inspektore Conkline,“ zasyčela Johnsonová. „Odejdu předním vchodem a vy mě pustíte. A zamknu za sebou dveře. Hadi vám nic neudělají, pokud budete potichu a budete se pohybovat pomalu.“

Zatímco se Johnsonová blížila ke Conklinovi, viděla jsem za ni do spíže. Na plechových policích na zdi stálo množství osmdesátilitrových terárií a podlahu místnosti pokrývalo rozbité sklo.

Na čele mi vyrazil studený pot, když mi došlo, co byly ty tříštivé zvuky. Mazlinka shodila několik terárií s hady a ta se rozbila na podlaze. Hadi se rozlézali po bytě, hledali si úkryty a nejspíš se plazili kolem rohů kuchyňky, ve které jsem stála s Conklinem.

„Chci, abyste otevřela troubu a strčila toho hada dovnitř!“ křikla jsem na Mazlinku. „Udělejte to, nebo budu střílet.“

Mazlinka se zasmála.

„Ne, to neuděláte,“ řekla a věnovala mi hezký úsměv, který jsem na její tváři viděla už dřív. „Tak co bude, seržantko? Necháte mě jít? Protože jestli ne, bude mi jedno, jestli mě Kali uštkne, nebo zda mě vy zastřelíte. Pro mě v tom nebude žádný rozdíl.“

Na stěně nad sporákem tikaly hodiny. Slyšela jsem, jak se dech Johnsonové zrychluje, a viděla, jak Conklin bledne. K smrti se bál hadů, ale stál jako skála na dosah od Mazlinčiny šílené představy domácího mazlíčka. Nemohla jsem pořádně namířit.

„Ustupte, inspektore,“ řekla Johnsonová Conklinovi. „Zachraňte se a nechte mě jít.“

„To nemůžu udělat,“ řekl Conklin. A pak máchl rukou, jako by chytal mouchu za letu. Mířil jí na zápěstí, ale než ho stačil sevřít, hodila po něm hada.

Conklin uskočil dozadu, ale had už letěl vzduchem. Můj parťák proti němu natáhl ruku, jak se k němu blížil a svíjel se. Na okamžik se mu obtočil kolem zápěstí, dokud ho nesetřásl a plaz nespadl na podlahu.

Conklin ustoupil dozadu a držel se za zápěstí. Pak se ke mně obrátil popelavý v obličeji.

„A je to,“ vypravil ze sebe strnule. „Ten parchant mě uštknul.“

Kapitola 98

NORMA JOHNSONOVÁ SE ROZBĚHLA.

Pokusila se procpat kolem mě, ale já se už probrala z transu vyvolaného hrůzou, popadla ji za paži a zkroutila jí ji za zády.

Vykloubila jsem jí ruku v rameni a ona vykřikla, ale bolest ji nezastavila. Volnou rukou zvedla hrnek na kávu, sevřela ho jako kámen, rozmáchla se dozadu a zasáhla mě to čelisti.

Sklonila jsem se a vší silou ji kopla do kolena. Znovu vykřikla a svalila se na podlahu. Převalila jsem tu sténající ženu na břicho, zkroutila jí ruce dozadu a zacvakla na nich pouta. Pak jsem křikla na Conklina: „Richi! Lehni si na gauč. Spusť ruku k podlaze, aby byla pod srdcem. Hned.“

Conklin se do vedlejší místnosti odpotácel, jako by už umíral. Podívala jsem se na hodiny, popadla mobil, zavolala dispečink a řekla Kamové, že je Conklin zraněný.

„Potřebujeme okamžitě ambulanci,“ dodala jsem a nadiktovala adresu. „Zavolej do nemocnice a řekni jim, že oběť uštkl had. Je to bungar. Potřebujeme rychle protijed.“

„Protijed?“

„Ano. Vlastně se jmenuje antivenin. A pošli sem někoho v uniformě, aby si odvezl pachatelku.“

Došla jsem k Johnsonové a zeptala se jí: „Máte tady protijed?“

„Kdybych měla, neřekla bych vám to,“ zakňourala.

Nevěřila jsem jí. Otevřela jsem ledničku a provedla prohlídku. Tři kelímky jogurtu, krabička vajec. Balení šesti piv.

Zvadlé ředkvičky. Žádná lahvička, která by vypadala jako něco, co by mohlo zachránit Conklinovi život.

Nebudu lhát. Měla jsem pocit, jako by se na mě dívaly desítky očí. Byla jsem vyděšená až do konečků vlasů, a i když jsem měla strach o svého parťáka, zbylo mi dost hrůzy i pro sebe.

Rozhlížela jsem se po podlaze celou cestu do obývacího pokoje, kde ležel Conklin na modrém gauči s rukou spuštěnou k podlaze, aby se mu jed nedostal tak snadno do srdce.

Od uštknutí uplynula jen minuta nebo dvě, ale já neměla tušení, jak dlouho trvá, než jed paralyzuje nervový systém. Za jak dlouho už Conklin nebude moci dýchat.

Není už moc pozdě?

Sundala jsem Conklinovi pásek a stáhla mu jím ruku těsně pod loktem. „Jsem u tebe, kamaráde. A záchranka je na cestě.“

Panika se ve mně vzdouvala jako vlna tsunami a slzy dělaly všechno proto, aby prorazily přehradu. Ale nechtěla jsem, aby mě můj parťák takhle viděl. Chtěla jsem být aspoň z deseti procent tak statečná jako on.

Přinutila jsem se myslet na nejhorší.

A soustředila se na vzdálenost, která nás dělila od nejbližší nemocnice. Myslela jsem na divoký běh s nosítky na kolečkách, který budou muset zdravotníci absolvovat od brány ve Dvacáté páté ulici až sem dozadu k nám.

A pak tu byl ten antivenin.

Dokážou ho v nemocnici tak rychle sehnat?

Když jsem držela Richieho za zdravou ruku a naslouchala, jestli neuslyším sirény, navštívily mě duše všech mrtvých lidí, které jsem kdy milovala: Jill, Chris a mojí matky. Nesnesla bych, kdyby Conklin zemřel.

Uslyšela jsem sirény zakvílet a zmlknout.

Dvacet minut poté, co byl Conklin uštknut, k mé nepředstavitelné úlevě vtrhli do dveří zdravotníci s nosítky.

Kapitola 99

KŘIKLA JSEM NA ZDRAVOTNÍKY a policisty: „Všude po podlaze jsou jedovatí hadi. Smrtelně nebezpeční.“

„Neříkala jste, že je tu zraněný policista?“ zeptal se muž v uniformě.

Znala jsem ho. Byl to Tim Hettrich. Sloužil u policie už dvacet let a patřil k těm nejlepším. Ale s Conklinem se neměli rádi od doby, kdy Conklin přešel do oddělení vražd. Myslela jsem si, že se možná nenávidí.

„Conklina uštkl jedovatý had.“

„Zraněný policista, seržantko. Jdeme dovnitř.“

Když mého parťáka upevnili popruhy na nosítka, došla jsem k Noře Johnsonové ležící na podlaze v kuchyni. Obličej měla oteklý, ale bylo mi jasné, že kdyby se ze spíže vyplazil had a uštkl ji, byla by v extázi.

Možná chtěla zemřít jako její otec.

Napůl jsem doufala, že se její přání splní, ale racionálnější část mé mysli si chtěla poslechnout její příběh.

Přála jsem si dozvědět se, co Norma Johnsonová udělala, komu a proč. A pak aby stanula před soudem, který ji obviní a usvědčí.

Postavila jsem se nad ní a přečetla jí její práva.

„Máte právo nevypovídat, vy zbabělá zrůdo,“ řekla jsem. „Můžete se spolehnout, že cokoli řeknete, bude použito proti vám u soudu. Máte právo na právníka, pokud se najde nějaký dost bezpáteřní na to, aby se vás uvolil obhajovat. Jestli si nemůžete právníka dovolit, stát Kalifornie vám ho poskytne.

Děláme to dokonce i pro šmejdy, jako jste vy. Rozumíte svým právům, Mazlinko?“

Usmála se na mě.

Popadla jsem jí ruce za pouta a trhla jimi, zvlášť tou vykloubenou, a přinutila ji vykřiknout.

„Ptala jsem se, jestli rozumíte svým právům!“

„Ano, ano!“

„Já se o ni postarám, seržantko,“ řekl Hettrich. Zvedl ji na nohy a vystrkal ze dveří. Také bych nejraději odešla, ale musela jsem vidět, co je ve spíži.

Musela jsem to vědět.

Došla jsem ke dveřím a rozhlédla se po plechových regálech zaplňujících úzkou místnost. Viděla jsem bungary plazící se mezi pozůstatky terárií, každý nesoucí smrtící dávku jedu.

Bylo šokující pomyslet na to, co měla asi Norma Johnsonová v plánu, když vlastnila tolik hadů. Kolik lidí doufala, že stačí zabít, než ji dopadneme?

Co se odehrávalo v mysli té šílené ženy?

Přikázala jsem policistům, aby byt zamkli a zapečetili, a vyšla ven. Doběhla jsem k sanitce a nastoupila, právě když zdravotníci nakládali mého parťáka.

Posadila jsem se vedle Richieho, vzala ho za zdravou ruku a stiskla ji.

„Neopustím tě, dokud zase nebudeš dělat kliky. A házet balón na koš,“ ujistila jsem svého parťáka a hlas se mi konečně zlomil na malé kousky. „Budeš v pořádku, Richie.

V naprostém pořádku.“

„Tak jo,“ řekl hlasem jen o málo silnějším než šepot. „Ale prokaž mi službu, Linds. I tak se za mě modli.“

Kapitola 100

KDYŽ ZÁCHRANKA ODBOČILA DOLEVA, věděla jsem, že jedeme na místo, které jsem už v životě nechtěla vidět.

V Sanfranciské městské nemocnici umřela Yukina maminka.

Slídila jsem v jejích chodbách celé dny v naději, že dopadnou vyšinutého „anděla smrti“, a přitom zjistila, že v městské jde jen o zisk, ne o pacienty.

Zavolala jsem dopředu na řidiče: „Všeobecná je blíž než městská.“

„Vezeme uštknutého pacienta, že, seržantko? Městská už má na cestě antivenin.“

Zmlkla jsem a udělala, o co mě požádal Conklin. Modlila jsem se k bohu, zatímco jsem svírala jeho ruku a myslela na to, jak dobrý člověk Rich Conklin je, co všechno jsme spolu zažili a jaké mám štěstí, že je mým přítelem a parťákem.

Auta nám uhýbala z cesty, zatímco ambulance kvílela po Pine Street, pak vlétla na parkoviště a prudce zabrzdila před pohotovostí.

Dveře se otevřely a dovnitř vyskočili zdravotníci.

Běžela jsem vedle Conklinových nosítek, a když se před námi otevřely dveře na fotobuňku, ucítila jsem ten hrozný nemocniční pach dezinfekce. Zachvátila mě panika.

Proč sem?

Proč ze všech nemocnic museli přivézt Richieho právě sem?

Pak jsem uviděla, jak se k nám blíží Doktůrek.

„Vrtulník pohotovosti už je na cestě,“ řekl mně a Conklinovi. „Jak se cítíš, Richi?“

„Jsem vyděšený k smrti,“ odpověděl můj parťák. Bylo slyšet, že má problémy s artikulací. Tolik jsem se bála, že ho ztratím.

„Nějaká otupělost?“ zeptal se Doktůrek.

„Jo. V ruce.“

„Snaž se uvolnit,“ vybídl ho Doktůrek. „Nějakou dobu trvá, než jed začne působit. Kdybys byl v džungli, bylo by to něco jiného. Ale jsi tady, Richi. Budeš v pořádku.“

Chtěla jsem Doktůrkovi věřit, ale věděla jsem, že nebudu klidná, dokud nebude Rich znovu stát na nohou. Když mého parťáka odváželi, řekla jsem mu, že zůstanu v čekárně, a popadla Doktůrka za rukáv.

„Johne, víš jistě, že antivenin je to pravé?“

„Když mi Claire řekla o těch lidech, co zemřeli na hadí uštknutí, spojil jsem se s Pacifickým akváriem. Napadlo mě, že bychom mohli antivenin potřebovat, a oni s ním mají zkušenosti.“

„Díky, doktůrku,“ řekla jsem a zaplavil mě pocit vděčnosti. „Děkuju, žes byl tak předvídavý.“

„To nestojí za řeč,“ opáčil. Pak řekl: „Půjdu se podívat na Riche.“

Našla jsem si v čekárně klidnější kout a zavolala Cindy. Zopakovala jsem jí, co mi řekl Doktůrek. A pak jsem zavolala do jednoho hotelu v Ammánu.

Byla tam jedna hodina v noci, ale recepční mě po krátké debatě přepojila. Joe zněl rozespale, ale když uslyšel můj hlas, probral se. Bylo to jako zázrak, že jsem s ním mohla mluvit, když jsem ho nejvíc potřebovala.

„Zrovna se mi o tobě zdálo,“ řekl.

„Byl to hezký sen?“

„Myslím, že jsme byli v cirkusu.“

„Cože?“

„Chodili jsme po napnutém laně. Já měl na sobě elastické body s flitry.“

„Ty?“

„Z výstřihu mi lezly chlupy.“

„Joe!“ rozesmála jsem se.

„Stál jsem na té plošině velké jako dinár.“

„A to je…?“

„Jordánská mince. A ty jsi šla po laně proti mně.“

„Co jsem měla na sobě?“

„Byla jsi nahá.“

„To snad ne?“

„Ale jo. Nesla jsi něco v rukou a balancovala na tom laně. A já tě měl chytit, až dojdeš na můj dinár.“

„A co se stalo?“

„Zazvonil telefon.“

„Joe, tolik mi chybíš. Kdy se vrátíš domů?“

Kapitola 101

NORMĚ JOHNSONOVÉ už napravili vykloubenou paži a dostala pár set miligramů motrinu. Seděla proti mně ve výslechové místnosti a s lhostejným výrazem ve tváři si hrála s nějakou vizitkou.

Kdyby tam byl Conklin, mluvil by s ní, jako když másla ukrajuje. Já bych ji nejraději vlepila takovou, až by jí z obličeje zmizel ten posměšný výraz.

Mazlinka pleskla navštívenkou o stůl a přistrčila ji ke mně, takže jsem si mohla přečíst FENN A TARBOX, PRÁVNÍ ZÁSTUPCI.

George Fenn a Bill Tarbox byli prvotřídní obhájci ve věcech trestních, kteří pracovali pro horní dvě procenta společenské smetánky. Fenn byl vyrovnaný a pečlivý. Tarbox byl vrtošivý a okouzlující. Společně se jim už podařilo vysekat víc obviněných v na pohled zcela jasných případech, než bych si chtěla pamatovat.

„Platí to paní Friedmanová,“ řekla Mazlinka.

Pohrávala si se mnou, nutila mě přemýšlet, jestli odmítne vypovídat, nebo si prostě jen myslela, že je chytřejší než já?

„Zavolejte svým právníkům,“ vybídla jsem ji, odepnula z opasku služební telefon a položila ho na stůl. „Můžete ode mne. Ale protože je tohle všechno pro vás nové, vysvětlím vám, jak tenhle systém funguje.“

„No jo. A já uvěřím všemu, co mi řeknete.“

„Sklapněte, ženská pitomá. A poslouchejte. Jakmile požádáte o právníka, už s vámi nebudu moci udělat dohodu. My to na téhle straně stolu vidíme takhle: napadla jste policejního důstojníka smrtící zbraní. Jestli Conklin zemře, budete vyřízená.

Kromě toho jsme schopní usvědčit vás z pěti vražd. Měla jste přístup ke každé z obětí, které zabil tentýž vzácný, ilegálně dovezený had, kterých jsme našli spoustu ve vašem bytě.

Na takovou obžalobu by stačil i čerstvý absolvent práv.

Ale my to čerstvému absolventovi nesvěříme. Budete stát proti Leonardu Parisimu, našemu nejlepšímu prokurátorovi, protože jste vraždila vysoce postavené osoby a jelikož se jedná o případ s maximální prioritou.

Nemůžeme prohrát – a neprohrajeme.“

„Vy snad musíte mít křišťálovou kouli, seržantko.“

„Radši mi věřte, protože já v ní vidím ještě něco: zatímco se vaši právníci budou snažit o nemožné za peníze paní Friedmanové, vaši dávní spolužáci budou svědčit pro obžalobu.

To vás u soudu vyřídí, Normo. A pak o vás poví tisku všechno, jak špatně se jim z vás dělá, jak jste ubohá.

Poté co budete označena za bezbožnou, nelítostnou psychopatku, kterou skutečně jste, shledá vás porota vinnou z pěti vražd. Chápete? Budete zneuctěná – a pak zemřete.“

V očích ženy sedící proti mně jsem spatřila záblesk paniky. Že bych se jí dostala pod kůži? Že by Norma Johnsonová skutečně dostala strach?

„Když je to tak jistá věc, proč se se mnou vůbec bavíte?“

„Protože zástupce prokurátora je ochotný nabídnout dohodu.“

„Jo, tohle je moc pěkné. Jako bych tuhle fintu neviděla stokrát v Právu a pořádku.“

„Pořád tady zbývá nepatrná šance vyhnout se trestu smrti, Normo. Takže poslouchejte. Hlavní policejní lékařka se podívala na pitevní zprávu vašeho bývalého přítele a řekla, že v tom něco smrdí.“

„Mluvíte o McKenziem Oliverovi? Ten umřel na předávkování.“

„Jeho krevní testy měly hraniční hodnoty pro předávkování, ale bylo mu jen něco přes třicet a jinak byl zdravý. Proto patolog, který dělal jeho pitvu, po ničem dalším nepátral.

Ale teď je všechno jinak, Normo. Myslíme si, že jste ho zabila, protože vás nechal. Právě teď vytahují z hrobu jeho rakev. A tentokrát bude patolog hledat stopy po hadích zubech.“

Johnsonová sklopila zrak k navštívence od Ginny Friedmanové, podívala se na můj telefon a pak na mě.

„Jak zní ta dohoda?“

„Povězte mi o všech těch vraždách včetně toho, co jste udělala McKenziemu Oliverovi, a my vás ušetříme ponížení při procesu a smeteme ze stolu trest smrti. Tahle nabídka vyprší, jakmile vstanu ze židle.“

Následovala dlouhá pauza, celé dvě minuty.

Potom Norma Johnsonová řekla: „To mi nestačí.“

„To je všechno, co nabízíme.“

Posbírala jsem si papíry, zapnula bundu a odstrčila se od stolu.

Mazlinka pípla: „Jak by to zkrátilo můj trest, kdybych vám prozradila, kdo zabil ty boháče v roce osmdesát dva?“

Spolkla jsem své překvapení – a vzrušení.

Ohlédla jsem se k poloprůhlednému zrcadlu a za okamžik se otevřely dveře a do výslechové místnosti strčil hlavu Jacobi.

„Počkej tady,“ řekl mi. „Zavolám Parisimu.“

Kapitola 102

VÝSLECHOVÁ MÍSTNOST jako by se zmenšila, když se do ní vecpalo dvě stě kilo Červeného psa a Jacobiho.

Parisi měn přes metr osmdesát, má nepoddajné rezavé vlasy, dolíčkovatou pleť, velikost 50 v pase a kuřácký baryton. Uměl být zábavný, ale kdyby se mu zachtělo, dokázal by vyděsit vlastní matku až k infarktu.

Z Jacobiho jde také hrůza, když ho člověk nezná a nemá rád tak jako já. Jeho neproniknutelné šedé oči jsou jako vrtáky. A jeho velké ruce se stále pohybují, jako by hledal důvod sbalit je v pěsti a udeřit.

Oba mohutní chlapi si přitáhli židle a já poznala, že Mazlinka zakolísala ve své domýšlivosti.

„Teď se mi zdá, že bych měla požádat o právníka,“ řekla.

„Na to máte právo,“ zavrčel Parisi. Obrátil se ke mně: „Boxerová, odveďte ji zpátky do cely.“

Když jsem vstala, Norma Johnsonová vykřikla: „Počkejte!“

„Nejsem tady pro zábavu,“ varoval ji Parisi. „Tak neplýtvejte mým časem.“ Otevřel složku, rozložil po stole fotografie z patologie a zeptal se Mazlinky: „Zabila jste tyhle lidi?“

Když Johnsonová pomalu přejížděla očima po fotografiích zleva doprava a zase zpátky, uvědomila jsem si, že nikdy neviděla své oběti mrtvé.

Pocítila teď lítost?

Nebo na sebe byla zatraceně pyšná?

S pohledem stále upřeným na fotografie požádala Johnsonová Parisiho, aby jí slíbil, že nebude požadovat trest smrti, pokud mu poví o svém podílu na smrti McKenzieho Olivera, a když souhlasil, hluboce si oddechla.

„Zabila jsem je všechny,“ prohlásila, hlas se jí zlomil sebelítostí a po tvářích jí steklo několik slz. „Ale způsobila jsem jim méně bolesti ve smrti než oni mně za jediný den mého života.“

Věděla Mazlinka, že ty slzy jsou zbytečné? Že nás zajímá jen její doznání? Že jediné, co chceme, jsou slova?

Utřela si slzy hřbety rukou a pak se zeptala, jestli běží videokamera. Odpověděla jsem, že ano, a ona řekla, že je ráda.

„Chci, aby existoval záznam mého prohlášení,“ dodala. „Ráda bych, aby lidé pochopili mé důvody.“

Celou následující hodinu nám Norma Johnsonová objasňovala své motivy, detailně popisovala životy obětí tak, jak by to dokázal jen posedlý voyeur, mluvila o jejich „nevýslovně urážlivém chování k ní“, které si vůbec nezasloužila, a pověděla nám, že své oběti odstranila zcela bezbolestně.

Poté co popsala, jak pronásledovala McKenzieho Olivera, dostala ho do postele pod záminkou posledního pomilování na rozloučenou a pak ho bodla hadími zuby, měl Parisi, co potřeboval. Žádné řeči kolem ho nezajímaly.

Přerušil její narcistické blábolení uprostřed věty. „Musím být u soudu, slečno Johnsonová. Jestli chcete, abychom uvažovali o snížení vašeho trestu, povězte nám o těch vraždách z dvaaosmdesátého.“

„Co mi nabízíte?“

„Právě teď to vychází na šest trestů doživotí bez možnosti propuštění na podmínku,“ odpověděl jí. „Dejte nám jméno toho vraha z roku osmdesát dva, a až si nějaký čas odsedíte, dostanete možnost povědět komisi posuzující vaše propuštění, jak moc vám to je všechno líto.“

„To je všechno?“

„To je naděje. Šance, že se možná dostanete ven dřív, než umřete.“

Johnsonová si zakryla ústa dlaní. Dlouho a usilovně přemýšlela a já se v nastalém tichu marně snažila uhodnout, co udělá.

Parisi se podíval na hodinky a odstrčil se od stolu, až nohy jeho židle zakvílely jako brzdy kamionu s návěsem.

„Už toho mám dost, poručíku,“ řekl Parisi Jacobimu. „Skončete to.“

„Můj otec,“ pronesla Norma tiše.

„Christopher Ross byl jednou z obětí,“ řekla jsem. „On vraha znal?“

„On sám byl ten vrah,“ prohlásila Mazlinka. „Tatínek mi to řekl. To on je všechny zabil.“

Kapitola 103

MAZLINKA PRÁVĚ OZNAČILA svého otce jako vraha lidí z lepší společnosti v roce devatenáct set osmdesát dva. Pokud mluvila pravdu, byl její otec sériový vrah.

A ona se řídila jeho příkladem a stala se jím také.

Byla to skutečně pravda?

Nebo jen zoufalý výmysl ve snaze zachránit si kůži? Chtěla jsem, aby to řekla ještě jednou – a ona to udělala. „Pověděl mi, koho zabil a proč. Táta nenáviděl ty nafoukané panáky, kteří se na něho lepili, protože byl bohatý. Moji matku miloval, jelikož nic nepředstírala.“

Mazlinka si sáhla do výstřihu blůzy, vytáhla medailónek, třesoucíma rukama ho otevřela a ukázala Parisimu fotografii Christophera Rosse.

Parisi se na ni ani nepodíval. Místo toho probodl Johnsonovou svým obávaným pohledem zuřivého Rudého psa a řekl: „Takovéhle obvinění nemá žádnou cenu. Chcete dohodu? Tak potřebuji důkaz.“

Mazlinka obrátila poprvé od příchodu Parisiho a Jacobiho hlavu ke mně.

„V kabelce mám klíče,“ řekla mi. „Je červená, ze pštrosí kůže, a myslím, že jsem ji nechala na stolku v chodbě.“ Přikývla jsem a řekla: „Červená kabelka. Najdu ji.“

„Hledejte mosazný klíč s kulatou hlavou,“ pokračovala. „Je od visacího zámku v mém úložním boxu,“ řekla. „Firma Bay Storage, box číslo dvacet dva. Mám tam všechny otcovy dokumenty. V jedné krabici jsou desky označené ‚Natajara‘.“

„Je ta krabice očíslovaná? Popsaná?“

„Měla by být hned vpředu. Myslím tak druhá nebo třetí řada napravo.“

Už jsem přemýšlela o tom, že zaběhnu nahoru a obstarám si povolení k prohlídce bytu Johnsonové, když mi zazvonil mobil a do ucha mi křikla Brenda, naše asistentka z oddělení: „Lindsay, dva postarší pánové!“

Dveře výslechové místnosti se rozlétly a dovnitř vrazili dva elegantní muži. Bill Tarbox měl na sobě lehký, modrobíle pruhovaný oblek, bílou kravatu s červenými puntíky a vypadal, jako by nechal v rollsu panamák. Fenn měl dokonale zastřižené vlasy, že se jeden mohl říznout o jeho kotlety.

Fenn se rozhlédl po místnosti, identifikoval svou klientku a řekl: „Normo, už ani slovo. Jsme vaši právníci a tenhle výslech právě skončil.“

Kapitola 104

BYLA JSEM V CONKLINOVĚ jednolůžkovém pokoji s výhledem na parkoviště. Byl bledý, vlasy měl přilepené k čelu, ale jeho úsměv byl silný a trousil vtipy, což bylo dobré znamení.

Natočila jsem nakláněcí křeslo k jeho posteli.

„Nejsi náhodou naštvaný, že ne, Richi?“

„Proč? Protože jsi Mazlinku praštila, když jsem tam ležel jako pytel písku? Proč by mě to mělo naštvat? Ale no tak, Lindsay,“ řekl a obrátil ke mně své hnědé oči. „Dostat tu psychopatku, i když jsem byl v tom triumfálním okamžiku tak trochu mimo, to bylo důležité. Sestro! Potřebuju kapačku kyanidu, okamžitě.“

Zasmála jsem se. Rich se postavil hadímu útoku té zatracené Mazlinky – a už jen proto byl hrdina. Byl naživu a oba naše odznaky – a také ten McCorklův – byly nablýskané do vysokého lesku za to, že jsme připravili Normu Johnsonovou pro prokurátora.

Dnešek byl přesně to, čemu jsme s oblibou říkali „skvělý den být polda“.

Sestra přinesla Conklinovi modrý podnos s obědem, a zatímco honil kaši po talíři, pověděla jsem mu o svém návratu do Mazlinčina bytu.

„Specialisté na odchyt zvířat mě ujistili, že je byt čistý, ale jak mohli vědět, že dostali všechny hady do posledního? Chodila jsem po špičkách, Richi, a nejsem si ani jistá, jestli se ty špičky dotýkaly země.“

Usmál se a řekl: „Jsi odvážná holka, Lindsay.“

„Popadla jsem tu kabelku, zabouchla za sebou dveře a našla klíče. Padesát z dvaašedesáti bylo mosazných s kulatými hlavami.“

„Pasoval jeden z nich do toho zámku?“

„Ty někam spěcháš?“ zeptala jsem se.

„Ne, ne. Dej si načas.“

Znovu jsem se zasmála, ráda, že Conklin zmizí z toho hrozného místa, jakmile k tomu dá Doktůrek svolení.

„V tom skladišti jsem se setkala s McCorklem,“ řekla jsem. „Přivedl s sebou toho velkého kluka z laboratoře.

Takže jsme otevřeli dveře Mazlinčina boxu a koukali asi na deset metrů papírových krabic. Velký kluk je začal sundávat na zem a já s McCorklem jsme pět hodin přebírali složky a hledali tu nadepsanou ‚Natajara‘,“ pokračovala jsem.

„Ukázalo se, že Natajara je jméno nějakého indického boha, který nosí kolem ramen kobru. A firma Natajara Exports prodává jedovaté plazy.“

„Lindsay, ty jsi skvělá.“

„Jo, to jsem. Našla jsem korespondenci mezi panem Radhakrišnanem z Natajara Exports a Christopherem Rossem, výkonným ředitelem společnosti Pacific Cargo Lines. A našla jsem fakturu za přepravku bungarů s datem z ledna devatenáct set osmdesát dva.“

„Ten pitomec si nechal záznam o nákupu hadů? Ale jak si vysvětluješ, že byl vrahem a zároveň obětí?“

„McCorkle si myslí, že jeho smrt byla nehoda nebo možná sebevražda. To už se nedozvíme, ale jedno je jisté: Norma Johnsonová si půjde sednout na šestinásobně doživotí – a McCorkle může uzavřít svůj vychladlý případ.“

Zrovna jsme si s parťákem vítězně plácli, když do pokoje vtrhlo blonďaté kudrnaté tornádo s krabicí zabalenou v dárkovém papíře a kyticí balónků plněných heliem.

„No ahoj!“ řekl Conklin potěšeně.

„Ahojky.“

Cindy mě s úsměvem pozdravila, políbila Conklina, objala ho, položila mu krabici na břicho a trvala na tom, aby ji hned otevřel. „Je to župan,“ prohlásila. „Nechci, aby tvé svaly viděl někdo jiný než já.“

Conklin se zasmál a začervenal se. Zatímco se potýkal se stuhou, řekla jsem: „To vypadá jako narážka k mému odchodu. Doufám, že se zítra uvidíme v Baráku, holka.“ Políbila jsem Conklina na tvář a objala svou nezkrotnou kamarádku Cindy, a když jsem vycházela z místnosti, pomyslela jsem si: Cindy a Conklin se k sobě výborně hodí. Sluší jim to spolu.

Kapitola 105

TOHO VEČERA, právě když jsem s Claire a Yuki vstoupila do baru U Susie, vypadl proud a podnik se ponořil do šerého zmatku. Cizí lidé do sebe naráželi, objednávali si pivo, dokud bylo ještě studené, a zpěvák bubnové kapely zesílil svůj měkký hlas a dál zpíval bez mikrofonu: „Sůl, čaj, rýže, uzená ryba jsou prima a rum je fajn kdykoli v roce…“

My tři jsme se protlačily do zadní místnosti, posadily se ke svému obvyklému stolu a držely místo Cindy, než doveze Conklina domů i s jeho novým županem.

„Takže ona přijde?“ zeptala se Yuki.

Claire a já jsme zároveň pokrčily dramaticky rameny. Yuki se zasmála a Lorraine postavila na stůl svíčky. Přinesla nám džbán točeného piva, velkou mísu čipsů a misku salsy a řekla: „Tohle je celá večeře, dokud zas nepůjde proud.“ Využila jsem Cindyiny nepřítomnosti a pověděla Claire a Yuki o Mazlinčině doznání a uzavření McCorklova starého případu.

Claire na to navázala zprávou o nově provedené pitvě těla McKenzieho Olivera. „Stopy po kousnutí byly kousek nad lopatkou. Nikdo by je nemohl najít, pokud by nevěděl co hledat.“

V tom okamžiku dorazila Cindy a našla náš stůl. Byla udýchaná, ale když se posadila vedle Yuki, celá zářila. Lorraine přinesla další orosený džbán piva a řekla: „Zavíráme, lidi. Tenhle je poslední, na Susie.“

Naplnila jsem Cindy sklenici a ona ji pozvedla k přípitku. „Na vás, že jste zachránily Richiemu život.“

„Cože?“ vyprskla Claire.

„Na tebe, Claire, že jsi pověděla Doktůrkovi o těch bungarech. Jinak by se nepoohlédl v tom akváriu po protijedu. A na tebe, Linds, že jsi mu zatáhla pásek kolem ruky a řekla, co má dělat.“

„Máš v plánu poděkovat ještě Akademii? To, co jsem udělala pro Conklina, by udělal i on pro mě. Takhle to mezi parťáky chodí.“

„Pravda, ale udělala jsi to.“

„Nevšímej si jí. Je plná lásky,“ mávla rukou Claire. „Něčeho je plná určitě.“

„A na tebe,“ řekla Cindy Yuki.

„Já jsem z toho venku. Neudělala jsem nic proto, abych Conklinovi zachránila život.“

„Našla jsi Doktůrka.“

„No,“ řekla Claire, „tak si myslím, že bychom měly všechny poděkovat i tobě, Cindy.“

„Ale no tak.“

„Conklin byl tak dlouho zakoukaný do Lindsay, a protože ta mu odolala, je asi dobře, že jsi dala tomu mládenci něco, pro co by mohl žít.“

Cindy sklopila řasy, žertovně potřásla hlavou a řekla: „Potěšení je na mé straně.“

Všechny jsme se zasmály, dokonce i já, dokonce i Cindy. A když jsme si otřely slzy, řekla Yuki, že nám musí něco povědět.

„Na pár týdnů odjedu. Pozval mě k sobě strýček Jack – a mně se blíží dovolená.“

„Letíš do Kjóta?“ zeptala jsem se.

„Prospěje mi na čas změnit prostředí.“

„Uvidíš se ještě s Doktůrkem?“

„Dohodli jsme se, že počkáme, jak se to ‚vyvrbí‘. Ale moje srdce je na vážkách. Nebo spíš hlava.“

„To se nedá předstírat, zlato,“ řekla Cindy.

„To rozhodně ne,“ přitakala Yuki.

Kapitola 106

BYLO RÁNO, a když jsem přišla do práce, seděl už Conklin za svým stolem. Byl vydrhnutý, oholený a vypadal, jako by vyhrál milion dolarů. Denní směna se shromáždila kolem našich stolů, aby potřásla Conklinovi rukou a řekla mu, jak je skvělé, že je zase zpátky.

Brenda napekla a řekla: „Nikdo neodmítne čokoládový koláč s burákovým máslem,“ a měla pravdu, ale nestihli jsme víc než dvě kousnutí, když Conklinovi zavolal Skip Wilkinson, jeden z jeho kamarádů z protidrogového a mravnostního.

Poté co se Conklin představil, říkal už jen: „No jo. Jasně. Fakt? Jo. Jo. Hned tam budeme.“

Zavěsil a řekl mi: „Protidrogové včera sebralo jednu prostitutku na cracku. Měla u sebe dvaadvacítku registrovanou na Neila Pincuse. Drží ji pro nás.“

Dojeli jsme k nevýrazné staniční budově, bývalé továrně společnosti Roto-Rooter zabírající čtvrt bloku na rohu Portera Street a Osmnácté ulice. Vyběhli jsme po schodech do druhého patra.

Skip Wilkinson na nás čekal u dveří.

Dovedl nás do pozorovací místnosti, odkud jsme mohli vidět podezřelou přes poloprůhledné zrcadlo. Byla to mladá černoška, kostnatá, oblečená v sepraných džínech a špinavém růžovém topu. Napletené blonďaté vlasy se jí uvolňovaly a soudě podle jejího nervózního pohledu a třasu měla za sebou ošklivou noc v cele a potřebovala dávku.

Wilkinson řekl: „Tohle je Lawanda Lewisová, sedmnáct let. Tady je její rejstřík.“

„Dvě zatčení za prostituci,“ přečetla jsem. „Tohle je její první zatčení za drogy. Myslíte, že mohla spáchat vraždu?“

Možné bylo všechno, ale moc mi to nesedělo.

„Všimla jste si její adresy?“ zeptal se mě Wilkinson a zapíchl prst do trestního rejstříku. „Je to v Cole Street. To je Cesťákův dům.

Bydlela tam – a možná pořád bydlí. A patřila mezi jeho holky. Mohl by to být váš pachatel. Zkuste to,“ řekl Wilkinson.

Byl to jeden z těch těžko uvěřitelných okamžiků.

Ten obhájce chudých – Neil Pincus – lhal, když tvrdil, že neměl zbraň. Pak prohlásil, že mu ji někdo ukradl. Myslela jsem si, že je to také lež, ale nečekala jsem, že se ta pistole ještě někdy objeví.

Mýlila jsem se.

Kapitola 107

VSTOUPILI JSME S CONKLINEM do výslechové místnosti a Conklin mi přitáhl židli, aby ukázal, jaký je gentleman. Posadila jsem se, on také a dívka se pokusila zmenšit na židli, když jí Conklin řekl naše jména.

„Lawando,“ spustil mile, „je to pravda? Prodávala jsi drogy pro Cesťáka?“

Dívka zírala na stůl, dloubala nehty do laku a ani na okamžik nezvedla oči.

Conklin řekl: „Poslechni, nás drogy nezajímají. Víme, jak jste s ním žily a že vás zneužíval.“

„Cesťák se ke mně choval dobře.“

„Opravdu? Takže jsi neměla důvod ho zabít?“

„Zabít ho? Já? Nezabila jsem ho. Ne, ne, ne. Já ne.“ Neměli jsme žádný důkaz, že Lawanda Lewisová tu pistoli použila, a dokonce ani že zbraň Neila Pincuse zabila Rodneyho Bookera.

Kulky zaseknuté v Cesťákově hlavě byly tak měkké a roztříštěné, že je nebylo možné s ničím porovnat. Ale byla jsem si jistá, že to Lawanda Lewisová neví.

„Musím ti říct, Lawando,“ prohlásila jsem, „že jsi v pořádném maléru. Tvojí pistolí někdo zabil Cesťáka. Pokud nás nějak nepřesvědčíš, že jsi to nebyla ty, zatkneme tě pro vraždu.“

Lawanda Lewisová vyskočila ze židle, dřepla si ke zdi do kouta a zakryla si hlavu rukama. Trpěla naplno abstinenčními příznaky. Za okamžik začne křičet a u úst se jí objeví pěna.

„Já to neudělala! Já nikoho nezabila!“

„Ta pistole mluví o něčem jiném,“ řekl Conklin.

„Něco potřebuju. Umírám.“

„Nejdřív mluv, pak se o tebe postaráme.“

Zatímco se Lawanda krčila v koutě, sténala a kývala se dopředu a dozadu, přehrávala jsem si zločin v hlavě a snažila se vymyslet, jak to mohlo proběhnout.

Řekněme, že ta dívka potřebovala dávku. Booker jí řekl, aby si na ni šla ven vydělat. Měla Pincusovu zbraň. Sledovala tedy Cesťáka, zastavila ho na ulici, a když jí drogy nedal, zastřelila ho a oloupila. Ale jak by ho mohla také zbít? Byla příliš malá. Rozhodně ne rovnocenný soupeř pro Bookera.

„Seženete mi dávku?“ zeptala se Conklina.

„Obstaráme ti pomoc,“ opověděl Conklin.

Lawanda se škrábala po těle, vytrhávala si vlasy. Byla jsem si jistá, že nás už nevnímá, že se propadla do černé díry zoufalství a neví ani, že tam jsme.

Ale ona se držela. Stále se pohupovala a zírala do podlahy, když tu náhle zaječela jako posedlá: „Tu pistoli mi dala Sammy Pincusová, abych se mohla na ulici bránit!“

Vstala jsem ze židle, došla k Lawandě a sklonila se, abych jí viděla do očí. „Jak se Sammy k té pistoli dostala?“ zeptala jsem se.

Dívka na mě vytřeštila oči, jako bych byla úplně pitomá. „Vzala ji svýmu fotrovi, panu Neilovi. To on zabil Cesťáka Ježíše.“

Kapitola 108

SRDCE MI BUŠILO V HRUDI jako kladivo na plechový sud. Conklin šel za mnou, když jsme stoupali po úzkém schodišti vedoucím do advokátní kanceláře nad charitativní jídelnou zvanou Od srdce.

Skupinka dívek z nehtového studia se pokusila protáhnout kolem nás směrem dolů, ale při pohledu na naše odhodlání couvly a přitiskly se ke zdi na odpočívadle. Jedna řekla hlasitě ostatním: „To jsou poldové!“

Zabušila jsem na dveře s cedulkou „Pincus a Pincus“, a když se něčí hlas zeptal: „Kdo je to?“, řekla jsem: „Pane Pincusi, tady je policie.“

Otevřít přišel Al Pincus, ten větší z bratrů.

„Jak vám mohu pomoci?“ zeptal se a zatarasil vchod svým tělem.

„Pro začátek byste nás mohl pustit dovnitř,“ odpověděla jsem.

Povzdechl si, otevřel doširoka dveře a zavolal přes rameno: „Neile, policie!“

Neil Pincus vyšel ze své kanceláře. Byl oblečený stejně, jako když jsem ho viděla naposledy: v šedých kalhotách, bílé košili s vyhrnutými rukávy, bez kravaty.

Vytáhla jsem z vnitřní kapsy bundy zatykač a ukázala ho „panu Neilovi“.

„Jste zatčen.“

Vytrhl mi zatykač z ruky, rozložil ho, přelétl pohledem a řekl: „Zbláznila jste se? Já nikoho nezabil.“

„Máme vaši pistoli, Pincusi. Našla se u ženy, která dosvědčí, že jste zastřelil Rodneyho Bookera.“

„To je pitomost,“ řekl Neil Pincus a zamířil zpátky do své kanceláře. „Zavolám svému právníkovi.“

„Zůstaňte stát, kde jste!“ křikl Conklin. „Zvedněte ruce tak, abychom je viděli. Hned!“

Nečekala jsem odpor, ale byla jsem na něj připravená. Zatímco Conklin mířil glockem na Neila Pincuse, já ho přimáčkla ke zdi a spoutala mu ruce za zády.

„Máte právo nevypovídat,“ řekla jsem, když jsem ho prohledávala.

„Hej!“ křikl Al Pincus. „Nechte mého bratra být. Jste úplně vedle. To já zabil Rodneyho Bookera.“

„Ale, ne! Poslouchejte,“ řekl mi Neil Pincus. „Al s tím neměl nic společného. Já to udělal. Zabil jsem toho parchanta kvůli tomu, co udělal mé dceři.“

„Byl jsem to já – a nelituju toho,“ trval na svém Alan Pincus. „Booker byl ďábel. To, co udělal Sammy… Tomu dítěti se kdysi otvíral celý svět příležitostí.

Neil ho chtěl dostat podle zákona, ale Booker byl moc mazaný. Tak jsem si vzal pistoli svého bratra. Našel jsem toho šmejda na rohu ulice a nasypal mu pár kulek do hlavy.“

„Díky,“ řekla jsem. „V Bookerovi bylo tolik kulek a byl tak zmlácený, že jste ho klidně mohli zabít společně. Vlastně si myslím, že to tak bylo. Vyřídili jste ho spolu.“

Přečetla jsem Alanu Pincusovi jeho práva a Conklin mu nasadil pouta, ale vzadu v mozku mě začaly šimrat pochybnosti.

Neil Pincus řekl, že to udělal.

Al Pincus prohlásil, že to udělal on.

Jaký případ by se dal postavit na svědectví z druhé ruky Lawandy Lewisové, prostitutky a feťačky, která možná umře dřív, než dojde k procesu?

Odpověděla jsem si na vlastní otázku. Pokud bude každý z bratrů Pincusových tvrdit, že Cesťáka zabil on bez účasti toho druhého, bude to porotě stačit jako dostatečná pochybnost. Jeden porotce stačí na prohlášení řízení za zmatečné – a já pochybovala, že by město dokázalo strávit víc než jeden proces kvůli hajzlovi jako Rodney Booker.

A pak mi to došlo.

Bratři Pincusové to takhle naplánovali.

Když jsme s Conklinem vedli ty dva muže po schodech dolů, myslela jsem už dopředu na to, jak je oddělíme, vyslechneme a pokusíme se obrátit jednoho proti druhému. Ale když jsme došli dolů, můj vlak myšlenek vykolejil.

V otevřených dveřích čekal zástup lidí – a v tom okamžiku se rozpoutal skutečný blázinec.

Kapitola 109

Z JÍDELNY OD SRDCE SE VYVALIL DAV a zaplavil ulici. Tvořili ho hlavně bezdomovci a dobrovolníci, ale zahlédla jsem mezi nimi i postavy, které tam moc nezapadaly – obchodníky z okolí.

„Ustupte! Nechte nás projít!“ křikla jsem, ale dav se místo toho kolem nás semkl, vrážel do nás a začínalo hrozit, že to špatně skončí. Nahmatala jsem mobil, po paměti vytočila číslo a nějak se mi podařilo dovolat seržantovi na dispečinku.

Nadiktovala jsem mu číslo svého odznaku a polohu a řekla, že potřebujeme jednotku pro zvládnutí davu. A to rychle.

Protlačil se k nám muž v pěkném obleku a zavolal na mě: „Seržantko, seržantko, jsem Franklin Morris, člen Asociace Páté ulice. Nemohu vás nechat tyhle muže zatknout, protože Rodneyho Bookera jsem zastřelil já – a mohu to dokázat. Neil se mi v tom snažil zabránit, ale já musel udělat, co bylo správné. Pověz jí to, Neile.“

Byl to začátek řetězové reakce, jakou jsem nikdy neviděla – a nikdy si nedokázala ani představit.

„Jsem Luvie Jumpová,“ představila se černoška s brýlemi s fialovými rámečky a barevným pulovrem přes legíny. Natočila své štíhlé tělo bokem a prodírala se ke mně, zatímco mluvila. „Neposlouchejte pana Morrise, seržantko. Je to nejlepší přítel Neila Pincuse. Poslouchejte mě.

Opakovaně jsme volali policii – a ta nic neudělala. Rodney Booker byl jako morová rána. Prodával drogy. Dělal z hodných děvčat feťačky a prostitutky. Zastřelila jsem ho, protože byl ďábel. Zeptejte se, koho chcete. Udělala jsem to tou Neilovou malou pistolí – a jsem připravená jet s vámi.“

Začala se mi točit hlava a zvedat žaludek.

K autu jsme to měli jen dvacet metrů, ale dav byl tak rozlehlý, že jsem na něj neviděla. Poslouchala jsem, jestli se neozvou sirény, ale slyšela jsem jen hukot hlasů kolem nás.

A pak se přiznal další muž – zatahal mě za rukáv a řekl, že se jmenuje Harry Bainbridge. Byl to černoch s dredy a zlatými zuby, vypadal jako bezdomovec a tvrdil, že zbil Bookera dřevěnou tyčí poté, co mu prostřelil mozek Pincusovou lacinou pistolí.

„To, co se píše o Cesťáku Ježíšovi v novinách, že to byl dobrej člověk, to jsou jenom kecy. Kde jste byli, když jsme vás volali? Proč jsem to musel být já, kdo má teď na rukou krev? Ale já to udělal, madam. Ukradl jsem panu Pincusovi zbraň a zastřelil toho zmrda. Škemral o život a mě to bylo jedno kvůli tomu, co udělal mojí holce Floře.“

Předstoupila před nás nějaká žena – nebo to možná byl muž převlečený za ženu, to jsem nevěděla jistě. Řekla, že se jmenuje Mercy.

„Ten parchant udělal z mojí sestry kurvu. Napumpoval do ní perník a ona umřela na ulici. Kousek odtud. Musela jsem toho hajzla zabít, jasný? Už teď mám papíry na hlavu, tak se nemusím bát žádný poroty.“

„Mercy! Sklapni. Nepřiznávej se k něčemu, co jsi neudělala. Byl jsem to já,“ prohlásil muž, který vypadal jako mladý boxer.

Nos měl přeražený a křivě srostlý a k tomu výraz člověka, jemuž mozek příliš často narazil zevnitř na lebku.

„Střelil jsem Cesťáka šestkrát pistolí toho advokáta. Práskprásk, prásk-prásk, prásk-prásk, a když šel Cesťák k zemi, zkopal jsem ho. Zbil jsem ho tímhle,“ řekl a potřásl pěstmi. „Vodrovnal jsem toho šmejda za to, co udělal týhle čtvrti.“ Prodrala se k nám povědomá blonďatá dívka s hubeným obličejem – hezká jako roztleskávačka na pervitinu.

„Můj táta a strejda Al nic neudělali, jen se mě snažili chránit,“ řekla Sammy. „Říkala jsem, že jsem Cesťáka milovala, ale to byla lež. Když jsem ho zabila, všichni jsme lhali, aby policie nikoho z nás nepodezírala. Ale on byl tyran. Zotročil si mě. Proto jsem vzala otcovu pistoli.“

Už mi to bylo jasné, průzračné jako sklo. Tenhle chaos byl organizovaný. Plánovali to bratři Pincusové od toho dne, kdy oni – nebo někdo jiný – zabili Cesťáka Ježíše?

Do Páté ulice se vřítila policejní auta a dodávky a dav se rozprchl. Jejich posádky vyskákaly ven, mávaly obušky a tlačily místní dál.

„Tyhle dva odvezte,“ přikázala jsem policistům, kteří k nám stáli nejblíž. Předala jsem jim bratry Pincusovy, a když je odváděli k dodávce, dav se znovu vrhl dopředu.

Neil Pincus se obrátil na policistu, který mu skláněl hlavu při nastupování na zadní sedadlo dodávky. „Jenom vteřinku, důstojníku. Seržantko Boxerová?“ křikl. „Copak to nechápete? Buďto jsme to udělali všichni, a nebo nikdo!

A i kdybyste postavili někoho před soud, neodsoudí ho. Vrah Rodneyho Bookera je hrdina.“

Kapitola 110

S POMOCÍ JEDNOTKY pro zvládání pouličních nepokojů jsme s Conklinem přitiskli ke zdi šest lidí a prohledali je. Zjistili jsme si jejich jména a pak je naložili do dodávek a nechali je odvést do Baráku k výslechu.

Chtěla jsem, aby nám všech osm odvyprávělo, jak zabili Cesťáka a proč.

Seděla jsem za volantem a ještě se potila, když jsme s Conklinem jeli zpátky do Budovy spravedlnosti. Scéna s davem mi zvedla tep až do stratosféry a stále ještě se držel vysoko nad obvyklými šedesáti osmi údery za minutu. Ale byla jsem šťastná. Nebo spíš nadšená.

Podívala jsem se do zpětného zrcátka a uviděla za mříží za sebou Franklina Morrise a „Mercy“, jak si povídají, jako bychom je vezli na oběd.

Proč by si měli dělat starosti?

Bratry Pincusovy možná vyloučí z advokátní komory za doznání k vraždě, ale obhajoby jejich skupiny spoluspiklenců, z nichž jeden nebo všichni byli vinní vraždou Rodneyho Bookera, se ujme někdo jiný. Ale já si myslela, že odhad Neila Pincuse byl správný.

Pokud se ti lidé budou držet svých verzí, žádná porota je neodsoudí. Osm doznání, která se popírala navzájem, bylo osmkrát horší než jedno, takže převládnou oprávněné pochybnosti. Pochybovala jsem, že vůbec dojde k procesu.

Řekla jsem Conklinovi: „Cindy za tohle dostane nabídku k natočení filmu. ‚Masový vrah a drogový dealer, považovaný původně za lidového hrdinu, byl odstraněn díky spiknutí lidí z ulice.‘ Měl bys jí zavolat.“

„Ne, udělej to ty. Ty jsi šéf.“

Usmála jsem se a řekla: „Dobře. Až si odbudeme tuhle práci, dám jí exkluzivní informace.“

Pak už jsem mlčela.

Když jsme zabočili do Bryant Street, pomyslela jsem na Cesťáka Ježíše, okouzlujícího a pohledného grázla, který prodával dětem crack a přiváděl dívky k závislosti na pervitinu, který zřídil mobilní laboratoř na pervitin, jež vybuchla a zabila deset lidí, převážně obyčejných občanů na cestě do práce.

Nehodlala jsem přimhouřit oči nad pouliční spravedlností.

Pokud se nám podaří usvědčit Bookerova vraha, uděláme to. Ale možná se tentokrát bude muset zákon sklonit před jiným druhem práva. Cesťák Ježíš, pouliční svatý, jímž rozhodně nebyl, byl potrestán rychleji a účinněji, než bychom to dokázali my – a bez možnosti podmínečného propuštění.

Nedalo se popřít, že našemu městu jeho smrt prospěla.

„Na co myslíš, Lindsay?“ zeptal se Conklin.

Pohlédla jsem na něho a uviděla, že i on vypadá spokojeně. Řekla jsem: „Přemýšlela jsem o tom, že i tohle je kupodivu dobrý den být polda.“

Epilog

KONEČNĚ ŠŤASTNÁ

Kapitola 111

ZATÍMCO JOE ŘÍDIL svůj pěkný černý mercedes třídy S, já odpočívala na sedadle vedle něho. Bylo skvělé podívat se doleva a vidět jeho krásný obličej a silné ruce na volantu. Pokaždé, když zachytil můj pohled, otočil hlavu a opětoval ho.

Usmívali jsme se na sebe jako poprvé zamilovaní středoškoláci. „Radši koukej na cestu, kámo,“ napomenula jsem ho.

„Chtěl bych z tebe stáhnout ty šaty,“ řekl.

„Právě jsem si je oblékla!“

„To si pamatuju,“ řekl a chtivě se usmál. „O čem jsi to vlastně mluvila?“

„O Yuki.“

„Jasně. Yuki na pár týdnů odjíždí.“

„Chtěla na pár týdnů odjet, ale pak jí zavolal Parisi a řekl: ‚Mám pro vás případ, slečno Castellanová. Myslím, že byste si jím mohla vysloužit povýšení. A dostat přidáno‘.“

Joe otočil volantem a odbočil na příjezdovou cestu ke klášterní škole Posvátného srdce v Pacific Heights, krásnému a trochu strašidelnému starému sídlu, kde Joeův přítel starosta pořádal velkou akci zaměřenou na sbírání finančních darů pro chudé děti z města.

Byla to významná událost a Joe se dostal na seznam hostů, protože dostával zakázky od vlády, byl bývalým zástupcem ředitele Úřadu pro národní bezpečnost a specialistou na Střední východ.

Ze stínů vybíhali zaměstnanci parkující auta v kostýmech z Bludného Holanďana a venkovní reflektory dělali ze školy elegantní noční podnik. Z drahých aut vystupovali hosté oblečení proslulými návrháři a Joe vystoupil z našeho.

Podal klíčky muži, který ho měl zaparkovat, došel k mým dveřím a otevřel mi je. Zavěsila jsem se do něho.

„Chci si poslechnout zbytek té historky,“ řekl.

Zamířili jsme ke klenutému kamennému vchodu. Užívala jsem si, že jsem pro jednou svátečně oblečená: měla jsem lodičky na vysokém podpatku, vlasy vyčesané nahoru a na sobě dlouhé, přiléhavé červené šaty, naprosto perfektní pro sto sedmdesát sedm centimetrů vysokou blondýnu. Kráčela jsem po boku okouzlujícího muže, který jako by se ve smokingu narodil.

„Aha. Takže Parisi řekl Yuki: ‚Dám vám případ Rodneyho Bookera. Gratuluju.‘ On jí dal bombu, Joe. Osm obviněných, žádní svědci, vražděná zbraň, kterou nelze s jistotou určit a odpudivá oběť. Bude na tom pracovat celý rok a pak u soudu vybouchne.“

„Chudák Yuki.“

„Jednoho dne snad bude moci vysadit. Aspoň doufám.“

Překročili jsme práh do koktejlové party v plném proudu. Krásní lidé spolu živě rozmlouvali, smáli se, jejich hlasy se rozléhali v nádherném recepčním sálu s vysokým žebrovaným stropem navrženým ve stylu vrcholu italské renesance.

Přistoupil k nám číšník s podnosem plným sklenic šampaňského a Joe i já jsme si jednu vzali.

Joe se napil, postavil sklenici na blízký stůl, sáhl do kapsy a vyndal černou sametovou krabičku, kterou jsem už tolikrát viděla. Dal mi ji už dvakrát, a přestože jsem ji nikdy úplně nepřijala, ve zdraví přečkala požár i stěhování k Joeovi a já ji jednou za čas otevřela, čistě abych zjistila, co cítím ve svém nitru.

A teď Joe krabičku otevřel znovu a podržel ji tak, že se pět diamantů zasazených v platině zatřpytilo jako křišťálový lustr.

Vzhlédla jsem k němu a pomyslela si, že vůbec nepotřebuje ten krásný oblek. Milovala bych ho i v roztrhané košili.

„Mám pocit jako při déjà vu,“ řekl.

Měla jsem sevřený žaludek, ale stála jsem klidně a dívala se do jeho modrých očí.

„Mám se vrátit do Queensu a nastěhovat se ke své matce? Nebo si mě vezmeš, Lindsay? Budeš mou ženou?“

Kolem nás se promenovali lidé a kapela začala hrát trochu staromódní, ale velice sentimentální melodii ze čtyřicátých let. Bylo to naprosto dokonalé.

Odložila jsem skleničku a natáhla ruku.

„To má být ano?“ zeptal se Joe. „Nebo mě žádáš o tanec?“

„Obojí. Je to konečné dvojí ano.“

Vyčetla jsem z Joeovy tváře dojetí. Řekl: „Miluju tě, blondýno.“ Nasadil mi prsten na prst a políbil mě. Cítila jsem sílu našeho polibku, to, jak zpečetil ten dokonalý okamžik a požehnal naší společné budoucnosti.

Objala jsem Joea kolem krku a on mě k sobě přitiskl. Když jsme se pohupovali do rytmu „Měsíční serenády“ od Glenna Millera, pošeptal mi do ucha: „Ty si to nerozmyslíš. Vezmeme se.“

„Ano, Joe, vezmeme. Miluju tě celým srdcem. Opravdu.“

Kapitola 112

NORMA JOHNSONOVÁ SEDĚLA v bloku s maximální ostrahou Centrální kalifornské ženské věznice. Cela dva a půl krát dva a půl metru s plechovými stěnami natřenými na béžovo obsahovala dvě úzké pryčny nad sebou, umývadlo, nerezovou záchodovou místu – a to bylo kromě spoluvězeňkyně všechno.

Celu s ní sdílela Bernardette Radkeová, dost stará na to, aby mohla být její matka, vražedkyně stejně jako ona, ale zdaleka ne tak chytrá a chladnokrevná. Bernie zavraždila svého manžela tak, že ho srazila pick-upem, a když „zdrhala“ z místa činu, projela křižovatku na červenou a zabila další tři lidi, mezi nimi osmileté dítě.

Navzdory svému skóre byla Bemardette lehká váha.

Udělala to bez plánování, nemělo to žádný styl. Prostě se v návalu zuřivosti uchýlila k násilí, ale to Mazlince nevadilo, proto byla Bernie její virtuální otrokyně.

Stejně jako všichni ostatní.

Norma Johnsonová už nebyla Mazlinka.

Neměla žádné povinnosti, žádnou zodpovědnost, a každý dozorce, každý kurátor se musel starat jen o ni. Jídlo jí nosili až pod nos. Modrou uniformu měla vypranou. Prostěradla složená. Nosili jí poštu – a víte co? Dostávala spoustu dopisů. Od fanoušků. Z časopisů. Z Hollywoodu.

Stala se z ní celebrita.

Každý se s ní chtěl seznámit, promluvit si s ní. Báli se jí a obdivovali zároveň.

A ona se tam cítila jako královna, která se vrátila domů. Poprvé v životě měla někde pocit, že tam patří.

Norma ležela na svém kavalci, dívala se na spodek postele nad ní a promítala na to prázdné plátno celý svůj život. Procházela si množství okamžiků, které z ní udělaly to, čím teď byla, a vyprávěla sama sobě svůj příběh.

Zvlášť se soustředila na jednu historku, kterou nikdy nikomu neřekla: o chvíli, kdy ji její otec přivedl do svého domu na Nob Hill, když tam nikdo nebyl. Ukázal jí hady, které choval ve svém pokoji, a naučil ji s nimi zacházet a pověděl jí, jak se dají použít k zabíjení.

Vzpomínala, jak ho tenkrát milovala. Jak ho uctívala. Ale bylo tu ještě něco jiného. Ta otázka. Proč ji nemohl plně uznat za svou dceru?

Její matka byla obvykle dole a vysávala koberec v obývacím pokoji. Proč nemohl tatínek vykopnout svou manželku? Proč nemohl učinit z Normy a její matky svou skutečnou rodinu, když je obě tolik miloval?

A pak se něco stalo.

Přišla jeho žena a rozzuřilo ji, když uviděla Normu a jejího otce pohromadě.

„Ne, Chrisi. Ne tady. Už jsem ti to říkala. Nikdy nevoď tu holku do mého domu.“

Její tatínek řekl: „Ano, drahá. Omlouvám se.“

Norma držela v ruce hada a otvírala mu tlamu palcem a ukazováčkem přitisknutými na čelistní klouby, přesně jak ji to otec učil.

Ale v tom okamžiku byla v jeho tváři panika. „Musím tě odsud odvést,“ řekl. Jako by byla póvl, ne jeho krev, jeho dcera. Ne potomek senátorovy dcery a prvního občana Kalifornie.

Podběhla mu pod paží, protáhla se kolem „té čarodějnice“ a utíkala chodbou do hlavní ložnice, ve které manželé spali společně. Tam strčila bungara pod přikrývky, kde byla tma a útulno, přesně jak to mají plazi rádi. A myslela si, že tam hada nechává, aby zabila ji – i když dobře věděla, že tam spí i její otec.

Našel ji v koupelně vedle ložnice. Zabušil na dveře.

„Pospěš si!“ křikl.

To bylo to poslední, co jí kdy řekl. Vyšla z koupelny, vyběhla z domu a celé hodiny proseděla na obrubníku.

Plakala, když zemřel.

A pak se všechno změnilo. Ale ona toho nelitovala. Pomstila se – a život byl zase dobrý. Měla vše, co potřebovala. A byla tou nejobávanější, nejdůležitější obyvatelkou tohoto místa. Vážili si jí tady. Respektovali ji.

„Jste v pořádku, Normo?“ zeptala se dozorkyně, když přišla Normu a Bernie odvést na jejich hodinku na dvůr. Klíče v její ruce příjemně cinkaly.

„Je mi skvěle,“ odpověděla Norma Johnsonová a věnovala dozorkyni jeden ze svých vzácných úsměvů. „Nikdy mi nebylo lépe.“

Poděkování

NAŠE VELKÉ DÍKY patří špičkovým profesionálům, kteří nám věnovali svůj cenný čas a zkušenosti, když jsme psali tuto knihu: kapitánu Richardu Conklinovi, doktoru Humphreymu Germaniukovi, Chucku Hannimu, Mickeymu Shermanovi, Philipu R. Hoffmanovi, doktorce Michelle Koo, doktorce Marii Paigeové, Timu Hettrichovi a Rebecce DiLibertové.

Dále chceme srdečně poděkovat Maryellen Dankenbrinkové, Chrisi Cooperovi, Narayanu Radhakrishnanovi a dvěma prvotřídním hráčkám z našeho týmu – Lynn Colomellové a Mary Jordanové.

O autorech

JAMES PATTERSON je jedním z nejprodávanějších spisovatelů všech dob, jeho knih se po celém světě prodalo už stošedesát milionů výtisků. Je autorem dvou nejpopulárnějších detektivních sérií uplynulého desetiletí, v nichž vystupuje Alex Cross a Ženský vyšetřovací klub. Získal cenu Edgar Award, nejvyšší ocenění pro autora tohoto žánru, a jeho knihy Sběratel polibků a A pavouk přichází byly zfilmovány. Jeho celoživotní práce na propagaci knih a čtení se odráží na jeho nové webové stránce ReadKiddoRead, která pomáhá rodičům, prarodičům, učitelům a knihovníkům najít ty nejlepší knihy pro jejich děti. Žije na Floridě.

MAXINE PAETROVÁ je spisovatelka a žurnalistka. Žije se svým manželem v New Yorku.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai