Záludné vlny

James Patterson

(2008)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Romány, Literatura světová, Detektivky, Thriller

Ned si naplánoval život v luxusu po boku bohaté Tess, místo toho však zažívá nejhorší noční můru svého života. Umělecká díla pohádkové hodnoty, která měl ukrást, nevysvětlitelně zmizela a jeho kumpáni i snoubenka jsou mrtví. Ned čelí obvinění ze všech vražd. Někdo místo něj sbalil šedesát milionů dolarů, zabil celou bandu a dal si záležet na tom, aby všechno ukazovalo na Neda. Jedinou šancí, jak si zachránit holý život, je vypátrat skutečného pachatele.

Copyright © 2004 by James Patterson

Translation © Ondřej Duha, 2008

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu LIFEGUARD

přeložil Ondřej Duha

Redakční úprava Jana Pleskotová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2008

shop@alpress.cz

Tisk a knihařské zpracování Centa, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno Vydání první

ISBN 978-80-7362-537-5

Děkuji Sunny a Donu Sweeneyovým, rodákům z Brocktonu a přátelům. Dále Jennifer Gencové a personálu hotelu Breakers v Palm Beach. A Stevu Vasblomovi z Aucklandu, bláznivému Australanovi, který stojí každým rokem čím dál pevněji nohama na zemi.

První část

DOKONALÁ

TREFA

Kapitola 1

„NEHÝBEJ SE,“ řekl jsem Tess, celý zpocený a udýchaný. „Nehni ani brvou. Když se jenom nadechneš, vím, že se probudím a budu zase tahat opalovací lehátka k bazénu a zírat na tu úžasnou dívku, se kterou by se dalo prožít něco krásného. A tohle všechno zůstane jenom snem.“

Tess McAuliffeová se usmála a v těch hlubokých modrých očích jsem poznal, proč jí nedokážu odolat. Byla víc než krásná. Měla štíhlou, atletickou postavu a husté kaštanové vlasy spletené do dlouhého francouzského copu a uměla se smát tak, že nikdo nevydržel zůstat vážný. Líbily se nám stejné filmy, Memento, Taková zvláštní rodinka, Casablanca. Smáli jsme se stejným vtipům. Ode dne, co jsem ji potkal, jsem nedokázal myslet na nic jiného.

V Tessiných očích se objevil soucit. „Je mi líto, ale budeme to muset risknout, Nede. Ležíš mi na ruce.“

Odstrčila mě a já se převalil na záda. Hladké bavlněné povlečení na posteli v jejím drahém hotelovém apartmá bylo zmačkané a propocené. Mé džíny, její sarong s leopardím vzorem a kalhotky černých bikin se válely někde na podlaze. Před pouhou půlhodinou jsme ještě seděli proti sobě ve snobském Café Boulud v Palm Beach a jedli DB burgery – mletou svíčkovou plněnou husími játry a lanýži, třicet dolarů jeden.

V jednom okamžiku se její noha dotkla mé. Sotva jsme to stihli do postele.

„Ááách,“ povzdechla si Tess a opřela se o loket. „Tohle je mnohem lepší.“ Na zápěstí se jí pohupovaly tři zlaté náramky od Cartiera. „A podívejme, kdo je pořád tady.“

Zadržel jsem dech. Poplácal jsem po přikrývkách okolo sebe. Uhodil jsem se do hrudi a nohou, jako bych se potřeboval ujistit. „Jo,“ řekl jsem a usmál se.

Odpolední slunce ozařovalo Bogartovo apartmá hotelu Brazilian Court, podniku, kde bych si nemohl dovolit ani skleničku, nemluvě o dvou přepychově zařízených místnostech, které si Tess pronajala na uplynulé dva měsíce.

„Doufám, že víš, Nede, že se mi takovéhle věci nestávají moc často,“ řekla trochu ostýchavě a položila mi bradu na hrudník.

„Jaké věci?“ Pohlédl jsem do jejích modrých očí.

„Co asi můžu mít na mysli? Abych souhlasila, že půjdu na oběds někým, koho jsem viděla jen dvakrát na pláži. Šla s ním uprostřed dne.“

„Jo tohle…“ Pokrčil jsem rameny. „To mně se tohle stává minimálně jednou týdně.“

„Opravdu?“ Dloubla mě bradou do žeber.

Políbili jsme se a já cítil, že se mezi námi opět něco zdvihá. Pot na Tessiných ňadrech byl teplý a lahodný a má dlaň putovala po jejích dlouhých, hladkých nohách a pozadí. Odehrávalo se tady cosi magického. Nemohl jsem přestat se Tess dotýkat. Skoro jsem zapomněl, jaký je to pocit.

Rána do černého, jak tomu říkají tam, odkud pocházím. Jižně od Bostonu, konkrétně v Brocktonu. Jako najít stodolarovku v kapse starých džínů. Vyhrát v loterii.

Dokonalá trefa.

„Ty se směješ.“ Tess se na mě podívala, opřená o loket. „Můžeš mě do toho zasvětit?“

„O nic nejde. Jenom jsem rád, že jsem tady s tebou. V poslední době se na mě lepila smůla.“

Tess lehce pohnula boky a já do ní vklouzl, jako bych to dělal už nesčetněkrát. V tom luxusním apartmá, kde jsem byl uprostřed dne se ženou, kterou jsem si ještě před několika dny nedokázal ve svém životě představit.

„No, tak ti gratuluju, Nede Kelly.“ Tess mi položila prst na rty. „Myslím, že ses té smůly právě zbavil.“

Kapitola 2

SEZNÁMIL JSEM SE S TESS před čtyřmi dny na krásné bílé pláži táhnoucí se podél North Oceán Boulevardu v Palm Beach.

„Ned Kelly“ je jméno, kterým se obvykle představuji. Jako ten psanec. V baru, s drsnými chlapy okolo, to dobře zní. Až na to, že kromě několika australských pivařů a pár Britů nikdo neví, o kom mluvím.

To úterý jsem seděl na zídce u pláže poté, co jsem uklidil převlékací kabinky a okolí bazénu sídla, na kterém jsem pracoval na půl úvazku pro pana Sola Rotha – pro jeho přátele Sollieho. Patřila mu jedna z těch rozlehlých usedlostí, na které vidíte z pláže severně od hotelu Breakers a možná si říkáte: Páni, čí je tohle?

Čistil jsem bazén, leštil jeho sbírku veteránů, vyzvedával v knihkupectví detektivky zvlášť vybrané pro jeho přítelkyně Cheryl a Julii a někdy si s ním večer zahrál několik her žolíků u bazénu. Pronajal mi pokoj pro řidiče nad garáží. Sollie a já jsme se seznámili v Ta-boó, kde jsem v pátek a v sobotu večer vypomáhal jako číšník. Tehdy jsem také dělal plavčíka na poloviční úvazek na Midtown Beach. Sollie mi udělal nabídku, jakou jsem nemohl odmítnout, jak někdy žertem rád říkal.

Kdysi jsem chodil na vysokou. Zkusil si „skutečný život“. Dokonce jsem učil v jedné škole nahoře na severu. Mé místní kamarády by nejspíš šokovalo, kdyby se dozvěděli, že jsem byl na půl cesty k vysokoškolskému titulu. „Jakou jsi měl specializaci?“ ptali by se asi. „Hlídání pláže?“

Toho krásného dne jsem tedy seděl na zídce u pláže. Zamával jsem na Miriam, která bydlela v sousedství ve velkém bungalovu, a teď šla k moři se svými yorkšíry Nicholasem a Alexandrou. Asi sto metrů od pobřeží surfovalo několik kluků. Přemýšlel jsem, že bych si šel zaplavat a proběhnout se. Uběhl bych dva kilometry po pláži, doplaval zpátky a pak to vzal ještě jednou. Celou dobu s pohledem upřeným na oceán.

Pak se zjevila ona – jako v nějakém snu.

V krásných modrých bikinách, po kotníky v příboji. Její rudohnědé vlasy jí splývaly na ramena.

V té chvíli však vypadala trochu smutně. Nepřítomně hleděla k obzoru. Zdálo se mi, že si utírá oči.

Díval jsem se na tu pláž, vlny, krásnou, nešťastnou dívku – a náhle jsem měl pocit, že chce udělat něco bláznivého!

Na mé pláži.

Rozběhl jsem se k ní příbojem. „Hej…“

Zastínil jsem si oči a pohlédl do její nádherné tváře. „Jestli myslíte na to, co si myslím, tak bych vám to neradil.“

„A na co mám myslet?“ Překvapeně na mě pohlédla.

„To nevím. Vidím na pláži krásnou dívku, která si utírá oči a nešťastně se dívá k obzoru. Nebylo to v nějakém filmu?“

Usmála se. V tom okamžiku jsem poznal, že opravdu plakala. „Myslíte ten, ve kterém si šla dívka za horkého odpoledne zaplavat?“

„Jo,“ hlesl jsem a pokrčil rameny. Náhle jsem si připadal trochu trapně. „To je on.“

Na krku jí visel tenký zlatý řetízek a byla dokonale opálená. A měla přízvuk, možná anglický. Bože, to byla kost.

„Řekněme, že jsem byl jenom opatrný. Nestojím o žádné nehody na své pláži.“

„Své pláži?“ řekla a ohlédla se na Sollieho sídlo. „Takže ten dům je taky váš?“ Škádlivě se na mě usmála.

„Jasně. Vidíte to okno nad garáží? Tamhle.“ Trochu jsem ji pootočil. „Za těmi palmami. Když se takhle nakloníte…“

Její smích přišel jako odpověď na mé modlitby.

„Ned Kelly.“ Natáhl jsem ruku.

„Ned Kelly? Jako ten psanec?“

Zalapal jsem po dechu. Tohle mi ještě nikdo neřekl. Jenom jsem tam stál a připitoměle se usmíval. Myslím, že jsem ani nepustil její ruku.

„Sydney. Nový jižní Wales,“ řekla a předvedla svůj australský přízvuk.

„Boston,“ zazubil jsem se.

A tak to začalo. Dali jsme se do řeči a já se dozvěděl, že je tam už dva měsíce a chodí na dlouhé procházky po pláži. Řekla, že možná přijde i nazítří. A já na to, že tam možná budu také. Jak jsem se za ní díval, jak odchází, říkal jsem si, že se mi za těmi slunečními brýlemi za čtyři sta babek nejspíš posmívá.

„Mimochodem,“ řekla a náhle se ke mně otočila, „takový film existuje. Humoreska. S Joan Crawfordovou. Měl byste si to ověřit.“

Toho večera jsem si Humoresku vypůjčil a zjistil, že na jejím konci vejde krásná hrdinka do moře a utopí se.

A ve středu se Tess vrátila. V černých jednodílných plavkách a slamáku byla snad ještě víc sexy než předtím. Vůbec nevypadala smutně. Zaplavali jsme si. Pak jsem jí řekl, že ji naučím bodysurfing a ona po chvíli souhlasila. Když jsem ji pak pustil, naskočila na správnou vlnu jako profík. „Jsem z Austrálie, hlupáčku. I my máme svoji Palm Beach. Kousek za Hale Beach, severně od Sydney.“

Domluvili jsme se na oběd v hotelu Brazilian Court za dva dny. Bydlela tam, v jednom z nejmódnějších podniků ve městě, několik bloků od North Avenue. Ty dva dny mi připadaly jako věčnost. Pokaždé když mi zazvonil mobil, jsem se lekl, že je to ona a chce to zrušit. Ale neudělala to. Setkali jsme se v Café Boulud, kde si musíte udělat rezervaci na měsíc dopředu, pokud nejste Rod Stewart nebo někdo takový. Byl jsem nervózní jako středoškolák před prvním rande. Seděla už u stolu v sexy šatech odhalujících ramena. Nemohl jsem z ní spustit oči. Nevydrželi jsme to ani do dezertu.

Kapitola 3

„ŘEKL BYCH, že tohle bylo jedno z deseti nejlepších odpolední v mém životě.“ Dal jsem si ruce pod hlavu a lechtal Tess prsty u nohou. Leželi jsme napříč na velikém letišti v jejím apartmá.

„Takže tys byl plavčík na Midtown Beach,“ řekla. „Než se z tebe stal údržbář. Co má takový plavčík na práci – v Palm Beach?“

Usmál jsem se, protože Tess mi zjevně nahrávala na smeč. „Dobrý plavčík musí rozumět vodě,“ odpověděl jsem. „Sleduje hladinu. Je skelná, zčeřená? Nedělá se na ní bílá pěna? Upozorňuje ospalé sněhule severní, aby se překulily a opalovaly z druhé strany. Řeší náhodné střety s medúzami cákancem octa. A tak podobně.“

„Ale teď jsi údržbář,“ zazubila se.

„Možná bych mohl být,“ přikývl jsem.

Pohlédla na mě zcela vážně. „Víš, jak jsem povídala, že je tvé smůle konec, Nede? No, možná to nakonec začíná platit i pro mě.“

Nemohl jsem uvěřit, že mi tohle říká někdo jako Tess McAuliffeová. Všechno na ní bylo prvotřídní a ušlechtilé. Pravda, nejsem žádný chcípáček; kdyby došlo na lámání chleba, patřil bych mezi fešáky. Ale když jsem ji držel v náručí, vrtalo mi hlavou, co v jejím životě ji mohlo tak rozesmutnit. Co skrývala ve svých očích toho prvního dne na pláži.

Můj pohled dopadl na starožitné hodiny na psacím stole naproti posteli. „Proboha, Tess!“

Bylo skoro pět. Celé odpoledne uteklo jako voda. „Vím, že budu litovat… ale musím jít.“

Ve tváři se jí objevil ten smutný pohled z našeho prvního setkání. „Já taky.“

„Poslechni, Tess,“ řekl jsem a natahoval si džíny, „netušil jsem, že se tohle dneska stane, ale mám něco na práci. Možná se pár dní neuvidíme. Ale až se zas objevím, všechno bude úplně jiné.“

„Jiné? V čem jiné?“

„U mě. Například už nebudu muset dávat pozor na lidi na pláži.“

„Líbí se mi, že dáváš pozor na lidi na pláži,“ usmála se mile Tess.

„Chci říct, že budu svobodný. Budu si moci dělat, co budu chtít.“ Začal jsem si zapínat košili a hledat boty. „Budeme se moci vypravit, kam budeme chtít. Třeba na nějaký ostrov. To zní dobře, co?“

„Jasně, to zní dobře.“ Tess se stále usmívala, i když trochu váhavě.

Dal jsem jí dlouhý polibek, kterým jsem říkal: Díky za krásné odpoledne. Pak jsem sebral všechny síly k odchodu, ale nic jiného mi nezbývalo. Pár lidí na mě spoléhalo.

„Pamatuj si, co jsem říkal. Nehýbej se. Nehni ani brvou. Přesně takhle si tě chci pamatovat.“

„Co máš v plánu, Nede Kelly? Chceš vyloupit banku?“ Zůstal jsem stát ve dveřích a pohlédl na ni. Zaujalo mě, že se zeptala zrovna na něco takového. „Já nevím,“ usmál jsem se. „Ale chlap musí udělat, co je potřeba.“

Kapitola 4

BANKU NE, říkal jsem si, když jsem jako v sedmém nebi nasedal do svého starého kabrioletu bonneville a mířil na most do West Palm. Ale Tess byla blízko. Můj život měla změnit jediná akce, která se nemohla nepodařit.

Jak jsem řekl, pocházím z Brocktonu, domova Úžasného Marvina Haglera a Rockyho Marciana. Jak se shodují všichni z Brocktonu, na jedné straně jsou čtvrti a na druhé Bush. Když jsem vyrůstal, lidé říkali, že Brockton tvoří černošská čtvrť, italská čtvrť, švédská a polská čtvrť a ještě jedna, s níž nechtěl mít nikdo nic společného. Chudé ulice s polorozpadlými řadovými domy, kostely a ruinami zavřených továren.

A čtvrť Bush byla nejhorší. Měli jsme gangy. Každý den jsme museli bojovat. Dokud neměl někdo něco zlomeného, ani jsme tomu neříkali bitka. Půlka mých vrstevníků skončila v pomocných školách nebo polepšovnách. Ti dobří si odbyli pár ročníků na nižší střední škole nebo rok dojížděli do Northeastemu a pak nastoupili do otcovy restaurace nebo šli pracovat pro město. Zdálo se, že Brockton rodí hlavně poldy a hasiče. A rváče.

A také darebáky.

Ne že by to byli špatní lidé. Spořádaně platili nájem. Ženili se a brali rodiny na narozeniny a po svátém přijímání na večeře. Vlastnili bary a vstupovali do Rotary klubu. O víkendech grilovali a fandili jako o život Sox a Pats. Jenom si občas vsadili. Nebo prodali pár kradených aut. Případně sem tam rozbili nějakému chudákovu hlavu.

Můj otec byl jedním z nich. Strávil víc času ve vězení v Shirley než u našeho jídelního stolu. Každou neděli jsme si uvázali kravaty, naskládali se do našeho dodge a udělali si výlet, abychom ho viděli v oranžové vězeňské kombinéze. Poznal jsem už stovky chlapů jako on.

Což mě přivádí k Mickeymu, Bobbymu, Bameymu a Dee.

Znám je, co se pamatuji. Všichni jsme bydleli několik bloků od sebe. Mezi Leden, Epson a Snell Street. Věděli jsme o sobě všechno. Mickey byl můj bratranec, syn strejdy Charlieho. Postavou připomínal drátěný věšák s kudrnatými rezavými vlasy, ale byl to drsný brocktonský frajer. Byl starší než já o šest týdnů, ale vypadalo to jako šest let. Přivedl mě do maléru víckrát, než dokážu spočítat – a ještě víckrát mě z nějakého dostal. Bobby byl Mickeyho bratranec, ale můj ne. Ode dne, co můj straší bratr zemřelv přestřelce, nastoupil na jeho místo. Dee byla Bobbyho žena a byli spolu od nepaměti. Bamey byl nejzábavnější člověk, jakého jsem kdy potkal, a také můj ochránce na střední škole.

Každé léto jsme pracovali v restauraci Vinice: starali se o bar, roznášeli jídlo a občas odvedli nějakou tu „prácičku“, abychom mohli platit účty. Na zimu jsme jezdili sem dolů. Parkovali jsme auta u klubů, sloužili na výletních lodích, dělali hotelové poslíčky a podobně.

Někdo, kdo žije konvenčním životem, by možná řekl, že jsme darebáci. Ale mýlil by se. Svoji rodinu si nevybereš, jak se říká, ale můžeš si vybrat lidi, které máš rád. A tihle mi byli lepší rodinou než ta skutečná. Mnohokrát to dokázali.

Brocktonští rodáci se dělí do dvou skupin. Ti, kteří dřou na každý cent. Co jim nevezme stát, o to je připraví církev.

A pak jsou ti, kteří mají oči otevřené a čekají na svou velkou trefu.

Jednou za čas se jí dočkají. Takové, kterou si nemohou nechat ujít. Takové, která jim může změnit život.

A právě za takovou jsem měl namířeno, když jsem odešel z Tessina apartmá v Brazilian Courtu.

Objevil ji bratranec Mickey.

Dokonalou trefu.

Kapitola 5

JAKMILE NED odešel, Tess se svalila zpátky na postel a se smíchem zakroutila hlavou. „Ty ses snad zbláznila, Tess! Jsi úplnej cvok!“

Bylo bláznivé sblížit se s někým jako Ned, zvlášť při tom ostatním, co se v jejím životě dělo.

Ale Ned měl v sobě něco, čemu nedokázala odolat. Možná to byly jeho oči, šarm, chlapecký půvab. Jeho nevinnost. To, jak k ní na pláži přistoupil, jako by byla dáma v nesnázích. Bylo to už dávno, co se k ní někdo naposledy takhle choval. Chtěl ji. A jí se to líbilo. Které ženě ne? Kdyby tak věděl…

Ještě si hověla na posteli a znovu prožívala každou podrobnost toho nádherného odpoledne, když uslyšela ten hlas.

„Ahoj.“ Stál ve dveřích do ložnice a s úšklebkem se opíral o zárubeň.

Tess leknutím málem vyskočila z kůže. Vůbec neslyšela, že by někdo odemykal dveře apartmá.

„Vyděsil jsi mě,“ řekla a přikryla se.

„Chudinko Tess.“ Potřásl hlavou a hodil klíč od pokoje do popelníku. „Koukám, že tě obědy v Bouludu a Ta-boó začínají nudit. Začala jsi obcházet střední školy a balit po vyučování studenty.“

„Ty ses díval?“ vyhrkla Tess. To by bylo tomu parchantovi podobné. „Prostě se to stalo,“ ohradila se trochu zahanbeně. A ještě víc se styděla, že se musí ospravedlňovat. „Myslí si, že jsem někdo. Ne jako ty.“

„Prostě se to stalo.“ Vešel do ložnice a svlékl si sportovní sako značky Broni. „Prostě jste se potkali na pláži. A pak jsi tam šla ještě jednou. A čistě náhodou jste se potkali u oběda v Bouludu. Plavčík. Jak romantické, Tess.“

Podrážděně se posadila. „Tys mě sledoval? Běž si to udělat sám.“

„Myslel jsem, že to víš,“ řekl a ignoroval její reakci. „Jsem prostě žárlivý.“ Začal si svlékat košili s krátkým rukávem. Tess naskočila husí kůže. Byla si jistá, že vycítil její obavy, když si rozepínal kalhoty.

„A že bych si to udělal sám, Tess,“ – svlékl si kalhoty – „to tedy nehrozí. Proč myslíš, že ti kupuju všechny ty drahé šperky?“

„Prosím,“ řekla Tess a zabalila se do přikrývky. „Dneska ne. Co kdybychom si jenom povídali.“

„Povídat si můžeme.“ Pokrčil rameny, úhledně si složil košili na kraj postele a vyklouzl ze slipů. „Promluvíme si o tom, že jsem se k tobě choval jako k nějaké princezně z vyšší společnosti, jak jsem ti koupil ty prsteny na tvých prstech, náramky na zápěstích, diamantový náhrdelník na krku. Prodavačkám u Tiffanyho už říkám křestními jmény – Carle, Janet i Katy.“

„Víš…“ Tess ho nervózně pozorovala. „Prostě se to stalo. Je to hodný kluk.“

„To určitě je.“ Usmál se. „Ale tobě nějak nerozumím. Všechny ty šperky a mercedes… Jsi jako nějaká nadržená, bohatá štětka, která to dělá na parkovišti s klukem, co parkuje auta.“

Začínala mít strach. Věděla už, co dokáže. Došel ke kraji postele a posadil se. Z jeho erekce se jí skoro udělalo špatně. Odtáhla se, ale on ji popadl za paži a pevně stiskl. Pak vzal do dlaně její diamantový náhrdelník. Na okamžik si myslela, že jí ho chce strhnout z krku. „Teď jsem na řadě zase já, děvenko…“

Stáhl z ní deku a srazil ji na postel. Pak ji chytil za kotníky a roztáhl jí nohy. Lehl si na ni a pronikl dovnitř. Nebránila se. Z toho, jak ho cítila v sobě, jí bylo na zvracení. Domníval se, že mu patří, a možná měl pravdu. Tvrdě přirážel jako pokaždé, hrubý a nepřátelský. Propadala se studem. „Promiň,Nede,“ šeptala si pro sebe. Dívala se, jak chrochtá a potí se jako nějaké odporné zvíře.

Přinutil ji, aby dělala všechno, co měl rád – všechno, co nenáviděla. Když skončil, zůstala Tess ležet s pocitem, že je pošpiněná, a třásla se, jako by se v pokoji udělala zima. Bylo jí do pláče. Chtěla s tím skoncovat. Hned.

„Musím si s tebou promluvit,“ řekla. Stál a zapínal si pásek na svých módních italských šortkách.

„Promiň, miláčku, ale teď nemám na vyznání lásky čas. Musím se vrátit.“

„A uvidíme se později? Na té benefiční akci?“

„No, to záleží na tom.“ Přičísl si před zrcadlem vlasy.

„Na čem?“ zeptala se nechápavě.

Usmál se, skoro smutně. „Začínáš se tady cítit jako doma, co, Tess? Jsi moc hezká, lásko, ale víš, co si myslím? Ty šperky a auto… Začínám mít pocit, že si myslíš, že ti to opravdu patří.“ Znovu se usmál. „Doufám, že se ti to líbilo stejně jako mně.“

Otočil se a sevřel v dlani klíč od jejího pokoje. „A mimochodem, měla by ses zamykat. Nikdy nevíš, kdo se staví na rychlovku.“

Kapitola 6

SKONČILO TO! vykřikla v duchu.

Tess vztekle odkopla přikrývky. Byla zahanbená, rozčílená, zesláblá. Tohle se už nesmí opakovat.

Na posteli ležely nějaké drobnosti, které mu musely vypadnout z kapsy kalhot. Drobné, golfové tyčko. Tess je vší silou hodila na zeď.

Vzala si župan a běžela se osprchovat, smýt ze sebe jeho doteky. Bylo to naposledy, co na sobě cítila jeho ruce. Znamenalo to vzdát se toho všeho, ale ona věděla, že to dokáže. Jak říkal Ned, budou moci odejít kamkoliv. Vydat se na cesty. Ani nevěděl, jak prorocká slova to byla. Nový začátek. Ano, zasloužila si ho.

Šla do šatny vedle ložnice a vzala z ní dlouhé večerní šaty Dolce & Gabana. Vybrala si pár hnědých lodiček značky Manolo Blahnik. Večer bude vypadat nádherně. Postará se, aby do smrti litoval, že ji ztratil.

Tess si svázala vlasy do drdolu a ponořila se do vany plné vody. Vůně levandulového oleje do koupele jí přinesla příjemný pocit čistoty. Opřela se a položila si hlavu na hladký porcelánový okraj. Voda jí sahala pomalu až k ramenům. Zavřela oči.

Do myšlenek se jí vkradla Nedova tvář a smích. Ať se styděla sebevíc, nemohla zapomenout na to krásné, co toho dne prožila. Ned Kelly. Jako ten psanec. Znovu se usmála. Spíš miláček. Bylo načase, aby se pomilovala s někým, kdo se k ní choval dobře, dokonce k ní vzhlížel.

Rozběhl se větrák v koupelně. Několik vteřin Tess jen ležela se zavřenýma očima. Pak uslyšela hučení.

Otevřela oči. Nad ní se tyčilo něco obrovského. Srdce jí vyskočilo až do krku. „Co tady děláte?“

V očích měl chladný, zachmuřený pohled, tmavé vlasy svázané do ohonu. Napadlo ji, že už ho někde viděla.

„Skoda,“ řekl a pokrčil rameny.

Náhle sevřel Tessin krk silnýma rukama. Zatlačil jí hlavu pod vodu. Co to dělá?

Tess zadržovala dech tak dlouho, jak jen dokázala, ale když otevřela ústa, voda jí vnikla do plic, přinutila ji kašlat a dávit se. Zmítala se a kopala do stěn porcelánové vany. Snažila se vynořit, ale útočník ji držel za ramena a hlavu. Byl velmi silný a mohl vážit o půl metráku víc než ona.

Zachvátila ji panika a do plic jí nateklo ještě víc vody. Zaútočila nehty na mužův obličej, snažila se ho poškrábat, cokoliv. Skrz zpěněnou vodu viděla, jak ji jeho silné ruce tlačí dolů. Uplynula už příliš dlouhá doba. Přestala kopat. Přestala kolem sebe tlouct rukama. Už ani nekašlala. To nemůže být pravda, říkal hlas v jejím nitru.

Pak se ozval další hlas, mnohem smířlivější, než by Tess čekala. Ale ano, může. Takhle vypadá umírám.

Kapitola 7

„HEJ, PSANČE!“ zvolal Bobby, když jsem vstoupil do kuchyně sešlého, kanárkově žlutého domu ve zchátralé oblasti nedaleko Devadesáté páté ulice v Lake Worth.

„Neddie.“ Dee vstala, přistoupila ke mně a políbila mě na tvář. Pokaždé když mě Dee, ten sen v džínách s dlouhými, medově blond vlasy, objala, vybavilo se mi, jak jsem do ní byl v patnácti zamilovaný. Milovali ji všichni kluci v naší čtvrti. Ona si však vybrala Bobbyho z deváté třídy, který vypadal jako Bon Jovi.

„Kde jsi byl?“ zeptal se mě můj bratranec Mickey. Na sobě měl černé tričko s nápisem KDYŽ JSI Z BROCKTONU, NEMŮŽEŠ BÝT TAK ŠPATNÝ.

„Kde by byl?“ Bamey se opřel na židli a usmál se pod brýlemi s černými obroučkami, jaké nosí Elvis Costello. „Podívej se, jak se ten kluk culí. Největší den jeho života a on si balí holky.“

„Prosím.“ Dee se na něj káravě zamračila. Pak pokrčila rameny a tázavě na mě kývla. „Tak co?“

„No…“ Rozhlédl jsem se potutelně kolem stolu. „Konečně se objevila.“

Následoval krátký jásot. „Díkybohu,“ řekl Bobby. „Už jsem si říkal, jak tu akci sfoukneme, když Neddie dostane každejch pět minut záchvat paniky. Na, zasloužíš si ho.“ Postavil přede mě pivo.

„Podle toho kolik je hodin a tvýho samolibýho úsměvu,“ prohlásil Mickey, když se podíval na hodinky, „bych řekl, že to byl nejlepší oběd tvého života.“

„Kdybych ti to vypravoval, ani bys mi nevěřil.“ Potřásl jsem hlavou.

„No jo, máme přece spoustu času,“ řekl Mickey sarkasticky. „Co nás to vlastně dneska čeká za práci? Ale, jenom jedna malá akce, co nám hodí pět milionů dolarů.“

„Klídek,“ řekl Bamey a mrkl na mě. „Je jenom naštvanej, protože jediná ženská, která by se s ním vyspala, právě umřela stářím v domově důchodců.“

Kolem stolu se ozval smích. Mickey zvedl černou plátěnou tašku. Z ní vyndal pět hnědých obálek. „A jak se jmenuje?“

„Tess,“ odpověděl jsem.

„Tess.“ Mickey našpulil rty a pak je zkroutil do malého úsměvu. „Myslíš, že tě bude Tess pořád milovat, až se objevíš s milionem babek?“

Všichni jsme si přitáhli židle ke stolu. Dneska večer se pro nás všechno změní. Pro všechny. Bylo to vzrušující. Ale zároveň to byla práce.

Mickey nám rozdal obálky.

Kapitola 8

BYL TO MICKEYHO plán, až do posledního detailu. Znal ho jen on. A jak v něm všechno zapadá do sebe.

Šlo o jeden nádherný dům na South Oceán Boulevardu.

V miliardářské čtvrti v Palm Beach. Měl dokonce jméno. Casa Del Océano.

Dům u oceánu.

V něm se nacházela světově proslulá umělecká díla v hodnotě padesáti až šedesáti milionů dolarů. Picasso. Cézanne. Jackson Pollock. A nejspíš i další cenné věci. Ale Mickey se vyjádřil jasně: odneseme jen ty tři obrazy.

Akce měla svého duchovního otce, který si říkal doktor Gachet. Mickey nám neřekl, kdo to je. Šlehačkou a třešinkou na dortu byla skutečnost, že jsme ty věci ani nemuseli prodávat. Náš podíl byl deset procent v hotovosti. Pět milionů. Hned druhý den. Rozdělených na pět dílů jako za starých časů. Riskoval jsem všechno. Čistý rejstřík. Život, který jsem vedl, sdaťuž byl jakýkoliv.

„Bobby, Bamey a já půjdeme dovnitř,“ vysvětlil Mickey. „Dee zůstane venku na vysílačce. A tobě, Nede, jsem schoval fakt pohodovou prácičku.“

Jediné, co jsem musel udělat, bylo proběhnout se po Palm Beach a spustit poplašná zařízení v několika drahých domech. Všichni jejich majitelé budou na nějakém charitativním plese v hotelu Breakers. Před sebou jsem měl fotografie těch domů a papír s adresami. Místní policie nebyla moc početná a až se po celém městě rozhoukají alarmy, budou pobíhat patnácti různými směry jako poldové z němých grotesek.

Mickey věděl, jak se dostat do cílového domu a vypnout alarm. Možná tam padnou na nějaké služebnictvo, ale to bude všechno. Nejtěžší bude neupustit obrazy, až je budeme sundávat ze stěn.

„Víš to jistě?“ Prohlédl jsem si snímky domů a obrátil se na Mickeyho. „Víš, že bych šel dovnitř s vámi.“

„Nemusíš nám nic dokazovat,“ odpověděl a zavrtěl hlavou. „Od doby, cos byl kluk, jsi nebyl ani jednou zatčenej. Nám ostatním na nějakém obvinění z loupeže a mezistátní přepravy odcizených předmětů nesejde. Jestli chytí tebe, co ti přišijou? Leda vandalismus.“

„Jestli tě chytí, už se tady neukazuj.“ Bamey se zasmál a hodil do sebe zbytek piva. „Necháme si půlku tvého podílu pro sebe.“

„Všichni jsme hlasovali,“ řekla Dee. „Nebudeme o tom diskutovat. Chceme, abys byl v bezpečí. Pro tvoji malou Tess,“ uchichtla se.

Podíval jsem se na adresy. El Bravo Way, Clarke Street, Wells Road. Některé z nejhezčích ulic v Palm Beach, kde bydlí místní smetánka.

„Sejdeme se tady v půl desátý,“ řekl Mickey. „Peníze bychom měli mít zítra. Nějaký otázky?“

Mickey se rozhlédl kolem stolu. Seděli tam lidé, které jsem znal celý život, mí nejlepší přátelé. Napil se piva. „Tohle je ta trefa, na kterou čekáme. Po ní končíme. Dee, ty a Bobby si budete moct koupit tu restauraci, co o ní pořád mluvíte. Barney bude mít autosalon v Naticku se svým jménem na vývěsním štítu. Ty, Neddie, budeš moct napsat velkej americkej román nebo si koupit hokejový mužstvo, co budeš chtít. Vždycky jsem vám říkal, že vám poskytnu tuhle šanci, a teď je tady. Pět milionů. Jsem rád, že jsme všichni tady a můžeme se o ně podělit. Takže… Ruce na stůl. Tohle je to, o co se od třinácti snažíme.“ Pohlédl postupně každému do obličeje. „Poslední šance to vzdát. Jdete všichni do toho?“

Svíral se mi žaludek. Tohle bylo větší než cokoliv, na čem jsem dělal dřív. Pravda byla, že jsem byl se svým životem docela spokojený. Ale naskytne se mi ještě někdy taková příležitost? Život doma na severu mě o pár věcí připravil. Zdálo se mi, že z toho takhle dostanu něco zpátky.

„Já jo,“ odpověděli Bobby, Bamey a Dee.

Nadechl jsem se. Pět milionů. Věděl jsem, že překračuji hranici. Ale chtěl jsem to. Jak řekla Tess, možná už byl mé smůle konec. Začínal jsem znovu snít a milion dolarů pomůže spoustu snů realizovat.

Položil jsem svou ruku na ostatní.

„Já taky,“ souhlasil jsem.

Kapitola 9

V PALM BEACH nepadá déšť, ale Perrier. Tuhle větu jsem kdysi slyšel od nějakého pitomce, ale něco na tom bylo. Rozhodně to bylo místo pro dokonalou trefu.

Hodinu a půl po schůzce v Lake Worthu jsem zaparkoval bonneville blok daleko od moderního, proskleného domu za vysokým živým plotem ve Wells Road. Měl jsem na sobě baseballovou čepici, džíny a tmavé tričko, které splývalo s temnou nocí.

Na poštovní schránce bylo napsáno Reidenouer. Napadlo mě, jestli je to tentýž Reidenouer, který zruinoval jednu floridskou zdravotní pojišťovnu. Jestli ano, tak si tohle zaslouží.

Na kruhové příjezdové cestě parkoval mercedes SUV. Obešel jsem ji a zvedl petlici na železné brance vedoucí dozadu. Modlil jsem se, aby v domě nikdo nebyl a alarm byl zapnutý. Uvnitř byla tma až na jedno slabé světlo, které mohlo vycházet z kuchyně. Reidenouerovi měli být v hotelu Breakers. Všechno vypadalo skvěle. Až na můj žaludek, ve kterém jako by se třepotalo na deset tisíc motýlů.

Vzadu se rozkládal veliký bazén, u kterého stál domek ve stejném slohu jako hlavní budova ukrytá pod větvemi naklánějících se palem. Podíval jsem se na hodinky: 19.40. Ostatní už zaujímají pozice a Dee sleduje policejní frekvence.

Zhluboka se nadechni, Neddie… Na téhle chvíli záviselo všechno – léta s čistým rejstříkem, možnost uvěznění, cokoliv, co mě mohlo čekat s Tess. Připomněl jsem si, že výsledek za to riziko stojí. A že nedělám nic, co bych už neměl vyzkoušené.

Proplížil jsem se kolem bazénu k posuvným zadním dveřím. Klasický zámek se západkou. Na stěnách uvnitř jsem uviděl umělecká díla. Byl jsem si jistý, že je na dveřích kontakt alarmu.

Vytáhl jsem ze zadní kapsy páčidlo a zarazil ho mezi veřeje a skleněné dveře. Zatlačil jsem. Dveře se pohnuly, ale zámek nepovolil. Nepřekvapilo mě to. Zabral jsem znovu. Náhle se ozvalo slabé cvaknutí. No tak, Neddie, víc!

Cítil jsem, jak rám posuvných dveří povoluje. Náhle se domem rozlehlo hlasité, pronikavé houkání. Rozblikala se světla a mně poskočilo srdce v hrudi. Pohlédl jsem skrz sklo, ale nikde nikdo.

Udělal jsem, co jsem měl.A teď pryč!

Utekl jsem stejnou cestou, kterou jsem přišel, a krčil se u živého plotu, dokud jsem se nedostal na ulici. Naskočil jsem do bonnevillu. Z okolních domů nikdo nevyšel. Neviděl jsem, že by se kolem rozsvěcovala světla. Ale věděl jsem, že je policie na cestě.

Cítil jsem, jak mi žilami proudí adrenalin.

Jeden mám za sebou!

Rozjel jsem se zpátky k dálnici a cestou se ujišťoval, že na mě poldové nečekají za každou zatáčkou. Jen klid… Až dosud šlo všechno podle plánu.

Zamířil jsem na jih do Cocoanut Row, kolem Royal Poinciana Plaza. Zahnul jsem doprava k jezeru, do ulice lemované živými ploty a zvané Seabreeze. Tentokrát to byl ranč ve starém plantážnickém slohu jako ze třicátých let. Zaparkoval jsem půl bloku daleko a snažil se dojít k domu tak nepozorovaně, jak to jen šlo, i když jsem se musel držet časového plánu.

Na předním vchodu jsem uviděl samolepku bezpečnostní agentury ADT. Tohle zloděje opravdu odradí, pomyslel jsem si. Na chvilku jsem se vtiskl do živého plotu a rozhlížel se kolem. O kus dál věnčila nějaká žena psa a já počkal, až se vrátí domů. 19.58. Vzduch čistý. Sebral jsem ze země kámen a vší silou ho hodil do okna. Ozvalo se pronikavé houkání a příjezdovou cestu zalilo jasné světlo. Uslyšel jsem štěkot psa.

Utíkal jsem odtamtud, skrýval se ve stínech, a srdce mi bušilo jako o závod. To jsou dva!

Další na řadě bylo jedno z těch velkolepých sídel na El Bravo kousek od South County Road pod Worth Avenue. Bylo 20.05. Stíhal jsem to skvěle.

Byl tam obrovský zimostrázový keř tvořící oblouk a těžká železná brána. Pomyslel jsem si, že uvnitř bude nejspíš celá armáda sloužících. Nechal jsem auto asi blok od domu a zamířil k zadnímu průčelí. Protáhl jsem se mezi pečlivě vytvarovanými keři. Tohle bylo jedno z těch důstojných sídel, která tam stála už celé věky. Muselo patřit některé rodině ze Staré gardy, Lauderům nebo Tischům, případně nějakému internetovému miliardáři. Skleněné francouzské dveře s výhledem na moře měly dvouvrstvé bezpečností sklo. Ty bych nerozbil.

Odplížil jsem se k boční stěně domu a našel obyčejné dveře, o kterých jsem předpokládal, že vedou do kuchyně. Nahlédl jsem dovnitř, žádné světlo.

Obalil jsem si pěst hadrem, který jsem si přinesl s sebou, a prorazil skleněnou tabulku ve dveřích. Kruci… Ticho.

Podíval jsem se na hodinky. Mickey a ostatní byli připravení jít dovnitř.

Protáhl jsem ruku otvorem, vzal za kliku a otevřel si. Proboha. Byl jsem v jakési spíži vedoucí do zadní části budovy. Uviděl jsem prosklenou místnost s výhledem na trávník. Vedle ní byla jídelna. Vysoké stropy, tapiserie na stěnách. Několik svícnů, které kdysi mohly klidně patřit Romanovcům.

Bože, co to dělám? Věděl jsem, že sídlo má poplašné zařízení. Zřejmě ho majitel nebo personál zapomněli zapnout. Napadlo mě prozkoumat okna a najít kontaktní body. 20.10. Hlavní skupina půjde každým okamžikem dovnitř. Musel jsem to zvládnout. Srdce mi divoce bušilo.

Náhle jsem zaslechl kroky a strnul jsem. Ke kuchyni mířila černoška v bílém. Služebná. Zvedla hlavu, uviděla mě a vytřeštila oči. Musela se leknout víc než já.

Nevykřikla, jen otevřela ústa. Obličej mi zakrývala kapuce. Nebylo na mně nic, podle čeho by mě mohla identifikovat. Zůstal jsem chvilku stát a zamumlal: „Promiňte, madam.“ Pak jsem se rozběhl ke dveřím.

Bylo mi jasné, že okamžitě zavolá policii. To bylo stejně dobré jako alarm.

Běžel jsem mezi keři a stíny zpátky k Oceán Boulevardu. Naskočil jsem do bonnevillu, zařadil rychlost a ujížděl pryč. Všude byla tma. Nikdo nevyšel ven, aby se podíval na moji poznávací značku. Bylo 20.15. Policajti už nejspíš jezdili cikcak po městě a snažili se zjistit, co se to sakra děje.

„Ty jsi ale pořádnej magor, Nede Kelly!“ vykřikl jsem z plných plic.

Tři domovní alarmy v rekordním čase!

Dupl jsem na plyn a cítil, jak mi noční vítr cuchá vlasy. Jel jsem podél oceánu ozářeného měsícem a cítil, jak mě naplňuje úžasné vzrušení. Myslel jsem na Tess. Na to, jak budu zase s ní. Na to, jak dlouho jsem čekal na tuhle dokonalou trefu.

Kapitola 10

NĚCO NEBYLO v pořádku. Mickey to vycítil hned, jak prošli hlavní bránou.

Měl na tyhle věci čich.

Dům se rozkládal před nimi. Honosný, obrovský. Ozářený jako italský palác. Okna s lomenými benátskými oblouky a kamenné balkony. Lodžie s klenbou z buganvilii, vedoucí k moři. Příjezdová cesta byla nejméně sto metrů dlouhá a všechny keře a stromy dokonale osvětlené. Slyšel, jak jim pod nohama chrupají oblázky. Na sobě měli ukradené policejní uniformy. I kdyby byl náhodou někdo nablízku, nepojal by žádné podezření. Všechno bylo přesně, jak mělo být.

A přesto se nemohl zbavit svého špatného pocitu.

Podíval se na Bobbyho a Bameyho. Poznal, že jsou také nervózní. Znal je dost dlouho, aby věděl, co si myslí.

Ještě nikdy neměli na dosah něco tak velkého.

Casa Del Océano. Dům u oceánu.

Mickey si ho pečlivě prostudoval. Věděl o něm všechno. To, že ho v roce 1923 postavil jakýsi Addison Mizner. Jaké má vnitřní uspořádání, poplašná zařízení. Jak se dostat dovnitř a kde jsou obrazy.

Proč byl tedy tak nervózní? No tak, pomyslel si, aby se uklidnil, uvnitř čeká pět milionů babek.

„Co je sakra tohle?“ Bamey do něj dloubl černou aktovkou, ve které měl své nádobíčko. Na konci oblázkové příjezdové cesty stála obrovská osvětlená mísa z mramoru.

„Koupaliště pro ptáky,“ odpověděl Mickey a usmál se.

„Pro ptáky?“ Bamey pokrčil rameny a narovnal si štítek čepice. „To spíš pro nějakého mizerného pterodaktyla!“

Mickeyho hodinky ukazovaly 20.15. Po celém městě se teď nejspíš proháněla policejní auta. Věděl, že ve stromech jsou ukryté kamery, a předem všechny upozornil, aby si zastínili obličeje čepicemi. Před dubovými dveřmi naposledy pohlédl na Bobbyho a Bameyho. Byli připravení. Na tohle čekali už dlouho.

Mickey zazvonil na zvonek a minutu nato jim přišla otevřít latinskoamerická služebná. Mickey věděl, že v domě nikdo jiný není. Vysvětlil jí, že po celém městě houkají alarmy, a tak je poslali, aby to tam prověřili. Možná ji překvapila Bameyho taška. Možná ji napadlo, kde mají auto. Ale v tom okamžiku ji Bobby uhodil do hlavy těžkou baterkou a odtáhl do šatny. Ani si je nestihla pořádně prohlédnout. Vrátil se s úsměvem širokým jako řeka Charles. Úsměvem za milion dolarů.

Byli uvnitř!

Kapitola 11

NEJPRVE MUSELI deaktivovat alarm. Obrazy a sochy byly připojené na kontaktní body, které by spustily poplašné zařízení, kdyby uměleckými díly někdo pohnul. Nechyběly ani detektory pohybu. Mickey rozložil kousek papíru, který vytáhl z kapsy uniformy.

Na klávesnici vytUkal kód: 10-02-85.

Mělo by to fungovat. Všechno záviselo na… příštích… několika… vteřinách.

Zablikalo zelené světlo. Systém deaktivován! Mickeymu se konečně uvolnil sevřený žaludek. Podaří se to! Zamrkal na Bobbyho a Bameyho. „Fajn, chlapi, barák je náš.“

Klenutá chodba před nimi vedla do velkého salonu. Všude byly nádherné předměty. Umění kam se člověk podíval. Nad velkým kamenným krbem visel obraz Benátek. Canaletto, ale bylo mu řečeno, aby ho tam nechal. Modrobílé čínské vázy, bronzové sochy od Brancusiho. Lustr, který vypadal, jako by ho dřív vlastnil nějaký car. Na nádvoří s výhledem na moře vedlo šest francouzských oken.

„Nevím, jestli je pravda, že jsou boháči jiní než my,“ řekl Bamey užasle, „ale tohle, no páni…“

„Zapomeň na to.“ Mickey se vzrušeně usmál. „Tohle jsou drobný na taxík ve srovnání s tím, pro co jsme přišli!“

Věděl, kam mají jít. Cézanne visel v jídelně. Ta byla napravo. Barney vytáhl z černé tašky kladivo a dláto, aby mohl vypáčit obrazy z těžkých, starobylých rámů.

Na stěnách jídelny byly červené tapety a uprostřed stál dlouhý, naleštěný stůl s ohromným mnohoramenným svícnem. Vypadal, jako by se kolem něho mohla usadit polovina svobodného světa.

Mickeymu hlasitě bušilo v uších. Najdi toho Cézanna, připomínal si. Jablka a hrušky. Na pravé stěně.

Ale vzrušení z pěti milionů dolarů vystřídal šok. Srdce jako by mu sevřela ledová ruka.

Stěna byla prázdná. Žádné zátiší. Žádný Cézanne.

Ten obraz tam nebyl!

Mickeymu bylo skoro na zvracení. Asi vteřinu tam všichni tři stáli a zírali na prázdné místo. Pak utíkali na druhý konec domu.

Do knihovny.

Picasso měl viset nad krbem. Mickey vběhl do místnosti lemované knihami.

Další šok. Ne, tohle bylo spíš jako rána kladivem.

Picasso nikde! I tahle stěna byla prázdná! Málem se mu podlomila kolena. „Co sakra?“

Jako šílený se rozběhl do přední části sídla. Po širokém schodišti vydusal do prvního patra. To byla jejich poslední šance. Ložnice. Tam měl viset Jackson Pollock. Musí se jim to podařit. Tak dlouho na tuhle příležitost čekali. Neměl ponětí, co se to děje.

Mickey se tam dostal jako první, Bobby a Bamey dorazili hned po něm. Zastavili se, zírali na zeď a ve tvářích se jim zračila hrůza.

„Kurva!“ zařval Mickey. Pěstí prorazil zarámovaný tisk na stěně a na kloubech se mu objevila krev.

Pollock byl pryč. Stejně jako Picasso a Cézanne. Nejraději by zabil toho, kdo to udělal – kdo je připravil o jejich sen.

Někdo to na ně nastražil!

Kapitola 12

JAK HLOUPĚ to teď vypadá… pomerančové martini… jachta plující po modrém Karibském moři…

Právě to jsem si pomyslel, když jsem se dozvěděl, že akce vybouchla.

Parkoval jsem v South County Road naproti hasičské stanici a sledoval, jak se kolem míhají policejní auta s blikajícími majáky a kvílejícími sirénami. Svou práci jsem odvedl moc dobře.

Představoval jsem si Tess, jak leží vedle mě na palubě jachty. V nepatrných plavkách, nádherně opálená. Popíjeli jsme martini. Nevím, kdo nám je namíchal, ale chutnalo skvěle. Byli jsme někde v Karibiku.

V tom se z vysílačky ozvala Dee. „Nede, kde jsi? Neddie!“

Vylekal jsem se. Vůbec mi neměla volat, byli jsme dohodnutí, že se v půl desáté sejdeme v domě v Lake Worthu. Její hlas zněl vyděšeně. Myslím, že v tom okamžiku mi došlo, že si o té scéně na jachtě mohu leda nechat zdát.

„Nede, je to v háji!“ křičela Dee. „Hned se sem vrať!“

Zvedl jsem radiostanici a přepnul na vysílání. „Co tím myslíš, ‚je to v háji‘?“

„Ta akce byla past, Nede,“ řekla. „Je konec.“

Znal jsem Dee od dětství. Nikdy jsem ji neviděl nervózní. Ale teď její hlas překypoval zklamáním a vztekem.

„Jaká past?“ zeptal jsem se. „Co Bobby a Mickey, jsou v pořádku?“

„Prostě přijeď,“ řekla. „Ten Mickeyho kontakt… Gachet. Ten parchant na nás ušil boudu!“

Kapitola 13

SRDCE SE MI v tom okamžiku skoro zastavilo. Co myslela Dee tím „ušil na nás boudu“?

Hlava mi klesla na volant. Jediné co jsem věděl, bylo to jméno – Gachet. Micky nám nikdy víc neřekl. Ale bylo jasné, že ta akce je v háji. Můj milion taky. Pak jsem si uvědomil, že může být hůř. Mnohem hůř. Mohli Mickeyho, Bobbyho a Bameyho zatknout.

Zařadil jsem rychlost, ale nevěděl jsem, kam bych měl jet. Zpátky na naši základnu? Nebo do svého pokoje u Sollieho a prostě se držet zpátky? Náhle mi došlo, co všechno je v ohrožení. Moje práce, bydlení u Sollieho. Celý můj život. Zalétl jsem v myšlenkách k Tess… Všechno!

Rozjel jsem se. Zahnul jsem doprava do Royal Palm Way a mířil k prostřednímu mostu do West Palm.

Najednou se všude kolem mě rozhoukaly sirény. Strnul jsem. Podíval jsem se za sebe a uviděl, že mě dohánějí policejní auta. Srdce mi poskočilo, jako kdybych si sáhl na vysoké napětí. Dostali mě! Zpomalil jsem a čekal, až mě předjedou.

Dvě černobílá auta však nějakým zázrakem pokračovala v cestě. Nehledala mě a dokonce neměla ani namířeno k Domu u oceánu nebo k některému ze sídel, v nichž jsem spustil alarm. Zvláštní.

Poldové zničehonic odbočili do Cocoanut Row, poslední velké ulice před mostem. S houkajícími sirénami a blikajícími majáky se zařadili do hustého provozu. Vůbec to nedávalo smysl.

Kam mohli mít namířeno při tom všem, co se ve městě dělo? Několik bloků jsem je sledoval. Pak policejní vozy zahnuly do Australian Avenue a viděl jsem je zastavovat v půlce bloku.

Stálo jich tam víc. A dodávka z patologie.

A to všechno před hotelem Brazilian Court. Znervózněl jsem. Tam bydlela Tess. Co se to dělo?

Zaparkoval jsem bonneville na konci bloku a pěšky se vracel k hotelu. Okolo vchodu se shromáždil velký dav. Nikdy předtím jsem v Palm Beach neviděl tolik policejních aut pohromadě. Bylo to šílené. Měli přece jít po nás. Věděl jsem, že bych se měl vrátit do Lake Worthu. V hlavě mi však zněla Deeina slova. Ten parchant na nás ušil boudu! Ale jak?

Prodral jsem se půlkruhem čumilů blíž ke vchodu do hotelu. Přistoupil jsem k ženě v bílém svetru navlečeném na letních šatech, která držela za ruku malého kluka. „Co se tam děje?“

„Stala se tam vražda,“ odpověděla napjatě. „Proto všechny ty sirény.“

„Ach,“ zamumlal jsem.

Teď už jsem se opravdu bál. Tady bydlí Tess. Tlačil jsem se dál davem a vůbec nemyslel na sebe. Ven vycházeli zaměstnanci hotelu v černých uniformách. Zastavil jsem blonďatou recepční, kterou jsem tam viděl odpoledne. „Mohla byste mi říct, co se tam děje?“

„Někoho zabili.“ Omámené potřásla hlavou. „Jednu ženu.

V hotelu.“

„Ženu.“ Pohlédl jsem jí do očí. Třásl jsem se strachy. „Myslíte hosta?“

„Ano.“ Divně se na mě podívala. Nepoznal jsem, jestli se na mě pamatuje nebo ne. „Z pokoje 121,“ dodala.

Zatočil se se mnou celý svět. Otupěle jsem tam stál a cítil, jak se mi třesou rty. Pokusil jsem se něco říct, ale nevyšla ze mě ani hláska.

Pokoj 121 bylo Bogartovo apartmá.

Tess byla mrtvá.

Kapitola 14

DÍVAL JSEM SE dost dlouho, abych viděl, jak do blikající dodávky nakládají nosítka. Zahlédl jsem Tessinu ruku, jak visí zpod plachty zakrývající tělo. Na zápěstí se kývaly ty tři zlaté náramky.

Zacouval jsem zpátky do davu s pocitem, že se mi hrudník rozlétne na kusy. Dokázal jsem myslet jen na to, jak jsem od ní před několika hodinami odešel…

Musel jsem odtamtud zmizet. Všude kolem byla policie. Bál jsem se, že hledají i mě.

Dostal jsem se k autu právě ve chvíli, kdy jsem se celý roztřásl. Pak se mi obrátil žaludek a pozvracel jsem něčí pečlivě zastřižený trávník.

Tess byla mrtvá.

Jak se to mohlo stát? Před chvílí jsem od ní odešel. Strávil jsem s ní nejbáječnější odpoledne svého života. Ta recepční říkala, že byla zavražděna. Jak? Proč? Kdo by Tess zabíjel?

Jako ve snách jsem si začal přehrávat všechno, co se stalo od okamžiku, kdy jsme se seznámili. Jak jsme se dohodli, že se znovu setkáme; jak vybouchla akce v Domě u oceánu.

Ty dvě události spolu nesouvisely. Byla to jen strašná shoda náhod. Cítil jsem, jak vší silou potlačuji slzy.

Dlouho jsem to však nevydržel a hráz se nakonec protrhla.

Sklonil jsem hlavu a jen tak tam seděl, obličej mokrý od slz. Po chvíli mi došlo, že musím odjet. Mohl mě poznat někdo, kdo mě tam viděl odpoledne. Ta blonďatá recepční! Nemohl jsem jít jen tak na policii a očistit se, ne po tom, co se stalo večer. Rozjel jsem se, aniž bych věděl kam. Prostě pryč.

Kapitola 15

ODBOČIL JSEM doleva a pak ještě jednou a ocitl jsem se zpátky na Royal Palm Way. V hlavě jsem měl naprostý zmatek. Oblečení jsem měl propocené skrz naskrz. Celou cestu do Lake Worthu jsem ujel jako v tranzu. Všechno bylo náhle jinak. Jednou se mi to už stalo – v Bostonu. Ale tentokrát jsem věděl, že to už nedokážu vrátit zpátky.

Zahnul jsem z Pětadevadesáté ulice do Šesté avenue. Před očima jsem měl obraz Tessina bezvládného zápěstí a v uších mi znělo Deeino vyděšené varování.

Mickeyho dům byl nedaleko od dálnice. V téhle ulici nebyly žádné podniky jako Bices nebo Mar-a-Lagos. Jen sešlé krabicovité domy a přívěsy, u nichž lidé v zahradních lehátkách popíjeli pivo a ve svých otevřených garážích měli pick-upy nebo harleye.

Projelo kolem mě policejní auto a já znovu strnul. Pak další. Napadlo mě, jestli si někdo v Palm Beach náhodou nevšiml mého auta.

Vjel jsem do West Road a zastavil pár bloků od domu, který si pronajali Mickey s Bobbym.

Žaludek mi vyskočil až do krku.

Všude blikaly policejní majáky. Stejně jako před chvílí. Nemohl jsem uvěřit vlastním očím. Na trávnících před okolními domy postávali místní obyvatelé a přihlíželi tomu. Co se tam sakra děje?

Mickeyho řadovka byla ohrazená policejním kordonem. Policisty se to tam jen hemžilo. Světla blikala, jako by to byla válečná zóna.

Polekal jsem se. Poldové nás našli. Nejdřív to byl jenom strach. Můj podíl na tom všem vyjde brzy najevo. Zasloužil jsem si to, když jsem se zapletl do takové pitomosti.

Pak už jsem necítil jen strach, ale udělalo se mi také zle od žaludku. Některé z těch majáků patřily záchrankám.

A ty stály přímo před Mickeyovým domem.

Kapitola 16

Vyskočil jsem z bonnevillu a protlačil se do čela davu. Nebylo přece možné, aby se to stalo znovu.V žádném případě.

Podíval jsem se na starého černocha v uniformě vrátného. Ani jsem nemusel nic říkat.

„V tom baráku se stal nějakej masakr.“ Potřásl hlavou. „Zařvalo tam pár bílejch chlapů. A jedna ženská.“

Všichni zírali na Mickeyho dům.

Měl jsem pocit, jako bych utrpěl rozsáhlý infarkt. Hrudník jsem měl tak sevřený, že jsem nemohl dýchat. Stál jsem v šeru s roztřesenými rty a po tvářích mi stékaly slzy. Byli přece naživu. Dee mi říkala, abych se vrátil. Mickey, Barney, Bobby a Dee. Jak by mohli být teď mrtví? Bylo to jako strašný sen, ze kterého se člověk nakonec probudí.

Ale tohle byla skutečnost. Třeštil jsem oči na ten žlutý dům, policii a zdravotníky. Řekněte, že to není pravda!

Procpal jsem se ještě dál, právě včas, abych viděl, jak se otevírají dveře. V davu to zašumělo. Objevili se v nich zřízenci s nosítky.

Jeden z pytlů na těla byl pootevřený. „Bílej chlap,“ řekl někdo z davu.

Zahlédl jsem kudrnaté rezavé vlasy. Mickey.

Zatímco jsem sledoval, jak ho odvážejí k dodávce z márnice, vrátil jsem se v myšlenkách o dvacet roků. Mickey mi ve škole s oblibou dával pěstí. Byl to jeho způsob pozdravu. Nikdy jsem nevěděl, odkud přijde rána. Šel jsem třeba o přestávce po chodbě a bác, ten pacholek mě praštil. Pak jsem mu začal platit čtvrťák za každou ránu, kterou mi nedal. Jenom mi strčil pěst pod nos a vyvalil oči. „Bojíš se?“ Jednoho dne už jsem to nemohl dál snášet. Bylo mi jedno, co se stane. Vrhl jsem se na něj a praštil jím o radiátor. Na zádech se mu udělala modřina, kterou tam musel mít snad celou střední školu. Vstal, posbíral si knížky a natáhl ke mně dlaň. Byly na ní asi čtyři dolary. Ve čtvrťácích. Všechno, co jsem mu dal. Jenom se na mě usmál. „Čekal jsem, až to uděláš, Neddie.“

Právě tohle mi proběhlo hlavou, celá ta bláznivá scéna. Pak následovala další nosítka. Napočítal jsem čtyři. Leželi na nich mí nejlepší přátelé na celém světě.

Vycouval jsem z davu. Cítil jsem se jako v pasti. Cpal jsem se proti přílivu lidí snažících se získat lepší výhled.

A pak mě zasáhla šokující myšlenka: K čemu je plavčík, který nedokáže zachraňovat životy?

Kapitola 17

Z TOHO, co se stalo pak, si moc nepamatuji. Vím jen, že jsem se odpotácel zpátky ke svému autu – rychle – a odjel – ještě rychleji.

Promýšlel jsem, jaké mám možnosti. Co jsem mohl dělat? Jít se udat? No tak, Nede, podílel ses na loupeži. Tví přátelé jsou mrtví. Někdo tě brzy spojí s Tess. Obviní tě z vraždy. Nemyslelo mi to jasně, ale jedna věc byla nad slunce jasnější: Můj zdejší život skončil.

V rádiu jsem naladil místní zpravodajský kanál. Reportéři už byli na obou místech činu. Mladá kráska zavražděna v luxusním hotelu Brazilian Court v Palm Beach. Čtyři neidentifikovaní lidé zabiti v Lake Worth jako při popravě… A další zpráva. Odvážná loupež uměleckých děl na pobřeží. Ukradeny obrazy za šedesát milionů! Takže k loupeži došlo. Ale nikde ani zmínka o tom, že by spolu některé z těch událostí souvisely. A díkybohu ani slovo o mně!

Bylo už po jedenácté, když jsem konečně přejel Flagler Bridge zpět do Palm Beach. Uprostřed Royal Poinciana Plaza stála dvě policejní auta s blikajícími majáky a blokovala cestu. Byl jsem si jistý, že hledají bonneville.

„Hra skončila, Nede!“ řekl jsem si rezignovaně. Ale bez problému jsem kolem nich projel.

Ulice města byly tiché navzdory všemu, co se tam dělo. Jen v Palm Beach Grillu bylo stále rušno a z baru Cucina se ozývala hudba. Připomnělo mi to jeden vtip. V centru Bagdádu svítí při náletu víc světel než v Palm Beach po desáté večer. Zahnul jsem doprava, dojel do Seaspray a pak odbočil doleva na pobřeží. Pomalu jsem zastavil před číslem 150 a automaticky otevřel bránu. Modlil jsem se, aby tam nebyla policie. Prosím, bože, teď ne. Sollieho dům byl temný, dvůr prázdný. Mé modlitby byly vyslyšeny. Aspoň prozatím.

Sollie se buďto díval na televizi, nebo spal. Hospodyně Winnie také. Zaparkoval jsem na dvoře a zamířil po schodech do svého pokoje nad garáží. Jak jsem řekl, můj tamější život skončil.

Tohle jsem se v Palm Beach naučil. Jsou tam boháči se stovkami milionů a lidé, kteří bohatství jenom předstírají. Jsou tam staré peníze a nové peníze. Lidé se starými penězi mívají lepší způsoby a jsou spíš ochotní pomáhat druhým. Novodobí zbohatlíci jako třeba Sollie mohou představovat problém – jsou nároční, urážliví, a protože si nejsou jistí svým bohatstvím spadlým z nebe, obracejí se k potřebným zády. Ale Sollie takový nebyl. Ukázalo se, že mě potřebuje na to, abych mu čistil bazén, vozil jeho žlutého labradora k veterináři, dělal mu šoféra, když měl občas rande, a leštil jeho auta. Vlastně to byla zábava. Sollie prodával a kupoval sběratelsky cenná auta v Ragtops v Palm Beach tak rychle, jak já vyměňoval DVD v Blockbusteru. Právě teď měl šestidveřovou limuzínu Mercedes Pullman z roku 1970, která patřila princi Rainierovi, kabriolet mustang z pětašedesátého, porsche na projíždky a čokoládového bentleyho na slavnostní příležitosti – typická stáj v Palm Beach.

Vytáhl jsem zpod postele dva povlaky na polštáře a začal do nich cpát své věci. Trička, džíny, několik mikin. Hokejku podepsanou Rayem Borquem, kterou jsem měl od desáté třídy. Několik svých oblíbených knížek. Gatsby, Fiesta, Nadějné vyhlídky. (Myslím, že mi odjakživa byli sympatičtí outsideři snažící se proniknout do vládnoucí vrstvy.)

Rychle jsem napsal krátký vzkaz pro Sollieho. Vysvětlení, že musím náhle odjet a proč. Bylo mi to hrozně líto. Sollie byl jako můj strejda. A báječný strejda. Nechal mě bydlet v tom krásném domě a jediné, co jsem musel dělat, bylo udržovat jeho bazén v čistotě, leštit pár jeho aut a občas pro něj něco zařídit. Připadal jsem si jako opravdový darebák, když jsem se musel vyplížit takhle za tmy. Ale copak jsem měl na vybranou?

Všechno jsem posbíral a sešel dolů. Otevřel jsem kufr bonnevillu a hodil pytle dovnitř. Právě jsem se naposledy rozhlížel a loučil se s místem, kde jsem prožil uplynulé tři roky, když se rozsvítila světla.

Otočil jsem se na patě a srdce mi vyskočilo až do krku. Stál tam Sollie v županu a pantoflích a v ruce držel sklenici mléka. „Proboha, tys mě vyděsil, Sole.“

Podíval se na otevřený kufr a pytle a ve tváři se mu objevilo zklamání. „Řekl bych, že nemáš čas zahrát si na rozloučenou partičku žolíků.“

„Nechal jsem ti vzkaz,“ řekl jsem trochu zahanbeně. Styděl jsem se za to, že jsem se snažil zmizet bez rozloučení, a ještě víc za to, co se dozví ráno. „Podívej, Sole, stalo se něco strašnýho. Možná o tom uslyšíš… Jenom chci, abys věděl, že to není pravda. Neudělal jsem to. Nic z toho jsem neudělal.“

Našpulil rty. „To muselo být zlé. No tak, člověče. Třeba bych ti mohl pomoci. Přece neutečeš uprostřed noci.“

„Ty mi nepomůžeš.“ Sklopil jsem hlavu. „Nikdo mi nepomůže.“ Chtěl jsem se k němu rozběhnout a obejmout ho, ale byl jsem příliš nervózní. Musel jsem odtamtud zmizet. „Chci ti poděkovat,“ řekl jsem. Nasedl jsem do auta a otočil klíčkem. „Za to, že jsi mi věřil, Sole. Za všechno…“

„Neddie,“ slyšel jsem ho volat. „Ať se stalo cokoliv, nemůže to být tak zlé. Každý problém se dá vyřešit. Když člověk potřebuje přátele, neměl by utíkat…“

Ale já byl už v bráně. Viděl jsem ho ve zpětném zrcátku, když jsem sjížděl z příjezdové cesty a vzdaloval se.

Když jsem vjížděl na Flagler Bridge, skoro jsem plakal. Nechával jsem všechno za sebou. Mickeyho, své přátele, Tess…

Chudinka Tess. Strašně jsem trpěl, když jsem vzpomínal, jak jsme byli ještě před pár hodinami spolu, když jsem si ještě myslel, že se můj život začíná obracet k lepšímu. Že budu mít milion dolarů a dívku svých snů.

Tvoje smála je zase zpátky, Neddie. Neubránil jsem se smíchu. Sarkastickému smíchu.

Během jízdy přes most Flagler Bridge jsem rozeznal v dálce zářící věže hotelu Breakers osvětlující oblohu. Odhadoval jsem, že mám maximálně den, než se moje jméno vynoří na povrch. Nevěděl jsem ani, kam vlastně jedu.

Někdo zabil mé nejlepší přátele. Doktore Gachete, nevím, z čeho máte doktorát, ale můžete si být jistý, že za to tvrdě zaplatíte.

„Dokonalá trefa,“ mumlal jsem si zachmuřeně, když jsem opouštěl most a světla Palm Beach mizela v dálce za mnou. Jo, to určitě.

Druhá část

ELLIE

Kapitola 18

ELLIE SHURTLEFFOVÁ klečela před panelem poplašného zařízení v suterénu Casa Del Océano a svítila si baterkou na ustřižený koaxiální kabel na dlani její ruky v rukavici.

Na tom místě činu něco nesedělo.

Jako zvláštní agentka pověřená vedením nového oddělení FBI pro krádeže uměleckých děl a padělky čekala na podobnou příležitost už dlouho. Předchozího večera byla nahlášena loupež uměleckých děl za šedesát milionů, ke které došlo přímo v jejím sousedství.

Od toho dne před osmi měsíci, kdy odešla z New Yorku, kde pracovala jako asistentka kurátora v aukční síni Sotheby’s, Ellie jen posedávala v kanceláři v Miami a monitorovala dění na aukcích a hlášení Interpolu, zatímco jiní agenti zatýkali obchodníky s drogami a specialisty na praní špinavých peněz. Postupně začínala pochybovat, jestli ten kariérní postup nebyl spíš krok zpátky. Krádeže umění stály dost na pokraji zájmu. Všichni její kolegové vystudovali práva, ne kunsthistorii.

Samozřejmě to má své výhody, připomínala si neustále. Malý bungalov u pláže v Delray. Celoroční projíždky na kajaku v příboji. A až se deset let po promoci setká na srazu se svými kolegy z Kolumbijské univerzity, bude určitě jako jediná mít u sebe pistoli.

Ellie se nakonec postavila. Věděla, že se svým metrem šedesát, slabými padesáti kilogramy a brýlemi s obroučkami ze slonoviny nevypadá moc jako agentka. A když už, tak taková, kterou nepouštějí moc často z laboratoře. V kanceláři se žertovalo, že si musela koupit větrovku FBI v dětském oddělení obchodního domu Burdines. Ale kurz v Quantiku dokončila jako druhá ve třídě. Zazářila v práci na místě činu a v pokročilé psychologii zločince. Osvědčila se při střelbě ze svého glocku a dokázala odzbrojit člověka o hlavu vyššího, než byla sama.

Čistě náhodou věděla také něco o stylistických předchůdcích kubismu.

A trochu o elektronice. Upřeně hleděla na ustřižený kapel. Tak jo, Ellie, proč?

Hospodyně si byla jistá, že zaslechla zloděje zadávat bezpečností kód. Ale kabel byl přecvaknutý. Vnitřní i vnější alarm byl vyřazený z provozu. Pokud znali kód, proč stříhali kabel? Kromě toho byli lupiči v domě jen několik minut; věděli přesně, pro co přišli. Policie prohlásila tři pachatele v ukradených policejních uniformách za drzé profesionální zloděje.

Ale bez ohledu na to, co si místní poldové mysleli, nebo jak moc ten pitomec Dennis Stratton nahoře truchlil nad svou nenahraditelnou ztrátou, Ellie si byla čím dál jistější, že v tomhle měl prsty někdo z domu.

Kapitola 19

DENNIS STRATTON seděl s překříženýma nohama v čalouněném proutěném křesle v přepychovém pokoji s výhledem na oceán. Telefon na psacím stole neustále vyzváněl a u ucha měl přilepený mobil. Vem Lawson, šéf detektivů v Palm Beach, se držel v jeho blízkosti spolu se Strattonovou manželkou Liz – vysokou, atraktivní blondýnou ve smetanových kalhotách s bleděmodrým kašmírovým svetrem přehozeným přes ramena. Latinskoamerická služebná pobíhala dovnitř a ven s podnosem s ledovým čajem.

Sluha uvedl Ellii do pokoje. Stratton je oba ignoroval. Ellii překvapovalo, jak boháči ve skutečnosti žijí. Čím víc mají peněz, tím vyšší hradby stavějí mezi sebou a zbytkem společnosti. Vyšší ploty, víc hlídačů, delší příjezdové cesty k domu.

„Přišel jsem o šedesát milionů,“ štěkal Dennis Stratton do telefonu, „a chci, aby sem dneska někdo přijel. A ať to není jen nějaký poskok z místní kanceláře.“

Stratton ukončil hovor. Byl malý, dobře stavěný, měl plešku na temeni a pronikavé ocelové oči. Na sobě měl přiléhavé zelené tričko a bílé plátěné kalhoty. Konečně pohlédl na Ellii, jako by byla nějaká protivná účetní, která se ho přišla vyptávat na daně.

„Našla jste dole, co jste potřebovala, detektivko?“

„Jsem zvláštní agentka,“ opravila ho Ellie.

„Tak zvláštní agentko,“ přikývl Stratton. Obrátil se na Lawsona. „Verne, postarejte se, aťsi může tahle ‚zvláštní agentka4 prohlédnout ostatní části domu.“

„Už mi to stačilo.“ Ellie mávla rukou na policistu. „Ale kdyby vám to nevadilo, chtěla bych si projít ten seznam.“

„Seznam?“ Stratton si povzdechl, jako by říkal: Copak jsme to nedělali už třikrát? Na desku čínského lakovaného stolku, který Ellie odhadla na začátek osmnáctého století, položil list papíru. „Začneme s tím Cézannem. Jablka a hrušky…“

„Aix-en Provence,“ přerušila ho Ellie. „1881.“

„Vy ho znáte?“ ožil Stratton. „To je dobře! Možná byste dokázala přesvědčit ty idiotské pojišťováky, že má skutečně velkou cenu. Pak je tu flétnista od Picassa a velký Pollock, který visel nahoře v ložnici. Ti parchanti moc dobře věděli, co dělají. Jenom za ten poslední jsem zaplatil téměř jedenáct milionů.“

Přeplatil ho. Ellie nesouhlasně zamlaskala. Tady na jihu se někteří lidé snaží proniknout do vyšších společenských kruhů přes umění.

„A nezapomeňte na toho Gaumea…“ Stratton začal listovat nějakými lejstry na klíně.

„Henri Gaume?“ řekla Ellie. Podívala se na seznam. Překvapilo ji, že tam to jméno vidí. Gaume byl slušný postimpresionista a sběratelé o něj měli docela zájem. Ale svou cenou mezi třiceti až čtyřiceti tisíci se k ostatním dílům moc nehodil.

„Oblíbený obraz mé ženy, víte? Bylo to, jako by nás někdo chtěl bodnout přímo do srdce. Musíme ho dostat zpátky. Podívejte…“Stratton si nasadil brýle na čtení a snažil se vzpomenout si na Elliino jméno.

„Zvláštní agentka Shurtleffová,“ řekla Ellie.

„Agentko Shurtleffová,“ přikývl Stratton. „Chci, aby bylo mezi námi jasno. Vypadá to, že jste pečlivá, a vím, že vaším úkolem je trochu tady čenichat, udělat si pár poznámek, pak se vrátit do kanceláře a sepsat zprávu, než budete mít padla…“

Ellie cítila, jak se jí v žilách vaří krev.

„Ale nechci, aby tenhle případ zapadl mezi ostatní a dostal se na stůl nějakému regionálnímu řediteli. Chci zpátky své obrazy, Do jednoho. Přeji si, aby na tom pracovali vaši nejlepší lidé. Peníze nejsou problém. Ta díla byla pojištěna na šedesát milionů…“

Šedesát milionů? Ellie se v duchu usmála. Možná čtyřicet, maximálně. Lidé vždycky nadsazují majetek, který vlastní. To Cézannovo zátiší bylo docela obyčejné. Viděla ho několikrát na aukcích a nikdy nemělo velký úspěch. Picasso byl z modrého období, kdy malíř tvořil jen proto, aby dostal nějakou ženu do postele. A ten Pollock – no, Pollock byl dobrý, to musela Ellie uznat.

„To, co nám vzali, je nenahraditelné.“ Stratton z ní nespustil oči. „Včetně toho Gaumea. Jestli se FBI nepustí do pořádného vyšetřování, pošlu na to vlastní lidi. Můžu si to dovolit, víte. Povězte to svým nadřízeným. Nasaďte na to ty nejlepší. Uděláte to, agentko Shurtleffová?“

„Myslím, že mám všechno, co potřebuji,“ řekla Ellie. Přeložila seznam a přidala ho ke svým poznámkám. „Jenom poslední otázku. Mohl byste mi říct, kdo nastavoval alarm, když jste včera večer odcházeli?“

„Alarm?“ Stratton pokrčil rameny. Podíval se na svou ženu. „Už se nepamatuji. Byla tu Lila. Mimochodem, vnitřní poplašné zařízení je aktivní pořád. Obrazy byly napojené přímo na místní policii. Máme tu detektory pohybu. Celé to zařízení jste viděla dole.“

Ellie souhlasně přikývla. Zastrčila notes do kabelky. „A kdo ještě znal kód?“

„Liz. Já. Miguel, náš domovník, Lila. Naše dcera Ráchel. Ta je teď v Princetonu.“

Ellie na něj pozorně pohlédla. „Myslím kód od vnitřního alarmu.“

Stratton hodil na stůl své papíry. Ellie viděla, jak mu nad obočím naskočila vráska. „Co tím chcete naznačit? Že ten kód někdo znal?“

Začal rudnout v obličeji. Otočil se k Lawsonovi. „Co se to tady děje, Verne? Chci, aby se o to postarali kvalifikovaní lidé. Profesionálové, ne nějaká mladší agentka, která vznáší obvinění… Co vlastně dělá celý místní policejní sbor? Copak s tím nemůžete nějak pohnout?“

„Pane Strattone,“ řekl detektiv z Palm Beach, který se zjevně necítil ve své kůži, „tohle není jediný zločin, ke kterému včera večer došlo. Někdo zabil pět lidí.“

„Ještě jedna věc,“ řekla Ellie na odchodu. „Prozradil byste mi, jaký je kód vnitřního alarmu?“

„Ten kód,“ procedil Stratton mezi zuby. Bylo vidět, že má vztek. Byl zvyklý, že lidé skákají, jak on píská. „Deset, nula dva, osmdesát pět,“ odříkal pomalu.

„Narozeniny vaší dcery?“ tipla si Ellie.

Dennis Stratton zavrtěl nesouhlasně hlavou. „Číslo mé první emise akcií.“

Kapitola 20

MLADŠÍ AGENTKA, říkala si vztekle Ellie, když za ní sluha zavřel domovní dveře a ona kráčela po příjezdové cestě vysypané oblázky.

V posledních letech navštívila spoustu výstavních sídel. Problém byl v tom, že v nich obvykle žili výstavní pitomci. Jako tenhle bohatý klaun. Připomněla si, že právě tohle ji přimělo k odchodu ze Sotheby’s. Bohaté primadony a idioti jako Dennis Stratton.

Ellie nastoupila do služebního auta a zavolala zvláštnímu agentovi Morettimu, svému nadřízenému a šéfovi oddělení C-6, zabývajícího se loupežemi a paděláním uměleckých děl. Jak říkal Lawson, zemřelo pět lidí. A stejnou noc zmizelo umění za šedesát milionů. Nebo nejméně za čtyřicet…

Od Strattonů k hotelu Brazilian Court to byl jen kousek. Ellie tam vlastně už jednou byla těsně poté, co se přistěhovala do města. Zašla tehdy se svou osmdesátiletou tetou Ruthie na pozdní snídani do Café Boulud.

Policistům hlídajícím před hotelem ukázala odznak, prošla kolem televizních dodávek a došla k pokoji 121 v přízemí. Bylo to Bogartovo apartmá. Ellie si vzpomněla, že v tom hotelu přebývaly hvězdy jako Bogart, Bacallová, Cary Grant, Clark Gable a Greta Garbo.

Dveře střežil jeden místní policista. Strčila mu pod nos svůj průkaz a dočkala se obvyklého pátravého pohledu na fotografii a pak znovu na ni, jako by ten muž nevěřil vlastním očím.

„Je pravý.“ Ellie si ho podrážděně změřila. „A já taky.“

Uvnitř byl velký obývací pokoj vkusně vyzdobený v jakémsi tropickém stylu: starožitný britský koloniální nábytek, reprodukce tisků květin, palmové listy mávající za každým oknem. Technik z laboratoře stříkal sprej na kávový stolek ve snaze získat nějaké otisky.

Ellie se sevřel žaludek. Vraždy nebyly její denní chleba. Vlastně ještě na žádné nepracovala – jen přihlížela vyšetřování během své praxe v Quantiku.

Vstoupila do ložnice a zalapala po dechu. Pokoj byl naprosto nedotčený, přesně jak vypadal v okamžiku vraždy. No tak, Ellie, jsi u FBI.

Rozhlížela se po místnosti, aniž by měla sebemenší tušení, co hledá. Na pomačkané posteli byla pohozená sexy noční košilka s výstřihem na zádech. Dolce & Gabana. Na podlaze pár drahých lodiček na podpatku. Manolo Blahnik. To děvče mělo peníze – a vkus!

Její pozornost upoutalo ještě něco. Drobné peníze v sáčku na důkazy, už označeném. A golfové týčko. Černé se zlatými písmeny.

Vzala sáček do ruky a přečetla si nápis na týčku: Trump International.

„Exkurze pro studenty kurzu FBI má začít až za čtyřicet minut,“ ozval se hlas za ní a vylekal ji.

Ellie se otočila a uviděla opáleného, pohledného muže ve sportovní bundě. Ruce měl v kapsách a opíral se o rám dveří do ložnice.

„Jsem Carl Breen,“ představil se. „Policie Palm Beach. Násilné trestné činy. Jen klid,“ pokračoval a usmál se. „To byl kompliment. Většina federálů, kteří se tady objevili, vypadala jako by je z kurzu vyrazili.“

„Díky,“ řekl Ellie, uhladila si kalhoty a narovnala pouzdro, které ji tlačilo u pasu.

„Co vlastně přivádí FBI na naše hřiště? Vraždy spadají pod místní policii, ne?“

„Já vlastně vyšetřuji loupež. Někdo ukradl pár obrazů z velkého sídla nedaleko odsud.“

„Takže děláte do umění?“ Breen se usmál. „A přišla jste se podívat, jestli místní dělají správně svoji práci?“

„Vlastně jsem se chtěla přesvědčit, jestli ty vraždy nějak nesouvisí s mým případem,“ vysvětlila Ellie.

Breen vytáhl ruce z kapes. „Jestli nesouvisejí s krádeží obrazů. No dobře…“ Rozhlédl se kolem. „Tamhle na zdi je nějaký tisk. Hledáte něco takového?“

Ellie cítila, jak jí rudnou tváře. „Ani ne, ale je dobré vědět, že máte oko na kvalitu, detektive.“

Policista se zasmál, aby jí dal najevo, že jenom žertoval. Vlastně měl docela milý úsměv. „Kdybyste řekla sexuální zločin, bylo by to něco jiného. To děvče tady tábořilo už pár měsíců. Každý den za ní někdo chodil. Jsem si jistý, že zjistíme, že účet se platil z nějakého svěřeneckého fondu.“

Dovedl Ellii chodbou do koupelny. „Měla byste zadržet dech. Jsem si celkem jistý, že van Gogh nikdy nic takového nenamaloval.“

Na kachlíkové stěně byla nalepená série fotografií z místa činu. Byly hrozné. Mrtvá dívka na nich měla vyvalené oči a tváře nafouklé jako pneumatiky. Byla nahá. Ellie měla co dělat, aby neodvrátila zrak. Byla moc hezká, pomyslela si. Výjimečná. „Znásilnil ji někdo?“

„Porota stále zasedá,“ odpověděl policista, „ale viděla jste ta prostěradla? Ty fleky nevypadají jako od jablečného protlaku. A předběžné ohledání ukázalo, že byla diktovaná, jako by souložila několik minut před smrtí. Je to jenom odhad, ale řekl bych, že ten, kdo to udělal, s ní byl zadobře.“

„Jo.“ Ellie ztěžka polkla. Breen má zjevně pravdu. Nejspíš tam jen marní čas.

„K vraždě došlo včera večer někdy mezi pátou a sedmou.

V kolik hodin došlo k tomu vašemu vloupání?“

„Ve čtvrt na devět,“ odpověděla Ellie.

„Tak ve čtvrt na devět.“ Breen se usmál a dloubl do ní loktem, přátelsky, ne blahosklonně. „Nemohu říct, že bych byl zrovna odborník na umění, ale zdá se mi, že ta vaše souvislost je trochu rána naslepo, co říkáte?“

Kapitola 21

PŘIPADALA SI TROCHU jako trouba. Měla na sebe vztek a styděla se. Ten detektiv z Palm Beach se jí vlastně snažil jen pomoct.

Když Ellie nastupovala do auta, červené tváře ji pálily. Umění. Copak bylo tak zjevné, že se pohybuje mimo své pole působnosti?

Další zastávkou byl sešlý dům v Lake Worthu, kousek od mezistátní dálnice, kde někdo zavraždil čtyři lidi. Tohle místo činu bylo úplně jiné. Mnohem horší. Čtyřnásobná vražda vždycky upoutá pozornost veřejnosti. V okruhu dvou bloků pořád stály televizní dodávky a policejní auta. Zdálo se, že se tam sjeli všichni poldové a technici z celé jižní Floridy.

Jakmile vstoupila do toho domu se žlutou střechou, sevřelo se jí hrdlo. Tohle bylo opravdu ošklivé. Na podlaze chudě zařízené ložnice a kuchyně viděla křídové obrysy těl tří z obětí. Podlahy a stěny byly pocákané krví a něčím ještě mnohem horším. Zvedl se jí žaludek. Tohle má od kunsthistorie zatraceně daleko.

Na druhé straně místnosti Ellie spatřila Ralpha Woodwarda z místního ústředí. Zamířila k němu, ráda, že vidí povědomý obličej.

Její přítomnost ho zjevně překvapila. „Co vy na to, zvláštní agentko?“ zeptal se a přejel pohledem po místnosti. „Stačilo by pověsit na zdi pár obrázků, dát sem tam nějakou tu kytku a nikdo by to tu nepoznal, co?“

Ellie už tyhle řeči začínaly unavovat. Ralph nebyl zas tak špatný chlap, ale tohle bylo trochu moc.

„Tipoval bych, že v tom jsou drogy.“ Ralph Woodward pokrčil rameny. „Kdo jiný by takhle zabíjel?“

Kontrola průkazů obětí ukázala, že mrtví pocházeli z oblasti Bostonu. Všichni měli záznamy v rejstříku – drobné přestupky a trestné činy. Vloupání, krádeže aut. Jeden z nich pracoval na půl úvazku v baru U Bradleyho, putyce poblíž dálnice ve West Palm Beach. Další parkoval auta v jednom z místních milionářských klubů. A další – Ellie sebou trhla, když si to přečetla v záznamech – byla žena.

Zahlédla do domu vcházet šéfa detektivů v Palm Beach Věrna Lawsona. Prohodil pár slov s několika policisty a pak zachytil její pohled. „Tohle je trochu mimo váš obor, ne, zvláštní agentko Shurtleffová?“

Došel k Woodwardovi, jako by byli staří známí. „Máš chvilku, Ralphie?“

Ellie se dívala, jak oba muži něco řeší poblíž kuchyně. Zdálo se jí, že mluví o ní.K čertu s nimi. Tohle byl její případ. Nikdo jí ho nevezme. Ukradené obrazy za šedesát milionů, to není nějaká malá loupež.

Ellie přešla k sérii fotografií z místa činu. Jestli se jí z pohledu na Tess McAuliffeovou ve vaně zvedl žaludek, tady málem vyhodila snídani. Jedna z obětí padla u domovních dveří, střelena do hlavy. Muž s rezavými vlasy byl zastřelen u kuchyňského stolu. Z brokovnice. Dva další byli zabiti v ložnici, podsaditý ranou do zad, asi když se pokusil o útěk, a dívka zpředu, když se choulila v koutě a možná prosila o život. Na všech stěnách byly patrné stopy po kulkách a brocích.

Drogy? Ellie se nadechla. Kdo jiný by zabíjel takhle?

S pocitem, že tam spíš překáží, zamířila ke dveřím. Měli pravdu. Tohle nebyl její terén. Také cítila, že potřebuje na vzduch.

Nářadí.

Kladivo. Pilník. Řezačka na krabice.

Nejen nástroje. Pro jiného by neznamenaly nic zvláštního, ale pro Ellii to byly běžné pomůcky používané k úkonu, který provedla už snad stokrát. K otevření rámu.

Bože, pomyslela si.

Vrátila se k fotografiím z místa činu. Zapadalo to do sebe. Tři oběti mužského pohlaví. Ke Strattonovi se vloupali tři muži. Pozorněji si prohlédla snímky. Bylo na nich něco, co právě viděla. Kdyby nenavštívila obě místa činu, nevšimla by si toho.

Každá z mužských obětí měla na nohou stejné černé polobotky.

Ellie se v duchu vrátila k černobílému záznamu z bezpečnostní kamery v Casa Del Océano. Pak se pozorně rozhlédla po místnosti.

Postávala tam snad desítka uniformovaných policistů. Podívala se jim na nohy a srdce se jí rozbušilo.

Boty od policejní uniformy.

Kapitola 22

LUPIČI BYLI převlečení za policisty, že? Bod pro absolventku kunsthistorie.

Ellie se rozhlédtpo přeplněné místnosti. U dveří do kuchyně viděla Woodwarda, jak si stále povídá s Lawsonem. Protlačila se k nim. „Ralphe, já si myslím, že jsem na něco přišla…“

Ralph Woodward dobře ovládal jižanskou metodu jak někoho odbýt s úsměvem. „Ellie, dejte mi jenom vteřinku…“ Ellie poznala, že ji nebere vážně.

Dobře, když chce, aby to spustila sama, udělá to.

Blýskla odznakem na jednoho z detektivů z místního oddělení vražd, kteří dorazili na místo jako první. „Tak jsem si říkala, jestli jste náhodou nenašli něco zajímavého. V šatně nebo v autě. Třeba policejní uniformy, velkou baterku?“

„Auto odvezli do laboratoře,“ odpověděl detektiv. „Nic neobvyklého v něm nebylo.“

Samozřejmě, pomyslela si Ellie. Vlastně se ani nepodívali. Nebo je třeba zahodili. Ale tušení, které měla, ji neopustilo. Naopak zesílilo.

Byly tam křídové linie a značky identifikující každé tělo. A sáčky s důkazními materiály obsahující všechno, co měli mrtví u sebe.

Ellie začala v ložnici. Oběť číslo tři: Robert O’Reilly. Střelený do zad. Zvedla sáček s důkazy. Jenom pár dolarů. Peněženka. Nic víc. Další byla ta dívka, Dianě Lynchová. Stejný snubní prsten jako měl Robert O’Reilly. Vyprázdnila její kabelku. Jen několik klíčů a účtenka ze supermarketu Publix. Nic zvláštního.

Kruci.

Cosi ji nutilo pokračovat, přestože neměla tušení, co vlastně hledá. Muž u kuchyňského stolu. Michael Kelly. Výstřel ho odhodil i se židlí na zeď. Zvedla sáček s jeho věcmi. Klíčky od auta, spona na bankovky asi s padesáti dolary.

Byl tam také malý složený kousek papíru. A na něm zahlédla nějaká čísla.

Navlékla si latexové rukavice a vytáhla papírek ze sáčku. Rozložila ho.

Tušení se rázem změnilo v jistotu.

10-02-85.

Nebyla to jen tak ledajaká čísla. Byl to kód alarmu Dennise Strattona.

Kapitola 23

JEL JSEM NOCÍ NA sever po dálnici 1-95 a udržoval na tachometru svého starého automobilu sto dvacet kilometrů v hodině. Chtěl jsem se dostat z Palm Beach co nejdál. Myslím, že jsem ani nezamrkal, dokud jsem nepřejel hranici mezi Georgií a Jižní Karolínou.

Sjel jsem z dálnice na místě zvaném Hardeevillle, odpočívadle pro kamiony s velkým poutačem, na kterém stálo: MÁME TU NEJLEPŠÍ LÍVANCE NA JIHU.

Vyčerpaně jsem natankoval auto a usadil se v prázdné kóji v restauraci. Když jsem se rozhlédl kolem, viděl jsme jen několik řidičů se zarudlýma očima, kteří četli noviny. Otřásl mnou strach. Ani jsem nevěděl, jestli po mně nebylo vyhlášeno pátrání.

K mému stolu přišla rusovlasá servírka se jménem DOLLY na visačce a nalila mi vytouženou kávu. „Jedete daleko?“ zeptala se s milým jižanským přízvukem.

„To doufám,“ odpověděl jsem. Nevěděl jsem, jestli se moje fotografie neobjevila ve zprávách a někdo mě nepozná. Ale vůně javorového sirupu a lívanců mě připravila o ostražitost. „Tak daleko, že mi ty lívance přijdou vhod.“

Než mi přinesli jídlo, došel jsem si na toaletu. Z jejích dveří zrovna vycházel tlustý řidič kamionu. Podíval jsem se do zrcadla a tvář, kterou jsem uviděl, mě šokovala: ztrhané, krví podlité oči, vyděšený výraz. Uvědomil jsem si, že mám pořád na sobě to staré tričko a džíny, ve kterém jsem předchozí noci objížděl luxusní sídla a spouštěl alarmy. Šplíchl jsem si do obličeje studenou vodu.

V žaludku mi ošklivě škrundalo. Došlo mi, že jsem nejedl od oběda s Tess.

Tess… Oči se mi znovu zalily slzami. A Mickey, Bobby, Bamey a Dee. Bože, tolik jsem si přál, abych mohl vrátit čas a oživit je. Za jednu strašnou noc se všechno obrátilo vzhůru nohama.

Vzal jsem z pultu USA Today a vrátil se do kóje. Když jsem noviny otevíral, všiml jsem si, že se mi třesou ruce. Realita mi začínala docházet. Lidé, kterým jsem po většinu života důvěřoval, byli mrtví. V uplynulých šesti hodinách jsem v duchu přehrál tu noční múru snad stokrát – apokaždé to bylo horší.

Začal jsem listovat novinami. Nebyl jsem si jistý, jestli doufám, že něco najdu, nebo se toho bojím. Většina článků se zabývala situací v Iráku a ekonomií.

Otočil jsem stránku a oči mi málem vypadly z hlavy. SMĚLÁ LOUPEŽ UMĚLECKÝCH DĚL A MASAKR

V PALM BEACH Přeložil jsem list napůl.

Luxusním letoviskem Palm Beach včera večer otřásla série násilných trestných činů, která začala utopením atraktivní ženy v jejím hotelovém apartmá, pokračovala drzým uloupením obrazů nesmírné ceny z jednoho z nejpřepychovějších sídel a vyvrcholila o několik hodin později zavražděním čtyř lidí v nedalekém městě.

Policie říká, že nemá žádné přímé stopy ukazující na pachatele této brutální série zločinů, a dosud ani neví, jestli spolu nějak souvisejí.

Nechápal jsem to. Uloupení obrazů nesmírné ceny… Dee přece říkala, že ta loupež byla bouda.

Četl jsem dál. Jména obětí. Jindy by to byla jen abstraktní jména a tváře. Ale tohle bylo strašlivě skutečné. Mickey, Bobby, Bamey, Dee… a samozřejmě Tess.

Tohle není sen, Nede. Tohle se opravdu stalo.

Článek pokračoval popisem loupeže tří cenných uměleckých děl ze sídla o čtyřiceti pokojích, Casa Del Océano, patřícího podnikateli Dennisu Strattonovi. Vzhledem k odhadované ceně těchto nejmenovaných obrazů, která dosahuje šedesáti milionů dolarů, se jedná o největšípodobnou loupežv historii Spojených států.

Nemohl jsem tomu uvěřit.

Opravdu to byla bouda. A pořádná.

Dorazily moje palačinky a vypadaly skvěle, přesně jak sliboval poutač. Ale já už neměl hlad.

Servírka mi dolila kávu a zeptala se. „Všechno v pořádku, zlato?“

Přikývl jsem a pokusil se o úsměv, ale odpovědět jsem nedokázal. Mozek mi zaplavil nový strach.

Pokusí se to přišít mně.

Všechno mi začalo docházet. Moc mi to nemyslelo, ale jedna věc byla jasná: jakmile policie navštíví Sollieho, začne pátrat po mém autě.

Kapitola 24

MUSEL JSEM SE ho okamžitě zbavit.

Zaplatil jsem účet a zajel s bonnevillem na kraj parkoviště, kde jsem zahodil značky do lesa a posbíral všechno, co by nějak ukazovalo na mě. Vrátil jsem se pěšky do města a postavil se před plechový hangár, kde bylo autobusové depo. Už jsem chápal, co skutečně znamená slovo paranoia.

O hodinu později jsem seděl v autobusu do Fayettevillu v Severní Karolíně – mířil jsem na sever.

Asi jsem věděl od samého počátku, kam se vydám. U pultu občerstvení na autobusovém nádraží ve Fayettevillu jsem do sebe nasoukal tolik potřebný hamburger s hranolky a vyhýbal jsem se pohledům všem lidí kolem sebe, jako by si všichni chtěli zapamatovat mou tvář.

Pak jsem nasedl do nočního autobusu Greyhound směřujícího do severních metropolí: Washingtonu, New Yorku.

A Bostonu. Kam jinam bych sakra měl jet?

Tam to přece všechno začalo.

Většinu cesty jsem buďto spal, nebo přemýšlel, co udělám, až se tam dostanu. Nebyl jsem doma už čtyři roky. Od svého velkého prohřešku. Věděl jsem, že je otec nemocný, a ani dřív, když byl ještě zdravý, se nepodobal právě gibraltarské skále. Nijak mu neprospěla ani obvinění za všechno od překupnictví kradeného zboží až po přijímání sázek a tři tresty ve vězení v Shirley.

A matka… Řekněme jen, že byla vždycky na mojí straně. Byla to má největší fanynka. Tedy poté, co byl můj starší bratr Michael zabit při vloupání do obchodu s alkoholem.

Pak jsem jí zbyl jen já a můj mladší bratr Dave. Nemusíš kráčet v ničích šlépějích, Nede, vysvětlovala mi. Nemusíš být jako tvůj otec nebo starší bratr. Mnohokrát mě dostala z maléru. O půlnoci mě vyzvedávala na stadionu po hokejových trénincích Organizace katolické mládeže.

A to byl v té chvíli největší problém. Nijak jsem se netěšil na to, jak se bude tvářit, až se připlazím domů jako spráskaný pes. Věděl jsem, že jí to zlomí srdce.

Dvakrát jsem přestoupil, ve Washingtonu a v New Yorku. Při každé nečekané zastávce se mi málem zastavilo srdce. Už je to tady, říkal jsem si. Na silnici jsou policejní zábrany a mě teď vyvlečou z autobusu! Ale nic takového se nestalo. Města a státy míjely jeden za druhým, i když na můj vkus až příliš pomalu.

Přistihl jsem se, že se oddávám snění s otevřenýma očima. Byl jsem syn malého darebáka a takhle jsem se vracel – hledaný, obviněný z velkého zločinu. Překonal jsem vlastního otce. Vyrůstal jsem ve stejných podmínkách jako Mickey a Bobby, jen s tím rozdílem, že já uměl bruslit. Hokej mi otevřel dveře ven. Cena Lea J. Fennertyho pro nejlepšího útočníka v bostonské Organizaci katolické mládeže. Přímá cesta na Bostonskou univerzitu. Něco jako výhra v loterii. Dokud jsem si ve druhém ročníku nezničil koleno.

Stipendium bylo v háji, ale univerzita mi poskytla rok na to, abych dokázal, že tam patřím. A já to dokázal. Nejspíš si mysleli, že jsem jenom nějaký natvrdlý sportovec, který brzy vyletí, ale já kolem sebe začal vidět širší obzory. Nemusel jsem se vracet do naší čtvrti a čekat, až Mickey a Bobby vyjdou z vězení. Poprvé v životě jsem začal opravdu číst. K úžasu všech jsem odpromovalas vyznamenáním. Dostal jsem práci jako učitel společenských věd v osmém ročníku Stoughtonské akademie, ústavu pro problematickou mládež. Moje rodina tomu nemohla uvěřit. Kellymu skutečně někdo zaplatí za to, že si stoupne za katedru?

A pak to všechno skončilo. V jediném dni.

Když jsme projeli Providence, najednou všechno vypadalo povědomě. Sharon, Walpole, Canton. Města, kde jsem jako kluk hrával hokej. Začal jsem být opravdu nervózní. Byl jsem zase doma. Ale ne jako mladík, který šel na univerzitu. Nebo ten, kdo prakticky utekl z města – a skončil na Floridě.

Ale jako stíhaný muž.

Jablko nepadá daleko od stromu, pomyslel jsem si, když autobus se zasyčením zastavil na nádraží v Atlantic Avenue v Bostonu. Ani když ho hodíš.

Ani když ho hodíš tak daleko, jak jen dokážeš.

Kapitola 25

„ZVLÁŠTNÍ AGENTKA Shurtleffová spojila ty případy dohromady,“ řekl Elliin šéf George Moretti Hanku Coleovi, zástupci ředitele, a pokrčil rameny, jako by dodal: Věřil bys tomu? Všichni tři seděli v kanceláři v nejvyšším patře ústředí v Miami.

„Poznala na místě činu nástroje, které mohly být použity na vypáčení obrazů z rámů. Pak objevila mezi osobními věcmi jedné z obětí papírek s čísly, která se shodují se Strattonovým poplašným kódem. Krátce nato se v autě o kus dál v ulici našly ty ukradené uniformy nacpané do pytle.“

„Zdá se, že jste konečně použila svůj diplom v praxi, zvláštní agentko Shurtleffová,“ usmál se na ni Cole.

„To jen proto, že jsem měla přístup na obě místa činu,“ řekl Ellie trochu nervózně. Bylo to poprvé, co si ji k sobě zástupce ředitele zavolal.

„Všechny oběti se podařilo identifikovat, pocházejí z oblasti Bostonu a mají méně významné záznamy v rejstříku.“ Moretti položil na stůl kopii předběžné zprávy. „Nikdy předtím se ničeho tak významného nedopustili. Existuje ještě jeden člen té skupiny, který žil tady dole, ale podle všeho zmizel.“ Přidal ke zprávě fotografii. „Jmenuje se Ned Kelly. Včera večer nenastoupil na svou směnu v jednom místním baru. Není to žádné překvapení, protože starý bonneville registrovaný na jeho jméno našla policie vedle dálnice 1-95 v Jižní Karolíně, jen asi sedm kilometrů odsud.“

„Dobře. Má ten Kelly záznam?“ zeptal se Cole.

„Měl, jako mladistvý,“ řekl Moretti. „Byl vymazán. Ale jeho otec je jiný případ. Třikrát seděl za všechno možné od přijímání sázek po překupnictví kradeného zboží. Čistě pro jistotu chceme fotku toho kluka ukázat v tom hotelu v Palm Beach, kde došlo k dalšímu incidentu. Člověk nikdy neví.“

„Vlastně jsem se byla podívat i tam,“ poznamenala Ellie. Řekla svým šéfům, že čas smrti nesedí. A také že policie z Palm Beach vraždu vyšetřuje jako sexuálně motivovaný trestný čin.

„Zdá se, že by vaše agentka ráda vyšetřovala i vraždy,“ usmál se Hank Cole.

Ellie se při tom rýpnutí začervenala. Beze mě by s tím případem nehnuli.

„Co kdybychom nechali něco místním úřadům?“ navrhl Cole. „Zdá se, že ten Ned Kelly odrovnal své staré kamarády. No, vykoledoval si pořádný flastr. Tak co, zvláštní agentko,“ obrátil se k Ellii, „jste připravená odletět na sever a pověsit se na toho chlapa?“

„Samozřejmě,“ odpověděla Ellie. I přes jejich blahosklonnost jí dělalo dobře, že ji pro jednou berou jako jednu z nich.

„Máte nějakou představu, kam by mohl mít namířeno?“

Moretti pokrčil rameny a přistoupil k mapě na zdi. „Má tam nahoře rodinu, kořeny. A možná i kupce pro ty obrazy.“ Zapíchl červený špendlík. „Odhadujeme to na Boston, pane.“

„Přesněji řečeno Brockton,“ dodala Ellie.

Kapitola 26

BAR KELTY’S NA ROHU Temple a Main Street v jižním Brocktonu obvykle zavíral okolo půlnoci. Po Bruinsově reportáži v pořadu Baseball Tonight, nebo když Charlie, majitel podniku, konečně vystrnadil posledního štamgasta.

Ten večer jsem měl štěstí. Světla zhasla ve 23.35.

Pár minut nato velký chlap s kudrnatými hnědými vlasy a v mikině s kapucou zavolal: „Měj se, Charlie,“ zavřel za sebou dveře a vyšel na chodník. Nahrbil se na ochranu před dubnových chladem a s ruksakem přes rameno se vydal po Main Street.

Sledoval jsem ho v bezpečné vzdálenosti po druhé straně ulice. Všechno se tam změnilo. Místo obchodu s pánskými oděvy a občerstvení Supreme B Donut Shop, kam jsme chodívali, byla teď sešlá prádelna a obchod s laciným alkoholem. Změnil se i muž, kterého jsem sledoval.

Byl to jeden z těch svalovců s širokými rameny a drzým úsměvem, který vám ve rvačce dokázal zlomit zápěstí, kdykoliv si zamanul. Jeho fotka visela v místní střední škole. Kdysi za ni zápasil jako šampión ve střední váze.

Dobře si promysli, jak to uděláš, Nede.

Muž zahnul vlevo do Nilsson Street a přešel koleje. Sledoval jsem ho asi ze třiceti metrů. Jednou zřejmě zaslechl kroky, ohlédl se a já uskočil do stínu. Radové domy pobité bílými prkny, kolem kterých jsem chodíval jako kluk, vypadaly ještě sešleji než tehdy.

Zabočil za roh. Nalevo byla základní škola a Buckley Park, kde jsme na basketbalovém hřišti hrávali čáru o čtvrťáky.

O kus dál v Perkins Street stály ruiny továrny na boty Stepover, už léta zatlučené prkny. Vzpomněl jsem si, jak jsme tam chodili místo školy a učili se kouřit. Zahnul jsem za roh a rázem se probral ze vzpomínek. Muž nikde!

Kruci, Nede, zaklel jsem v duchu. Nikdy ti moc nešlo přepadnout někoho ze zálohy.

A pak někdo přepadl mě!

Náhle jsem cítil, jak mi krk svírá silná paže. Ohnula mě dozadu a do kříže se mi zarylo koleno. Ten parchant byl silnější, než jsem si pamatoval.

Mával jsem rukama a snažil se ho setřást. Nemohl jsem dýchat. Slyšel jsem, jak funí, svírá mě čím dál silněji a ohýbá jako luk. Měl jsem pocit, že mi každou vteřinou praskne páteř.

Začal jsem panikařit. Kdyby se mi nepodařilo rychle se otočit, zlomil by mi vaz.

„Kdo to chytil?“ zasyčel mi náhle do ucha.

„Kdo chytil co?“ vypravil jsem ze sebe.

Stiskl mě pevněji. „Flutieho přihrávku dozadu. Na stadionu Orange Bowl v roce 1984.“

Snažil jsem se ho odstrčit, bojoval s ním vší silou. Jeho sevření jen zesílilo. Ucítil jsem palčivou bolest na plicích.

„Gepard… Phelan,“ hekl jsem nakonec.

Svalovec náhle pustil můj krk. Padl jsem na kolena a lapal po dechu.

Vzhlédl jsem do šklebícího se obličeje svého mladšího bratra Davea.

„Máš kliku,“ uchechtl se. Pak natáhl ruku a pomohl mi vstát. „Nejdřív jsem se tě chtěl zeptat, kdo chytil Flutieho poslední přihrávku na vysoký.“

Kapitola 27

OBJALI JSME SE. Pak jsme od sebe poodstoupili a začali zkoumat, jak moc jsme se změnili. Dave byl mnohem větší; vypadal už jako chlap. Poplácali jsme se po zádech. Neviděl jsem brášku už skoro čtyři roky.

„To je ale pohled pro moje bolavý oči,“ řekl jsem a znovu ho objal.

„Jo,“ hlesl a usmál se. „Mě z tebe právě oči rozbolely.“

Rozesmáli jsme se, stejně jako když jsme vyrůstali, a plácli dlaněmi o sebe. Pak se jeho výraz změnil. Poznal jsem, že už všechno ví. A ostatní určitě také.

Dave nešťastně potřásl hlavou. „Ach, Neddie, co se to sakra tam dole stalo?“

Odvedl jsem ho do parku, posadili jsme se na zídku a já mu pověděl, jak jsem přijel k domu v Lake Worthu a uviděl, jak Mickeyho a ostatní odvážejí v plastových pytlích.

„Proboha, Neddie.“ Dave zavrtěl hlavou. V očích se mu objevily slzy a sklopil hlavu do dlaní.

Položil jsem mu ruku kolem ramen. Bylo smutné vidět Davea plakat. Přestože byl o pět let mladší, byl vždy vyrovnaný a klidný, dokonce i když zemřel náš starší bratr. Já byl vždycky hrozně rozlítaný; jako bychom si vyměnili role. Dave byl už ve druhém ročníku na právech. Bílá vrána naší rodiny.

„Je to ještě horší.“ Stiskl jsem mu rameno. „Myslím, že po mně pátrá policie, Dave.“

„Policie?“Naklonil hlavu ke straně. „Po tobě? A proč?“

„Nevím to jistě. Možná pro podezření z vraždy.“ Pověděl jsem mu všechno. Celou historii. A pověděl jsem mu také o Tess.

„Co to říkáš?“ Dave na mě upřeně hleděl. „Ty jsi na útěku? Byl jsi zapletený do toho šílenství, Nede?“

„Organizoval to Mickey,“ upřesnil jsem, „ale tam na jihu neznal nikoho, kdo by mohl dát něco takového dohromady. Muselo to být řízené odsud. Aťto byl kdokoliv, Dave, ten člověk zabil naše kamarády. Dokud nedokážu opak, budou lidi přesvědčeni, že jsem to udělal já. Ale myslím, že oba víme,“ podíval jsem se mu do očí, které se tolik podobaly mým, „s kým tady nahoře Mickey dělal.“

„Táta? Ty si myslíš, že by táta měl co do činění s něčím takovým?“ Podíval se na mě, jako bych se zbláznil. „V žádným případě. Mluvímeo Mickeym, Bobbym a Dee. To je Frankova krev. A kromě toho – asi to nevíš – je marod. Potřebuje transplantaci ledviny.“

V tom okamžiku se na mě Dave kradmo podíval. Nijak se mi ten pohled nelíbil. „Neddie, já vím, že tě potkala smůla…“

„Poslouchej mě a dívej se mi do očí.“ Vzal jsem ho za rameno. „Ať se doslechneš cokoliv, Dave, nic z toho jsem neudělal. Měl jsem je rád stejně jako ty. Spustil jsem ty alarmy, to je všechno. Vím, zachoval jsem se jako pitomec. A budu za to muset zaplatit. Ale ať mě obviní z čehokoliv, neudělal jsem nic víc, než že jsem spustil pár alarmů. Myslím, že mi Mickey chtěl vynahradit to, co se stalo ve Stoughtonu.“

Bratr přikývl. Když vzhlédl, viděl jsem, že se jeho výraz změnil. S tímhle chlapíkem jsem měl patnáct let společný pokoj, do jeho šestnácti jsem ho porážel v zápase, byli jsme jedna krev. „Co chceš, abych udělal?“

„Nic. Jsi na právech. Možná budu potřebovat tvoji pomoc, až půjde do tuhého.“

Vstal jsem.

Dave také. „Nepůjdeš za tátou, že ne?“ Neodpověděl jsem. „Je to hloupost, Nede. Jestli tě hledají, dozvědí se o tom.“

Zlehka jsme o sebe ťukli pěstmi a pak jsem ho objal. Svého malého brášku.

Rozběhl jsem se z kopce. Nechtěl jsem se ohlédnout, protože kdybych to udělal, možná bych se rozplakal. Ale bylo to silnější než já. Otočil jsem se, když už jsem byl skoro v Perkins Street. „Byl to Darren,“ křikl jsem.

„Cože?“ Dave pokrčil rameny.

„Darren Flutie.“ Usmál jsem se. „Dougův mladší brácha. To on chytil Dougovu poslední přihrávku na vysoký.“

Kapitola 28

NOC JSEM STRÁVIL v motelu Beantown na Routě 27 ve Stoughtonu, několik kilometrů od baru Kelty’s.

Tragédie už byly plné noviny. Brocktonští rodáci zavražděni. Tváře mých přátel. Snímek domu v Lake Worthu. Po něčem takovém se dalo usnout jen stěží.

V osm ráno jsem se nechal odvézt taxíkem kousek od Perkins Street, pár bloků od domu svých rodičů. Měl jsem na sobě džíny a starou potrhanou mikinu se znakem Bostonské univerzity. Na hlavu jsem si nasadil čepici Red Sox. Byl jsem vystrašený. Každého jsem tam znal a i po čtyřech letech znali všichni mě. Ale nešlo jen o tohle. Po všech těch letech jsem se měl znovu vidět s matkou. A zrovna za takových okolností.

Modlil jsem se, aby tam nebyla i policie.

Spěchal jsem kolem povědomých starých domů, nakloněnými verandami a malými hnědými dvorky. Nakonec jsem zahlédl náš zelený domek ve viktoriánském slohu. Zdál se mi mnohem menší, než jak jsem si ho pamatoval. A mnohem zchátralejší. Jak jsme se tam vůbec mohli všichni vejít? Na příjezdové cestě stála mámina toyota. Frankův lincoln nebyl nikde v dohledu. Thomas Wolfe měl asi pravdu, když psal o tom, jaké to je vracet se domů.

Opřel jsem se o pouliční lampu a několik minut si dům prohlížel. Všechno se mi zdálo být v pořádku, tak jsem ho obešel a přiblížil se zezadu.

Kuchyňským oknem jsem uviděl mámu. Byla už oblečená, měla na sobě manšestrovou sukni a svetr a popíjela kávu.

Byla pořád hezká v obličeji, ale vypadala mnohem starší. Jak by také ne. To život s Frankem „Bělochem“ Kellym ji tak strhal.

Tak jo, Nede, začni se chovat jako velkej kluk… Lidé, které jsi měl rád, jsou mrtví.

Zaklepal jsem na skleněnou tabulku zadních dveří. Maminka zvedla hlavu od hrnku s kávou a zbledla. Vyskočila, skoro doběhla ke dveřím a pustila mě dovnitř. „Matko boží, co tady děláš, Nede? Ach Neddie, Neddie, Neddie.“

Objali jsme se a máma mě stiskla tak pevně, jako bych právě vstal z mrtvých. „Ti chudáci…“ Položila tvář na moji. Ucítil jsem její slzy. Pak se odtáhla a vyděšeně na mě pohlédla. „Neddie, tady nemůžeš zůstat. Byla tu policie.“

„Já to neudělal, mami,“ řekl jsem. „Přísahám bohu, ať říkají cokoliv, není to pravda. S tím, co se dole stalo, nemám nic společného.“

„Mně to nemusíš říkat.“ Matka mi lehce položila ruku na tvář. Sundala mi čepici a usmála se při pohledu na mé vybledlé světlé vlasy a floridské opálení. „Sluší ti to. Tak ráda tě vidím, Neddie. Dokonce i teď.“

„A já rád vidím tebe, mami.“

Bylo příjemné ocitnout se v naší staré kuchyni. Na okamžik jsem se cítil volný. Sundal jsem z lednice starou fotografii připevněnou magnetem. Kellyovi chlapci. Dave, JM a já na hřišti za brocktonskou střední. JM měl na sobě svou červenočemou fotbalovou bundu. S číslem 23.

Když jsem vzhlédl, matka se na mě dívala. „Neddie, musíš jít na policii.“

„To nemůžu.“ Zavrtěl jsem hlavou. „Nakonec to udělám. Ale teď ještě ne. Musím mluvit s tátou. Kde je, mami?“

„Tvůj otec?“ Potřásla hlavou. „Copak já vím?“ Posadila se. „Někdy si myslím, že v Kelty’s i spí. Je to s ním čím dál horší, Neddie. Potřebuje transplantaci ledviny, ale už je moc starý a naše pojistka to nepokryje. Je nemocný, Neddie. Někdy mám pocit, že si přeje umřít…“

„Věř mi, že tady bude ještě dost dlouho, aby ti mohl přinést ještě víc neštěstí,“ odfrkl jsem.

Náhle jsme zaslechli, jak venku zastavuje auto. Bouchla dvířka.

Došel jsem k oknu a odtáhl závěs.

Nebyl to můj otec.

Po příjezdové cestě přicházeli k domu dva muži a žena.

Matka se rozběhla ke kuchyňskému oknu. V jejích očích jsem spatřil obavy.

Tolikrát jsme viděli, jak otce odvážejí do vězení, že jsme nemohli nepoznat strážce zákona.

Kapitola 29

OBA JSME VYTŘEŠTĚNĚ zírali, jak se k domu blíží „dvacet let až doživotí“.

Jeden z agentů, černoch v hnědém obleku, se oddělil od ostatních a zamířil k zadnímu vchodu.

Kruci, Neddie, mysli! Co budeš dělat?

Ještě nikdy mi srdce nebušilo tolik jako těch několik vteřin, než agenti došli ke dveřím. Bylo marné utíkat.

„Neddie, vzdej se,“ prosila mě matka znovu.

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne, musím najít Franka.“ Objal jsem maminku kolem ramen a pohlédl jí do očí plných slz. „Je mi to moc líto…“

Přitiskl jsem se ke zdi u domovních dveří, aniž bych věděl, co vlastně udělám. Neměl jsem zbraň. Ani plán.

Ozvalo se zaklepání na dveře. „Franku Kelly?“ zavolal jeden z agentů. „Paní Kellyová? Tady je FBI!“

Mozek mi běžel na plné obrátky, ale stále jsem nemohl přijít na nic, co by mi mohlo pomoci. Tři agenti, mezi nimi jedna žena. Agentka byla opálená, což nejspíš znamenalo, že je z Floridy.

„Paní Kellyová?“ Další klepání. Přes závěsy jsem zahlédl statného chlapa vpředu. Matka na mě bezmocně pohlédla. Kývl jsem na ni, ať otevře.

Na vteřinu jsem zavřel oči. Prosím, nedělej největší pitomost svého života.

Ale já ji přesto udělal.

Vrhl jsem se na agenta, jakmile vstoupil do dveří. Svalili jsme se na podlahu. Slyšel jsem, jak ten chlap hekl, a když jsem zvedl hlavu, viděl jsem, že mu z ruky vypadla pistole a leží dva metry daleko. Oba jsme na ni upřeli zrak. On, který nevěděl, jestli ho právě nenapadl chladnokrevný zabiják. Já, který jsem věděl, že pokud po té zbrani sáhnu, můj současný život definitivně skončí. Nestaral jsem se o tu ženu ani o druhého muže blížícího se zezadu. Šlo mi jen o tu pistoli. Neměl jsem na vybranou.

Překulil jsem se a sevřel oběma rukama pažbu. „Nikdo se ani nepohne!“

Agent ležel bez hnutí na podlaze. Žena – drobná a vlastně docela hezká – sahala pod sako kostýmu po své zbrani. Třetí agent právě vstoupil zadními dveřmi.

„Ne!“ křikl jsem a zvedl pistoli. Žena na mě pohlédla s rukou na pouzdru.

„Prosím… Prosím, nevytahujte ji,“ řekl jsem jí.

„Prosím, Neddie,“ ozvala se matka plačtivým hlasem, „zahoď tu zbraň. Je nevinný.“ Pohlédla na agenty. „Ned by nikomu neublížil.“

„Nechci nikomu ublížit,“ ujistil jsem ji. „Teď položte pistole na podlahu. Hned.“

Udělali, co jsem chtěl, a já zbraně opatrně sebral. Pak jsem pozpátku došel k zadním dveřím a odhodil je do křoví za naším domem.A co teď, sakra? Pohlédl jsem na matku a křečovitě se usmál. „Asi si budu muset půjčit tvoje auto.“

„Neddie, prosím…,“ vzlykla znovu maminka. O jednoho syna už v přestřelce přišla. O chudáka Johna Michaela.

Věděl jsem, jak moc jí ubližuji, a strašně mě to bolelo. Došel jsem k pohledné agentce FBI. Byla tak drobná, že bych ji skoro mohl zvednout jednou rukou. I když se snažila tvářit statečně, poznal jsem, že je vyděšená. „Jak se jmenujete?“

„Shurtleffová.“ Agentka zaváhala. „Ellie.“

„Je mi líto, agentko Shurtleffová, ale půjdete se mnou.“

Agent na podlaze se zvedl. „Ani náhodou. Ona s tebou nepůjde. Jestli někoho chceš, vezmi si mě.“

„Ne.“ Namířenou pistolí jsem ho přinutil si znovu lehnout. „Neublížím vám, Ellie. Když půjde všechno dobře.“ Pokusil jsem se o úsměv.

„Vím, že to moc neznamená,“ řekl jsem a obrátil se k chlapovi na podlaze, „ale to, kvůli čemu jste si pro mě přišli, jsem neudělal.“

„Je ale jenom jeden způsob jak to můžete dokázat,“ opáčil muž od FBI.

„To vím,“ přikývl jsem, „a proto dělám tohle. Jsem nevinný a dokážu to.“

Vzal jsem agentku Shurtleffovou za paži a otevřel dveře. Její kolegové se drželi zpátky. „Chci jenom pár minut,“ dodal jsem. „To je všechno. Dostanete ji zpátky v pořádku. Nebude mít ani pomačkané šaty. Ty lidi tam dole jsem nezabil. Co se bude dít dál, záleží na vás.“

Obrátil jsem se k matce. „Asi bych ti měl říct, že v dohledný době nepřijdu na večeři.“ Zamrkal jsem na ni na rozloučenou. „Mám tě rád, mami.“

Pak jsem vycouval ze dveří, jednu paži obtočenou kolem agentky Shurtleffové. Svedl jsem ji po schodech dolů. Agenti FBI už stáli u oken a jeden z nich vytahoval mobil. Otevřel jsem dveře toyoty a strčil ji dovnitř. „Jenom se modlím, aby tady byly klíčky.“ Usmál jsem se. „Obvykle je nechává v zapalování.“

Díkybohu tam byly. Vycouval jsem z příjezdové cesty. Pár vteřin nato jsme ujížděli po Perkins Street a přes trať do Main Street.

Zatím žádné majáky. Žádné sirény. Z města vedlo několik silnic a já usoudil, že nejlepší bude vydat se na sever po Routě 24.

Podíval jsem se za sebe a s úlevou vydechl.

Dobrá práce. Právě jsem přidal ke svým zločinům únos federální agentky.

Kapitola 30

„BOJÍTE SE?“ zeptal se jí ten chlap Ned Kelly, zatímco řídil auto na sever po Routě 24. Pistole mu ležela na klíně a mířila na ni.

Strach? Ellie zaváhala. Toho člověka hledají kvůli čtyřnásobné vraždě!

Hlavou jí probíhaly různé případy únosu rukojmích. Existovaly i příručky radící, co je v takových situacích třeba dělat. Zůstat klidný. Zahájit dialog. Byla si jistá, že po tom autě už bylo vyhlášeno pátrání. Každý policista v okruhu sedmdesáti kilometrů od Bostonu bude ve střehu. Nakonec ale přiznala to, co cítila.

„Jo, bojím se,“ přikývla.

„To je dobře,“ pokýval také hlavou, „protože já mám taky strach. Nic takovýho jsem ještě neudělal. Ale můžete být v klidu. Fakt. Neublížím vám. Jenom jsem se odtamtud potřeboval dostat. Klidně odemknu dvířka auta. Můžete vyskočit, jakmile zastavíme. Nedělám si legraci.“

Ke svému úžasu zaslechla cvaknutí, jak se odemkly automatické zámky. Blížili se k výjezdu z dálnice a její únosce zpomalil.

„Ne,“ pokračoval trochu nešťastně, „můžete zůstat chvíli se mnou a pomoct mi vymyslet, jak nejlépe bych se dostal z toho maléru.“

Kelly zastavil auto a čekal, co udělá.

„Tak už běžte. Počítám, že mám tak tři minuty, než všechny sjezdy z dálnice obsadí policie.“

Ellie na něj překvapeně pohlédla. Položila ruku na kličku dveří. Dává ti dárek, našeptával jí vnitřní hlas. Vezmi si ho! Byla v tom domě v Lake Worthu. Viděla tu krev a těla zabitých. Tenhle chlap byl s mrtvými v kontaktu. A utekl.

Ale něco ji zarazilo. Asi vyděšený, odevzdaný úsměv toho mladíka.

„To, co jsem říkal, je pravda. Nejsem vrah. S tím, co se stalo na Floridě, nemám nic společného.“

„To, že jste vzal federálního agenta jako rukojmí, vám na důvěryhodnosti moc nepřidalo,“ poznamenala Ellie.

„Byli to mí přátelé, moje rodina. Znal jsem je celý život. Neukradl jsem žádný obraz a nikoho jsem nezabil. Jenom jsem spustil několik alarmů. Heledte,“ mávl pistolí, „nevím ani, jak se s tím krámem zachází.“

Opravdu to tak vypadá, pomyslela si Ellie. A opravdu si vybavila, že v několika sídlech po celém městě začala před loupeží houkat poplašná zařízení. Předpokládali, že to mělo odvést pozornost policie.

„No tak, vystupte.“ Kelly se ohlédl. „Čekám společnost.“

Ale Ellie nevystoupila. Seděla a dívala se na něj. Najednou jí nepřipadal jako šílenec. Byl jen zmatený a vystrašený. Ani se necítila ohrožená. Policie už byla na cestě. Možná by ho mohla přemluvit, aby se vzdal. Proboha, Ellie! Kam ses to dostala z oddělení pro vzácné tisky v Sotheby’s?

„Dvě,“ hlesla Ellie a pomalu pustila kličku. „Máte asi dvě minuty, než se tady sjedou všechna policejní auta z celého Bostonu.“

Zdálo se jí, že se tvář Neda Kellyho rozjasnila. „Dobře,“ řekl po chvíli.

„Povězte mi všechno, co se tam dole stalo,“ vybídla ho Ellie. „Možná bych mohla něco udělat. Dejte mi jména, kontakty. Všechno, co víte o té loupeži. Chcete se dostat z tohohle maléru? Tohle je jediný způsob.“

Po Kellyho tváři přelétl váhavý úsměv. Ellie v něm neviděla chladnokrevného zabijáka, jen mladíka, který byl stejně nervózní jako ona, který si vykopal hlubokou jámu, z níž se možná nikdy nedostane. Napadlo ji, že by snad mohla získat jeho důvěru. Pokusil se přemluvit ho, aby se vzdal a nikomu se nic nestalo.

„Dobře,“ souhlasil.

„A měl byste na mě občas namířit tu pistoli,“ poznamenala Ellie. Nemohla uvěřit, že dělá něco takového. „Učí nás, jak někoho odzbrojit, víte.“

„Fajn.“ Ned Kelly se nervózně usmál, šlápl na plyn a toyota se rozjela po sjezdu z dálnice. „Nejdřív ze všeho bychom se měli zbavit mámina auta.“

Kapitola 31

VYMĚNILI JSME TOYOTU za minivan voyager, který někdo nechal stát na parkovišti u supermarketu s běžícím motorem.

Starý trik. V mládí jsem ho mnohokrát viděl u Bobbyho. Majitel právě odvážel vozík zpátky ke krámu. Při tom všem, co se dělo, jsem předpokládal, že bude trvat nejméně hodinu, než někdo zareaguje na jeho telefonát.

„Nemůžu uvěřit, že jsem udělala něco takového,“ řekla Ellie Shurtleffová překvapeně, když se o minutu později vraceli na Routě 24. Výraz její tváře říkal: Jedna věc je s tím chlapem zůstat a druhá podílet se na krádeži auta.

Na zpětném zrcátku visel osvěžovač vzduchu ve tvaru smrčku. Na palubní desce byl přilepený žlutý notýsek. Na horním listu bylo naškrábáno: Dojít na nákup. Vyzvednout děti v 15.00. Na zadním sedadle ležel papírový pytel s nákupem. Pizza. A nějaké vločky k snídani.

Podívali jsme se na sebe a div se nerozesmáli při myšlence, která nám došla současně: hledaný vrah prchá v minivanu.

„Takovéhle auto,“ hlesla a potřásla hlavou, „a skutečný Steve McQueen!“

Neměl jsem tušení, kam mám jet, ale došlo mi, že nejbezpečnější místo bude můj pokoj v motelu ve Stoughtonu. Naštěstí se tam nemuselo jezdit přes recepci.

Zamkl jsem za námi dveře pokoje a pokrčil rameny. „Poslechněte, musím vás prošacovat.“

Pohlédla na mě, jako by říkala: Cože, děláš si legraci? Teď?

„Nebojte se,“ uklidňoval jsem ji. „Nikdy bych nezneužil agentku FBI na prvním rande.“

„Nemyslíte, že kdybych vás chtěla zatknout, už bych to udělala?“ poznamenala Ellie Shurtleffová.

„Promiňte,“ řekl jsem trochu zahanbeně.“Je to jen formalita.“

Když už jsem musel unést agentku FBI, měl jsem štěstí, že jsem padl na Ellii Shurtleffovou a ne na nějakou Laru Croft, která by mi už dávno vykloubila obě ruce. Popravdě řečeno bych ji nikdy netypoval na federála. To spíš na učitelku na základní škole. Měla krátké, vlnité hnědé vlasy, pár pih na tváři a nos jako knoflík. A hezké modré oči za skly brýlí.

„Ruce vzhůru,“ přikázal jsem a mávl pistolí, „nebo rozpažit, či jak se to vlastně dělá.“

„Měla bych se opřít o zeď,“ upřesnila a obrátila se ke mně zády. „Ale to je jedno.“

Zvedla paže nad hlavu. Klekl jsem si a přejel jí po kapsách kalhot a stehnech. Měla na sobě hnědý kalhotový kostým a pod sakem bílé bavlněné tričko, které ji hezky obepínalo. Na krku se jí houpal nějaký zelený polodrahokam.

„Víte, nedalo by mi moc práce vrazit vám teď loket do obličeje.“ Poznal jsem, že začíná ztrácet trpělivost. „Podobné věci nás učili.“

„Nejsem v tomhle zrovna profík.“ Odstoupil jsem od ní. Nelíbil se mi ten komentář o lokti v obličeji.

„Ještě byste mohl zkontrolovat lýtka, když už jste u země. Většina z nás si tam něco připne, když jdeme do akce.“

„Díky.“

„Jenom formalita,“ opáčila.

Nic jsem nenašel, kromě nějakých klíčů a mentolových bonbonů v její kabelce. Posadil jsem se na postel. Náhle mi došlo, co jsem udělal. Tohle nebyl film. Nebyl jsem Hugh Jackman, tohle nebyla Jennifer Anistonová a děj nejspíš nesměřoval k happy endu.

Složil jsem hlavu do dlaní.

Ellie si sedla proti mně na židli.

„Co uděláme teď?“ zeptal jsem se. Zapnul jsem malou televizi, abych si poslechl zprávy. Snažil jsem se navlhčit si ústa, ale měl jsem v nich sucho jako na Sahaře.

Ellie pokrčila rameny. „Teď si promluvíme.“

Kapitola 32

POVĚDĚL JSEM Ellii Shurtleffové všechno.

Všechno, co jsem věděl o té loupeži obrazů na Floridě. Nic jsem nevynechal.

Kromě svého setkání s Tess. Nevěděl jsem, jak bych mohl mluvit o tomhle a zároveň chtít, aby mi věřila všechno ostatní. Kromě toho mě bolelo pouhé pomyšlení na to, co se Tess stalo.

„Vím, že jsem v poslední době udělal spoustu pitomostí,“ řekl jsem a upřímně na Ellii pohlédl. „Vím, že jsem neměl utíkat z Floridy. Je mi jasné, že tím, co jsem udělal dneska, jsem všemu nasadil korunu. Ale musíte mi věřit, Ellie. Své přátele a svého bratrance jsem nezabil. Nevzali jsme ani ty obrazy. Někdo na nás ušil boudu.“

„Gachet?“ zeptala se Ellie, aniž by zvedla hlavu od svých poznámek.

„Asi,“ odpověděl jsem nešťastně. „Nevím.“

Pozorně na mě pohlédla. Modlil jsem se, aby mi uvěřila. Změnila téma. „Tak proč jste přijel sem?“

„Do Bostonu?“ Odložil jsem pistoli na postel. „Mickey tam dole neměl žádný kontakty. Každopádně tam neznal nikoho, kdo by mohl připravit takovou akci. Všichni, které znal, byli odsud.“

„Nechtěl jste tady spíš najít překupníka na ty obrazy, Nede? Určitě znáte pár lidí.“

„Rozhlédněte se kolem sebe, agentko Shurtleffová. Vidíte nějaký plátna? Já to neudělal.“

„Budete muset jít na policii a říct všechno o svém bratranci a lidech, se kterými pracoval. Jména, kontakty, všechno, jestli chcete, abych vám pomohla. Mohu trochu zmírnit ten únos, ale tohle je jediná možnost. Chápete, Nede?“

Rezignovaně jsem přikývl. V ústech jsem cítil kyselou pachuť. Pravda byla, že jsem Mickeyovy kontakty neznal. Koho jsem měl udat, svého otce?

„Jak jste vlastně přišli na to, kam mám namířeno?“ zeptal jsem se. Myslel jsem si, že Sollie Roth zavolal policii, když jsem utekl.

„Starých bonnevillů zas tolik nejezdí,“ řekla Ellie. „Když jsme jeden našli v Jižní Karolíně, získali jsme celkem slušnou představu, kam byste mohl jet.“

No teda, pomyslel jsem si. Tak Sollie mě neprásknul.

Povídali jsme si celé hodiny. Začalo to těmi zločiny, ale zdálo se, že Ellie Shurtleffová chce znát každou podrobnost mého života. Vyprávěl jsem jí, jaké to bylo vyrůstat v Brocktonu. O naší čtvrti a gangu. Jak jsem se z toho dostal pomocí hokejového stipendia na Bostonské univerzitě.

Tohle ji zřejmě nejvíc překvapilo. „Vy jste chodil na univerzitu?“

„Nevěděla jste, že mluvíte s držitelem ceny Lea J. Fennertyho pro nejlepšího útočníka bostonské Organizace katolické mládeže,“ dodal jsem a mávl rukou. „Promoval jsem po čtyřech letech. Mám titul bakalář ve veřejné správě. Nejspíš byste ve mně nehledala vysokoškoláka.“

„Nedivte se, když jsem viděla, jak slídíte po parkovišti u supermarketu a hledáte auto, které by se dalo ukrást,“ usmála se Ellie.

„Řekl jsem, že jsem nikoho nezabil, agentko Shurtleffová,“ opětoval jsem její krásný úsměv. „Nikdy jsem netvrdil, že jsem světec!“

Ellii Shurtleffovou to rozesmálo.

„Chcete ještě jedno překvápko, když už tady odříkávám svůj životopis?“ zeptal jsem se a opřel se lokty o postel. „Dokonce jsem pár let učil. Společenské vědy na střední škole pro problémové děti tady ve Stoughtonu. Docela mi to šlo.

Asi bych vám neuměl odříkat každý dodatek ústavy, ale rozuměl jsem si se svými studenty. Koneckonců jsem pocházel ze stejného prostředí.“

„A proč jste toho nechal?“ zeptala se Ellie a odložila poznámkový blok.

„Chcete říct, proč nadějnej učitel jako já skončil jako plavčík v Palm Beach? To je otázka za milion dolarů, co?“

Pokrčila rameny. „Pokračujte.“

„Když jsem učil druhým rokem, zakoukal jsem se do jedné své studentky. Byla z jižního Brocktonu, stejně jako já. Původem z Dominikánské republiky. Chytila se špatný party, ale byla chytrá. Chtěl jsem, aby si vedla dobře.“

„Co se stalo?“ Ellie se naklonila kupředu. Poznal jsem, že už jí nejde o to, co se stalo na Floridě.

„Možná jsem ji vystrašil, nevím. Musíte pochopit, že učení v té třídě pro mě bylo vším. Z něčeho mě obvinila. Známka za protislužbu, něco takového.“

„Ach ne.“ Ellie se odtáhla a znepokojeně na mě pohlédla.

„Nic na tom nebylo, Ellie. Asi jsem udělal pár hloupostí, jako že jsem ji párkrát odvezl domů. Třeba o mně řekla nějakou lež a na tu se nabalily další. Najednou jsem ji prý obtěžoval. Ve třídě, po vyučování. Pozvali si mě na kobereček. Dostal jsem pak příležitost zůstat ve škole, na částečný úvazek na administrativní pozici. Odešel jsem. A hodně lidí se ode mě odvrátilo. Můj táta…“

„Váš otec má záznam v trestním rejstříku, je to tak?“ přerušila mě Ellie.

„Záznam? To spíš trvale rezervovanou celu ve věznici v Shirley. Pamatuji se, jak říkal: Jablko nepadá daleko od stromu, jako bych dokázal, že měl pravdu. A zrovna on nade mnou zlomil hůl. Pár let předtím dovolil, aby mu zabili syna. Mého staršího bratra. A víte, jaká je ta největší ironie?“

Ellie zavrtěla hlavou.

„Asi měsíc poté, co jsem odešel, ta dívka všechno odvolala. Ze školy mi přišel hezký omluvný dopis. Ale nedalo «e to vrátit zpátky. Už jsem nemohl být učitelem.“

„To je mi líto,“ řekla Ellie.

„Ale víte, kdo se ode mě neodvrátil, agentko Shurtleffová? Můj bratranec Mickey. Bobby O’Reilly. Bamey a Dee. Na to, že to bylo jen pár ztracených existencí z Brocktonu, dokonale pochopili, že mi učení bylo vším. A vy si myslíte, že jsem je zabil…“ Poklepal jsem si na srdce. „Umřel bych, kdybych jím tím mohl vrátit život. A kromě toho,“ usmál jsem se s pocitem, že jsem se nechal příliš unést emocemi, „myslíte, že kdybych měl obrazy za šedesát milionů, povídal bych si s vámi v tomhle zablešeným motelu?“

Ellie se také usmála. „Třeba jste mnohem chytřejší než vypadáte.“

Náhle vysílání přerušil zpravodajský vstup. Zvláštní zpráva… Reportáž o dnešním únosu. Vyvalil jsem oči. Na obrazovce byl můj obličej. Proboha… Mé jméno!

„Nede,“ řekla Ellie Shurtleffová, když spatřila paniku v mých očích. „Musíte jít se mnou. Je to jediný způsob jak to vyřešit. Jediný způsob.“

„To si nemyslím.“ Zvedl jsem pistoli a popadl ji za paži. „Pojďte, vypadneme odsud.“

Kapitola 33

HODIL JSEM PÁR svých věcí dozadu do minivanu. V přihrádce na nářadí se mi podařilo najít šroubovák a vyměnil jsem massachusettské značky za connecticutské, které jsem sundal z jiného auta na parkovišti.

Musel jsem se ale zbavit i toho minivanu. Tou dobou už určitě našli toyotu. A bylo nutné zbavit se i Ellie Shurtleffové.

V žádném případě jsem se nemohl jít přihlásit, dokud nezjistím, kdo to na nás nastražil a zabil mé přátele a dokud nenajdu toho hajzla Gacheta.

Nasedl jsem do auta a nervózně se rozjel. „Kam vyrážíme?“ zeptala se Ellie, která vycítila, že je všechno jinak.

„Nevím,“ odpověděl jsem.

„Jestli chcete, abych vám pomohla, Nede,“ zopakovala Ellie, „musíte se vzdát. Neudělejte další hloupost.“

„Myslím, že na to už je pozdě,“ řekl jsem. Rozhlížel jsem se kolem, kde bych ji mohl vysadit.

Našel jsem odlehlé místo u Routě 138, mezi skládkou štěrku a autobazarem. Sjel jsem ze silnice a zajel na místo, kam nebylo vidět.

Ellie se vylekala. Poznal jsem jí to na očích. Bylo jasné, že nejedeme, kam bychom měli.

„Prosím, Nede,“ řekla. „Nehloupněte. Nemáte jinou možnost než se vzdát.“

„Jedna možnost tu je.“ Zastavil jsem a kývl směrem ke dveřím. Vystupte si.

„Najdou vás,“ varovala. „Dneska. Zítra. Bude vás to stát život. Myslím to vážně, Nede.“

„Všechno, co jsem vám vyprávěl, je pravda, Ellie.“ Pohlédl jsem jí do očí. „Nic z toho jsem neudělal. Ani nic jiného, o čem jste se možná doslechla. A teď už běžte.“

Natáhl jsem se přes ni a otevřel dokořán dveře.

„Dopouštíte se chyby,“ naléhala Ellie. „Nedělejte to, Nede.“

„No, znáte můj životopis. Chyby dělám v jednom kuse.“

Říkejte si tomu stockholmský syndrom naruby, ale začínal jsem mít pocit, že jsem si ke zvláštní agentce Ellii Shurtleffové vytvořil jakési pouto. Věděl jsem, že mi opravdu chce pomoci. Nabízela mi nejspíš poslední, nejlepší šanci, jakou jsem měl. Proto mi bylo líto, že ji musím nechat jít.

„Nemáte ani pomačkané šaty, přesně jak jsem slíbil,“ usmál jsem se. „Nezapomeňte to říct svému kolegovi.“

Ellie mi věnovala pohled, v němž se mísilo zklamání se smutkem. Pak vystoupila z auta.

„Odpovězte mi na jednu otázku,“ řekl jsem.

„A to?“ Otočila se a pohlédla na mě.

„Jak to, že jste neměla na lýtku žádnou zbraň, když jste byla v akci?“

„V mém oddělení tohle neděláme,“ odpověděla agentka Shurtleffová.

„Jaké je to oddělení?“ Překvapeně jsem na ni pohlédl.

„Zabýváme se loupežemi uměleckých děl,“ dodala. „Šla jsem po těch obrazech, Nede.“

Zamrkal jsem. Bylo to, jako bych to schytal přímo na bradu od Cassia Claye. „Skoro jsem svěřil svůj život do rukou agentky FBI, která řeší loupeže umění? Proboha, Nede, kdy už uděláš něco správně?“

„Pořád máte příležitost.“ Ellie tam stála a tvářila se hrozně smutně.

„Sbohem, Ellie Shurtleffová,“ řekl jsem. „Musím přiznat, že máte zatracenou kuráž. Ani chvíli jste si nemyslela, že bych vás mohl zastřelit, že ne?“

„Ne.“ Ellie zavrtěla hlavou a usmála se. „Měl jste celou dobu zajištěnou pistoli.“

Třetí část

GACHET

Kapitola 34

„MYSLÍM, ŽE TO neudělal, Georgei!“ řekla Ellie do telefonu. „Každopádně nespáchal ty vraždy.“

Právě seznámila krizový tým FBI v Bostonu s tím, co zažila během svého únosu. Možná se pustila trochu na tenký led, ale řekla jim, co viděla na vlastní oči. Že ten Kelly není žádný vrah, jen mladík, který zpanikařil. Že si byla až do okamžiku, kdy se jeho fotografie objevila v televizi, jistá, že ho přiměje, aby se vzdal.

Z konferenční místnosti oblastního ředitele v Bostonu teď podávala hlášení svému šéfovi na Floridě. „Pamatuješ si, jak místní policie říkala, že v době loupeže po celém městě houkaly alarmy? To udělal on. Nezabil ty lidi ani neukradl obrazy. Jen spustil ta poplašná zařízení.“

„Vypadá to, že jste si docela padli do oka,“ poznamenal Moretti.

„Co to má znamenat?“ naježila se Ellie.

„Nevím, jenom se mi zdá, že ses o tom chlápkovi hodně dozvěděla. Ukradli jste spolu auto, vyměnili si navzájem životní příběhy.“

Ellie zírala na telefon. Právě prožila osm hodin pod namířenou pistolí, nejdramatičtější den svého života. „Zapomněla jsem se snad zmínit, že měl zbraň, Georgei?“

„Nezapomněla – jenom mi je divné, že se ti za celou dobu nenaskytla jediná příležitost mu ji sebrat. Nebo utéct. Jen jsem si říkal, že jiný agent by možná…“

„Myslela jsem si, že ho přivedu s sebou po dobrém. Odhadla jsem, že ten chlap není žádný vrah.“

Moretti si nesouhlasně odfrkl. „Nezlob se na mě, ale tohle neberu, Ellie.“

„Co jako?“ zeptala se váhavě.

„Ten tvůj odhad. Se vší úctou, samozřejmě.“

„A to proč?“ vyhrkla. Ten pitomec jí něco tají.

„A to proto, že nevinný chlap neunáší federální agenty,“ opáčil Moretti.

„Říkala jsem, že zpanikařil, Georgei.“

„Ukázali jsme jeho fotku v hotelu Brazilian Court v Palm Beach. Viděli ho s Tess McAuliffeovou, Ellie. Obědval s ní. To odpoledne, kdy umřela.“

Kapitola 35

VÍM DOCELA JISTĚ, že ta noc byla nejdelší a nejosamělejší v celém mém životě.

Byla to má třetí noc na útěku. Nevěděl jsem, komu kromě Davea mohu důvěřovat, a jeho jsem do toho nechtěl zatahovat. Všichni ostatní, kteří by mi pomohli, byli mrtví.

A nejhorší bylo, že někteří lidé, kterým jsem důvěřovat nemohl, měli stejné příjmení jako já.

Zbavil jsem se minivanu a strávil noc zkroucený na sedadle celonočního kina v Cambridgi, kde jsem sledoval Pána prstenů s partou nadšených studentů. Na hlavě jsem měl kapuci, aby mi nebylo vidět do obličeje. Když skončilo poslední promítání, docela se mi ulevilo.

Okolo osmé ráno jsem odjel taxíkem do čtvrt hodiny vzdáleného Watertownu. Na předním sedadle vozu jsem zahlédl ranní Globe. MÍSTNÍ RODÁK STÍHÁN PRO ÚNOS AGENTKY FBI. JE I HLAVNÍM PODEZŘELÝM V PŘÍPADU NĚKOLIKANÁSOBNÉ VRAŽDY NA FLORIDĚ.

Watertown bylo jedno z dělnických předměstí Bostonu, které se od sobě podobných lišilo tím, že ho místo Irů, Italů a černochů obývali Arméni. Nechal jsem se vysadit z taxíku kousek od Palfrey a vrátil se několik bloků k Mount Aubumu. Zastavil jsem před obyčejným bílým domkem kousek za rohem.

Nad předními schody visela cedule HODINÁŘSTVÍ, PRODEJ A VÝKUP ŠPERKŮ. Dřevěná šipka ukazovala do prvního patra. Vyšel jsem po schodech na verandu. Cinkl zvonek a já si otevřel dveře.

Zpoza pultu na mě pohlédl podsaditý muž s rozježenými šedými vlasy a v hodinářské zástěře. Na jeho tučném obličeji se objevil letmý úsměv. „Zatraceně riskuješ, když sem takhle přijdeš, Neddie. Ale jak se sakra máš?“

Kapitola 36

POVĚSIL JSEM NA DVEŘE ručně psanou ceduli s nápisem ZAVŘENO. „Musím s tebou mluvit, strejdo Georgei.“ George Harotunian nebyl můj skutečný strýc, ale znal jsem ho od narození. Byl to přítel mého otce, jeho obchodní partner. Jeho překupník.

Když jsme byli malí, byl George pro mě a Davea jako opravdový strejda. Pokaždé, když byl otec ve vězení, dával matce peníze. Měl tak dobré styky, že dokázal sehnat lístky na zápas Celtics. Nějak se mu dařilo unikat trestající ruce zákona. Zdálo se, že strýčka George musí mít každý rád. Ti dobří i ti špatní. Proto mě napadlo: Není tohle Gachet?

„Gratuluju, Neddie.“ George potřásl hlavou. „Vždycky jsem si myslel, že budeš dobrý v hokeji, ale tys měl určitě vyšší cíle.“

„Musím najít Franka, strejdo Georgei.“

Vyndal si z oka lupu a odstrčil se na kolečkové židli od pultu. „Nemyslím, že by to právě teď bylo moudré, hochu. Chceš radu? Potřebuješ právníka. Seženu ti někoho dobrého. Běž na policii.“

„No tak, strejdo Georgei, víš přece, že jsem tam na jihu nic neudělal.“

„Vím, že jsi nic neudělal,“ přikývl George a hodil na pult výtisk ranních novin, „ale vybral sis zatraceně zvláštní způsob, jak to všem dokázat. Myslíš, že v tom tvůj táta měl prsty? Bože, Neddie, ty nevíš, jak na tom teďje. Běloch je tak nemocný, že se na nic nezmůže. Dokáže jenom kašlat a stěžovat si“

„Potřebuje ledvinu, je to tak?“

„Potřebuje toho spoustu, hochu. Myslíš, že by tvůj táta vyměnil syna svého bratra za to, aby mohl o pár let déle čurat? Soudíš ho trochu tvrdě, synku.“

„Víš líp než kdo jiný, že Mickey by bez Franka nehnul ani prstem,“ řekl jsem. „Netvrdím, že nechal někoho zabít, ale vsadil bych se, že ví, kdo na ně tu boudu ušil. Něco ví a já to potřebuju vědět taky.“

„Proboha, Nede,“ povzdechl si George, „ty si myslíš, že tvůj otec pozná rozdíl mezi Jacksonem Pollockem a nějakou komiksovou čmáranicí? Není to žádný světec, jasně, ale miluje tě víc, než tušíš.“

„Počítám, že ještě víc miluje svůj život. Musím ho najít, strejdo Georgei, prosím.“

George obešel pult, pohlédl na mě a potřásl svou velkou hlavou. „Určitější bez peněz, chlapče.“

Sáhl pod svou zástěru a odloupl z velké ruličky pět pětisetdolarových bankovek. Vzal jsem si je a zastrčil do kapsy džínů. Kdybych se pokusil vybrat peníze ze svého účtu, hned bych měl v patách policii. „Znám lidi, u kterých by ses mohl schovat, ale nejlepší by bylo, kdyby ses očistil.“

„Pověz mému otci, že s ním musím mluvit, Georgei. Na nějakým bezpečným místě, jestli mi nedůvěřuje. Měl by mít radost. Konečně jsem vstoupil do rodinného podnikání.“

Georgeovy oči pod těžkými víčky změkly. Chvilku na mě hleděl a pak potřásl hlavou. „Zkus mi zavolat ve čtvrtek, Neddie. Možná ho do té doby seženu.“

„Díky, strejdo,“ usmál jsem se.

Podal mi masitou ruku, a když jsem mu ji stiskl, přitáhl si mě k sobě a objal mě. „Všichni vědí, že jsi s tím na jihu neměl nic společného, synku. Je mi líto Mickeyho a tvých přátel. Jsi v maléru, Nede, a nemyslím si, že by ti Frank mohl pomoct. Moje nabídka platí. Přemýšlej o ní. A hlavně na sebe dávej pozor.“

Přikývl jsem a poplácal ho po zádech. Zamířil jsem k předním dveřím.

„Nic ve zlém, hochu,“ zavolal za mnou, „ale mohl bys odejít zadem?“

Schodiště mířilo na malé parkoviště, ze kterého vedla ulička. Zamával jsem strýčku Georgeovi, který se za mnou díval. Věděl jsem, že mě má rád jako skutečného synovce.

Ale udělal chybu a já ho nachytal.

V žádném článku, který jsem četl, ani v televizních zprávách se neobjevila zmínka o tom, že byl ukraden obraz od Jacksona Pollocka.

Kapitola 37

ELLIE SOPTILA, ale v tomhle bojovném rozpoložení se vlastně cítila nejlépe.

Nechala se vodit za nos. Postavila se za Neda a on ji zklamal. Ten parchant ji znal, opakovala si stále dokola. Znal Tess McAuliffeovou. Byl s ní ten den, kdy byla zabita. Připadala si jako naprostý hlupák.

Ellie byla ještě v bostonském ústředí, ale večer se měla vrátit domů. Během dne mluvila po telefonu se svými vyplašenými rodiči a oblastním ředitelem FBI a ještě jednou se sešla s krizovým týmem. A pak se pokusila najít někoho z branže, kdo by vystupoval pod jménem Gachet.

Samozřejmě to jméno znala stejně jako každý, kdo vystudoval kunsthistorii.

Gachet byl vyobrazen na jednom z posledních obrazů Vincenta van Gogha. Malíř ho dokončil v Auvers v červnu 1890, jen několik týdnů před svou smrtí. Slavný doktor měl bolestně smutné modré oči. Dílo bylo poprvé prodáno po van Goghově smrti za 300 franků. V roce 1990 za něj jeden japonský byznysmen zaplatil 82 milionů dolarů, nejvíc, co kdy kdo dal za nějaké umělecké dílo. Jak tohle ale souviselo s loupeží obrazů na Floridě?

Nějaký čas také strávila shromažďováním všech dostupných informací o Nedu Kellym. Prošla si policejní záznamy jeho přátel, otce i staršího bratra, kterého policie zastřelila během loupeže, již pravděpodobně zorganizoval jeho otec.

To všechno byla pravda.

Pak našla na webových stránkách Bostonské univerzity snímek hokejového mužstva z roku 1998. Ned na něm byl. Spojila se se Stoughtonskou akademií. Neda skutečně neprávem obvinila jeho studentka a po několika týdnech vše odvolala. Přesně jak jí Ned vyprávěl. O tomhle nelhal.

Takže lhal jen o posledních čtyřech dnech?

Ten chlap neměl nikdy v životě skutečné problémy; a teď ho hledali kvůli sérii brutálních vražd? Bez ohledu na to, co říkaly důkazy, si Ellie byla stále jistá, že není vrah. Lhář, to snad. Člověk, který neví kudy kam. Možná i sukničkář. Ale chladnokrevný zabiják? Sakra, neuměl ani zacházet s pistolí.

Odstrčila se od stolu. Třeba má Moretti pravdu a ona by se měla držet umění. Jistě, byla to zábava hrát chvíli první ligu, ale její pronásledování vrahů už skončilo.

„Shurtleffová?“ Do její kancelářské kóje strčil hlavu jeden z bostonských agentů.

Ellie přikývla.

„Máte někoho na lince dva.“

„Kdo to je?“ zeptala se. Jejího příběhu byla plná média. Celý den brala telefony reportérů.

„Je to nějaká celebrita,“ dodal agent a pokrčil rameny. „Chlap, který si říká Steve McQueen.“

Kapitola 38

TENTOKRÁT BYLA odhodlaná zvládnout to podle pravidel. Ne jako předchozího dne. I když ten vtípek se Stevem McQueenem ji přinutil potlačit úsměv. Ellie stiskla na telefonu tlačítko nahrávání. Zakryla dlaní mluvítko a zašeptala na agenta: Vysledujte ten hovor.

„Stýská se ti po mně, Ellie?“ zeptal se Ned Kelly, když se mu ohlásila.

„Tohle není hra, Nede,“ odpověděla Ellie. „Všichni si tady myslí, že jsi to udělal. Vysvětlovala jsem ti, že máme jedinou šanci jak to zvládnout, ale ta šance rychle mizí. Prozraď mi, kde jsi. Vzdej se.“

„To asi nedopadne,“ povzdechl si Ned, jako by byl zklamaný její odpovědí.

„Víš, co mě mrzí?“ řekla Ellie a cítila, jak se v ní probouzí vztek. „Mrzí mě, že jsem ti nesebrala zbraň a nenasadila ti pouta, když jsem měla možnost. Věřila jsem ti, Nede. Pustila jsem se kvůli tobě na zatraceně tenký led. A tys mi neřekl pravdu.“

„O čem to mluvíš?“ divil se.

„O hotelu Brazilian Court, Nede. O Tess McAuliffeové. O tom, že jsi s ní to odpoledne byl. Nebo ti to jen vypadlo z hlavy, když jsi mi vyprávěl svůj životní příběh?“

„Aha.“ Ned si odkašlal. Pak nastalo ticho. Nejspíš přemýšlel, co má říct, aby zachránil svou šarádu. „Kdybych ti o tom pověděl, Ellie, věřila bys jedinému mému slovu?“

„Byl to perný den, co, Nede? Navštívil jsi dvě místa činu za jedno odpoledne.“

„Já to neudělal, Ellie.“

„Tohle je tvá jediná odpověď na všechno, Nede? Nebo jen na vraždy a mezistátní převoz ukradených předmětů? Jo, a málem bych zapomněla na sexuální obtěžování nezletilých.“Rána pod pás, pomyslela si Ellie, jakmile to vypustila z úst. Přála si, aby to mohla vzít zpátky. Věděla, že to není pravda.

„Asi jsem si to zasloužil,“ usoudil Ned, „ale počítám, že už sis to ověřila ve Stoughtonu, takže víš, že jsem mluvil pravdu. Nahráváš si to, Ellie?“

„Ne,“ vyhrkla, ačkoliv věděla, že to znělo spíš jako: Jasně Že si to nahrávám, ty moulo. Jsem přece u FBI.

„Bezva.“ Ned si vyčerpaně povzdechl. „Řekl bych, že víc už ztratit nemůžu. Jo, byl jsem s Tess, Ellie. Ale nezabil jsem ji. Ty nechápeš…“

„Jednu věc chápu dokonale, Nede. Tvrdíš, že jsi nevinný – tak to dokaž. Vzdej se policii! Dávám ti své slovo, že se postarám, aby se každá část tvého příběhu podrobně prověřila. Včera jsi mi nevyhrožoval. To ti bude přičteno k dobru. Ale prosím, já se ti snažím pomoci. A tohle je jediný způsob.“

Následovalo dlouhé, napjaté ticho. Chvilku si nebyla jistá, jestli je Ned ještě na lince. „Asi bych měl končit,“ ozvalo se nakonec.

„Co chceš dělat?“ Ellie zaslechla ve svém hlase emoce. „Nechat se zabít?“

Na chvilku zaváhal. „Našla jsi Gacheta?“

Pohlédla na hodinky. Byla si jistá, že technici měli dost času, aby zjistili, odkud volá. Stejně stál nejspíš v nějaké telefonní budce a za minutu bude pryč. „Ne,“ odpověděla, „ještě jsme ho nenašli.“

„Tak hledej dál, Ellie, prosím. Ale mýlíš se. Tess bych nikdy nezabil.“

„Byla to další celoživotní kamarádka?“ odsekla Ellie dost naštvaně.

„Ne,“ odpověděl Ned tiše. „Nic takového. Už jsi byla někdy zamilovaná, Ellie?“

Kapitola 39

DENNIS STRATTON zuřil.

Před ním na stole ležely výtisky novin USA Today – a taky Boston Globe.

Ten zatracený amatér všechno pokazil.

Když se Stratton dočetl o tom nepovedeném zatčení v Bostonu, sevřel se mu žaludek. Řekl jim, aby na to nasadili profesionály, a koho tam poslali? Tu mrchu z místního oddělení pro loupeže uměleckých děl. Zvorali, co mohli, a ten parchant Ned Kelly může být kdekoliv.

Navíc má něco velmi cenného, co patří Strattonovi.

FBI to zpackala. Sakra, přece je varoval. Teď už nemohl dál riskovat. Bylo nutné Kellyho najít. Bylo mu jedno, co se s ním stane. Koneckonců měl skončit v tom domě v Lake Worthu spolu s ostatními. Stratton uhladil noviny a četl dál. Zdroje FBI přiznaly, že nemají žádné stopy naznačující, kde by se podezřelý mohl nacházet.

Stratton vytáhl mobil a vytočil soukromé číslo. Po třech zazvoněních se ozval povědomý mužský hlas. „Dejte mi chvilku, ano?“

Stratton netrpělivě čekal a probíral se přitom ranními faxy. Tenhle vztah pěstoval už mnoho let. Teď přišel čas sklízet ovoce. Platil dětem toho chlapa soukromé školy. Bral ho s sebou chytat tarpany na Keys, kde měl dům. A teď Stratton potřeboval, aby se mu jeho investice vrátily.

Hlas se znovu ozval o pár vteřin později. „Četl jste ranní noviny, co?“

„Četl,“ vyprskl Stratton vztekle do telefonu, „a vůbec se mi to nelíbilo. FBI nadělala hrozný zmatek. Kelly má něco důležitého, co patří mně. Nenechte se zmást – on to zboží má. Tvrdil jste, že máte všechno pod kontrolou, ale zatím to tak rozhodně nevypadá.“

„Postarám se o to,“ řekl muž a snažil se, aby to znělo klidně. „Už mám v té oblasti svého člověka. Ujistil mě, že je Kellymu na stopě.“

„Chci, co mi patří. Nemusím to říkat jasněji, že ne? Jak toho dosáhnete, mě nezajímá. To je vaše věc.“

„Myslím, že jsem to pochopil, pane Strattone. Uvolněte se,“ řekl ten muž. „Vím, že moc pracujete. Běžte si zahrát golf. Nechte se namasírovat. Můj člověk by se mi měl každou chvíli ozvat. Jak jsem vám říkal snad stokrát, pane Strattone,“

– muž se zasmál – „k čemu by byli přátelé –“

Stratton ukončil hovor. Strčil mobil do kapsy saka a upravil si košili značky Thomas Pink. Takhle to měl řešit od začátku, se skutečnýmprofesionálem.

Do místnosti vstoupila jeho žena. Měla na sobě černé běžecké legíny a kolem pasu uvázanou oranžovou mikinu. „Jdeš si zaběhat, miláčku?“

„Vrátím se za půl hodinky,“ řekla Liz Strattonová a došla k jeho stolu. „Jenom jsem hledala klíče. Myslela jsem, že jsem je nechala tady.“

„Upozorním chlapce.“ Stratton sáhl pro telefon.

„Neobtěžuj se, Dennisi.“ Zvedla ze stolu své klíče. „Poběžím jenom k jezeru.“

Stratton popadl Liz za zápěstí a donutil ji zastavit, když procházela kolem něho. „Mě to neobtěžuje,“ řekl a pevně ji stiskl.

„Pust mě, Dennisi. Prosím.“

„Překvapuješ mě, miláčku. Znáš přece pravidla.“ Na tváři měl předstíraný starostlivý výraz, ale z jeho očí čišela hrozba. Chvilku si mlčky hleděli do očí. Pokusila se mu vytrhnout a pak to vzdala. „Dobře, zavolej ty svoje gorily.“

„Tak je to lepší,“ řekl Stratton a uvolnil sevření, po kterém zůstala na zápěstí velká červená skvrna. „Je mi líto, miláčku, ale nesmíme polevit v ostražitosti, že?“

„Nenamáhej se s lítostí, Dennisi.“ Liz si mnula bolavé zápěstí. „Ty pokaždé dosáhneš svého. A právě to tě dělá tak okouzlujícím.“

Kapitola 40

PROŠEL JSEM KOVOVÝM turniketem, ponořil se do davu a zamířil po rampě k nápisu LEVÁ LÓŽE U HŘIŠTĚ.

Když jsem uviděl plochu stadionu Red Fox, ucítil jsem povědomou vlnu adrenalinu. Nedaleko stála zelená zeď s tabulemi ukazujícími skóre, od nepaměti zvaná Green Monster, kde v roce 1978 Bucky Dent opět ukončil naše sny.

Fenway Park.

Bylo krásné jarní odpoledne. Do města přijeli Yankees. Jen jsem si přál, abych tam přišel kvůli nim.

Sestoupil jsem k lóži 60C hned u mantinelu a zůstal stát za hubeným mužem v bílé košili s rozhalenkou, který se díval na hrací plochu.

Nakonec jsem se posadil vedle něho. Stěží se na mě ohlédl. „Ahoj, Neddie.“

Šokovalo mě, jak je otec křehký a slabý. Měl vystouplé lícní kosti a propadlé tváře; vlasy, které byly vždycky bílé, zřídly na několik chomáčků. Jeho pokožka připomínala šedý pergamen. Otcovy silné ruce dělníka se změnily na kosti potažené kůží. Držel v nich přehled výsledků utkání.

„Slyšel jsem, že mě chceš vidět.“

„Páni, tati, já nevěřím vlastním očím,“ řekl jsem a pohlédl mu do očí. „Jsou to opravdu Yankees, nebo jenom další parta agentů FBI v přestrojení?“

„Myslíš si, že mám něco společnýho s tím, co se stalo v tom domě?“ Otec potřásl hlavou. „Myslíš si, Nede, že kdybych tě chtěl prodat, udělal bych to před očima tvé matky? Ale abych ti odpověděl,“ řekl a usmál se, „vidíš číslo třicet osm? Nejsem si jistý, jestli by ten chlap dokázal odpálit můj nadhoz.“

Neubránil jsem se úsměvu. I Frank se rozzářil. Na okamžik jsem v jeho očích zahlédl tu starou jiskru bostonského Ira.

„Vypadáš dobře, Nede. A je z tebe teď něco jako celebrita.“

„Ty vypadáš…“ Nevěděl jsem, jak mám pokračovat. Nebylo snadné vidět otce tak zuboženého.

„Nemusíš nic říkat.“ Poklepal na program na mém koleni. „Vypadám jako duch, kterej pořádně neví, jestli je víc živej, nebo mrtvej.“

„Chtěl jsem říct, že vypadáš líp, než jsem slyšel.“ Usmál jsem se.

Hra byla už ve třetí třetině. Na pálce byli Sox. Dav diváků začal skandovat. „Nikdy jsem si nemyslel, že před tebou budu jednou muset smeknout, Neddie. Celej život jsem se snažil popadnout příležitost za pačesy a ty jenom natáhneš ruku a máš ji.“

„Vždycky jsem měl pocit, že jsem skrytej génius,“ pokrčil jsem rameny. „Jenom jsem to nechtěl dát najevo.“

„No, láme mi to srdce, Neddie.“ Frank zkroutil rty do smutného úsměvu. „Nebyl to senátor Moynihan, kdo řekl, že zlomený srdce je prokletím všech Irů?“

„Myslím, že mluvil o Kennedyových, tati. Nebo o Sox.“

„Ale stejně to starýmu chlapovi zlomilo srdce,“ řekl otec. „Nebo to, co z něj zbylo.“

Pohlédl jsem do jeho modrých, skoro průhledných očí. Nedíval jsem se na něho jako na umírajícího starého muže, kterého jsem čtyři roky neviděl, ale jako na celoživotního podvodníka, který mě opět tahal za nos. „Moje taky, tati. Kdo je Gachet?“

Otec se znovu zadíval na hřiště. „Kdo je kdo?“

„Nech toho, tati. Prožil jsi svůj život, jak jsi chtěl, ale teď jsi do toho zapletl mě. Chci se z toho vymotat. Kdo je Gachet?“

„Nemám tušení, o kom nebo o čem to mluvíš, synku. Přísahám bohu, že ne.“

Vždycky jsem žasl nad tím, jak snadno a přesvědčivě umí můj otec lhát. „George se prořekl,“ poznamenal jsem.

„Fakt?“ Otec pokrčil rameny. „A jak?“

„Zmínil se o tom, že byl ukradený také Jackson Pollock. Nevím o tom, že by tahle informace někdy pronikla na veřejnost.“

Frank se usmál a poklepal mě po rameni svým programem. „Ty ses minul povoláním, Nede. Měl jsi být spíš detektiv, než plavčík.“

Ignoroval jsem jeho rýpnutí. „Prosím tě, tati, kdo je Gachet? Nehraj si se mnou. Oba víme, že by Mickey nepodnikl nic, co by neprobral s tebou.“

Uslyšel jsem třesknutí pálky o míč. Dav vyskočil na nohy a zajásal. Nomar odpálil daleko do pole a dva hráči se dostali domů. Ani jeden z nás tomu nevěnoval pozornost.

„Brzo umřu, Nede,“ řekl otec. „Nezbývá mi už síla ani čas.“

„Neumřeš, když dostaneš ledvinu.“

„Ledvinu?“ Poprvé se ke mně obrátil a v očích se mu vztekle zablesklo. „Myslíš, že bych dokázal žít s tím, že jsem to na ty děti nastražil?“

„To nevím. Ale nemyslím si, že bys dokázal hodit na vlastního syna několikanásobnou vraždu. Jednoho syna už jsi ztratil, tati. Umřel, když pracoval pro tebe. Je to tak? Ano?“

Frank se krátce nadechl a pak se rozkašlal. Nepoznal jsem, co se odehrává v jeho hlavě. Jestli cítí lítost, nebo si svou vinu odmítá připustit. Jen tam seděl a sledoval hru. Ukázal na tribunu na protější straně. „Vidíš, přidali tam nahoře několik řad sedadel.“

„Tati,“ řekl jsem naléhavě, „prosím tě, přestaň s tím! Hledají mě pro vraždu!“

Frank zaskřípěl zuby, jako by to byl on, kdo trpí. Pevně stiskl program kostnatými prsty. „Nikomu se nemělo nic stát,“ řekl nakonec. „Víc ti nepovím.“

„Ale stalo se, tati. Mickeymu, Bobbymu, Bameymu i Dee. Jsou všichni mrtví. Je to hrozný pocit, když ty jsi jediný, na koho se můžu obrátit s prosbou o pomoc. Pomoz mi najít jejich vrahy, tati. Pomoz mi pomstít mé přátele.“

Obrátil se ke mně. Na okamžik jsem měl pocit, že jsem ho přemluvil. „George ti dal dobrou radu, Nede. Sežeň si pořádnýho právníka a běž na policii. Každej, komu sedí hlava správně na ramenou, ví, žes to neudělal. Nic lepšího mě nenapadá.“

„Tebe nic lepšího nenapadá?*“ řekl jsem a cítil, jak mě v očích pálí slzy.

„Dej od toho ruce pryč, Neddie.“ Frank se otočil a upřeně na mě pohlédl.

Nikdy jsem asi nebyl tak zoufalý jako v té chvíli, kdy jsem pochopil, že mě můj otec nechá odejít, aniž by se mi pokusil pomoci. Vřela ve mně krev. Vstal jsem a změřil si ho pohledem.

„Já ho najdu, tati. A až pak zjistím, jak jsi do toho byl namočený ty. Na to mám snad právo, ne?“

Dva další Yankeeové se dostali na první metu. Sox se s nimi vystřídali na pálce. A-Rod náhle odpálil na levou stranu pole.

„Ty fakt věříš, že s tím mám něco společnýho?“ rozkřikl se na mě otec. „K čertu s tebou!“

„Věřím, tati.“ Dal jsem mu dost času, aby si to mohl ještě rozmyslet, ale už se na mě ani nepodíval.

Stáhl jsem štítek čepice nízko nad oči a obrátil se k hrací ploše zády.

A ke svému otci také.

Kapitola 41

NEDOŠEL JSEM JEŠTĚ ani k bráně, když jsem si uvědomil, že klamu sám sebe. Všechny ty silné řeči o tom, jak najdu Gacheta… Neměl jsem nic než pár set dolarů, které mi strčil do ruky strejda George. Můj obličej byl ve všech novinách. Každou vteřinou mě mohla obklíčit policie.

Ani jsem nevěděl, co udělám teď.

Stál jsem před parkem v Yawkey Way a poprvé neměl tušení, kam se mám obrátit. Věděl jsem, že ta věc s Tess McAuliffeovou vypadá špatně. Bylo mi jasné, že moje DNA byla nejspíš po celém pokoji, o otiscích prstů ani nemluvě. Pravdou však bylo, že jsem neudělal nic víc, než že jsem spustil několik pitomých alarmů. Možná měla pravdu Ellie. Možná mám jen jednu možnost – vzdát se policii. A každá vteřina, po kterou jsem zůstával na svobodě, mi jen přitěžovala.

O několik bloků dál na Kenmore Square jsem našel telefonní automat. Potřeboval jsem si s někým promluvit a napadl mě jen jeden člověk: Dave. Už když jsem vytáčel číslo jeho mobilu, měl jsem pocit, jako kdyby mi z ramen padala velká tíha.

„Nede!“ vyhrkl Dave tlumeným hlasem, když uslyšel můj hlas. „Proboha, Neddie. Čekal jsem, kdy mi zavoláš. Kde jsi? Není ti nic?“

„Jsem v pořádku. Přemýšlím o celém tom zmatku. Nepodařilo se mi to vyřešit tak, jak jsem měl v plánu.“

Ještě víc ztišil hlas. „Mluvil jsi s tátou?“

„Jo, setkal jsem se s ním. V podstatě mi popřál hodně štěstí a řekl mi, abych mu poslal pár řádek z basy. Ale aspoň jsem viděl hrát Sox. Poslechni, hodně jsem uvažoval o tom, cos mi řekl. Musím si s tebou promluvit, Dave.“

„Já s tebou taky, Neddie.“ V jeho hlasu bylo slyšet vzrušení. „Chci ti něco ukázat. Týká se to toho Gacheta… Ale Nede, už za mnou byla policie. Jdou po tobě tvrdě. Mluvil jsem s pár lidmi… Všichni vědí, že jsi Mickeyho a ty ostatní nezabil. Existuje něco, čemu se říká dočasné pominutí smyslů. V zásadě to znamená, že když ses bránil zatčení, neměl jsi všech pět pohromadě.“

„To má být moje obhajoba? Že jsem magor?“

„Magor ne, Nede. Jde o to, že jsi byl nucen k něčemu, co bys s čistou hlavou neudělal. Jestli ti to aspoň trochu pomůže z maléru, proč ne? Ale nesmíš se propadat čím dál hlouběji. Potřebuješ právníka.“

„Takže mi radíš, abych se svěřil právnímu systému?“

„Jenom se snažím zachránit ti život, ty troubo.“

Zavřel jsem oči. Tohle je konec. Musím udělat správnou věc. „Kde se můžeme sejít, bráško? Nemůžu se ukázat někde v baru.“

Dave se na okamžik zamyslel. „Pamatuješ na X-mana?“

Philly Morisani. Kdysi jsme se chodili dívat na televizi do suterénu jeho domu v Hillside, čtvrti, ve které jsme vyrůstali. Bylo to něco jako náš soukromý klub. Ten chlap byl tak posedlý Akty X, že jsme mu říkali X-man. Slyšel jsem, že teď pracuje pro telekomunikační společnost Verizon. „Jasně, pamatuju“

„Je na služební cestě a já jeho dům tak trochu sleduju. Klíče od suterénu jsou tam, co vždycky. Teď jsem ve škole. Musím tady pár věcí dodělat. Co třeba v šest? Když se tam dostanu před tebou, nechám ti otevřeno.“

„Využiju volnej čas k tomu, abych se naučil dávat ruce za záda. Kvůli poutům.“

„Dostaneš se z toho, Nede. Vlastně jsem se ti ani nezmínil o tom, že mám jedničku ze soudních výnosů a ustanovení.“

„Páni, konečně se na mě usmálo štěstí! A teď něco praktičtějšího, jak jsi na tom s hrdelními procesy?“

„S hrdelními procesy?“ zavrčel Dave. „No, z těch jsem bohužel propadl.“

Rozesmáli jsme se.K povzbuzení mi stačilo, abych slyšel zvuk svého smíchu a věděl, že je někdo na mé straně.

„Dostaneš se z toho,“ zopakoval Dave. „Nikde se moc neukazuj. Uvidíme se v šest.“

Kapitola 42

MUSEL JSEM NĚJAK zabít několik hodin, tak jsem se šel projít na Kenmore Square. Dal jsem si pivo v prázdném irském baru a podíval se na konec zápasu v televizi. Sox nakonec skutečně vyhráli. Třeba bych měl opravdu začít věřit na zázraky.

Dopil jsem pivo a došlo mi, že bylo na hodně dlouho moje poslední. Můj starý život brzy skončí. V každém případě půjdu do vězení. Položil jsem na pult peníze. Momentální pominutí smyslů… Sakra, Nede, tvůj život visí na naději, že jsi jednal, když jsi byl úplně mimo.

Bylo něco po páté a já našel taxikáře, který mě za čtyřicet dolarů odvezl do Brocktonu. Nechal jsem se vysadit v Epson Street a kolem základní školy zamířil do Hillside, kde jsem se měl setkat s Davem.

Byl to třetí dům v bloku, šedý a oprýskaný, a vedla k němu krátká, strmá příjezdová cesta. Pocítil jsem vlnu úlevy. Na ulici parkovalo bratrovo černé Subaru Impreza WRX.

Několik minut jsem stál u pouliční lampy a rozhlížel se po ulici. Policie nikde v dohledu. Nikdo mě nesledoval. Tak jo, jde se na věc…

Doběhl jsem k boční stěně domu. Jak Dave slíbil, dveře do suterénu byly odemčené. Jako za starých časů. Rádi jsme tam chodili, dívali se na zápasy a občas vykouřili trochu trávy.

Zaklepal jsem na dveře. „Dave!“

Nikdo neodpověděl.

Otevřel jsem dveře a zatuchlý pach mi přinesl milé vzpomínky. Od chvíle, co jsem tam byl naposledy, to tam Philly nijak nepředělal. Stál tam ten samý proutěný gauč a potrhané sklápěcí křeslo, kulečníkový stůl pod několika reklamními lustry piva Miller Lite, laciný barový pult z dřevotřísky.

„Hej, Dave!“ zavolal jsem.

Na gauči jsem zahlédl otevřenou knihu o umění. Otočil jsem ji: Obrazy Vincenta van Gogha. Pokud Philly za tu dobu, co jsem byl pryč, zásadně nezměnil své zájmy, musel ji tam přinést Dave. Na prvním volném listu bylo razítko knihovny Bostonské univerzity. Říkal, že má něco o Gachetovi, co by mi chtěl ukázat.

„Dave, kde sakra jsi, chlape?*“

Dosedl jsem na gauč a otevřel knihu na místě, kde byla založená žlutým lístkem na vzkazy.

Byl tam portrét starého muže opírajícího se o pěst, s bílou čepicí na hlavě, melancholickým výrazem ve tváři a pronikavýma modrýma očima.

Zaostřil jsem na popisek pod reprodukcí.

Portrét doktora Gacheta.

Podíval jsem se znovu, jakoby hypnotizován tím malým písmem.

Portrét doktora Gacheta. 1890.

Projela mnou vlna vzrušení. Ten obraz vznikl před více než sto lety. To jméno mohl používat kdokoliv. Ale najednou jsem měl naději. Gachet byl skutečný! Možná o něm něco zjistí Ellie Shurtleffová.

„Dave!“ zavolal jsem znovu, hlasitěji. Pohlédl jsem ke schodům do přízemí.

Pak jsem si všiml světla v koupelně, jejíž dveře byly pootevřené.

„Proboha, Dave, jsi tam?“ Došel jsem ke dveřím a zaklepal na ně. Pod mou rukou se pomalu otevřely.

Pamatuji si, že následujících šedesát vteřin jsem tam jen stál, jako by mě někdo praštil palicí do břicha.

Ach, Dave… ach, Dave.

Můj bratr seděl na záchodě v mikině se znakem univerzity. Byl opřený o zeď a hlava mu visela na stranu. Všude byla krev, která mu vytékala z podbřišku na džínsy a na podlahu. Nehýbal se. Jeho strnulé oči jako by říkaly: Kde jsi sakra byl, Nede?

„Proboha, Dave, ne!“

Přiskočil jsem k němu a snažil se nahmatat pulz, i když jsem věděl, že ho nenajdu. Zatřásl jsem Daveovým tělem, jako bych ho tak mohl přivést k životu. Mikina byla na levé straně proříznutá. Vyhrnul jsem ji a do rukou mi vypadlo to, co měl Dave v levé polovině břišní dutiny.

Zapotácel jsem se dozadu a podlomila se mi kolena. Narazil jsem zády na zeď a bezmocně se po ní svezl na podlahu pokrytou linoleem.

Náhle mi za všech pórů začal řinout pot. Nemohl jsem tam dál sedět a zírat na Davea. Musel jsem se dostat odtamtud. Vyhrabal jsem se na nohy a utekl z koupelny. Musel jsem na vzduch.

Náhle jsem ucítil, jak mi krk pevně sevřela něčí silná paže. Čísi hlas mi zasyčel do ucha: „Máte pár věcí, který patří nám, pane Kelly.“

Kapitola 43

NEMOHL JSEM DÝCHAT. Nějaký silný muž mi vyvracel hlavu dozadu. Do žeber mě bodala špička ostrého nože.

„Jde mi o ty ukradené obrazy, pane Kelly,“ ozval se hlas znovu, „a pokud o nich do pěti vteřin nezačnete mluvit, bude to poslední chvilka, kterou na tomhle světě strávíte.“

Aby svým slovům dodal na přesvědčivosti, dloubl mě ten chlap opět nožem do žeber.

„Poslední šance, pane Kelly. Viděl jste svého bratra? Omlouvám se za ten nepořádek, ale když on nevěděl vůbec nic o tom, že sem přijdete. Vy to tak snadné mít nebudete.“ Zaklonil mi hlavu ještě víc dozadu a přitiskl mi ostří ke krku. „Nikdo se nepokusí podfouknout lidi, pro které pracuju.“

„Já žádný obrazy nemám! Myslíte, že bych vám o nich lhal

– právě terf?“

Přejel mi vroubkovaným ostřím po hrdle. „Máte mě za naprostého idiota, pane Kelly? Vlastníte něco, co patří nám. A má to cenu asi šedesáti milionů dolarů. Takže chci slyšet o těch obrazech. Okamžitě.“

Co jsem mu měl říct? Co jsem mu mohl říct? Vůbec nic jsem o těch zmizelých plátnech nevěděl.

„Gachet!“ vykřikl jsem a pokusil pohnout hlavou. „Máje Gachet. Najděte ho!“

„Je mi líto, pane Kelly, ale žádného Gacheta neznám. Dal jsem vám pět vteřin a už zbývá jen jedna.“ Zesílil sevření. „Rozluč se se svým bráchou, hajzle!“

„Ne!“

Vykřikl jsem a čekal, že mi ostří zajede do krku, ale místo toho se mi zvedly nohy ze země. Možná mi poskytl poslední šanci promluvit. Věděl jsem, že ať řeknu cokoliv, neodejdu odtamtud živý.

Ze všech sil jsem se rozmáchl a udeřil muže loktem do hrudi. Ozvalo se hlasité heknutí. Útočníkovo sevření trochu povolilo a já dopadl znovu na nohy. Zvedl jsem ho na zádech a přehodil ho přes hlavu. Máchl nožem a já cítil, jak mě řízl do paže. Udeřil jsem jím o zeď, jak jsem nejsilněji uměl.

Náhle ten chlap ležel na zemi.

Vypadal na čtyřicet, měl rozcuchané černé vlasy, na sobě silonovou bundu a byl stavěný jako kulturista. V žádném případě jsem ho nemohl přeprat. Stále držel v ruce nůž a rychle se v podřepu otočil. Asi vteřina mi zbývala na to, abych si zachránil život.

Sáhl jsem po první věci, kterou jsem našel. O zeď byla opřená hliníková baseballová pálka. Rozmáchl jsem se, ale trefil jsem jen jeden lustr nad kulečníkem.

Muž ustoupil do zadu ve spršce střepů. Rozesmál se.

„Já ty obrazy nemám!“ zařval jsem.

„Je mi líto, pane Kelly.“ Začal znovu mávat nožem. „Ale na to vám seru.“

Přiskočil ke mně a ostří mi rozřízlo předloktí. Rukou mi projela neuvěřitelná bolest, nejspíš proto, že jsem viděl, jak se mi to stalo. „Tohle je jenom začátek,“ řekl s úsměvem.

Mávl jsem znovu pálkou a tentokrát ho zasáhl. Zavrčel a nůž mu vypadl z ruky.

Vrhl se na mě. Narazil jsem na zeď, až se mi před očima objevily hvězdičky a barevná kola. Pokusil jsem se ho odrazit pálkou, ale byl moc blízko. Místo toho mi ji přitlačil na hrudník a zvyšoval tlak na žebra a plíce. Pomalu ji zvedal nahoru, až mi drtila dýchací trubici.

Začal jsem lapat po dechu. Byl jsem silný, ale s ním jsem se nemohl měřit. Docházel mi vzduch.

Cítil jsem, jak mi nabíhají žíly v obličeji. Z posledních sil jsem vykopl koleno nahoru a trefil ho do rozkroku. Skočil jsem na něj. Potáceli jsme se po místnosti a z polic za kulečníkem shazovali tága, krabice se stolními hrami, videopřehrávač.

Uslyšel jsem, jak chlap zasténal. Možná se praštil do hlavy. Zahlédl jsem na zemi jeho nůž. Skočil jsem po něm a vrátil se k útočníkovi dřív, než stačil postřehnout, co se stalo.

Vyvrátil jsem mu hlavu dozadu a přitiskl mu pod bradu ostří jeho vlastního nože. „Kdo tě poslal?“ Ten parchant mi zabil bratra. Moc nechybělo, abych mu zarazil nůž do krku.

„Kdo tě poslal? Kdo?“

Obrátil oči v sloup, až z nich byla vidět jen bělma.

„Co je, sakra?“

Popadl jsem ho za límec a pokusil se ho zvednou, ale ten chlap se mi náhle zhroutil do náručí.

Ze zad mu trčel nůž hokejové brusle. Strčil jsem do něj a on se mrtvý svalil na zem.

Byl jsem k smrti vyčerpaný a sotva se mohl hýbat. Jen jsem tam seděl, těžce dýchal a díval se na něj. Chvilku mi trvalo, než mi došlo, co jsem udělal. Právě jsem zabil člověka.

Nedokázal jsem o tom přemýšlet – teď ne. Vrátil jsem se k bratrovi a naposledy poklekl u jeho těla. Po tvářích mi stékaly slzy. Pohladil jsem Davea po hlavě. „Ach, bráško, co jsem to udělal?“

Vstal jsem a odpotácel se pro knihu o umění ležící na pohovce. Vytrhl jsem stránku s Portrétem doktora Gacheta.

Vyklouzl jsem ze suterénu do večerního šera. Paže mi krvácela, tak jsem si ji omotal mikinou jako obvazem. Pak jsem bohužel udělal něco, v čem jsem se v poslední době hodně zdokonalil.

Dal jsem se na útěk.

Kapitola 44

Z POSTELE HO VYTÁHLO zvonění mobilu. Dennis Stratton stejně nespal. Byl vzhůru, čekal a díval se přitom na CNBC. Vyskočil oblečený jen v kraťasech a přijal hovor při druhém zazvonění. Liz spala stočená do klubíčka. Zkontroloval číslo na displeji a pocítil vzrušení. Situace byla konečně vyřešena.

„Máme to?“ zeptal se Stratton šeptem. Chtěl to mít už všechno z krku. Začínal být nervózní, a to neměl rád. Dennis Stratton byl člověk, který měl rád všechno pod kontrolou.

„Skoro,“ odpověděl volající váhavě. Stratton měl náhle pocit, že se mezi nimi něco změnilo. „Budeme potřebovat trochu víc času.“

„Víc času…“ Strattonovi vyschlo v ústech. Hodil přes sebe župan a vyšel na balkon. Ohlédl se na Liz. Zdálo se mu, že se zavrtěla na své černě nalakované posteli v čínském stylu.

„Tady nepřipadá žádné ‚trochu víc času‘“ v úvahu. „Říkal jste, že ho máme. Ujistil jste mě, že jste na to nasadil profesionály.“

„To ano,“ řekl muž na konci linky. „Jde jen o to…“

„O co?“ vyštěkl Stratton. Stál tam v županu, díval se na oceán a vítr mu čechral krátké vlasy na straně jeho plešatící hlavy. Byl zvyklý platit lidem za výsledky, ne za výmluvy.

„Máme tu zádrhel.“

Čtvrtá část

BRAŇ SE!

Kapitola 45

VE FLORIDSKÉ KANCELÁŘI přebíhala Ellie pohledem zprávu bostonského ústředí o zavraždění Davida Kellyho a ještě jednoho muže, k níž došlo před dvěma dny v Bostonu. Cítila se hrozně – k těm vraždám mohlo dojít její vinou.

Byla to krvavá, profesionální práce. Rána nožem pod páté levé žebro, ostří brutálně zaražené do srdce. Ten, kdo to udělal, chtěl, aby oběť trpěla. Pak tam byl ten druhý chlap – zkušený kriminálník Earl Anson s kořeny v Bostonu a na jižní Floridě, kterého usmrtil nůž brusle zaseknutý do zad.

A ještě něco ji znepokojovalo mnohem víc: Po celém místě činu se našly Nedovy otisky prstů.

Jak ho mohla tak špatně odhadnout? Buď to byl nejchladnokrevnější vrah, o jakém kdy slyšela, nebo šel krutý zabiják po něm. Člověk, který věděl, s kým se Ned v Bostonu spojí. Osoba, která chtěla něco, co Ned měl.

Například uloupené obrazy.

Ned byl teď spojován se sedmi vraždami. Byl víc než hlavní podezřelý. Jeho obličej už vylezl z faxu v každé policejní stanici ve Státech. Byl terčem největšího honu na člověka v Bostonu od dob – no ano, od dob Bostonského škrtiče.

Ne, pomyslela si Ellie, když zavírala složku a představovala si tu scénu. Ned nemohl klesnout tak hluboko. Dobře si pamatovala, co jí vyprávěl o svém bratrovi. V žádném případě ho nemohl zavraždit. Ne! Nemožné! Vytáhla naškrábané poznámky, které si udělala po svém únosu.

Práva na Bostonské univerzitě. Naděje celé rodiny…

Policie našla na místě činu knihu o umění, z níž byla vytrhnuta jedna stránka. Slavný van Goghův portrét. Tak teď už Ned věděl, kdo byl Gachet.

Pátrej dál, prosil ji Ned. Najdi Gacheta.

Pak tu byla Tess. Jak s tím vším souvisela ona? Protože nějak s tím souviset musela. Policie o ní získala naprosté minimum informací. Její dokumenty nikam nevedly. Účty v hotelu byly vždy placeny hotově.

V mozku ji pošimral zvláštní pocit. Zamilovala ses vůbec někdy, Ellie?

Vrať se do reality, napomenula se. Neblázni! Ten chlap ji unesl a osm hodin na ni mířil pistolí. Byl namočený v sedmi vraždách. Pátralo po něm tolik policistů a agentů, jako by byl sám bin Ládin. A ona na něj bude žárlit?

A čím to je, že tomu mladíkovi navzdory všem důkazům skutečně věří?

Zpátky k těm obrazům, poručila si Ellie. Klíč je v té loupeži. Tím si byla jistá od samého počátku.

Kabel od poplašného zařízení byl ucvaknutý a lupiči znali kód. Mohlo se stát, že osoba, která za tou loupeží stojí, dostala strach, že si policie dá dvě a dvě dohromady, když si uvědomí, že zloději použili kód? Uřízla ten kabel ve snaze zakrýt skutečnost, že kód byl odhalen? Pokud ta plátna neukradli Nedovi přátelé, musel to udělat někdo jiný. Ale kdo?

Odpověď zněla znovu stejně. Někdo z domu.

Kapitola 46

ELLIE TRPĚLIVĚ ČEKALA, až kabriolet bentley v barvě šampaňského projede otevřenou branou a dochřupe k ní po dlouhé příjezdové cestě vysypané oblázky.

„Agentka Shurtleffová.“ Stratton k ní vzhlédl od volantu a předstíral překvapení. Byl oblečený na golf a jeho výraz prozrazoval, že ji vidí asi tak rád jako špatně namířený odpal někam do lesa.

„Dobrá práce s tím zatčením v Bostonu,“ řekl Stratton a vystoupil z auta. „Předpokládám, že jste si za celou tu dobu, co jste s Kellym strávila, nenašla čas poptat se po mých obrazech.“

„Jsme spojení s obchodníky s uměním a policejními agenturami na celém světě,“ opáčila Ellie a měla co dělat, aby se nezamračila. „Ale zatím se na radaru nic neobjevilo.“

„Takže nic na radaru?“ Stratton se usmál za slunečními brýlemi značky Oakley. „No, prozradím vám jedno malé tajemství…“ Naklonil se k Ellii a pošeptal jí chraptivě do ucha: „Tady ty obrazy nenajdete!“

Stratton zamířil do domu a Ellie ho následovala. Objevila se hospodyně a podala mu několik vzkazů. „A co ten váš kamarádíček? Ten plavčík, co se mu podařilo překonat má bezpečnostní opatření? Ten taky není na radaru?“

„Proto jsem vlastně tady,“ řekla Ellie a její hlas se rozlehl obrovskou halou. „Nejsme si tak jistí, že vaše bezpečnostní opatření opravdu někdo překonal.“

Stratton se vztekle otočil a posunul si brýle na vysoké čelo. „Čekal jsem, že když vám ten chlap mířil pistolí na hlavu, vyhnal vám z ní tu vaši teorii o ‚někom z domu‘. Kolik lidí už zabil? Pět, šest? Připouštím, že jsem nechodil do školy pro detektivy, ale připadá mi celkem logické, že by mohl mít i moje obrazy.“

Ellie cítila, jak jí cukají svaly v obličeji. „Připravím vás jen o pár minut.“

Stratton se podíval na hodinky. „Asi za dvacet minut mám pracovní oběd v klubu Collette. Takže mi zbývá asi jedna minuta, abych si poslechl vaši nejnovější teorii.“

Ellie ho bez pozvání následovala do pracovny, kde se usadil na kožené čalouněné židli za svým stolem.

„Pamatujete si, jak jsem se ptala, proč byl ucvaknutý kabel od poplašného zařízení, přestože, jak si vybavila hospodyně, lupiči znali vnitřní kód?“ Ellie se posadila naproti němu a otevřela aktovku.

Mávl netrpělivě rukou. „Opravdu ještě nemáme tohle za sebou?“

„Budeme mít,“ ujistila ho Ellie a vytáhla hnědou obálku, „jakmile přijdeme na to, co máme udělat 5tímhle.“

Vyndala z obálky igelitový sáček a položila ho před něj na stůl. Uvnitř se nacházel rozložený kousek papíru. Stratton se na něj podíval a domýšlivý úsměv na jeho tváři se pomalu rozplynul.

10-02-85. Kód jeho poplašného zařízení.

„Nezdá se vám, že je celkem logické,“ řekla Ellie a kousla se do rtu, „že nám přišlo zvláštní, proč se lupiči tolik zajímali o vaši první emisi akcií?“

„Kde jste to našli?“ vypravil ze sebe Stratton.

„U jednoho ze zavražděných v Lake Worthu,“ odpověděla Ellie. „Myslím, že už jsem vás jednou žádala o seznam všech lidí, kteří znali kód vašeho alarmu. Jestli se dobře pamatuji, zmínil jste se o správci domu, hospodyni, své dceři, samozřejmě o paní Strattonové…“

Stratton potřásl hlavou, jako by nechápal, co se to děje. „Vy se opravdu považujete za velkou detektivku, co, agentko Shurtleffová?“

Ellie cítila, jak jí tuhne krk. „Pardon?“

„Vystudovala jste umění,“ řekl Stratton. „Vaší prací, pokud vím, je asistovat ostatním agentům, když je nutné určit místo původu a autorství uměleckého díla. Domnívám se, že musí být velice obtížné tolik obdivovat krásu a přitom strávit život pátráním po nádherných předmětech, které patří jiným lidem.“

„Mým úkolem je odhalovat obličeje,“ odvětila Ellie a pokrčila rameny. „Aťuž jsou na plátně, nebo ne.“

Ozvalo se zaklepání na dveře. Do místnosti strčila hlavu Liz Strattonová. „Promiňte.“ Usmála se na Ellii a pak trochu nuceně na manžela. „Dennisi, jsou tu lidé s těmi stany.“

„Hned tam budu…“ Pohlédl na ni a opětoval její úsměv. Pak se obrátil zpět k Ellii „Obávám se, že už jsem s vámi promarnil příliš mnoho času, agentko Shurtleffová.“ Vstal. „Připravujeme dům na malý sobotní večírek. Setkání Ligy pro záchranu pobřeží. Měla byste také přijít. Právě jsme dostali vyrovnání od pojišťovny. Na stěnách budou viset nejrůznější nová umělecká díla. Rád bych znal váš názor.“

„Jistě,“ opáčila Ellie. „Co se týče těch starých, přeplatil jste je.“

Stratton si ji upřeně prohlížel a na rtech mu hrál samolibý úsměv. Sáhl do kapsy kalhot a vyndal z ní hrst účtenek, kreditních karet a drobných. Vysypal všechno na stůl. „Abychom si rozuměli, agentko Shurtleffová, jedním z mých úkolů je chránit mou rodinu před lidmi, kteří by se chtěli plést do jejích soukromých záležitostí.“

Ellie zvedla sáček s důkazy a chystala se ho vrátit do obálky. Něco ji však zarazilo.

„Hrajete golf, pane Strattone?“

„Předstírám to, agentko Shurtleffová,“ usmál se Stratton. „A teď, jestli mě omluvíte…“

Mezi zmuchlanými účtenkami a drobnými mincemi, které Stratton vysypal na svůj anglický psací stůl, leželo černé golfové týčko.

Kapitola 47

CESTOU OD PHILLYHO jsem se zbavil Daveova subaru. Usoudil jsem, že mám trochu času, než těla někdo najde – maximálně den – a tou dobou už jsem chtěl být hodně daleko. Ale kde?

Hrbil jsem se za volantem a před očima jsem měl stále hrozný obraz svého bratra vypadajícího jako nějaké zaříznuté a vyvržené zvíře. Byla to moje vina, to já ho do toho zatáhl. Všude v autě jsem viděl jeho věci – učebnice, pár sešlapaných tenisek značky Nike, cédéčka.

Nechal jsem auto stát v nějakém zapadákově v Severní Karolíně a našel prodejce ojetých aut, který mi za tři sta padesát dolarů přenechal dvanáct let starý Chevrolet Impala, aniž by se na cokoliv vyptával. Na toaletě jedné restaurace u silnice jsem si obarvil vlasy a pak si jich většinu opatrně ostříhal.

Když jsem se podíval do zrcadla, byl tam úplně jiný člověk. Má blonďatá kštice zmizela. A s ní i mnoho dalších věcí.

Přemýšlel jsem, že bych cestou se vším skoncoval. Prostě bych někde odbočil z dálnice a dojel s tím vrakem na kraj útesu, pokud bych nějaký našel. Nebo bych použil zbraň. Tenhle nápad mě rozesmál. Stíhala mě policie za vraždu sedmi lidí a já ani neměl pistoli!

A byl bych to i udělal, skončil to. Ale v tom případě by si všichni mysleli, že jsem vinen, že jsem zabil lidi, které jsem měl rád. Po jejich skutečném vrahovi by už nikdo nepátral Napadlo mě tedy, abych se vrátil na Floridu, kde to všechno začalo.

Jistým zvráceným způsobem to dávalo smysl. Dokážu všem, poldům, FBI, celému světu, že jsem to neudělal, že jsem nikoho nezabil – no, kromě toho vraha na severu.

Den nato jsem se v té rachotině přikodrcal přes Okeechobee Bridge do Palm Beach. Zaparkoval jsem naproti hotelu Brazilian Court. Seděl jsem tam, zíral na tu žlutou budovu, vdechoval vůni ze zahrad a uvědomoval si, že jsem dorazil na konec své cesty – zpět na začátek toho všeho.

Zavřel jsem oči a doufal v nějaké vnuknutí, které by mi poradilo, co mám udělat.

A když jsem je zas otevřel, spatřil jsem své znamení.

Z hotelu vycházela Ellie Shurtleffová.

Kapitola 48

ELLIE DOSPĚLA K ZÁVĚRU, že má několik možností jak to sehrát.

Předat všechno, co zjistila, Morettimu, a nechat ho, ať si s tím nějak poradí. Koneckonců vražda Tess McAuliffeové nebyla její případ. Nebo to hodit do klína policii z Palm Beach. Ale Ellie byla svědkem toho, s jakou úctou místní poldové přistupují k Dennisu Strattonovi.

Ale mohla také udělat to, po čem toužila každou buňkou svého těla.

Pokusit se o další krok. Jen jeden nebo dva kroky… Tím přece nic nepokazí.

Požádala asistentku ve své kanceláři, aby jí vytiskla z internetu Strattonovu fotografii, a strčila si ji do kabelky. Nechala Morettimu vzkaz, že jde na pár hodin pryč. Pak nasedla do svého Fordu Crown Vic a rozjela se po dálnici do Palm Beach.

Ellie si pomyslela, že by Moretti dostal infarkt, kdyby věděl, co má za lubem, a na jejích rtech se objevil úsměv: K čertu s uměním!

Přejela most v Okeechobee a odbočila k hotelu Brazilian Court. Byl tam mnohem větší klid než před několika dny.

Vstoupila do haly. Za recepčním pultem stála atraktivní blondýna. Ellie jí ukázala odznak FBI, který měla pověšený na krku. Pak před ni položila snímek Dennise Strattona. „Neviděla jste tady náhodou tohohle člověka?“

Recepční si fotografii pozorně prohlédla a potom zavrtěla hlavou. Ukázala ji kolegyni. Stejná reakce. „Možná by se na ni mohl podívat i Simon. Mívá noční směny.“

Ellie předložila snímek portýrům, vedoucímu restaurace a několika číšníkům. Všichni jen kroutili hlavami. Je to výstřel naslepo, připomínala si. Třeba by se mohla vrátit večer a zkusit Simona.

„Jo, toho chlapa znám,“ prohlásil číšník, který obsluhoval v hotelových pokojích. Objevila ho v kuchyni. Oči se mu rozzářily, jakmile tu tvář spatřil. „To je přítel slečny McAuliffeové.“

Ellie překvapeně zamrkala. „Víte to jistě?“

„Na sto procent,“ opáčil číšník zvaný Jorge. „Nějakou dobu sem chodil. Nechával dobrý dýška. Jednou mi dal dvacet babek za flašku šampusu.“

„Říkáte, že byli přátelé?“ zeptala se Ellie a cítila, jak se jí zrychluje tep.

„Dalo by se to tak nazvat,“ usmál se Jorge. „Taky se musím naučit, jak se takhle spřátelit. Přitom to je jenom zakrslej plešoun. Ale asi pořádně v balíku, co?“

„Jo,“ přitakala Ellie. „Ve velkým balíku, Jorge.“

Kapitola 49

ODBOČIL JSEM S CHEVROLETEM na poloprázdné parkoviště u Road 809 – přezdívané Military Trail – jižně od Okeechobee a daleko od sídel na pláži.

Ta budova vypadala spíš jako sešlá kancelář plavební společnosti nebo jedna z těch bílých chatrčí, v nichž sídlí ošuntělí právníci, živící se vymáháním náhrad pro oběti dopravních nehod. Jen několik mopedů stojících u chodníku a popraskaný znak Yamahy v okně prozrazoval, o co se jedná.

Geoffovy motorky. NÁRODNÍ ŠAMPIÓN V KATEGORII SUPERBIKE. 1998.

Zaparkoval jsem auto a vstoupil dovnitř. Za pultem nikdo nebyl. Zezadu ke mně doléhal řev motoru pracujícího na nejvyšší otáčky. Mezi policemi s přilbami jsem se protáhl do garáže. Na podlaze jsem uviděl nedopitou láhev piva Pete’s Wicked Ale a pár špinavých adiddasek trčících zpod nablýskané Ducati 999. Motor znovu zařval.

Kopl jsem do tenisek. „Běhá ta mašina jako stará bába se záchvatem kašle, nebo jenom tak zní?“

Zpod stroje vyhlédl obličej špinavý od oleje. Chlapík měl nakrátko ostříhané, na oranžovo obarvené vlasy a nejistý úsměv. „Nevím, kámo. Asi záleží na tom, jakou rychlost se z ní pokusíš vytáhnout.“

Pak na mě mechanik vyvalil oči, jako bych se právě vyplazil z hrobky v Úsvitu mrtvých. „Krucinál, Nede!“

Geoff Hunter upustil klíč a vyskočil na nohy, „Opravdu jsi to ty, Nede? Ne nějaký dvojník toho masovýho vraha Andrewa Cunanana?“

„Jsem to já,“ odpověděl jsem a udělal krok dopředu. „Nebo aspoň to, co ze mě zbylo.“

„Kámo, rád bych řekl, že tě rád vidím,“ prohlásil Geoff a potřásl hlavou, „ale upřímně řečeno jsem doufal, že seš mnohem dál od toho nešťastnýho místa než tady.“ Objal mě pažemi od oleje.

Champ byl Novozélandan a ve světě závodů na malých motorkách strávil několik let. Jednou byl dokonce držitelem rychlostního rekordu. Po několika zápasech s Jackem Danielsem a jednom ošklivém rozvodu skončil u předvádění kousků na motorkách, jako je přeskakování aut a průlety planoucími kruhy. Seznámil jsem se s ním, když jsem pracoval v baru U Bradleyho. Za pivo se nechal přemluvit na kdejakou šílenost.

Došel k malé ledničce, otevřel pivo a podal mi ho. Pak se na ni posadil. „Na jedno vychlazený jsi asi nepřišel, co, kámo?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Jsem v pořádným průšvihu, Geoffe.“

Odfrkl si. „Myslíš si snad, že když mám místo mozku z piva kostku, nedokážu si ani přečíst noviny, Nede? I když to možná ne – ale bednu umím zapnout tutově.“

„Ty víš, že jsem nic z toho neudělal, Champe.“ Pohlédl jsem mu do očí.

„Mně to vysvětlovat nemusíš, kámo. Nebo si snad myslíš, že ten, kdo tě fakt zná, uvěří, že cestuješ po Státech a vraždíš na potkání? Problém představuje spíš zbytek světa. Je mi moc líto tvých kamarádů a bráchy, Nede. V jak velkým maléru že to seš?“

„V takovým, že potřebuju někoho, kdo mi z něj pomůže ven, Geoffe.“

Pokrčil rameny. „Zřejmě nejseš moc náročnej, když jsi přišel za mnou.“

„Myslím, že jsem přišel za jediným člověkem, kterej mi zbyl.“ Ztěžka jsem polkl.

Geoff na mě mrkl a cinkl svou lahví o moji. „To tě teda lituju,“ pokýval hlavou. „Byl to pořádnej sešup z bedny pro vítěze, ale co může člověk čekat, když po ránu ani pořádně nevidí na obě oči, natož aby dokázal sednout na mašinu a řezat to ve dvě stě padesáti kilákách za hodinu. Je mi líto, kámo, ale jsem švorc. Ale vím, jak tě odtud vypakovat, jestli potřebuješ tohle. Mohl bych tě dostat na jednu z lodí, co se sem občas připlíží za zády Pobřežní stráže. Určitě jezděj taky zpátky. Kostarika nezní tak špatně, co říkáš?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Nechci utíkat, Geoffe. Chci dokázat, že jsem ty věci neudělal, a najít toho pravého, kdo je má na svědomí.“

„Jasně… A lepší nápad bys neměl?“

„Buďto tohle, nebo se zabít,“ řekl jsem.

„Jdu do toho s tebou.“ Geoff si špinavou rukou prohrábl oranžové vlasy. „Kruci, nakonec to vypadá, že se přece jenom hodím na podávání pomocný ruky. A taky mám slabost pro ztracený případy. Ale to ty víš, viď, Neddie? Proto jsi za mnou přišel.“

„Přesně tak,“ odpověděl jsem. „A taky proto, že jsem neměl kam jinam jít.“

„To mi lichotí.“ Champ se znovu napil piva. „Samozřejmě víš, že kdyby tě tady načapali, mohl bych přijít o všechno. O práci, o možnost vrátit se k závodění.“

Vstal a zamířil k umyvadlu. Vypadal, jako by právě vylezl z mlýnu po dvouhodinovém zápase v rugby. Umyl si smír z rukou a obličeje. „K čertu s kariérou, kámo… Ale jednu věc si musíme ujasnit, než ti něco slíbím.“

„Nepřivedu tě do nebezpečí, Champe, jestli ti jde o tohle.“

„Do nebezpečí?“ Podíval se na mě, jako bych se zbláznil. „Ty si snad děláš srandu. Za tři stovky jsem na mašině proskakoval ohněm. Jenom potřebuju vědět… Fakt seš nevinnej, že jo, Nede?“

„Jasně že jsem nevinnej, Geoffe.“

Chvilku převaloval v rukou láhev od piva. „Fajn, tím je to daný… Už ti někdy někdo řekl, že bys vymámil z jalový krávy tele, Nede?“ Champ se usmál a kolem očí se mu objevily vějířky vrásek.

Došel jsem k němu, podal mu ruku a pak si ho přitáhl k sobě. „Neměl jsem, na koho jinýho bych se obrátil, Geoffe.“

„Nezačínej mi tady fňukat, Neddie. To, co nás čeká, nemůže bejt nebezpečnější než moje práce. Ale než si na to dáme pivko, musíme vymyslet nějakej plán. Kdo by nám mohl píchnout?*“

„Jedno děvče,“ řekl jsem. „Aspoň doufám.“

„Děvče?“ zamžoural na mě Geoff.

„Dobrá zpráva je, že si myslím, že mi taky věří.“

„Bezva, kámo. Za chvíli budeme mít přesilu. A ta špatná zpráva?“

Zamračil jsem se. „Špatná zpráva je, že je od FBI.“

Kapitola 50

„TAK ABYCHOM si to ujasnili.“ Zvláštní agent Moretti se postavil za svým stolem a upřeně pohlédl na Ellii. V jeho tváři se zračilo cosi mezi šokem a nedůvěrou. „Vy chcete, abych nechal Dennise Strattona předvést a vyslechnout kvůli vraždě?“

„Podívejte,“ řekla Ellie a pozvedla sáček na důkazy obsahující černé golfové týčko z pokoje Tess McAuliffeové. „Vidíte tohle, Georgei? Když jsem mluvila se Strattonem u něj doma, vytáhl přesně takové týčko z kapsy. Jsou z Trumpova mezinárodního golfového klubu. Stratton je tam členem. To ho spojuje s místem činu.“

„To spojuje s místem činu pár set dalších lidí,“ odsekl Moretti. „Slyšel jsem, že členem klubu je i Rudy Guiliani. Mám ho taky předvolat?“

Ellie přikývla. „Jestli se ukáže, že měl poměr s Tess McAuliffeovou, tak ano, George.“

Ellie otevřela své desky a položila na stůl fotografii Dennise Strattona. „Šla jsem do Brazilian Courtu a ukázala ji personálu. On se s ní znal. A víc než to. Měli spolu poměr.“

Moretti jako by se díval skrz ni. „Potloukala jste se na místě činu, které ani nespadá pod naši jurisdikci, s fotkou jednoho z nejvýznamnějších mužů v Palm Beach? Myslel jsem, že si rozumíme, Ellie. Nebudete se starat o mrtvoly. Vaším úkolem je pátrat po těch obrazech.“

„Ty případy spolu souvisejí, Georgei. Obrazy, Stratton a Tess McAuliffeová. Jeden číšník ho poznal. Měli spolu milostný vztah.“

„A z čeho ho mám obvinit, zvláštní agentko? Z podvádění manželky?“

Moretti obešel stůl a zavřel dveře. Pak si sedl na kraj stolu, takže se nad ní tyčil jako kárající školní ředitel.

„Dennis Stratton není nějaký grázlík, kterého můžeme přitlačit ke zdi bez pořádného důkazu, Ellie. Porušila jste moje příkazy a vrátila jste se do Brazilian Courtu, i když nám ten případ vůbec nepatří. Od začátku toho člověka obtěžujete. A teď ho chcete nechat předvést pro vraždu?“

„Měl poměr s obětí. Jak bychom to mohli ignorovat?“

„Nějak vás nechápu. Máme podezřelého, který vám v Bostonu přiložil pistoli k hlavě a jeho otisky jsou na místech obou vražd. Jeho bratra najdou mrtvého a navíc se ukáže, že se setkal s McAuliffeovou v den její smrti. A vy chcete vyslechnout Dennise Strattona?“

„Proč by Kelly to děvče zabíjel? Byl do ní zamilovaný. Stratton lže. Neřekl nám, že oběť znal. Nezmínil se o tom, když tam byla policie z Palm Beach.“

„Jak můžete vědět, že to policii zatajil?“ zeptal se Moretti. „Četla jste jeho výpověď?“ Moretti si nešťastně povzdechl. „Proberu to s policií. Máte moje slovo. Spokojená? Musíte se jen naučit důvěřovat příslušným orgánům, že dělají svou práci. Stejně jako byste měla vy dělat tu svou.“

„Tak dobře,“ přikývla Ellie. Dosáhla všeho, čeho mohla.

„Ještě jednu věc…,“ dodal Moretti, položil jí paži kolem ramen a vedl ji ke dveřím z kanceláře. „Ještě jednou mě takhle obejdete a příště budete prověřovat krachující obchody na Collins Avenue kvůli podezření ze zpronevěr.

A tím byste skutečně marnila ten svůj skvělý diplom, že, zvláštní agentko Shurtleffová?“

Ellie si zastrčila pod rameno desky s důkazními materiály. „Ano, pane,“ přitakala, „máte pravdu.“

Kapitola 51

ELLIE PROJELA NA KAJAKU vlnou s bílým hřebenem a vyrovnala ho, zatímco se blížila další.

Byla to kráska a ona držela kajak přímo proti ní, stoupala a dychtivě vyčkávala, až vlna dosáhne vrcholu.

Přišel tvrdý náraz. Na okamžik ustrnula v nehybné blaženosti a pak sjela do vlny jako vystřelená z děla. Do tváře jí stříkla vodní tříšť.

Ocitla se uvnitř vlny, skoro jako by byla v potrubí. Tohle je desítka. V tom klidu, kdy čekala na úder vodní masy, se cítila stoprocentně naživu.

Konečně se na ni vlna zhroutila. Vylétla nahoru a její kajak vyskočil do vzduchu. Zabrala pádlem směrem ke břehu. Zezadu do ní uhodila další vlna a pak Ellie vjela na pláž. Setřásla si z obličeje slané kapky.

Desítka!

Chvilku uvažovala o další jízdě, ale pak vytáhla laminátový člun z příboje. Sevřela ho pod paží a zamířila zpátky k pronajatému bungalovu v Delray, asi blok od pláže.

Tyhle podvečerní projíždky za přílivu představovaly jediné chvíle, kdy se Ellie cítila dost sama a vzdálená od okolního světa, aby mohla přemýšlet. Opravdu přemýšlet. Byl to bonus k životu tady dole: její vlastní malý svět, do něhož se mohla uchýlit, když jí něco dělalo starosti. A těch teď měla až nad hlavu.

Věděla, že Moretti nechá Strattonův poměr s Tess spadnout pod stůl. Měl už Neda a nic jiného ho nezajímalo. Otisky prstů, vztah s oběťmi, únos federálního policisty.

Buď poslušná agentka, říkala si Ellie. Jak poznamenal Moretti, smrt Tess MeAuliffeové není ani její případ.

Vybavilo se jí něco, co říkával její dědeček. Byl to neohrožený muž, který se ve třicátých letech sám vypracoval, i když musel neustále bojovat s velkými gangstery. Nakonec vybudoval z malé továrny na oblečení velkou firmu na sportovní oblečení.

Když tě život zažene do rohu, říkával vždycky, braň se!

Ellie si byla jistá, že ten parchant Stratton v tom je nějak zapletený. V krádeži obrazů, možná i v Tessině smrti. Posmíval se jí, jako by se ji snažil vyprovokovat. Najdi na mě něco. Zkus to.

Vytáhla kajak na verandu.

Braň se!

Copak je to tak snadné? Ellie, stále ještě oblečená v přiléhavé neoprénové kombinéze, začala stírat sůl z trupu lodi.

Je v FBI, nešije trička. Nemůže ignorovat hierarchii velení. Má přesně určenou práci. Nadřízeného, kterému musí podávat zprávy. Tohle není jen nějaká předtucha, kterou si chce prověřit.

Tady jde o kariéru.

Ellie opřela kajak o zeď, zula si gumové boty do vody a vytřepala vodu z vlasů. Tím byste skutečně marnila ten svůj skvělý diplom, že? utrousil Moretti. Dívá se na ni čím dál víc skrz prsty. A co Ned? Dělá to snad kvůli němu?

„O co se to snažíš?“ zamumlala a nešťastně potřásla hlavou, „Chceš tomu chlapovi dovolit, aby ti zničil kariéru?“

Ellie za sebou uslyšela hlas, který ji k smrti vyděsil. Rychle se otočila.

„Dej si pozor, co si přeješ, Ellie… Nikdy nevíš, co může příliv vynést na břeh.“

Kapitola 52

„PROBOHA, NEDE1“ Ellie vytřeštila oči.

Ten člověk aspoň jako Ned vypadal, i když měl kratší a tmavší vlasy a na bradě čtyřdenní strniště.

„Neboj se.“ Ned zvedl ruku. „Tentokrát žádný únos nebude. Přísahám.“

Ellie se nebála. Byla spíš naštvaná a ostražitá. Vybavilo se jí, co ji naučili při tréninku. Její pohled zalétl k pouzdru s pistolí visícímu na věšáku v kuchyni. V duchu se zařekla, že tentokrát bude mít situaci pod kontrolou ona.

Rozběhla se ke kuchyni. Ned ji dohonil a chytil za paži. „Ellie, prosím…“

Podrážděně se k němu otočila. „Sakra, Nede, co tady vůbec děláš?“

„Říkal jsem si, že vzhledem k tý publicitě by tvoje kancelář nebyla nejlepší místo pro setkání,“ usmál se.

Ještě jednou se mu pokusila vytrhnout, ale on ji držel pevně. „Musím s tebou mluvit. Jenom mě vyslechni.“

Byla v pokušení ho setřást a vrhnout se po zbrani, ale musela si přiznat, že v hloubi duše je vlastně docela ráda, že je Ned v pořádku, že za ní přišel. Cítila se trochu trapně, že tam stojí jen v té přiléhavé kombinéze. Začervenala se. „Co to kruci děláš, Nede?“

„Projevuju ti svoji důvěru, Ellie. To dělám. Ukazuju ti svoji novou podobu. Co ty na to?“

„Myslím si, že až vyjdeš z vězení, vezmou tě rovnou do Vypadáš skvěle.“ Trhla paží.

Ned uvolnil sevření. „Chci tím říct, že bys možná mohla začít důvěřovat i ty mně.“

Stála tam a prohlížela si ho. Napadlo ji, že kdyby se pokusila doběhnout pro pistoli, ani by jí v tom nebránil. „Je těžké ti důvěřovat, Nede. Pokaždé když to zkusím, umře někdo další, s kým jsi byl ve spojení. Neměl jsi sem chodit. Jsem federální agentka, ne tvoje spolužačka ze střední. Proč si vlastně myslíš, že tě nezatknu?“

„Jeden důvod bych měl, Ellie,“ řekl.

„Jaký?“ zeptala se a pohlédla mu do očí.

Konečně jí pustil paži. „Myslím, že mi věříš.“

Znovu se rychle ohlédla po zbrani, ale věděla, že ji stejně nepoužije. Ned měl pravdu. Skutečně mu věřila. Cítila, jak se jí zmocňuje pocit marnosti. Pak to konečně vzdala a podívala se mu do očí. „Zabil jsi tu ženu, Nede?“

„Tess?“ Zavrtěl hlavou. „Ne.“

„A svého bratra? Co se stalo jemu?“

„Jel jsem za ním, měli jsme se setkat. Poté, co jsem mluvil se svým otcem. Bratr byl už mrtvý, když jsem tam dorazil. Můj bratr. Ten, kdo to udělal, čekal na mě. Skoro mě taky zabil. Někdo ho za mnou poslal, Ellie. Myslel si, že mám ty obrazy. Pořád ještě ani nevím, kdo to byl.“

„Jmenoval se Anson. Byl to laciný nájemný ranař z jižní Floridy s trestním rejstříkem asi kilometr dlouhým.“

„Tak to vidíš, to je důkaz. Někdo ho poslal odsud.“

Ellie přimhouřila oči. „Ty přece taky žiješ v jižní Floridě?“

„Opravdu si myslíš, že jsem ho znal?“ Sáhl do kapsy a vyndal složený list papíru. „Podívej, chci ti něco ukázat.“

Okamžitě to poznala. Byla to vytržená stránka z knihyo umění. Van Goghův Doktor Gachet.

„Dave mi to chtěl ukázat, než umřel. Nechtěl mě udat. Snažil se mi pomoct, Ellie.“ Ned měl oči bezmocného, prosícího dítěte. „Nemám kam jít. Gachet je skutečný. Musíš mi ho pomoct najít.“

„Jsem federální agentka, Nede. Copak to nechápeš?“ Dotkla se jeho ruky. „Je mi líto tvého bratra. Opravdu. Ale jediné, co můžeš udělat, je vzdát se policii.“

„Myslím, že oba víme, že na to už je trochu pozdě.“ Ned se opřel o zábradlí verandy. „Všichni si myslí, že mám ty obrazy. K tomu Tess a Dave… u jejich těl byla spousta mých otisků. Ty chceš znát pravdu, Ellie. Já se chci očistit. Ten, kdo poslal toho parchanta, co zabil Davea, hledal ta plátna. Oběma je nám jasné, že policie ani FBI nikoho jiného hledat nebudou, když mají mě.“

„Pokus se to pochopit, Nede.“ Ellie cítila, jak ji v očích pálí slzy zoufalství. „Nemůžu se s tebou spojit. Jsem u FBI.“

„Pochopit?“ Ned jako by se schoulil do sebe. „V poslední době se nesnažím o nic jinýho než pochopit, co se stalo…“ Odstoupil na kraj verandy. „Udělal jsem chybu, že jsem sem chodil.“

„Nede, prosím, teď nemůžeš odejít.“

„Musím zjistit, kdo to na nás nastražil.“

Ned seskočil z verandy a Ellie si uvědomila, že jí divoce buší srdce. Nechtěla, aby odešel. Co však měla dělat? Namířit na něj pistoli? Vystřelit na něj?

Stál na zemi a díval se na ni, jak stojí na verandě v mokrém neopránu. Pak jeho pohled sklouzl na kajak. „Hezkej člun. Co je to za značku, Big Yak?“

„Ne,“ zavrtěla Ellie hlavou. „Scrambler.“

Uznale pokýval hlavou. Potom se otočil a zamířil do houstnoucí tmy.

„Nede!“ zavolala Ellie.

Ohlédl se. Chvilku tam stáli a dívali se na sebe.

Pokrčila rameny. „Jestli tě to zajímá, jako blonďák ses mi líbil víc.“

Kapitola 53

KDYŽ DENNIS A LIZ STRATTONOVI pořádali večírek, účastnily se ho samé celebrity nebo alespoň lidé, kteří se za ně považovali.

Ellie sotva prošla dveřmi a už před ní stál módně oblečený číšník s podnosem a nabízel jí jednohubky s kaviárem. Uvnitř se ocitla ve společnosti prominentních členů umělecké komunity v Palm Beach. Reed Barlow, který vlastnil galerii na Worth Avenue, se tam procházel s oslňující blondýnou v červených šatech s hlubokým výstřihem. Ellie poznala i bělovlasou ženu, jíž patřila jedna z nejokázalejších sbírek ve městě, zavěšenou do opáleného mladíka z poloviny tak starého jako ona.

Cítila se tam nesvá. Všechny ty ženy měly na sobě róby od předních návrhářů ozdobené drahými šperky a ona jen konfekční černé šaty s kašmírovým svetrem přehozeným přes ramena. Její jedinou ozdobou byly diamantové náušnice po babičce.

Pokračovala hlouběji do domu. Všude teklo proudem šampaňské Magnums of Cristal, jehož jedna láhev, jak Ellie věděla, stála stovky dolarů. V těle ledové, ručně vytesané labutě spočívala obrovská mísa s kaviárem. Ve výklenku hrálo smyčcové kvarteto Floridského symfonického orchestru. Fotograf ze společenského plátku nutil dámy zaujímat pózy a v úsměvu ukazovat bělostné zuby. To všechno samozřejmě pro charitu.

Zahlédla Vema Lawsona, šéfa detektivů v Palm Beach, jak stojí strnule na kraji davu se sluchátkem v uchu. Díval se na ni a nejspíš dumal, co tam pohledává. A u stěn stálo nejméně pět svalovců ve smokinzích, ruce složené za zády. Vypadalo to, že si Stratton jako ochranku najal snad polovinu všech místních policistů, co zrovna nebyli ve službě.

V chodbě vedoucí k obývacímu pokoji Strattonových to šumělo hlasy mnoha návštěvníků. Ellie se šla podívat, proč ten rozruch.

Překvapením otevřela ústa.

Dívala se na Matisseovo Zátiší s houslemi, jedno z nejslavnějších děl z jeho kubistického období. Jednou ho obdivovala v Muzeu moderního umění v New Yorku. Slyšela, že nedávno změnilo majitele. Ale když ten obraz uviděla tady, na stěně Strattonova domu, dostala náhle vztek. Tak proto ji sem ten parchant pozval. Aby ji ponížil.

„Vidím, že jste našla mého Matisse, agentko Shurtleffová,“ vylekal ji povýšený hlas za jejími zády.

Ellie se otočila. Stratton měl na sobě bílou košili bez límečkua kašmírové sako. Ve tváři se mu zračilo samolibé sebeuspokojení. „Takhle narychlo to není tak špatný kousek. Možná ne tak explozivní jako ten Picasso, ale co se dá dělat… Sběratel musí nějak zaplnit zeď. I kdyby musel sáhnout do kapsy hlouběji, než je nutné.“

„Je krásný,“ řekla Ellie, neschopná skrýt svůj obdiv k dílu samotnému.

„Je toho mnohem víc…“ Stratton ji vzal za paži a odvedl ke skupince obdivovatelů prohlížejících si dobře známého Rauschenberga na další stěně. Musel stát nejméně milion dolarů. A u vchodu do obývacího pokoje byly na dřevěných stojanech vystavené okouzlující kresby od El Greca: poznala, že se jedná o studie k jeho velmi slavnému obrazu Otevření páté pečeti.

Mistrovská díla.

„Ten, kdo vám radí s uměním, odvádí dobrou práci,“ ocenila Ellie a rozhlédla se kolem sebe.

„Jsem moc rád, že to schvalujete,“ usmál se Stratton. Zjevně se dobře bavil. „A jak jste se nastrojila. Dejte si šampaňské. Určitě se tady najde synovec někoho slavného a bohatého, kterému bude vaše zaměstnání připadat naprosto neodolatelné.“

„Díky,“ ušklíbla se Ellie, „ale dnes večer ne. Jsem tu služebně.“

„Služebně?“ Strattona to pobavilo. „No, tak to nemáte na společenskou konverzaci čas. Nechte mě hádat. Myslíte si, že je tady v domě ten chlap Ned Kelly?“

„Kelly… ne, nemyslím.“ Ellie si ho změřila pohledem. „Ale napadlo mě, jestli vám něco neříká jméno Earl Anson.“

„Anson?“ Stratton pokrčil rameny a zhluboka, zamyšleně se nadechl. „Měl bych ho znát?“

„Je to muž, kterého našli mrtvého vedle Kellyho bratra v Bostonu. Ukázalo se, že byl odsud. Myslela jsem si, že vám to jméno třeba bude povědomé.“

„A proč by mělo být?“ zeptal se Stratton a pokývl na pozdrav někomu na druhé straně místnosti.

„Protože jel do Bostonu, aby tam pátral po vašich třech obrazech.“

Stratton zamával přes pokoj na manželku, která v dlouhých šatech bez ramínek, které vypadaly na Pradu, vítala hosty. Když Liz Strattonová uviděla Ellii, usmála se.

„Pořád zapomínáte, že byly čtyři,“ řekl Stratton, aniž by se na ni podíval. „Ukradli mi čtyři obrazy. Zdá se, že pořád přehlížíte toho Gaumea.“

„Tam nahoře byl zabit nevinný člověk, pane Strattone. Student práv,“ pronesla naléhavě Ellie.

„Fajn, o jednoho právníka míň,“ prohodil Stratton a zasmál se svému nechutnému vtipu. „A teď mě omluvte, mám tu i jiné hosty.“

„A co Tess McAuliffeovou?“ řekla Ellie a chytila Strattona za loket. „Tu jste taky neznal?“

Strattonovi ztuhla čelist.

„Vím, že jste se s ní vídal.“ Ellie ho upřeně pozorovala. „Mám svědky, že jste za ní chodil do Brazilian Courtu. Měl jste s Tess poměr.“

Strattonovy oči byly náhle tvrdé jako dva diamanty. „Myslím, že bychom si to šampaňské měli přece jen dát, Ellie.“ Sevřel jí paži. „Venku na verandě.“

Kapitola 54

MOŽNÁ TO NEMĚLA ŘÍKAT. Věděla, že zašla příliš daleko. Ale chtěla mu to vmést do tváře a dívat se, jak ten jeho nadutý úsměv mizí.

Stratton ji odtáhl velkými francouzskými dveřmi na rozlehlou terasu u oceánu. Byli venku dřív, než se zmohla na odpor. Bolestivě jí zarýval prsty do předloktí.

„Pustle mě, pane Strattone.“ Ellie se snažila vymanit z jeho sevření, aniž by udělala scénu – třeba že by ho srazila na zem před očima hostů.

„Napadlo mě, že byste se možná chtěla podívat na mramorové sochy od Fratesiho,“ řekl Stratton, když míjeli pár procházející se po terase. „Nechal jsem je přivézt od Říma, stály tam u jedné vily. Jsou ze sedmnáctého století.“

„Jsem federální agentka, pane Strattone,“ varovala ho Ellie. „Z jednadvacátého století.“

„Zatracená federální mrcha, to jste,“ zavrčel Stratton a vlekl ji do odlehlé části terasy s výhledem na oceán.

Ellie se rozhlížela po někom, na koho by mohla zavolat, kdyby šlo opravdu do tuhého. Hudebníci v domě znovu spustili. Jestli se tohle donese Morettimu, ošklivě si to schytá.

„Zdá se, že na vás náš nedávný rozhovor neudělal velký dojem.“ Stratton ji přitiskl zády ke kamenné římse.

„Jste pěkné děvče, Ellie. A pěkná, mladá děvčata na sebe musejí dávat pozor. I když jsou třeba u FBI.“

„Zacházíte příliš daleko,“ řekla Ellie a snažila se mu vykroutit. „Vyhrožujete federální agentce…“

„Ale já vám přece nevyhrožuju, agentko Shurtleffová. Všechny výhružky pocházejí od vás. Tess byla moje soukromá záležitost. Rád jsem tu malou štětku píchal, to je všechno. Nevím, jak zemřela, a ani mě to moc nezajímá. Ale vím, že když hezká děvčata dělají takové věci, jako že třeba běhají po pláži nebo ještě hůř, třeba jezdí na kajaku po moři… Podívejte, Ellie, nemáte ani tušení, jak nebezpečné mohou tyhle projíždky v příboji být.“

„Najdu něco, co vás spojí s Earlem Ansonem,“ odsekla Ellie.

Svetr jí spadl na zem. Stratton ji držel za paži a s úšklebkem na rtech si drze prohlížel její postavu a nahá ramena. „V neoprénu musíte vypadat nádherně, Ellie. Možná by mě samotného bavilo pořádně si vás prohlédnout.“

Kapitola 55

CO TO MÁ ZNAMENAT?

Stál jsem na molu, odkud bylo vidět na Strattonův dům, a všechno to sledoval. Ani nevím, proč jsem tam vlastně chodil. Možná proto, že tam všechno začalo; tam někdo nastražil past na Mickeyho, Bobbyho a Bameyho – a já chtěl najít odpovědi na své otázky. Nebo proto, že mě štvalo, že Stratton něco oslavuje, zatímco mně se život rozpadá na kusy.

Každopádně se mi zdálo, že večírky jako tenhle pozoruju zvenčí celý život.

Asi z padesáti metrů jsem se díval, jak nějaký chlap v modrém saku vleče na terasu děvče. Přitlačil ji ke kamenné zídce. Kruci, Nede, nezacházíš už moc daleko? pokáral jsem se v duchu. Zdálo se mi, že sleduji nějaké milostné hrátky zahálčivých boháčů pod širým nebem.

Najednou mi došlo, že to děvče je Ellie.

Sel jsem blíž. Byla to ona! A ten chlap v saku byl Dennis Stratton. Viděl jsem jeho fotku v novinách. Ale mýlil jsem se. Nešlo o nějaké laškování. Pevně ji držel za ruku a hádali se. Ellie se mu snažila vykroutit.

Přikradl jsem se ještě blíž a skrčil se pod terasou. Konečně jsem rozuměl, o čem mluví. Bavili se o Tess, o tom, že je to soukromá věc. Slyšel jsem dobře? Co měla Tess společného se Strattonem?

Pak Ellie řekla: „Dostanu vás za podvod – a za vraždu!“

Víc jsem slyšet nepotřeboval, ale ten parchant jí začal vyhrožovat. Ellie se mu snažila uniknout. „Nechte toho, to bolí!“

Vylezl jsem po betonové zdi a vytáhl se na zábradlí terasy.

Pak jsem z něho seskočil dolů a přistál kousek za nimi. Všechno se semlelo hrozně rychle. Odtrhl jsem Strattona od Ellie a zasadil mu tvrdý pravý hák. S heknutím se složil na dlažbu.

„Když už chcete na někoho sahat, proč ne na mě?“ zeptal jsem se ho.

Stratton se na mě podíval ze země, jako by se mu to zdálo. Promnul si čelist. „Kdo sakra jste?“

Obrátil jsem se k Ellie a vyvalil oči. V těch černých šatech s holými rameny a nalíčená vypadala nádherně. V jemně tvarovaných uších se jí třpytily diamantové náušnice. Zírala na mě s otevřenými ústy.

Doufal jsem, že jsem ji nešokoval natolik, aby vyslovila moje jméno.

Neudělala to. Místo toho mě vzala za ruku. „Už jsem si říkala, kde jsi. Vypadneme odsud.“ Ohlédla se na Strattona, který se ztěžka zvedal na nohy. „Krásný večírek, Dennisi. Brzo se zas uvidíme. Na to se spolehněte.“

Kapitola 56

„TO BYLA HLOUPOST, NEDE,“ řekla Ellie, když jsme spěchali od Strattonova domu. „Málem ses nechal chytit.“

„Myslel jsem, že o to jde,“ řekl jsem a vedl ji k přední bráně kolem dvou členů personálu, kteří parkovali hostům auta. „Že se mám nechat chytit.“

Odbočila doprava na pláž. Tak trochu jsem očekával, že tam zastaví, vytáhne pistoli a zatkne mě. Pak jsem si vzpomněl na to, co jsem slyšel na terase.

„Ty si myslíš, že to byl Stratton?“ Překvapeně jsem na ni pohlédl.

Neodpověděla.

Zastavil jsem se. „Říkala jsi, že ho dostaneš za vraždu a podvod. Podle tebe to byl Stratton?“

„Máš auto, Nede?“ zeptala se Ellie, aniž by odpověděla.

Nepřítomně jsem přikývl. „No, jak se to vezme…“

„Tak si pro něj běž. Nechci, aby nás spolu někdo viděl. Setkáme se v Delray.“

Zamrkal jsem. Nezatkla mě!

Netrpělivě na mě pohlédla. „Nemusím to snad vysvětlovat, jak se tam dostaneš?“

Zavrtěl jsem hlavou a jak jsem se vzdaloval ulicí, rozlil se mi po tváři úsměv. „Ty mi věříš, viď?“

Ellie se zastavila u modrého sedanu. „Věříš mi?“ zavolal jsem znovu.

Otevřela dvířka auta. „To, cos udělal, byla pitomost, Nede.“ Trochu změkla. „Ale díky…“

Celou cestu do Delray jsem přemýšlel o tom, jak to Ellie vlastně myslela. Mé nové, paranoidní já mi říkalo, že každou chvíli dorazím k zátarasu s policisty a blikajícími majáky. Kdyby je na mě neprodleně zavolala, rozhodně by jí to prospělo v kariéře.

Ale žádné zátarasy se neobjevily. A když jsem zahnul za roh k jejímu domu u pláže v Delray, nevyskočili na mě z křoví ozbrojení policisté.

„Jednu věc si musíme ujasnit,“ řekla, když jsem stanul ve dveřích. „Půjdeš do vězení. Byl jsi v tom zapletený, Nede, ať už jsi ty lidi zabil, nebo ne. Pomůžu ti najít toho člověka, co zabil tvoje přátele, a ty se pak sám přihlásíš. Jinak to nejde, rozumíš?“

„Rozumím,“ odpověděl jsem. „A jednu věc musím vědět. Když jsi byla se Strattonem na terase… mluvili jste o Tess.“

„Je mi líto, žes to musel slyšet.“ Posadila se na stoličku u kuchyňské linky. Pokrčila rameny. „Stratton se s ní scházel. Byli milenci.“

Ta slova do mě udeřila jako rána kladivem.

Tess… a Dennis Stratton. Sevřel se mi žaludek. Zřejmě jsem si jen něco nalhával. Proč by dívka jako Tess měla chtít někoho jako já? Ale Stratton? Zhroutil jsem se na pohovku. „Jak dlouho to trvalo?“

Ellie polkla. „Nejspíš až do dne, co byla zabita. Myslím, že k ní přišel po tobě.“

Zoufalství v mém nitru začalo bublat a měnit se ve vztek. „Policie to ví? Ví to, a přesto jde po mně, Ellie?“

„Zdá se, že se nikdo nechce Strattonovi postavit. Nikdo kromě mě.“

Náhle mi začalo být všechno jasné. To, co jsem zaslechl na terase Strattonova domu. Proč mě nezatkla. Proč jsem tady. „Ty si myslíš, že to udělal on, viď? Myslíš si, že ušil boudu na mé přátele? Že on je Gachet?“

Ellie došla ke mně a posadila se na kávový stolek před pohovkou. „Nejvíc mi vrtá hlavou, kdo ukradl Strattonovy obrazy, když to neudělali tví kamarádi.“

Přes rty mi přelétl úsměv. Cítil jsem, jak mi z ramenou padá velká tíha. Na okamžik jsem měl nutkání vzít Ellii za ruku nebo ji obejmout. Ale radost rychle vyprchala. „Ale proč musela zemřít Tess?“

„To ještě nevím.“ Ellie potřásla hlavou. „Nesvěřila se ti s něčím? Možná věděla, co se svými přáteli chystáš. Jak jste se vy dva seznámili?“

„Na pláži. Blízko místa, kde jsem pracoval…“ Zavzpomínal jsem. Byl jsem to přece já, kdo ji oslovil jako první. Bylo možné, aby v tom byla zapletená? Že mě sbalila? Ne, to bylo šílené. Stejně jako všechno ostatní. „Proč by Stratton kradl vlastní obrazy?“

„Třeba kvůli pojistce. Ale nezdá se, že by potřeboval peníze. Možná chtěl zakrýt něco jiného.“

„Ale jestli je to tak, kde ty obrazy byly, když si pro ně Mickey a ostatní přišli?“

Ellii se zablesklo v očích. „Co když je někdo předběhl?“

„Někdo jiný? Ale kdo? Tess?“ Podrážděně jsem zavrtěl hlavou. „V žádném případě.“ Ale jedna věc mi nedávala smysl. „Pokud Stratton to celé naplánoval a obrazy má on, proč posílal toho chlapa, co zabil Davea? Proč po mně pořád jde?“ Podívali jsme se jeden na druhého. Myslím, že odpověď jsme našli současně.

Stratton ta plátna neměl. Někdo oklamal i jeho.

Kapitola 57

ZMOCNILO SE MĚ ZOUFALSTVÍ. Vypadalo to špatně. „Poslechni, Ellie,“ řekl jsem, „nebyl jsem k tobě úplně upřímný.“

Přimhouřila oči. „To snad ne. O co jde?“

Ztěžka jsem polkl. „Myslím, že přece jen znám někoho, kdo je v tom zapletený.“

„Fajn,“ řekla, „a kdy ses mi s tím chtěl svěřit? Kdo to je, Nede? Další starý kamarád?“

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou. „Je to… můj otec.“

Ellie překvapeně zamrkala. Poznal jsem, že má co dělat, aby zachovala klid. „Tvůj otec! Vím, že má záznam v rejstříku, ale jak by sakra mohl mít prsty v sedmi vraždách?“

Odkašlal jsem si. „Myslím, že možná ví, kdo je Gachet.“

„Ach,“ odfrkla si Ellie a nedůvěřivě si mě změřila, „myslela jsem si, že to bylo něco důležitého. Byl takový problém mi to říct dřív, než jsem riskovala kariéru tím, že jsem tě přivedla sem?“

Pověděl jsem jí, jak se Mickey bez mého otce nikdy do ničeho nepustil, a o svém rozhovoru s ním na stadionu.

„Tvůj otec věděl, že se máš setkat s Davem?“ zeptala se šokovaná Ellie.

„Ne,“ řekl jsem. Byla to příliš hrozná představa. Dokonce i na Franka.

„Na základě toho, cos mi řekl, ho budeme muset vyslechnout,“ prohlásila Ellie.

„K ničemu by to nebylo,“ namítl jsem. „Zaprvé, ten chlap je profík, Ellie. Strávil čtvrtinu života ve vězení. A zadruhé, nic proti němu nemáme. Je nemocný, Ellie. Umírá na nějakou ledvinovou nemoc. Na ničem mu nezáleží. Obětoval by i vlastního syna.

Ale jsem si jistý, že by je nezabil. Mickey byl jako jeho syn. A teď kvůli těm svým čachrům ztratil dva.“ Znovu jsem si vybavil pohled na Daveovo mrtvé tělo. „Nemluvě o mně.“

Ellie mě znovu překvapila. Naklonila se ke mně a vzala mě za ruku. „Nede, tvého bratra je mi moc líto. Opravdu.“

Sevřel jsem jí prsty, pohlédl do tváře a pokusil se o úsměv. „Ty víš, že ty obrazy nemám, viď? Víš, že jsem nikoho z těch lidí nezabil. Mickeyho, Tess, Davea…“

„Ano,“ přikývla Ellie. „Zproštěn všech obvinění.“

Když jsem se podíval do těch modrých očí, něco se pro mě změnilo. Možná to bylo kvůli tomu, jak jsem ji viděl na Strattonově večírku. Krásnou, ale statečnou. Nebo na mě zapůsobilo to, co pro mě dělala. Riziko, jaké podstupovala. Byl to skvělý pocit, mít po tak dlouhé době někoho na své straně.

„Ellie?“ špitl jsem.

„Ano?“ opáčila tiše. „Co mi povíš teď?“

„Snad mě za tohle nezatkneš…“

Položil jsem jí dlaň na tvář a jemně ji políbil na rty.

Kapitola 58

VĚDĚL JSEM, ŽE to není ta nejchytřejší věc, kterou bych mohl udělat. Tak trochu jsem čekal, že vyskočí a odstrčí mě se slovy: Copak ses zbláznil?

Ale ona to neudělala. Jen zvedla bradu, pootevřela ústa a její jazyk, teplý a jemný, se dotkl mého. Překvapilo nás to oba stejně. Náhle jsem ji objímal a přitahoval k sobě, dokud jsem necítil na hrudi tlukot jejího srdce. Asi víte, že někdy stačí jediný polibek, aby přeskočila jiskra. A tady přeskočila.

Zadržoval jsem dech, jak nejdéle jsem to dokázal. Bál jsem se toho, co jsem věděl, že řekne. Odhrnul jsem jí z očí kadeř vlasů.

Její oči neklidně zatékaly, jako by si ani ona nebyla jistá, co se to právě stalo.

„Tohle mi nesedí, Nede.“

„Já vím. Omlouvám se, Ellie, ale bylo tak krásné konečně slyšet, že mi věříš. A na té terase ti to tolik slušelo. Nedokázal jsem odolat.“

„To nemyslím.“ Pohlédla na mě a přes rty jí přelétl úsměv. „Tahle část byla nádherná. Přemýšlela jsem o Strattonovi. Nakoupil skvělé nové obrazy. Jestli tu loupež zorganizoval kvůli pojistce, proč se snaží ta ukradená plátna najít? Má přece, co chtěl.“

„Třeba je chce zpátky,“ hádal jsem. „Aby měl obojí, peníze od pojišťovny i obrazy.“

„Poslechni, Nede,“ řekla naléhavě, „od tohohle si nic neslibuj. Bylo to jenom potřesení rukou. Na potvrzení naší dohody o spolupráci.“

Pokusil jsem se přitáhnout ji znovu k sobě. „Doufal jsem, že bychom mohli rovnou přistoupit k podpisu smlouvy.“

„Promiň,“ povzdechla si. „Mysli si, že jsem staromódní, ale hledají tě kvůli několika vraždám a já jsem agentka FBI. Kromě toho máme práci.“ Natáhla ruku a zvedla mě z pohovky. Překvapilo mě, jak je silná. „Musíš odejít. Neurazíš se, když tě požádám, abys šel zadním vchodem?“

„Ne,“ zasmál jsem se, „stává se z toho pro mě rutina.“

Došel jsem k posuvným dveřím na verandu a otevřel je. Ohlédl jsem se na Ellii. Nevěděl jsem, jestli to, co jsme udělali, nebyla chyba. Nebo jestli se to bude ještě opakovat. Chápal jsem, jak moc kvůli mně riskuje. Naše pohledy se setkaly.

Usmál jsem se. „Proč to děláš, Ellie?“

„To nevím,“ pokrčila rameny. „Řekněme, že se bráním.“

„Bráníš se?“

„Teď ti to nemůžu vysvětlovat. Budeš v pořádku?“

Přikývl jsem. „No, aťje to jakkoliv, děkuju ti, Ellie.“

„A nezapomeň, bylo to jenom pouhé potřesení rukou,“ zamrkala na mě.

Zavrtěl jsem hlavou. „Děkoval jsem ti za to, že mi věříš. Po dlouhé době jsi první.“

Kapitola 59

TEN VYSOKÝ MUŽ se krčil s nikonem na klíně na předním sedadle hnědého fordu asi dvacet metrů od domu Ellie Shurtleffové. Na tohle už byl trochu starý. A v těch nových autech bylo tak málo místa. Zastesklo se mu po starých časech, kdy si člověk mohl v dlouhých korábech pořádně natáhnout nohy.

Uviděl, jak z domu agentky FBI někdo vychází zadním vchodem. Fajn, pomyslel si a zaostřil fotoaparát, je čas hodit tam kvalt.

Krucinál! Leknutím nadskočil na sedadle. Na ulici vyšel Ned Kelly.

Byl to určitě Kelly. Muž chvatně pořídil několik snímků. Cvak, cvak, cvak. Měl pocit, jako by se o něj pokoušel pořádný infarkt.

Jeho úkolem bylo jen trochu na malou, sladkou Ellii dohlédnout. Vůbec nedoufal, že by mohl mít takové štěstí. Sledoval Kellyho ulicí a mířil na něj objektivem.

Cvak, cvak.

Samozřejmě věděl, že ten trouba je nevinný. A ta holka od FBI byla zřejmě stejného názoru. Nebo s ním byla spolčená.

Začal přemýšlet, co by měl udělat. Mohl se rozběhnout a Kellyho zatknout. Postavit na tom celou svou kariéru. Objevit se na titulní straně USA Today. Ale pak by také musel vysvětlit, proč Ellii sledoval.

Zaostřil a vyfotografoval Neda Kellyho, jak nastupuje do své rachotiny. Záběr zblízka na značku auta. Další na Kellyho obličej. Na to, co měl za sebou, nevypadal ten chlap tak špatně.

No, kuráž ti nechybí, děvče, musel přiznat v duchu. Hledá ho celý svět a podívejme se, kde bylpřímo u tebe doma.

Vysoký muž odložil nikon a zatímco si v pravé ruce obracel krabičku plochých zápalek, sledoval, jak Kelly odjíždí.

Na to, jak jsi malá, jsi docela odvážná, pomyslel si a pokýval hlavou.

Kapitola 60

NEŽ JSEM SE VRÁTIL DO Champova obchodu, byla už skoro půlnoc. Překvapilo mě, že se tam ještě svítí. Pak jsem uviděl vedle kontejneru stát jeho ducatti.

„Někde ses zakecal?“ slyšel jsem ho říkat, když jsem procházel dveřmi vedoucími do dílny. Champ se opíral v židli s nohama položenýma na ponku a lahví piva v ruce. V televizi dělal Jay Leno rozhovor s Nicole Kidmanovou.

„Večer národní hrdosti“ řekl jsem a posadil se vedle něho.

„Ona je z Austrálie a já z Nového Zélandu,“ opáčil Geoff trochu naštvaně. Nabídl mi pivo. „Nepředpokládám, že znáš nejnovější výsledky v curlingu jenom proto, že ses narodil kousek od Kanady, co?“

„To je fakt,“ souhlasil jsem a přitlikl si s ním. Také jsem se opřel na židli a položil nohy vedle jeho.

„Tak jaký bylo mejdlo, kámo? Nějaký dobrý baby?“

„Jedna,“ odpověděl jsem.

„Tyhle vysoký čúzy…“ Geoff kývl k Nicole na obrazovce, aniž by dal najevo, že mě slyšel. „Vždycky mi připadaly trochu nepraktický. Ty nohy se furt někde pletou. Znám jednu holku –“

„Champe,“ přerušil jsem ho, „chceš si poslechnout, co se dneska večer stalo?“

„No,“ řekl a obrátil se ke mně, „možná by sis měl spíš poslechnout, jak dobře sis vybral, když ses dal do holportu se mnou. Ta holka, o který jsem mluvil, je pořádnej noční pták. Dvakrát tejdně maká jako recepční. V Brazilian Courtu.“

Sundal jsem nohy z pultu. „Tak mluv.“

„Nejdřív se, kámo, budeš muset srovnat s tím, že ta tvoje sexy Australanka nebyla v žádným případě to, co chtěla, aby sis myslel.“

„To už je myslím za mnou,“ řekl jsem.

Postavil nohy na zem a předklonil se na židli. „Vypadá to, že k ní na pokoj často chodily návštěvy. Pár z nich byly docela velký ryby. Co ti říká jméno Stratton, Neddie?“

„To není žádná novinka,“ povzdechl jsem si. „Už vím, že Dennis Stratton Tess navštěvoval.“

„Ty víš prd.“ Geoff mávl rukou a usmál se. „Nemyslím jenom toho chlapa, kámo. Chodila tam i Liz Strattonová. Dennisova žena.“

Při pohledu na můj šokovaný výraz se zas opřel a spokojeně se napil piva. „Tak co říkáš, Neddie, mám talent na tuhle práci, nebo ne?“

Kapitola 61

BYLO TOHO HODNĚ, co mě vyvedlo z míry od chvíle, kdy jsem vycházel z Tessina apartmá v Brazilian Courtu a myslel si, že můj život už bude jen lepší. Ale co mohla mít Strattonova žena společného s Tess?

Ellie a já jsme měli domluvený kód pro případ, že bych se s ní potřeboval spojit v práci. Měl jsem se ohlásit jako Steve, podle McQueena. A já to udělal hned druhý den ráno. Pověděl jsem jí to, co Champ mně.

„Myslím, že bychom si měli s Liz Strattonovou promluvit, Ellie.“

„Nejdřív musíme pořádně zjistit, co je ta ženská vlastně zač,“ opáčila.

Měl jsem v rukávu jeden trumf a myslel jsem si, že přišel čas ho vytáhnout. „Možná bych věděl jak na to.“

„Ne, ty nic nedělej,“ odsekla Ellie. „Nevystrkuj hlavu. Dám ti vědět, až něco zjistím. Jasný, Steve?“

Tak jsem se choval jako poslušný uprchlík. Strávil jsem den zalezlý v malém pokoji nad Geoffovou dílnou, dloubal se v lasagních z mikrovlnky, listoval detektivkami od Johna D. MacDonalda a sledoval televizní zprávy. Druhý den totéž. Ellie ne a ne zavolat. Připadal jsem si jako Anne Franková ukrytá před Němci. Jen s tím rozdílem, že po mně nešli jen Němci, ale celý svět. A neskrývala mě rodina doktora hrající za zdí Brahmse, ale šílený motorkář túrující ducati a přehrávající na plné pecky U2.

Odpoledne zabušil Geoff na strop pode mnou. „Máme schůzi,“ zařval. „Jdeme nahoru. Vypadáš slušně, kámo?“

Usoudil jsem, že „vypadat slušně“ znamená mít na sobě tričko a trenky a „schůze“ má být „čas na pivo, už jsou čtyři“. Otevřel jsem dveře dokořán.

K mému překvapení tam stála Ellie. Za jejími zády se šklebil Geoff.

„Chtěl bych ti poděkovat, kámo, že jsi byl tak diskrétní a nechal jen mezi námia tou všivou FBI, že jsi tady.“

„Myslím, že vy dva už se znáte,“ řekl jsem a kývl, aby šli dál. Pak jsem na chvilku odběhl, abych nasoukal nohy do džínsů.

Ellie se rozhlédla po tom nechutném skladišti – krabicích s náhradními díly, motocyklových katalozích poházených po zemi, neustlaném skládacím lůžku, na kterém jsem spal – ve snaze najít místo, kde by se posadila. „Hezký podnájem…“

„Díky,“ řekl Geoff a odkopl z cesty krabici s pokroucenými ráfky. „Sám jsem tady mockrát přespal. A musím přiznat,“ dodal Champ a kývl uznale na mě, „že když jsi mluvil o agentce FBI, nepředstavoval jsem si ji zrovna jako Jodii Fosterovou.“

V černém kostýmu a růžovém topu jí to opravdu slušelo, ale moc vesele se netvářila. „Co jsi zjistila o Liz?“

„Nic moc.“ Vzala si pivo a přiťukla si s Geoffem. „Ta ženská je nedotknutelná. Její dívčí jméno bylo O’Callahanová. Stará floridská rodina. Většinou právníci a soudci. Velmi uzavřená a vlivná. Chodila na Vanderbiltovu univerzitu a nějakou dobu pracovala v právnické firmě svého otce. Strattona si vzala před osmnácti lety. Bylo mi řečeno, že mu poskytla přístup do kruhů, které financovaly mnohé z jeho finančních projektů.“

„Musíme si s ní promluvit.“

„Snažila jsem se,“ povzdechla si Ellie. „Chtěla jsem ji vyslechnout, aniž bych vzbudila pozornost u sebe v práci. Ale narazila jsem na rodinného právníka. Výslech by byl možný jen za účasti Strattona a i tak by odpověděla jen na předem předložené otázky.“

„Sakra, ta čúza je upjatá jako jeptiška v továrně na šprcky,“ utrousil Geoff a napil se piva.

„Hezké.“ Ellie nakrčila nos. „Stratton ji má dokonale pod kontrolou. Bez osobních strážců nemůže jít ani na oběd. A já toho na ni nemám dost, abych ji mohla nechat předvést.“

„Proboha, Ellie, jsi u FBI…“

„A co mám podle tebe dělat, probrat to se svým šéfem? Potřebujeme někoho z jejích kruhů, kdo by k ní mohl proniknout a přinutil ji mluvit. Ale já tam žádné kontakty nemám.“

Jak jsem řekl, měl jsem v rukávu trumf. Nemělo smysl ho déle skrývat. Přehodil jsem láhev z jedné ruky do druhé. „Vím jak na to.“

Kapitola 62

NĚKTEŘÍ LIDÉ TVRDÍ, že jsou vaši přátelé, ale nikdy nevíte, na čem s nimi jste. Život mě naučil, že se do cesty věčně stavějí nějaké bariéry. Například bohatí drží vždycky pohromadě, ať už si o sobě myslí cokoliv. Jak to říkají Angličané? Nejsou celoživotní přátelé ani celoživotní nepřátelé. Jen celoživotní zájmy. A jaké ty zájmy jsou, člověk nezjistí, dokud to nezkusí.

Druhý den ráno jsem tedy zvedl telefon. Připadal jsem si, jako když jsem v šestnácti zval poprvé dívku na rande. Snad nikdy v životě jsem nebyl při vytáčení čísla tak nervózní.

„To jsem já, Neddie.“ Jakmile jsem ho slyšel ve sluchátku, vyschlo mi v ústech.

Čekal jsem. Žádná odpověď. Dostal jsem strach, že jsem udělal chybu. Mohl jsem způsobit nám oběma dost velké problémy.

„Na to, že jsi ještě před pár dny čistil bazény, jsi udělal hvězdnou kariéru,“ povzdechl si Sollie Roth konečně.

Nezasmál jsem se. Ani to nečekal. Tohle byl Sollieho způsob, jak být smrtelně vážný. „Něco jsi řekl, Sollie, když jsem odjížděl. Říkal jsi, že chlap by neměl utíkat uprostřed noci. Že žádný problém není tak velký, aby se nedal vyřešit. Možná jsem tě měl poslechnout. Vím, jak to teď celé vypadá. Teď bych potřeboval vědět, jestli to, co jsi povídal, pořád ještě platí.“

„Policii jsem nic neřekl, jestli ti jde o tohle. Vypověděl jsem, že jsem spal, když jsi odjel.“

„To vím,“ hlesl jsem a cítil se trochu zahanbeně. „Díky.“

„Děkovat nemusíš,“ opáčil věcně. „Já se v lidech vyznám, člověče. A vím, že jsi ty zločiny nespáchal.“

Na okamžik jsem sklopil hlavu. Ztěžka jsem polkl. „Nespáchal, Sollie. Přísahám. Ale potřebuji pomoc, abych to mohl dokázat. Můžu ti věřit, Sollie?“

„Můžeš věřit tomuhle, Nede,“ odpověděl ten staroch. „Kdysi jsem na tom byl stejně jako ty a naučil jsem se, že jediné, co může člověka ochránit před doživotním vězením, jsou dobří přátelé. Máš takové, Neddie?“

„To nevím,“ přiznal jsem. Rty jsem měl suché. „Jaký přítel jsi ty, Sollie?“

Slyšel jsem, jak se zasmál. „V situacích, jako je tahle,“ řekl Sol Roth a na okamžik se odmlčel, „ten nejlepší, hochu. Ten nejlepší.“

Kapitola 63

„S KÝM ŽE SE TADY máme sejít?“ zeptal se Geoff, když zastavil motorku na parkovišti naproti kostelu sv. Eduarda a vypnul zapalování.

Green’s bylo rychlé občerstvení kombinované s lékárnou nacházející se v North County, ospalý pozůstatek dob dávno minulých. Když byl prezidentem JFK a v Palm Beach sídlil zimní Bílý dům, měl Kennedy se svými lidmi ve zvyku flámovat celou noc, pak zajít na ranní mši ke svátému Eduardovi a po ní, ještě ve smokinzích, zaskočit na kafe do Green’s přes ulici.

Muž, s nímž jsme se měli setkat, seděl v rohovém boxu pod oknem. Na sobě měl modrý svetr s véčkem a košili s krátkým rukávem, na lavici vedle něho ležel baret značky Kangol. Řídnoucí bílé vlasy měl pečlivě ulíznuté dozadu. Před sebou měl rozložený Wall Street Journal a na nose mu seděly brýle na čtení.

Vypadal spíš jako účetní v důchodu, který kontroluje kurzy svých akcií, než muž, jenž by mi měl zachránit život.

„Tak kde je to tvoje eso z vyšších kruhů, kámo?“ Champ do mě dloubl loktem a rozhlédl se po místnosti, s kým že se to máme setkat. „Nechápu, proč ses zašil u mě. Já do nich rozhodně nepatřím.“

„Hele, Champe, věř mi.“

Došel jsem ke stolu v koutě. Muž, který tam seděl, se napil kávy a složil Journal do úhledného obdélníku.

„Tak tys mě nikdy neprásknul,“ ocenil jsem s vděčným úsměvem.

„A co bych z toho měl?“ opáčil. „Pořád ještě mi dlužíš dvě stě dolarů, co jsem na tobě vyhrál v žolíkách.“

Usmál jsem se vesele od ucha k uchu. On také. Podal jsem mu ruku.

„Rád tě vidím, synku,“ řekl Sol, potřásl mi rukou a zavrtěl hlavou nad mým novým vzhledem. „Musíš být v pořádném maléru, když sis ostříhal vlasy.“

„Dozrál čas na změnu,“ řekl jsem.

„Neposadíš se?“ Sebral z lavice baret a podíval se na Geoffa. „To je ten chlap, o kterém jsi mluvil?“ Trochu znechuceně se zamračil při pohledu na Geoffovy jasně oranžové vlasy.

„Nejsem tady navíc?“ zeptal se Champ. Zjevně přemýšlel, co se to tam sakra děje.

Usmál jsem se. „Seznam se se Solliem Rothem. Jde do toho s námi.“

Kapitola 64

„SOL ROTH!“ vyhrkl Geoff a vyvalil oči. „Ten Sollie Roth, co mu patří pořádný kus Palm Beach Downs? A stadion na chrtí závody? A ta třicetimetrová jachta Gulf Craft, co kotví tamhle v přístavu?“

„Čtyřicet dva metrů, když už o ní mluvíš,“ opravil ho Sol. „A klub Polo, nákupní centrum City Square Mail a zajišťovna American Reinsurance, abys měl ten seznam kompletní. Co jsi zač, synku, můj nový životopisec?“

„Geoff Hunter.“ Champ podal Solovi ruku a sedl si naproti němu. „Rychlostní rekord v kategorii tisíc kubickejch centimetrů. Tři sta čtyřicet šest kilometrů v hodině. A bylo by to tři sta padesát čtyři, kdyby mě stihli změřit.“

„A to říká kdo, synku?“ Sollie trochu vlažně potřásl Geoffovi rukou.

Přišla k nám servírka v tričku se Simpsonovými. „Co si dáte, chlapci? Pane Rothe?“

Rychle jsem si zakryl obličej. Dožadovali se jí zákazníci od dalších svou stolů. Obrátila oči v sloup. „Teď víte, proč piju, pane Rothe.“

Objednal jsem si míchaná vajíčka s trochou čedaru. Champ si vybral nějakou složitou omeletu s paprikami, salsou, čedarem a kukuřičnými čipsy. K tomu hromádku lívanců a opékané brambory. Sollie si dal naměkko vařená vejce a celozrnný toast.

Pár minut jsme si tiše povídali. O tom, že jsem udělal dobře, že jsem mu zavolal. Zeptal se mě, jak se držím, a řekl, že je mu moc líto mého bratra. „Zapletl ses s moc špatnými lidmi, Nede. Ale to už asi víš.“

Přinesli nám snídani. Sol pozoroval Champa, jak se pouští do své tlusté omelety. „Chodím sem už třicet let, ale ještě nikdy jsem neviděl, že by si tohle někdo objednal. Dá se to vůbec jíst?“

„Nate,“ Champ mu přistrčil talíř, „bude mi ctí. Ochutnejte, pane Rothe.“

„Ne, díky,“ přikývl Sol. „Rád bych se dožil odpoledne.“

Odložil jsem vidličku a naklonil se k němu. „Tak co, nějakej pokrok, Sole?“

„Něco bych měl,“ řekl a pokrčil rameny. Pak si namočil toast do tekutého vejce. „Ale něco z toho, co uslyšíš, tě nepotěší, hochu. Vím, že jsi měl to děvče rád. Trochu jsem se poptal svých zdrojů. Obávám se, že to nebylo tak, jak si myslíš. Stratton Tess nevyužíval. Bylo to naopak.“

„Takže naopak…,“ řekl jsem. Liz ušila boudu na něho. „Jak to myslíš?“

Sol se napil kávy. „Za Strattonovým poměrem s tím děvčetem ve skutečnosti stála jeho žena Liz. Nejenže o něm věděla, ona ho zorganizovala. Nastražila to na něj. Tess platila ona.“

Zmateně jsem zamrkal. „Proč by to dělala?“

„Aby ho zdiskreditovala,“ odpověděl Sol a nasypal si do hrnku další pytlík smetany v prášku. „Všichni vědí, že manželství Strattonových není takové, jak se navenek zdá. Liz z něj už dávno chce ven. On ji však pevně drží pod krkem. Většina peněz je na jeho jméno. Měla v plánu na něj nastražit past a odejít se vším jeho majetkem.“

„Už jsem slyšel o těchhle mrchách, co…“ Geoff si hodil do úst kus omelety.

Zvedl jsem ruku, abych ho zarazil. „Co mi to povídáš, Sollie? Tess že byla najatá? Jako nějaká herečka?“

„Víc než jen to, hochu.“ Sol vytáhl z kapsy svetru složený kus papíru. „Obávám se, že byla profesionálka.“

Byla to odfaxovaná kopie výpisu trestního rejstříku z australského Sydney. Díval jsem se na Tessinu tvář. Vlasy měla stažené dozadu, oči sklopené. Vypadala úplně jinak. Na výpisu bylo uvedené jméno Marty Millerová. Byla několikrát zatčena za prodej léků na předpis a prostituci v King’s Crossu.

„Proboha.“ Nevěřícně jsem potřásl hlavou a nahrbil se v boxu.

„Byla to prvotřídní call girl, Nede. Přišla z Austrálie, proto tady o ní nikdo nic nevěděl.“

„Z Nového jižního Walesu,“ zamumlal jsem, když jsem si vybavil náš první den na pláži.

„No jo,“ odfrkl si Geoff a vzal mu papír z ruky. „Australanka. To mě nepřekvapuje“

Prostitutka. Najatá, aby zdiskreditovala Dennise Strattona. Začala se ve mně vařit krev. Celou tu dobu jsem si myslel, že takovou dívku si nezasloužím – a přitom to všechno byl jenom podvod.

„Takže on se to dozvěděl,“ procedil jsem mezi zuby, „a nechal ji zabít.“

„Pro Strattona pracují lidi, kteří by pro něj udělali doslova cokoliv,“ řekl Sol.

Přikývl jsem. Vzpomněl jsem si na Elliiny pochybnosti o místním poldovi Lawsonovi, který se, jak se zdálo, podezřele motal kolem Strattona. „Tak proto se od toho policajti drží zpátky. Vědí, že ten parchant s Tess něco měl. Máje pod palcem, co?“

„Jestli ho chceš dostat, Neddie,“ ozval se Sol a vážně na mě pohlédl, „mám taky pár věcí pod palcem.“

Vděčně jsem se na něho usmál. Pak jsem znovu pohlédl na výpis z rejstříku. Chudák Tess. Byla tak krásná. Nejspíš si taky myslela, že ji potkal kšeft jejího života. Vybavil se mi ten její zářivý pohled plný naděje, který jsem tehdy nechápal. Také se těšila, že se její život změní k lepšímu.

Já ho dostanu, Tess, odpřísáhl jsem v duchu při pohledu na její tvář. Pak jsem položil papír na stůl. „Tak Marty Millerová,“ usmál jsem se na Sola. „Ani jsem neznal její jméno.“

Kapitola 65

DENNIS STRATTON odešel ze své kanceláře v jedné z finančních budov u Royal Palm Way něco po páté.

Jeho Bentley Azure vyjel z podzemního parkoviště a já nastartoval svůj otlučený chevrolet.

Vlastně ani nevím, proč jsem se ho rozhodl sledovat, ale to, co mi řekl Sol, mě opravdu rozzuřilo. Už jsem zažil Strattona v akci na terase s Ellii. Myslím, že jsem chtěl vidět na vlastní oči, co má ten hajzl v plánu.

Stratton odbočil na semaforech a pokračoval přes most do West Palm. Sledoval jsem ho několik aut za ním. Cestou mluvil do telefonu. Věděl jsem, že i kdyby mě zahlédl, neměl by žádný důvod všímat si chlapa ve staré rachotině.

Nejdřív se zastavil U Ráchel ve 45. ulici, kde se člověk může cpát biftekem a přitom sledovat striptérky na pódiu. Pozdravil se s vyhazovačem, jako by byli staří známí. Všechno to předstírání společenské úrovně pomocí velkého domu a drahého umění. Vlastně mě to ani nepřekvapilo.

Zajel jsem na parkoviště obchodu s nábytkem Rooms to Go naproti restauraci Cracker Barrel a čekal. Po padesáti minutách jsem už byl skoro rozhodnutý to zabalit. Asio půl hodiny později vyšel Stratton s dalším mužem: vysokým, brunátným a bělovlasým, oblečeným do modrého saka a zelených kalhot. Jeden z těch typů, co se chlubí, že jejich rod sahá až k poutníkům z Mayflower. Šklebili se a hlučně se smáli.

Oba nastoupili do bentleye, složili střechu a zapálili si doutníky. Rozjel jsem se za nimi. Flám místní smetánky!

Zamířili do Belvedere, projeli kolem letiště a odbočili ke stadionu pro chrtí dostihy Palm Beach Kennel Club. Na parkoviště pro VIP.

Musel to být špatný den, protože zřízenec sice posměšně zavrtěl hlavou nad mým vozidlem, ale docela rád si ode mě vzal dvacku a podal mi vstupenku. Stratton a jeho kumpán vyjeli výtahem do drahých lóží.

Usadil jsem se u stolu na protější straně dráhy oddělené skleněnou stěnou. Objednal jsem si sendvič a pivo a cítil jsem povinnost zajít občas k okénku podat dvoudolarovou sázku. Zdálo se však, že Strattona to opravdu baví. Hlasitě vykřikoval, rozhazoval rukama, dýmal z doutníku a před každým během odlupoval od tlustého balíčku bankovek několik stodolarovek na sázky.

Ke stolu přišel třetí člověk: tlustý chlap s pleší a šlemi přidržujícími kalhoty. Dál divoce sázeli a objednávali lahve šampaňského. Čím víc prohrávali, tím víc se smáli a nechávali velké spropitné u okének pro příjem sázek.

Okolo desáté zavolal Stratton ze svého mobilu a všichni tři vstali. Podepsal účet – muselo to dělat pěkných pár tisíc. Pak vzal své společníky kolem ramen a zamířili po schodech dolů.

Zaplatil jsem účet a spěchal za nimi. Naskládali se do bentleye. Střechu měli staženou a kouřili doutníky. Auto trochu plavalo po silnici.

Po prostředním mostu se vrátili do Palm Beach. Pak Stratton odbočil vpravo k přístavišti.

Bude mejdan, chlapci?

Zvedla se závora a hlídač mávl, aby jeli dál. Nepřipadalo v úvahu, abych je sledoval. Rozhodně jsem však byl zvědavý. Zaparkoval jsem v postranní ulici a pěšky se vrátil na prostřední most. O kus dál chytal z mostu ryby starý černoch. Z jeho místa jsem měl přístaviště jako na dlani.

Stratton a jeho kumpáni se stále ještě motali po molu. Došli k předposlednímu kotvišti a vystoupili na palubu obrovské jachty Mirabel, nablýskané bílé krásky, z níž jeden nemohl spustit oči. Stratton se choval, jako by mu patřila, zdravil se s posádkou, prováděl ostatní po lodi. Objevily se podnosy s jídlem a pitím. Ti tři pitomci se usadili se sklenicemi a doutníky na Strattonově jachtě, a tvářili se, jako by jim patřil celý svět.

„No páni!“ řekl starý rybář a hvízdl.

Po molu kráčely tři dlouhonohé krásky připomínající modelky. Nastoupily na palubu Mirabel. Klidně to mohly být dívky, které toho večera vystupovaly U Ráchel.

Vypadalo to, že se Stratton s jednou z nich, blondýnou v krátkých červených šatech, dobře zná. Vzal ji kolem ramen a představil druhé dvě svým přátelům. Začali popíjet a párovat se. Tlusťoch se pustil do tance s hubenou rusovláskou v krátkém tričku a džínové sukni.

Stratton si odvedl blondýnu na lavičku na palubě. Začal ji líbat a osahávat. Obtočila kolem něj svou dlouhou nohu. Pak vstal, jednou rukou ji popadl za paži, do druhé vzal láhev šampaňského a doprovázen žertováním svých kumpánů s ní zmizel v podpalubí.

„Pěkný představení,“ řekl jsem rybáři.

„To je tady furt,“ odvětil. „Letos tutově trhne rekord.“

Kapitola 66

„JAK JSI K TOMU PŘIŠEL?“ Ellie se zvedla od svého kuchyňského stolu a vyvalila oči na výpis z Tessina rejstříku.

„To ti nemůžu prozradit, Ellie.“ Věděl jsem, jak směšně to zní. „Ale je to od člověka, co má styky.“

„Styky?“ Potřásla hlavou. „To nejsou jen tak nějaké styky. Tyhle informace nemá ani policie. Riskuju všechno tím, že jsem se do toho zapletla, a ty mi ani nemůžeš říct, s kým jsi ještě v kontaktu?“

„Jestli tě to uklidní,“ pronesl jsem zahanbeně, „tak jsem se mu na oplátku nezmínil o tobě.“

„No, hlavně že to víme,“ řekla Ellie. „Vždycky jsem tušila, že v tom má prsty někdo zevnitř. Teď jenom nevím kdo.“ Viděl jsem, jak přemýšlí. „Jestli Liz nastražila na manžela takovou past…“

„Jasně,“ souhlasil jsem a dokončil myšlenku za ni. „V tom případě ho mohla podfouknout i z těmi obrazy.“

Ellie se zase posadila a v její tváři se mísilo pochopení se zmatkem. „Že bychom se ve Strattonovi zmýlili?“

„Řekněme, že manžela opravdu podrazila.“ Posadil jsem se vedle ní. „Proč ale zabíjet mé přátele? A proč by zabíjeli Davea?“

„Ne,“ zavrtěla Ellie hlavou, „byl to Stratton. Jsem si tím jistá. Stal se obětí podvodu. Myslel si, žes to měl na svědomí ty.“

„A kdo je tedy Gachet? Liz?“

„To nevím…“ Vzala blok a naškrábala si pár poznámek. „Musíme se držet toho, co máme. Jsme si celkem jistí, žeStratton má prsty v zavraždění Tess. Podle všeho zjistil, co se na něj chystá. A pokud to tak opravdu bylo, dá se předpokládat, že věděl, že za tím stála Liz.“

„Teď je jasné, k čemu jsou ti osobní strážci,“ ušklíbl jsem se. „Nejsou od toho, aby ji chránili. Mají se postarat, aby neutekla.“

Ellie si zkřížila nohy jako při józe. Zvedla výpis z trestního rejstříku. „Myslím, že tohle můžeme odevzdat místní policii.

I když kdo ví, co s tím udělají…“

„Ten člověk, co mi to dal, si to nepřál.“

„Dobře, Nede.“ Ellie na mě pohlédla trochu naštvaně. „Jak chceš. A co tedy chtěl, abys udělal?“

„Očistil se.“

„Tak očistil se, jo? A my dva, to má být co?“

„Ta žena je ve velkým nebezpečí, Ellie. Kdybychom se tak s ní mohli spojit… Pokud by nám pomohla dokázat spojení mezi Strattonem a Tess, případně tou krádeží obrazů, tak by to stačilo, ne?“

„A co chceš udělat, unést ji? Povídám, že jsem se o to už snažila“

„Snažila ses po svém, Ellie. Podívej,“ otočil jsem se a pohlédl jí do očí, „neptej se mě, jak to vím, ale dozvěděl jsem se, že Liz bude ve čtvrtek obědvat v Ta-boó na Worth Avenue. To je pozítří.“

„Kdo ti to pověděl?“ zeptala se Ellie podrážděně.

„Neptej se.“ Vzal jsem ji za ruku. „Jak už jsem řekl, někdo, kdo má styky.“

Zachytil jsem její pohled. Věděl jsem, jaké riziko podstupuje. Ale tohle mě mohlo očistit. Liz Strattonová rozhodně něco věděla.

Ellie se odevzdaně usmála. „Má ten tvůj člověk tak dobré styky, aby mě dostal z vězení, až se tohle všechno provalí?“

Stiskl jsem jí ruku a usmál se na znamení díků.

„A co ti osobní strážci, Nede? Jsou jí pořád nablízku. Nemůžeme ji přece oslovit na veřejnosti, přímo v Ta-boó.“

„To ne,“ připustil jsem a potřásl hlavou, „ale naštěstí znám někoho, kdo nám pomůže.“

Kapitola 67

„TAK JAK VYPADÁM?“ ušklíbl se Geoff a podíval se na nás přes své brýle značky Oakley. „Na umaštěnce z předměstí docela dobře, co? To je zásluha obchodu Pob ve městě.“

Luxusně zařízenou přední místnost a bar v Ta-boó zaplňoval typický palmbeachský dav. Všude bylo vidět blondýny a blonďáky, ženy v kašmírových svetrech značky Polo s kabelkami Hermes přes rameno a muže v sandálech Stubbs & Wootton a slunečních brýlích, se svetry Trillion přehozenými přes ramena, jak se rýpají v krabech a salátech Caesar, jednom z nejlepších pokrmů v Palm Beach. Několik štamgastů vypadalo, jako by přišlo z luxusních sídel na Oceán Drive.

„Kam sé na tebe hrabe George Hamilton,“ utrousila Ellie a přes Geoffovo rameno se rozhlédla po místnosti.

Liz Strattonová seděla u rohového stolu a obědvala se třemi přítelkyněmi. Její dva osobní strážci byli u baru, jedním okem sledovali Liz a druhým jinou štíhlou blondýnu, která právě vystoupila z lamborghini.

„Jenom si vychutnávám ten výhled,“ řekl Geoff, „než se vrhnu do akce. Kdo ví, kdy mě sem zas někdo pozve.“

Ellie usrkávala perrier a citronádu. Žaludek se jí svíral nervozitou. Musela se snad zbláznit, že do Ta-boó vůbec chodila. Až doteď mohla tvrdit, že jen dělá svoji práci. Ale za pár minut už jí bude hrozit obvinění ze spoluviny.

Podmínkou úspěchu bylo dostat Liz Strattonovou z restaurace tak, aby tam osobní strážci zůstali. Ned čekal vzadu v autě. Rychle ji odtamtud odvezou a pak už jim nezbude než doufat, že Liz bude stejně ochotná vypovídat jako oni naslouchat.

„Proboha,“ zvolal Geoff, který natahoval krk jako žirafa, a dloubl do Ellie loktem, „není to Rod Stewart tamhle u baru?“

„Rod Stewart rozhodně ne. Ale myslím, že vidím Tommyho Lee Jonese.“

Přišel k nim číšník jménem Louis a zeptal se, jestli si už chtějí objednat. „Pro mě kraby,“ řekl Geoff, jako by to dělal každý den. Ellie si vybrala kuřecí salát. V uchu měla sluchátko a přes vysílačku byla ve spojení s Nedem. Museli jen čekat na vhodnou chvíli.

Uplynulo několik minut. Číšník jim přinesl jídlo. Liz Strattonová náhle vstala a v doprovodu jedné přítelkyně zamířila na dámy.

„Jdeme na to, Nede,“ šeptla Ellie do mikrofonu. Vrhla kradmý pohled k baru. „Kryj mi záda, Champe.“

„Zatracená smůla. To jídlo vypadá skvěle,“ odfrkl si Geoff při pohledu na právě donesená krabí klepeta.

Ellie vyskočila ze židle a vydala se nejkratší cestou za Liz. Dohonila ji před toaletami. Liz zamrkala a bylo znát, že Ellii poznává.

Ellie se k ní naklonila, jako by ji chtěla políbit na tvář. „Víte, kdo jsem, paní Strattonová. Víme o vás a Tess McAuliffeové. Musíme si promluvit. Kousek odsud je zadní východ. Venku máme auto. Když půjdete hned se mnou, proběhne to hladce.“

„Tess…“pronesla váhavě. Pak se rychle podívala směrem k osobním strážcům. „Ne, to nemůžu…“

„Ale můžete, Liz,“ opáčila Ellie. „Buďto to uděláme takhle, nebo vás zatknu za vydírání a spoluvinu na vraždě. Jenom se neohlížeje a následujte mě ven.“

Liz Strattonová tam stála a přemýšlela, co má dělat.

„Věřte mi, paní Strattonová, nikdo na vás nechce svalit vinu za to, co se stalo.“

Liz krátce přikývla. „Suz, jdi napřed,“ řekla své přítelkyni. „Hned přijdu.“

Jeden z osobních strážců vstal a zadíval se jejich směrem, aby zjistil, co se tam děje.

Ellie vystrčila Liz ze dveří. No tak, Champe, teď!

„Dobrej den, chlapi.“ Geoff přistoupil k baru a zablokoval jim cestu. „Nevíte náhodou, kde by se dal sehnat lístek na koncert Britney Spearsové v Kravisově hale? Aspoň myslím, že je to tam.“

„Vypadni,“ zahřměl osobní strážce s koňským ohonem a pokusil se protlačit kolem něho.

„Vypadni?“ Geoff šokované zamrkal. Pak podrazil nohy gorile s ohonem a srazil ji na zem. „Beru Britney fakt vážně a nelíbí se mi, když z ní někdo dělá lacinou štětku.“ Popadl druhého chlapa za paži a praštil s ním o bar. Několik drinků se převrhlo, zacinkaly sklenice.

Pohledná tmavovlasá barmanka se jménem Cindy na prsou vykřikla: „Hej, nechte toho!“ Pak se obrátila k ostatním barmanům. „Andy, potřebuju tady pomoct! Bobby! Michaeli!“

Chlap s koňským ohonem náhle sáhl pod bundu a vytáhl pistoli.

„Na druhou stranu, kámo,“ řekl Geoff a začal couvat se zvednutýma rukama, „každá ženská, která strčí Madonně do krku jazyk celýmu světu na očích, je tak trochu děvka.“

Odkopl na překvapené osobní strážce barovou stoličku a rozběhl se ke dveřím.

„A jste to vy!“ vykřikl, když u baru narazil na Roda Stewarta. „Moc se mi líbilo vaše poslední album, kámo. Děsně romantický. Netušil jsem, že to v sobě máte.“

Kapitola 68

„TOHLE JE NED KELLY,“ řekla Ellie a strčila Liz Strattonovou na zadní sedadlo svého služebního auta.

Liz překvapeně vyvalila oči.

„Je to nevinný člověk, paní Strattonová, obviněný z vražd, o kterých si myslíme, že je spáchal váš manžel.“

Otočil jsem se od volantu a pohlédl Liz Strattonová do očí. Nezdálo se, že by ji náš malý únos nějak pobouřil nebo rozčílil. Bylo však poznat, že má strach.

„On mě zabije,“ vzlykla. „Copak to nevidíte – mám z něj hrůzu. Ale už s tím nechci mít nic společného.“

„Dostaneme ho, paní Strattonová,“ Ellie vklouzla na zadní sedadlo vedle ní, „ale k tomu potřebujeme vaši pomoc.“

Jakmile jsem uslyšel, že se zaklaply zadní dveře, šlápl jsem na plyn. Objel jsem blok a zastavil v boční ulici.

Ellie se obrátila k paní Strattonová. Věděl jsem, že nastal zásadní okamžik. To, co Liz v následujících několika minutách řekne, by mě mohlo zachránit, ale i zničit. „Víme, že jste najala Marty Millerovou, aby hrála Tess McAuliífeovou a svedla vašeho muže.“

Liz ztěžka polkla. Bylo jí jasné, že už nemá smysl lhát. „Ano, nastražila jsem to na něho,“ přiznala. Když to říkala, jako by se napůl usmívala a napůl zadržovala slzy.

„Vím, že to zjistil a nechal ji zabít. Vím, že jsem ho neměla krýt, ale můj manžel je nebezpečný člověk. Bez těch goril mě nepustí ani na krok.“

„Můžu tomu učinit přítrž,“ nabídla Ellie a položila Liz ruku na rameno. „Jsem schopná spojit ho s místem činu v Brazilian Courtu. Potřebuju jen dokázat, že přišel na to, co děláte.“

„Jistě že o tom věděl,“ odfrkla si Liz Strattonová. „Zjistil, že na účet vedený na její skutečné jméno přišly peníze z mého konta. Zmínil se mi o tom dva dny před tou loupeží.“

Liz si shrnula rolák a ukázala nám dvě tmavé modřiny na svém krku. „Stačil by vám tenhle důkaz?“

Už jsem to nemohl vydržet. Otočil jsem se. To, co Liz věděla, mohlo změnit všechno, co se mi přihodilo. „Prosím, paní Strattonová, kdo ukradl ty obrazy? Ten, kdo to udělal, zavraždil mé přátele a bratra. Kdo je Gachet?“

Položila mi dlaň na paži. „Přísahám, pane Kelly, že s tím, co se stalo vašemu bratrovi, jsem neměla nic společného. Ani s těmi ostatními vraždami. Ale nemyslím si, že za tím byl Dennis. Je do umění blázen. Touží získat ta plátna zpátky.“

Podíval jsem se na Ellii. Zdálo se, že ji ta slova překvapila stejně jako mě. Jestli svoje obrazy neukradl Dennis Stratton, tak kdo?

„Někdo ho podvedl, paní Strattonová. Myslím, že byste mohla vědět, kdo to byl. Kdo vzal ty obrazy? Kdo to zorganizoval? Byla jste to vy?“

„Já?“ Liz se objevil na rtech překvapený úsměv. „Když chcete vědět, jaký je můj manžel parchant, máte to mít. Ty obrazy nikdo neukradl.“ V očích se jí pomstychtivě zablesklo.

„Zmizel jenom jeden obraz.“

Kapitola 69

BYL UKRADEN JEhJEDEN OBRAZ. Ellie a já jsme na ni překvapeně vytřeštili oči. „Co to povídáte?“

Náhle jsem za sebou uslyšel řev motoru blížící se ulicí. Champ, shrbený nad řidítky své ducati, ujížděl přímo k nám. Zpomalil a se zakvílením pneumatik zastavil vedle našeho sedanu. „Šlápni na to, kámo. Jdou po nás. Jsou asi jenom blok za námi.“

Ohlédl jsem se a uviděl, jak zpoza rohu vyjíždí černý mercedes a míří k nám.

„Chtějí mě,“ řekla Liz a pohlédla na Ellii. „Vy ty hrozné lidi neznáte. Udělají pro mého manžela cokoliv,“ Obrátila se ke mně. „Musíte zmizet!“

Otevřela dveře auta a než jsme ji mohli zastavit, vyskočila ven. „Uděláme to takhle,“ rozhodla. „Přijďte k nám domů. Okolo čtvrté. Bude tam Dennis. Promluvíme si.“

„Liz!“ vykřikla Ellie a vyskočila za ní. „Jenom povězte, jak jste to myslela s tím, že byl ukraden jen jeden obraz? Byly přece čtyři!“

„Zamyslete se nad tím, agentko Shurtleffová,“ řekla Liz Strattonová a úsměvem a couvla dál od auta. „Vy jste odbornice na umění. Proč myslíte, že si říká Gachet?“

Černý mercedes zabočil k Liz a začal zpomalovat. „Přijďte k nám,“ zopakovala s tenkým, odevzdaným úsměvem. „Ve čtyři.“

Z auta vyskočil za jízdy muž a popadl Liz Strattonovou. Vztekle se podíval naším směrem a hruběji strčil do auta. Nijak se mi nelíbilo, že jsme jim ji nechali napospas, ale neměli jsme na vybranou.

„Sakra, Neddie.“ Champ se ohlédl zpátky do ulice. „Máme problém.“

Za mercedesem jelo další auto – černý hummer – a řítilo se přímo k nám. A nezdálo se, že by chtělo zpomalit.

„Nede, musíš odtud zmizet.“ Ellie mě začala vystrkovat ze dveří. „Jdou po tobě, nezapomeň.“

Stiskl jsem Ellii ruku. „Neopustím tě.“

„Co by mi mohli udělat?“ zeptala se Ellie. „Jsem u FBI. Ale nesmí mě vidět s tebou. Běž!“

„Pojď už, Nede,“ naléhal Geoff a túroval motorku až k ohlušujícímu řevu.

Vyskočil jsem od volantu sedanu FBI a nasedl na motorku za Geoffa. Ellie mi zamávala. „Zavolám, jakmile to půjde.“

„Nedělej si o ni starosti, kámo,“ křikl Champ. „Dělej si je hlavně o nás!“

Chytil jsem se ho kolem pasu. „Proč?“

„Už jsi někdy seděl v ef patnáctce?“

„Ne.“ Ohlédl jsem se. Hummer se k nám blížil a nezdálo se, že by zpomaloval. Do tří vteřin by do nás narazil.

„Ani já ne,“ řekl Champ a zařadil rychlost, „ale dobře se drž. Slyšel jsem, že to vypadá asi takhle.“

Kapitola 70

PŘEDNÍ KOLO SE ZVEDLO do vzduchu, přetížení mi zvrátilo hlavu dozadu a ducati vystřelila dopředu se zvukem připomínajícím supersonický třesk.

Opravdu jsem měl pocit, jako bych seděl ve startující stíhačce, a ze všech sil jsem se držel. Tiskl jsem se k Geoffovým zádům, přesvědčený, že kdybych jen trochu uvolnil sevření, odlétl bych na asfalt jako poskakující míč.

Letěli jsme ulicí směrem k jezeru. Ohlédl jsem se za sebe. Hummer nezastavil. Určitě šel po nás.

„Musíme rychle zmizet! Přibližujou se!“ překřičel jsem motor ducati.

„Tvé přání je mi rozkazem!“

Motorka zařvala ještě hlasitěji a mě to skoro odtrhlo od Geoffa, když jsme během několika vteřin zrychlili na sto šedesát. Můj ubohý žaludek se sevřel jako pěst. Rychle jsme se blížili ke stopce. Cocoanut Row. Poslední křižovatka před jezerem. Dalo se jet jen tudy, na sever. Champ trochu ubral plyn. Hummer se rychle valil za námi.

„Kudy?“ křikl Champ a ohlédl se.

„Kudy? Tady je jenom jedna cesta,“ odpověděl jsem. Doprava. Stále jsme byli necelé dva bloky od nejluxusnější nákupní třídy na Floridě. Nablízku mohla být policie.

„To si jenom myslíš,“ opáčil Geoff.

Cítil jsem, jak podřadil, a pak motorka vlétla do křižovatky, silně se naklonila – a odbočila doleva.

Myslím, že žaludek jsem nechal někde za sebou. Řízli jsme zatáčku tak ostře, že jsem se otřel kalhotami o asfalt. O vlas jsme se vyhnuli čelní srážce s lexusem. Řidič a jeho rodina stihli jen vyvalit oči.

Zničehonic jsme kličkovali po Cocoanut Row.

„Co na to říkáš, kámo?“ Geoff se na mě spiklenecky ohlédl a zašklebil se.

Bylo to, jako bychom sjížděli po červené sjezdovce a teď projeli lesem na černou. Rozhlédl jsem se po policii a ulevilo se mi, když jsem ji nikde nespatřil. Pak jsem se podíval za sebe. Hummer s kvílením pneumatik zastavil na křižovatce. Byl jsem si jistý, že odbočí doprava a zmizí. Ale ne! Zahnul doleva a znovu nás začal stíhat.

„Proboha,“ vykřikl jsem a stiskl Champovi žebra, „jdou pořád po nás!“

„Sakra,“ potřásl hlavou, „ti parchanti nemaj žádnou úctu před zákonem!“

Přidal plyn, ale to už jsme se přiblížili k nejrušnější třídě v Palm Beach, k Worth Avenue. Na vteřinu jsme zpomalili.

„Tohle jsem chtěl vždycky zkusit…“Champ znovu přidal.

Strhl ducati doleva. Náhle jsme ujížděli po Worth Avenue.

V protisměru.

Kapitola 71

NIC TAK ŠÍLENÉHO jsem ještě nezažil!

Kličkovali jsme mezi protijedoucími auty a uhýbali jim z cesty. Turisté a nakupující si na nás ukazovali z chodníků, jako bychom byli nějaká cirkusová atrakce. Modlil jsem se, abych nezaslechl kvílení policejní sirény.

Uhnuli jsme muži nakládajícímu něco do SUV a škrtli o nějaký starožitný podstavec. Roztříštil se na zemi na kusy. Kruci… Projížděli jsme kolem Phillipsovy galerie. Ohlédl jsem se. Ke svému úžasu jsem zjistil, že hummer jede pořád za námi. Divoce troubil na každého, kdo mu stál v cestě. Vypadalo to, jako by řidič věděl, že když ho chytí, nic se mu nestane.

„Champe, musíme odsud zmizet,“ křikl jsem. „Pryč z téhle ulice!“

Přikývl. „Taky si myslím.“

Ostře jsme zahnuli doprava a prosvištěli branou klubu Poincietta. Podíval jsem se za sebe. Hummer překonal překážky v provozu a stále nás sledoval.

Champ přidal plyn a motorka nabrala rychlost směrem ke golfovému hřišti. Přes křoví jsem viděl hráče na pečlivě zastřiženém trávníku. Hummer se stále blížil.

Sevřel jsem Champa v pase. „Chtělo by to nápad.“

„Jak seš na tom s golfem, kámo?“

„S čím?“

„Drž se!“ Strhl motorku ostře doprava, až od asfaltu vylétly jiskry. Prolétli jsme mezerou v živém plotě a do obličeje mě šlehly větve.

Ocitli jsme se mimo cestu a ujížděli po trávníku!

Deset metrů před námi se nějaký chudák zrovna rozmachoval železem číslo pět, aby odpálil míček na green.

„Pardon!“ zavolal na něj Champ, když ducati prolétla kolem. Dva další golfisté v elektrickém vozíku vzhlédli, jako by se ocitli v nějaké šílené noční můře. Možná to tak bylo. „Zahrál bych to trochu doprava,“ křikl Geoff.

Přejížděl přes smaragdové hrací pole, motorka nabírala rychlost a všichni hráči na ni zírali s otevřenými ústy. „Champe, zbláznil ses?“ zařval jsem.

Náhle jsme proklouzli dalším živým plotem a ocitli se za něčím domem. Byl tam krásný bazén, chatka a vylekaná žena, která si četla v zahradním lehátku.

„Pardon,“ zavolal Geoff a zamával jí. „Spatně jsme odbočili. Nenechte se rušit.“

Dívka okamžitě sáhla po mobilním telefonu. Věděl jsem, že za dvě minuty bude hummer naše nejmenší starost. Pověsí se na nás policie. Nad komickými aspekty té honičky začala rychle převažovat panika.

Projeli jsme dalším plotem a vynořili se na South County Road. „Vzduch čistej,“ mrkl na mě Geoff. Nebylo možné, aby nás hummer dokázal sledovat až tam.

Problém byl v tom, že ostrov Palm Beach se táhne podél pobřeží, a člověku, který prchá před jistou smrtí, se nabízí jen několik únikových tras. Mířili jsme k South Bridge. Domníval jsem se, že jsme v bezpečí – pokud u mostu nečeká policejní hlídka. Minuli jsme několik sídel, mezi nimi i dům Dennise Strattona. Trochu jsem se uklidnil.

Pak jsem se ohlédl.

Proboha!

Hummer nám byl znovu v patách. A stejně tak černý mercedes. Jenomže tentokrát to bylo horší. Mnohem horší. Kolem ucha mi hvízdla kulka. Pak další.

Ti parchanti po nás stříleli.

Pevně jsem chytil Champa kolem pasu. „Geojfe, přidej!“

„Jasně, kámo!“

Ducati sebou trhla a vyrazila kupředu na nějakou podomácku vyladěnou superrychlost.

Míhali jsme se kolem dalších přepychových domů a do očí mě šlehal slaný vítr od oceánu. Viděl jsem, jak tachometr ukazuje sto padesát, sto šedesát, sto sedmdesát… sto osmdesát. Oba jsem se tiskli ke stroji, jak to jen šlo. Podařilo se nám získat před oběma auty nějaký náskok.

Konečně jsme dosáhli konce krátké rovinky. Po pravé straně jsme měli Trumpovo sídlo, Mar-a-Lago. Projeli jsme ostrou zatáčkou a pak…

… se před námi objevil South Bridge.

Naposledy jsem se ohlédl. Hummer byl asi sto metrů za námi. Oddechl jsem si.

Pak jsem ucítil, jak Geoff rychle podřazuje a uslyšel ho volat: „Akurva!“

Podíval jsem se dopředu a nemohl uvěřit vlastním očím.

Podél pobřežní dálnice se pomalu sunula loď Boston Whaler. Srdce se mi rozbušilo na plné obrátky.

Most se zvedal.

Kapitola 72

NA MOSTU VYZVÁNĚL ZVON. Ochranná závora se už spouštěla. Začala se tvořit kolona aut a zahradnických pick-upů.

Hummer se blížil.

V několika vteřinách jsme se museli rozhodnout co dál.

Geoff zpomalil a zařadil se na konec fronty. Pronásledovatelé také zpomalili; viděli, že jsme v pasti.

Mohli jsme udělat obrat o sto osmdesát stupňů a pokusit se proklouznout kolem nich, ale měli zbraně. I kdyby se nám podařilo projet a zamířit dál na jih kolem Sloan’s Curve, další cesta z ostrova byla až o mnoho kilometrů dál u Lake Worth.

„Tak jo,“ překřičel jsem řev motoru. „Napadá tě snad něco, Geoffe?“

Ale on už se rozhodl. „Drž se,“ křikl a přidal plyn. „Pevně!“

Došlo mi, co má v plánu, a vyvalil jsem oči. „Víš vůbec, co děláš?“

„Promiň, kámo,“ ještě jednou se ohlédl za sebe, „ale tohle je nový dokonce i pro mě…“

Vyjel z fronty a popohnal velkou motorku kupředu, přímo pod závoru. Žaludek mi vyskočil až do krku. Most se otevíral. Nejdřív na půl metru pak na metr, na tři…

Stroj začal stoupat po pomalu se zvedající rampě. „Pořádně se přikrč!“ zařval Geoff.

Řítili jsme se po rampě se burácejícím motorem. Neměl jsem tušení, kolik místa nás dělí od protější strany mostu. Krčil jsem se za Geoffem a jen jsem se modlil.

Přelétli jsme okraj vozovky a vznesli se do vzduchu pod úhlem šedesáti stupňů. Nevím, jak dlouho jsme letěli. Vtiskl jsem obličej ke Geoffovým zádům a očekával neovladatelný záchvat paniky, pak volný pád a nakonec náraz, při kterém se mi rozpadne tělo na kusy.

Místo toho se však dostavila euforie. Takhle nějak se musí cítit pták, když se volně, bezhlučně vznáší nad zemí. Pak jsem uslyšel Geoffa jásat: „Dokážeme to!“

Otevřel jsem oči právě včas, abych viděl, jak se blíží protilehlý konec mostu. Přeletěli jsme ho se zvednutým předním kolem. Zdálo se, že mineme dlažbu. Připravil jsem se na náraz, ale Geoff měl přistání pod kontrolou.

Několikrát jsme nadskočili, pak se Geoff lehce dotkl brzdy a motorka sjela po nakloněné rampě. Zvládli jsme to! Nemohl jsem tomu uvěřit.

„Jaký to bylo?“ otočil se na mě Geoff, když zastavil před řadou aut čekajících na druhé straně mostu. Stáli jsme před nějakou ženou v minivanu, která na nás valila oči jako tenisáky. „To odpíchnutí bylo tak za dvě, ale přistání se povedlo na jedničku…“ Geoff se na mě samolibě zašklebil. „Paráda! Myslím, že příště to zkusím v noci.“

Kapitola 73

NA DRUHÉ STRANĚ ulice naproti Ta-boó sledoval všechno to dění muž v hnědém autě a to, co viděl, se mu nijak nezamlouvalo.

Nejdřív zastavil mercedes, dveře se rozlétly a jeden ze Strattonových mužů odtáhl Liz Strattonovou na zadní sedadlo auta.

Muž zvedl fotoaparát. Cvak, cvak.

Pak Strattonovy gorily v hummeru vyrazily za Kellym a tím novozélandským kovbojem na nablýskané motorce.

„Drsní hoši,“ zamumlal si pro sebe a pořídil další snímek. Ten motorkář by se radši měl naučit řídit.

Pak ze svého auta vystoupili dva Strattonovi osobní strážci a zamířili k Ellii Shurtleffové.

Muž instinktivně sáhl po pistoli. Nevěděl, jestli se by se do toho neměl vmísit. Došlo tam k nějaké hádce a ti chlapi na ni začali být trochu hrubí. Dívka jim strčila před obličeje svůj odznak a vypadalo to, že pevně sedí v sedle.

Má kuráž, to se musí nechat, pomyslel si muž v autě.

Dala dohromady odvážný plán, jak se dostat k Liz Strattonové. Spolčila se s podezřelým z vraždy.

Kuráž, to ano, ale ne dost mazanosti. Stačilo, aby předal federálům pár fotek, a její kariéra a vlastně i zbytek života by byly rázem v troskách.

Strattonovi muži se stáhli. Odznak zřejmě zapůsobil, protože se po krátkém handrkování vrátili do auta. Mercedes se připojil ke druhému autu a obě rychle odjela. Spustil ruku z pistole. Byl rád, že se rozhodl počkat. Ještě se může přihodit leccos zajímavého.

Možná by ale měl ty fotografie předat. Ten chlap je přece hledaný vrah. A ta agentka nepředstavitelně riskuje. Co když je do toho nějak zapletená?

Pozoroval Ellii Shurtleffovou, jak nasedá do auta a odjíždí. „Mazanost jí chybí,“ řekl si pro sebe a odložil fotoaparát.

V prstech obracel krabičku sirek.

„Ale kuráže má spoustu.“

Kapitola 74

OKOLO PŮL ČTVRTÉ odpoledne se k nám Ellie znovu připojila v Champově servisu.

Byl jsem rád, že je v pořádku, a objal jsem ji. Podle jejího sevření jsem poznal, že si dělala starosti i ona o mě. Pověděli jsme jí o své motocyklové honičce.

„Ty jsi cvok,“ prohodila Ellie k Geoffovi a potřásla nevěřícně hlavou.

„Já ti nevím,“ pokrčil rameny, jako by o tom uvažoval. „Často jsem si všimnul, že hranice mezi šílenstvím a nezodpovědností je dost rozmazaná. Ale hlavně mi to přišlo mnohem lepší než se potkat s těmi chlapy v hummeru. Vzhledem k okolnostem si myslím, že to dopadlo docela dobře.“

Vrhl jsem pohled na hodiny na zdi Champovy dílny. Náš čas se blížil. V následující hodině bychom se toho mohli hodně dozvědět. Mohli bychom přijít na to, kdo ukradl Strattonovy obrazy. Mohl bych se zbavit obvinění z těch vražd. „Jsi připravená vyrazit za Liz? Zmáčknout Dennise Strattona?“ zeptal jsem se. Ellie vypadala obyčejně nervózně.

„Jo,“ hlesla. Chytila mě za paži a upřela na mě naléhavý pohled. „Jenom abychom si rozuměli, dneska se u Strattonů stane ještě něco.“

Rozepnula si sako. U pasu jí visela pouta.

Sevřel se mi žaludek. V uplynulých několika dnech jsem si připadal podivně svobodný, řešil jsem ty zločiny a možná se blížil k dopadení vraha. Skoro jsem zapomněl, že Ellie je agentkou FBI.

„Jestli to dopadne tak, jak doufáme,“ řekla a v očích se jí objevilo odhodlání ochránkyně zákona, „vzdáš se policii. Pamatuješ se na naši dohodu?“

„Jasně.“ Pohlédl jsem na ni a přikývl, ale ve svém nitru jsem trpěl. „Pamatuju.“

Kapitola 75

PROSTŘEDNÍ MOST do Palm Beach jsme přejeli skoro mlčky. Věděl jsem, že ať se u Strattonových stane cokoliv, dny mé svobody jsou sečteny.

Ve čtvrtek v polovině dubna bylo město strašidelně tiché. Po Worth Avenue se procházelo jen několik turistů a nakupujících, pátrajících po sezónních výprodejích. Na přechodu před námi přešla bělovlasá dáma. I v dubnovém horku měla kolem krku kožešinovou štólu a za ní cupital pudl. Pohlédl jsem na Ellii a usmáli jsme se. Snažil jsem se nemyslet na to, co mě čeká.

Odbočili jsme do Strattonovy soukromé ulice kousek od oceánu. V tu chvíli jsem si uvědomil, že něco není v pořádku.

Cestu blokovala dvě policejní auta s blikajícími majáky. Další parkovala všude kolem brány Strattonova sídla.

Nejdřív mě napadlo, že to má být uvítání pro mě, a polekal jsem se. Liz na mě nastražila past. Ale ne… Do brány vjížděla záchranka.

„Skrč se,“ přikázala Ellie. Svezl jsem se níž na sedadle a tvář si zakryl štítkem čepice. Ellie stočila okénko a ukázala svůj odznak policistovi zastavujícímu dopravu. „Co se stalo?“ zeptala se.

Policista přejel pohledem její průkaz. „V domě jsou mrtví. Dva zastřelení lidé. To, co se tady v poslední době děje, nemá obdoby.“

„Stratton?“ zeptala se Ellie.

Nezavrtěl hlavou policista. „Podle toho, co jsem slyšel, je jeden z nich osobní strážce. A ten druhý manželka pana Strattona.“

Mávl, že můžeme jet dál, ale mně ztuhla krev v žilách a zmocnila se mě panika.

Liz byla mrtvá. A náš případ proti Strattonovi zemřel s ní. Nemohli jsme nijak dokázat, že věděl, že ho jeho žena chtěla zdiskreditovat. A co hůř, to, co se stalo ubohé Liz, jsme zavinili my.

„Proboha, Ellie, zabil ji kvůli nám,“ řekl jsem a zmocnil se mě stejný pocit, který jsem měl nad mrtvým Davem.

Ellie projela branou na dlouhou příjezdovou cestu vysypanou oblázky. Před domem stála tři další hlídková auta a druhá sanitka s otevřenými dveřmi.

„Počkej tady,“ sykla Ellie a zastavila před domem. „Slib mi, Nede, že neutečeš.“

„Slibuju,“ přikývl jsem. „Nikam nepůjdu.“ Ellie zabouchla dvířkaa vběhla dovnitř. Cítil jsem, že se stane něco nevyhnutelného. Vlastně jsem to věděl.

„Slibuju, Ellie,“ řekl jsem a sáhl po kličce dveří, „že už nebudu utíkat.“

Kapitola 76

STRATTON UŽ TAM ČEKAL.

Ellie ho zahlédla ve vstupní hale. Krčil se v křesle, popelavě šedý obličej v dlaních – ztělesněné zoufalství. Proti němu seděl Carl Breen, detektiv, s nímž se Ellie setkala v Tessině apartmá. Poblíž postával ten poďobaný svalovec s ohonem, který pronásledoval Neda a Champa.

„Nemohu uvěřit, že to udělala,“ mumlal Stratton. „Měli spolu poměr. Řekla mi to. Měla na mě vztek. Příliš jsem pracoval a nevěnoval se jí… Ale tohle…“

Ellie koukla do pokoje s výhledem na oceán a sevřelo se jí srdce. Na podlaze ležel na zádech jeden ze svalnatých osobních strážců, které viděla na Strattonově večírku. V hrudníku měl dva otvory po kulkách. Ale mnohem, mnohem horší byl pohled na Liz Strattonovou, která ležela na květované pohovce kousek od něho, stále oblečená v bílém kalhotovém kostýmu, který měla na sobě odpoledne. Po spánku jí stékal pramínek krve. Vedle ní klečel Vem Lawson.

Cestou dovnitř Ellie zaslechla jednoho policistu, jak mluví o jedné vraždě a jedné sebevraždě.

Kruci. Ellie cítila, jak se v ní začíná vařit krev. Pohlédla na Lawsona, pak na Strattona a potom znovu na Liz. Takový podfuk!

„Věděl jsem, že je rozrušená,“ mluvil Stratton dál k detektivu Breenovi. „Konečně mi řekla o tom poměru. Chystala se ho ukončit. Možná se Paul nechtěl vzdát. Ale tohle… Proboha. Ještě před pár hodinami vypadala tak šťastně.“ Stratton zachytil Elliin pohled. „Šla na oběd s kamarádkami…“

Ellie to už nevydržela. „Vím, že jste ji zabil vy,“ vyhrkla.

„Cože?“ Polekaně vzhlédl.

„Tohle jste zinscenoval,“ pokračovala Ellie, překypující vztekem. „Žádný poměr neexistoval. Jediný poměr jste měl vy, s Tess McAuliffeovou. Liz nám všechno řekla, jak to na vás nastražila. Ale vy jste to zjistil. Tohle jste udělal vy, Strattone, nebo jste to zorganizoval.“

„Slyšíte to?“ vykřikl Stratton a zvedl se z křesla. „Slyšíte, z čeho mě ta bláznivá agentka přes umění obviňuje?“

„Mluvila jsem s ní před několika hodinami,“ pokračovala Ellie s pohledem upřeným na Breena. „Pověděla mi všechno. O tom, jak najala Tess, aby zdiskreditovala manžela, a on na to přišel. Jak se zapletl do loupeže svých vlastních obrazů. Poptejte se v Brazilian Courtu. Ukažte tam jeho fotografii a uvidíte. Stratton za Tess McAuliffeovou chodil. Zeptejte se ho, co Liz myslela tím, že byl ukraden jen jeden obraz.“

V místnosti se rozhostilo napjaté ticho. Breen pohlédl na Strattona. Ten se podrážděně rozhlížel po přítomných.

„Možná že Liz o těch obrazech skutečně něco věděla,“ ozval se Lawson. V ruce držel igelitový sáček s pistolí. „Tohle je beretta .32,“ řekl. „Stejná zbraň jako ta, co byla použita v Lake Worthu.“ Podíval se na Breena.

Stratton se posadil. Tvář měl strnulou a bledou.

„Vy tomu nevěříte?“ zeptala se Ellie. „Myslíte si, že obrazy ukradla Liz? Že ty lidi zabila ona?“

„Nebo její milenec.“ Lawson pokrčil rameny a pozvedl sáček s pistolí. „Uvidíme…“

„Nic jste nepochopili,“ řekla Ellie a zamračila se při pohledu na úsměšek ve Strattonově obličeji. „Liz nás sem pozvala. Chystala se nám všechno vysvětlit. Proto je teď mrtvá.“

„Pořád mluvíte v množném čísle, agentko Shurtleffová,“ podotkl Lawson. „Mohla byste nám laskavě povědět, co tím myslíte?“

„Myslí tím mě,“ zaznělo od domovních dveří. Všichni se otočili.

Do místnosti vstoupil Ned.

Kapitola 77

„TO JE NED KELLY!“ vyhrkl Lawson a vyvalil oči.

Dva policisté z Palm Beach mě popadli a srazili na dlaždicovou podlahu. Mezi lopatky mi vrazili koleno a ruce zkroutili za záda. Pak mi na zápěstích zaklapla pouta.

„Dneska odpoledne jsem se vzdal agentce Ellii Shurtleffové,“ vyhrkl jsem s tváří přitisknutou k podlaze. „Opravdu se dneska setkala s Liz Strattonovou. Ta měla v úmyslu svědčit proti svému manželovi. Liz se nezabila, stejně jako já nezabil Tess McAuliffeovou. Agentka Shurtleffová mě sem přivezla, aby s tou informací konfrontovala Strattona a pak mě předala policii.“

Pohlédl jsem na Ellii s rezignovaným výrazem, zatímco mě jeden z policistů prohledával. Bezvýrazně se na mě dívala. Proč, Nede? Policisté mě zvedli na kolena.

„Ohlaste to vysílačkou,“ vyštěkl Lawson na mladého muže v civilu. „Dejte to vědět i FBI. Řekněte jim, že jsme právě zatkli Neda Kellyho.“

Odvedli mě k hlídkovému vozu, strčili dovnitř a zabouchli dveře. Naposledy jsem se ohlédl přes rameno na Ellii. Nezamávala. Neudělala vůbec nic.

Čtvrt hodiny nato jsem už byl na stanici v Palm Beach. Svlékli mě, prohledali, vyfotografovali a strčili do jedné z cel. Hučelo to tam jako v úlu. Policisté natahovali krky, aby si mě okoukli.

Zatím mě z ničeho neobvinili. Policie zřejmě čekala, jak se věci vyvinou. Věděl jsem, že nemají žádný přímý důkaz, který by mě spojoval s nějakým zločinem – kromě toho chlapa, který zabil v Bostonu mého bratra.

Vlastně se ke mně chovali docela slušně a nechali mě i zatelefonovat do Bostonu otci. Vzala to matka, nebyl doma. „Poslouchej, mami, musíš ho přesvědčit, aby řekl, co ví. Vypadá to se mnou špatně.“ Trochu zaváhala a pak se rozplakala. „Pověz mu to, mami. Ví, že jsem nevinnej.“

Pak jsem si sedl a čekal, co se bude dít dál.

V cele na mě všechno začalo padat. Mickey a Bobby, Barney a Dee. To, jak hroznou smrtí zemřeli. Myslel jsem na ubohou Tess. Tolik obětí. Zabil všechny Gachet? Kdo to sakra je? Já byl ve vězení – a on se procházel na svobodě.

To mi zkrátka nepřipadalo fér.

Pátá část

UMĚNÍ

NA VZESTUPU

Kapitola 78

DALI MI NAJÍST. Přinesli mi polštář a deku. V sedě na pryčně jsem strávil osamělou noc v cele. Bylo mi jasné, že je to první z mnoha. Z chodby ke mně doléhal velký hluk – bouchaly dveře cel, někdo zvracel.

Teprve druhý den ráno pro mě konečně někdo přišel. Podsaditý černý polda z předchozího dne. Se dvěma dalšími.

„Takže můžu klidně jít, co?“ řekl jsem s rezignovaným úsměvem.

„No jo, jasně,“ uchechtl se. „Čekaj na tebe v lázních. Nezapomeň si župan.“

Odvedli mě nahoru do malé výslechové místnosti. Byl tam jen stůl, tři židle a zrcadlo na zdi, které bylo nejspíš polopropustné. Asi deset minut jsem tam čekal sám. Nervy jsem měl napjaté k prasknutí. Konečně se dveře otevřely a dovnitř vstoupili dva muži.

Jeden z nich byl ten bělovlasý detektiv, který byl přitom, když jsem se u Strattonových vzdal. Lawson. Policie Palm Beach. Druhý byl malý chlap s mohutným hrudníkem, v modré košili a hnědých kalhotách. Ukázal mi svůj průkaz, jako by na mě měly udělat dojem jeho iniciály.

Zvláštní agent pověřený velením George Moretti. FBI.

Elliin šéf.

„Tak pane Kelly,“ řekl Lawson a posadil se na dřevěnou židli proti mně, „co s vámi budeme dělat?“

„Z čeho jsem obviněný?“ zeptal jsem se.

Promluvil uvolněným, líným hlasem. „Z čeho myslíte, že bychom vás měli obvinit? Nastřádal jste toho na celý seznam.

Z vraždy Tess McAuliffeové? Nebo svých přátel?“ Nahlédl do papíru. „Michaela Kellyho, Roberta O’Reillyho, Bamabase Flinta a Dianě Lynchové?“

„Nic z toho jsem neudělal…“

„Dobře, takže plán B,“ spustil Lawson. „Z loupeže. Mezistátní přepravy ukradených předmětů. Vzdorování zatčení… Ze smrti Earla Ansona v Brocktonu…“

„On zabil mého bratra,“ namítl jsem. „A pak se snažil zabít mě. Co byste udělal vy?“

„Já bych se hlavně do takového maléru vůbec nedostal, pane Kelly,“ odpověděl policista. „A čistě pro pořádek, našly se vaše otisky, ne jeho.“

„Jo, máte toho na kontě spoustu,“ dodal agent FBI a přitáhl si židli. „Můžete udělat dvě věci, abyste si zachránil krk. Zaprvé, říct nám, kde jsou ty obrazy. A zadruhé vysvětlit, co s tím měla společného Tess McAuliffeová.“

„Já ty obrazy nemám,“ vykřikl jsem. „A Tess s tím nic společného neměla. Seznámil jsem se s ní na pláži.“

„Ale ano, jela v tom taky,“ pokýval hlavou muž z FBI a naklonil se ke mně. „A pamatuj si, mladíku, že jestli s námi nebudeš jednat na rovinu, tvůj starý život pro tebe nadosmrti zůstane jen vzpomínkou. Určitě tušíš, jak to vypadá ve federálním vězení, Nede. Tam nejsou žádné pláže ani bazény na čištění.“

„Já s vámijednám na rovinu,“ přerušil jsem ho. „Vidíte tady právníka? Požádal jsem o něj? Ano, zapletl jsem se do té loupeže. Spustil jsem pár alarmů v Palm Beach. Prověřte si to. V noci před tou loupeží jste měli nahlášených několik vloupání po celém městě. Mohu vám nadiktovat adresy. Ale své přátele jsem nezabil. Myslím, že to už víte sami. Dee mi zavolala, že tam ty obrazy nebyly. Že na ně někdo ušil boudu. Nějaký doktor Gachet. Řekla mi, abych za nimi přijel do toho domu v Lake Worthu, ale než jsem se tam dostal, byli už mrtví. Zpanikařil jsem a utekl. Uznávám, byla to chyba, ale viděl jsem, jak mé kamarády vynášejí ven v pytlích. To by na mém místě udělal kdekdo.“

Agent FBI překvapeně zamrkal. Pak přimhouřil oči, jako by říkal: Dost těch keců, kluku. Nemáš ponětí, jaké problémy ti můžu způsobit.

„A kromě toho,“ obrátil jsem se k Lawsonovi, „mi ani nekladete ty správné otázky.“

Kapitola 79

„FAJN,“ ŘEKL DETEKTIV a pokrčil rameny. „Jak znějí ty správné?“

„Tak třeba kdo ještě věděl, že ty obrazy budou ukradeny?“ navrhl jsem. „A kdo byl po mně v apartmá Tess McAuliffeové? Kdo poslal do Bostonu toho chlapa, co mi zabil bratra? A kdo je Gachet?“

Na okamžik na sebe pohlédli a pak se muž od FBI usmál. „Nenapadlo tě, že je to proto, že už dávno známe odpovědi, Nede?“

Probodl jsem ho pohledem. Čekal jsem, jestli neuhne očima. Oni to věděli. Věděli, že jsem nikoho nezabil. Nechali mě tady smažit ve vlastní šťávě, a přitom jim bylo jasné, že jsem nezabil Tess ani Davea. Věděli dokonce, kdo je Gachet. Čím déle čekal na odpověď, tím jsem si byl jistější, že řekne: Doktor Gachet je tvůj otec.

Detektiv z Palm Beach se usmál. „Balistické testy potvrdili, že v Lake Worthu se střílelo ze stejné zbraně jako u Strattonových. Patřila Paulu Angelosovi, Strattonovu osobnímu strážci. Měl sexuální poměr s Liz. Potvrdil to další ze Strattonových mužů. Dělal za ni špinavou práci. Připadá nám to celkem jasné. Chtěla peníze, aby mohla odejít od Denise Strattona. Najala Tess McAuliffeovou. Chcete vědět, kdo byl Gachet, Nede? Byla to Liz. Zvláštní agentka Shurtleffová řekla, že to v té restauraci prakticky přiznala.“

Liz… a Gachet? Nedůvěřivě jsem na ně pohlédl. Tvářili se, jako by se měli každou chvíli rozesmát od ucha k uchu.

Liz nebyla Gachet. Byl to Stratton, kdo to všechno naplánoval a hodil na ni. A oni mu to spolkli i s navijákem!

„Ale jednu otázku bychom na vás přece jen měli,“ nedal si Lawson pokoj a naklonil se blíž.

„Co se sakra stalo s těmi obrazy?“

Kapitola 80

PŘEVEDLI MĚ PŘED SOUDCE a obvinili z vloupání, vzdorování zatčení a útěku.

Pro jednou ta obvinění seděla. Byl jsem vinen ve všech třech bodech.

Veřejný obhájce, kterého mi přidělili, mi poradil, abych tvrdil, že jsem nevinen, což jsem udělal, ačkoliv jsem věděl, že bych mohl zavolat strejdovi Georgeovi do Watertownu a požádat ho o jednoho z těch skvělých právníků, které mi nabízel. Rozhodně jsem ho potřeboval.

Určili kauci ve výši půl milionu dolarů.

„Může obžalovaný kauci složit?“ Soudce se podíval dolů ze své stolice.

„Ne, Vaše Ctihodnosti, nemohu.“ Tak mě strčili do cely.

Zíral jsem na studené betonové zdi a přemýšlel o tom, že tohle je jen první den z mnoha stejných.

„Nede.“

Zvenčí ke mně dolehl povědomý hlas. Vyskočil jsem z pryčny.

Byla to Ellie.

Měla na sobě elegantní sukni a krátké plátěné sako a tolik jí to slušelo. Doběhl jsem k mřížím. Chtěl jsem se jí dotknout, ale styděl jsem se, že stojím v oranžové kombinéze na špatné straně mříží. Byl to možná nejdepresivnější okamžik za celou tu dobu.

„Všechno bude v pořádku, Nede.“ Ellie se snažila tvářit povzbudivě. „Odpověz na všechny jejich otázky. Řekni jim všechno. Slibuju, že udělám, co bude v mých silách.“

„Oni si myslí, že to byla Liz,“ vyhrkl jsem a potřásl hlavou. „Myslí si, že Gachet byla ona. Že naplánovala loupež obrazů s tím osobním strážcem… Hrozně se pletou.“

„Já vím.“ Ellie ztěžka polkla a zaťala zuby.

„Jemu ty vraždy projdou,“ řekl jsem.

„Ne,“ zavrtěla hlavou, „neprojdou. Ale poslechni mě. Spolupracuj. Chovej se rozumně, ano?“

„To bude teda změna.“ Věnoval jsem jí nejlepší ze svých plachých úsměvů. Pohlédl jsem jí do očí. „A jak to vypadá s tebou?“

Ellie pokrčila rameny. „Udělal jsi ze mě velkou hrdinku. Jsou mě plné noviny.“

Položila ruku na mříže vedle mé a ohlédla se do chodby, jestli se někdo nedívá. Pak obtočila malíček kolem mého.

„Moc se stydím, že jsem skončil tady. Přesně jako můj otec. Řekl bych, že se mezi námi všechno změnilo.“

„Nic se nezměnilo, Nede,“ zavrtěla Ellie hlavou.

Přikývl jsem. Byl jsem těžký zločinec, který bude usvědčen a půjde do vězení. Ona byla agentkou FBI.A nic se nezměnilo.

„Chci, abys něco věděl…“ Oči se jí leskly.

„A co?“

„Já ho dostanu za tebe, Nede. Slibuju. Pomstím tvé přátele. Tvého bratra. Můžeš se spolehnout.“

„Díky,“ zašeptal jsem. „Stanovili moji kauci na půl milionu dolarů, takže si tady asi posedím.“

„Všechno zlé je ale pro něco dobré…“

„To bych rád věděl pro co.“

Nesměle se usmála. „Už zase můžeš být blonďák.“ To mě také pobavilo. Podíval jsem se Ellii do očí. Bože, tolik jsem si ji přál obejmout. Ještě jednou se dotkla mé ruky a zamrkala na mě. „Takže mám říct Champovi, aby proboural zeď, řekněme pět minut po desáté?“

Zasmál jsem se.

„Hlavně klid, Nede.“ Ellie mě naposledy pohladila po ruce a couvla od mříží. „Zase za tebou přijdu. Brzy.“

„Víš, kde mě najdeš.“

Zastavila se. „Myslela jsem to vážně.“ Pohlédla mi do očí.

„To o Strattonovi?“

„O tom všem, Nede.I o tobě.“

Zamávala mi a zmizela v chodbě. Znovu jsem se posadil a rozhlédl se po té malé, neútulné místnosti, která se měla na nějaký čas stát mým domovem. Moc toho tam nebylo, jen pryčna a kovový záchod přišroubovaný k podlaze. Duševně jsem se připravoval na to, že si tam nějaký čas pobudu.

Ellie byla pryč jen několik minut, když se před celou znovu objevil černý policista. Zasunul klíč do zámku.

„Zase do lázní?“ Pomalu jsem vstal. Asi se mnou ještě neskončili.

„Tentokrát ne,“ zasmál se. „Někdo za vás složil kauci.“

Kapitola 81

ODVEDLI MĚ DO přijímací místnosti a vrátili šaty a peněženku. Podepsal jsem několik formulářů a vyhlédl za pult. Neřekli mi, kdo za mě kauci složil.

Za skleněnou stěnou stál na chodbě před přijímací místností Sollie Roth.

Bzučák otevřel dveře, já si posbíral věci a vyšel ven. Natáhl jsem ruku.

Sollie mi ji s úsměvem stiskl. „Jak jsem říkal, hochu: ‚V situacích jako je tahle, jsem ten nejlepší přítel. Ten nejlepší.‘“

Položil mi ruku kolem ramen a vedl mě po schodech dolů do podzemních garáží. „Nevím, jak ti mám poděkovat,“ dostal jsem ze sebe. A myslel jsem to vážně.

Přijelo k nám Solovo nejnovější auto – cadillac. Řidič vyskočil ven.

„Neděkuj tolik mně,“ opáčil, když řidič otevíral zadní dveře, „jako spíš jí.“

Na zadním sedadle seděla Ellie.

„Ach bože, jsi skvělá,“ řekl jsem. Naskočil jsem vedle ní a objal ji. Bylo to nejlepší objetí mého života. Pak jsem pohlédl do jejích hlubokých modrých očí a políbil ji na rty. Bylo mi jedno, co si kdo pomyslí, jestli je to dobře nebo špatně.

„Nerad vás ruším, hrdličky,“ odkašlal si Sol na předním sedadle, „ale je už docela pozdě, já jsem o pár set tisíc chudší a čeká nás práce.“

„Práce?“

„Nebo se mi to jenom zdálo, že ti někdo chtěl přišít vraždu?“

Neubránil jsem se úsměvu. Stiskl jsem Solovi paži. V mém nitru se rozlilo nepopsatelné, blažené teplo – radost z toho, že se za mě tihle dva lidé postavili.

„Když to vezmeme zadem, snad se nám podaří vyhnout novinářům,“ navrhl Sol a dloubl do řidiče. „Nevadil by ti tvůj starý pokoj u mě doma?“

„Chceš říct, že se tam jen tak můžu vrátit?“

„Můžeš jít, kam chceš, Nede,“ odpověděla Ellie. „Aspoň do procesu. Pan Roth za tebe převzal zodpovědnost.“

„Takže žádný hloupý nápady.“ Sol se na mě přísně ohlédl. „Kromě toho mi ještě dlužíš pár set tisíc. A já si je vyberu.“

Nemohl jsem uvěřit tomu, co se dělo. Byl jsem otupělý. Tak dlouho jsem se cítil jako štvaná zvěř. A teď jsem měl lidi, kteří mi věřili a bojovali za mě.

Za pár minut už jsem byl zpátky v Solově domě. Brána sídla se otevřela a cadillac vjel na nádvoří dlážděné cihlami. Sol se na mě obrátil. „Myslím, že to tam najdeš tak, jak jsi to opustil. Zítra ráno se ti postarám o dobrého právníka. Vyhovuje ti to?“

„Jasně, Sole, to je paráda.“

„V tom případě jdu do postele,“ povzdechl si. Popřál mi dobrou noc, mrkl na mě a nechal mě samotného s Ellií, jak se dívám k oknům svého starého pokoje nad garáží a uvědomuji si, jak je to skvělé, když mě nikdo nepronásleduje.

Ellie tam stála a hleděla na mě. Od moře foukal vlahý vánek a mával větvemi palem. Na okamžik jsem ji k sobě přitáhl a sevřel jí obličej v dlaních. Chtěl jsem jí říct, jak moc si vážím toho, co pro mě udělala, ale nevypravil jsem ze sebe ani slovo.

Sklonil jsem se a políbil ji. Ústa měla teplá a vlhká a tentokrát jsem nepostřehl ani náznak váhání. Když už mi docházel dech, odtáhl jsem se. Dlaní jsem se dotkl jejích ňader. „Tak co se bude dít teď, agentko Shurtleffová?“

„No,“ hlesla Ellie, „teď bychom mohli jít nahoru probrat si pár aspektů toho případu.“

„Myslel jsem, že to není správné,“ řekl jsem a vzal ji jemně za ruku. Přitiskl jsem ji k sobě, cítil tlukot jejího srdce, vnímal, jak její drobné tělo dokonale přiléhá k mému.

„To tedy není,“ souhlasila Ellie a pohlédla mi do očí. „Ale teď už je to asi jedno, ne?“

Kapitola 82

TEĎ UŽ NÁS NEMOHLO nic zadržet. Dalo nám dost práce vystoupat do schodů. Byli jsme k sobě přisátí ústy, a jakmile jsme prošli dveřmi, začali jsme ze sebe navzájem strhávat oblečení.

„Co že jsi to chtěla probrat?“ zeptal jsem se s úsměvem, když jsem Ellii rozepínal knoflíky na saku.

„Já už nevím…,“ odpověděla. Vyklouzla z blůzy. Měla krásné tělo. Všiml jsem si toho, už když jsem ji tenkrát zastihl po projížďce na kajaku. Tentokrát jsem ho chtěl celé. Přitáhl jsem ji k sobě.

„Chci, aby sis pamatoval jedno,“ řekla, rozepnula mi pásek a zastrčila mi ruku do kalhot. „Půjdeš do vězení, ať to bude sebelepší.“

„To není moc povzbudivý,“ namítl jsem. Rukama jsem jí sjel po zádech až na sukni. Rozepnul jsem zip a pomohl sukni stáhnout. Skončila na podlaze.

„Ty snad potřebuješ povzbudit?“ zeptala se Ellie.

Zvedl jsem ji do náručí a položil jemně na postel. Stáhl jsem si kalhoty. Prohnula se v zádech, ladně si svlékla kalhotky a usmála se.

Stál jsem nad ní a nemohl se toho pohledu nabažit. Každý sval v mém těle, každá buňka jako by měly v okamžiku explodovat touhou po té nádherné dívce. Její pleť byla jemná a měkká; má byla zpocená a rozpálená. Elliino tělo bylo krásně hladké a pevné a její stehna se lehce rozevírala, jako by mě vábila mezi sebe.

„Nemůžu uvěřit, že to opravdu děláme,“ utrousil jsem.

„To mi povídej,“ řekla Ellie.

Vklouzl jsem do ní. Ellie krásně zasténala a pevně mi sevřela paže. Byla tak drobná a lehká, že jsem ji skoro mohl zvednout. Pohupovali jsme se v pravidelném rytmu příboje na nedaleké pláži. Neubránil jsem se pomyšlení: Takovéhle to má být, ty jeden klikaři. Tahle krásná dívka pro tebe riskovala všechno, pohlédla do tvého nitra a spatřila tam to, co nikdo jiný nechtěl vidět.

Co s tím ale uděláš? Jak si vlastně chceš Ellii Shurtleffovou udržet?

Kapitola 83

OKNO BYLO OTEVŘENÉ, měsíc jasně svítil a vánek od oceánu nás ovíval jako vějíř. Leželi jsme schoulení na polštářích a vyčerpáním jsme se skoro nemohli pohnout.

Neunavili jsme se však tím, jak jsme se s Ellií třikrát po sobě milovali; vyčerpal nás stres z toho všeho, co se dosud přihodilo. Jak jsem tak ležel vedle ní a opíral se jí hlavou o rameno, měl jsem na okamžik pocit, že jsem od toho případu na milion kilometrů vzdálený.

„A co budeme dělat terf?“ zeptal jsem se.

„To, co říkal Sol,“ odpověděla. „Seženeš si skvělého právníka. Nějaký čas se pokusíš nedostat do žádného maléru. S tím, co na tebe mají, a vzhledem k čistému rejstříku to vypadá tak na rok – maximálně rok a půl.“

„Počkáš na mě, Ellie?“ zeptal jsem se, abych ji trochu poškádlil.

Pokrčila rameny. „Dokud se neobjeví další případ a já nepotkám někoho jiného. U téhle práce člověk nikdy neví.“ Zasmáli jsme se a já ji k sobě přitiskl. V myšlenkách jsem však už byl někde jinde. Měl jsem jít do vězení. A Stratton všechno dokonale zmanipuloval.

„Pověz mi jedno. Ty věříš policii v Palm Beach, že to všechno pořádně vyšetří? Ten Lawson se mi moc nezdá. A co tví lidé, Ellie? Co Moretti?“

„Znám jednoho člověka, kterému se dá věřit,“ řekla. „Detektiva z Palm Beach. Nemyslím si, že by ho měl Lawson pod palcem. Nebo Stratton.“

„Tak mám ještě jednu figurku na šachovnici,“ poznamenal jsem. Překvapeně se na mě podívala. „Svého otce…“

„Svého otce? Tys ho neudal policii?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne. A ty?“

Ellie na mě bezvýrazně pohlédla. Neodpověděla, ale z jejího výrazu jsem poznal, že ne.

Dívala se mi do očí. „Myslím, že nám něco uniká. To, co povídala Liz v autě. Že byl ukraden jen jeden obraz. A taky řekla, vy jste odborník na umění. Proč myslíte, že si nechá říkat Gachet?“

„Co je na tom Gachetovi vlastně tak zvláštního?“

„Byl to jeden z posledních obrazů, které van Gogh namaloval. V červnu 1890, pouhý měsíc předtím, než se zabil. Gachet byl doktor v Auvers, který k němu občas chodil na návštěvu. Ten obraz jsi viděl. Sedí na něm za stolem s hlavou v dlaních. Středobodem obrazu jsou jeho smutné modré oči.“

„Vzpomínám si na něj,“ přitakal jsem. „Dave mi nechal reprodukci toho obrazu.“

„Jeho oči jsou tak nepřítomné a výrazné,“ pokračovala Ellie. „Plné bolesti a poznání. Oči malíře. Vždycky se předpokládalo, že v nich je předzvěst van Goghovy sebevraždy. Ten obraz byl prodán na aukci v roce 1990. Za víc než osmdesát milionů. Tehdy to byla nejvyšší cena zaplacená za nějaké umělecké dílo.“

„Pořád to nechápu. Stratton žádného van Gogha neměl.“

„Ne,“ řekla Ellie, „to neměl.“ Pak zamyšleně přimhouřila oči. „Pokud…“

„Pokud co, Ellie?“ Posadil jsem se proti ní.

Kousla se do rtu. „Byl ukraden jen jeden obraz.“

„Prozradíš mi, na co myslíš, Ellie?“

Usmála se na mě. „Ten chlap ještě nevyhrál, Nede. Ne docela. Pořád ještě ten obraz nemá.“ Shodila ze sebe deku.

V očích se jí vesele zablesklo. „Jak říkal Sollie, máme práci.“

Kapitola 84

DVA DNY NATO jsem dostal povolení odletět do Bostonu. Ale ne z toho důvodu, ve který jsem doufal. Policie konečně vydala Daveovo tělo. Pohřbili jsme ho na místním hřbitově u kostela svaté Anny v Brocktonu.

Na cestě mě musel doprovázet federální agent. By to mladík jménem Hector Rodriguez, který právě dokončil výcvik. Pohřeb se konal v jiném státě, než kde jsem byl propuštěn na kauci. A samozřejmě existovalo riziko, že bych se mohl pokusit o útěk. Celou cestu na sever se ode mě Hector nehnul ani na krok.

Pohřbili jsme Davea vedle mého bratra Johna Michaela. Sešli se všichni známí, po tvářích nám tekly slzy. Podpíral jsem svou matku. To se přece o nás Irech říká, že umíme pohřbívat své blízké. Víme jak zachovat dekorum. V dějinách jsme ztratili už tolik lidí.

Kněz se zeptal, jestli se chce někdo naposledy rozloučit se zemřelým. K mému překvapení se ozval můj otec. Požádal, aby mohl zůstat s Davem chvilku o samotě.

Přistoupil k naleštěné rakvi z třešňového dřeva a položil dlaň na víko. Tiše si něco mumlal. Co asi říkal? Tohle jsem nechtěl, synu? Ned tě do toho neměl zatahovat?

Pohlédl jsem na otce Donovana. Přikývl. Došel jsem k hrobu a stanul vedle Franka. Déšťzačal houstnout. Studený vítr mi hnal kapky do obličeje. Frank pohladil rakev a na mě se vůbec nepodíval. Ztěžka polkl.

„Potřebovali prostředníka, Nede,“ řekl otec a zaskřípěl zuby. „Potřebovali někoho, kdo by sehnal lidi na tu loupež.“

Obrátil jsem se k němu, ale on se stále díval před sebe. „Kdo, tati?“

„Ta manželka ne, jestli si myslíš tohle. Ani ten druhej chlápek, co ho zabili.“

Přikývl jsem. „To už vím, tati.“

Zavřel oči. „Měla to být jednoduchá akce. Nikomu se nemělo nic stát. Myslíš, že bych do toho Mickeyho poslal, kdyby to smrdělo? Bobbyho, Dee… Proboha, jejího tátu jsem znal třicet let!“

Otočil se ke mně a já spatřil na jeho propadlých tvářích slzy. Bylo to poprvé, co jsem viděl otce plakat. Pohlédl na mě skoro rozzlobeně. „Nebo sis snad myslel, že bych je nechal, aby do toho zatáhli tebe?“

V tom okamžiku se ve mně něco zlomilo. Hluboko v hrudi. Zatímco jsem stál ve studeném dešti po boku plačícího otce nad hrobem svého bratra, začal se ve mně zvedat vztek. Tohle se nemělo stát. V očích mě pálily slzy. Nevěděl jsem, co mám dělat. Natáhl jsem ruku a položil ji na otcovu. Cítil jsem chvění jeho kostnatých prstů, hrůzu v jeho srdci. V tom okamžiku jsem pochopil, co je to strach ze smrti.

„Vím, co jsem udělal,“ řekl a napřímil se, „a budu s tím muset žít až do konce. Jsem rád, že aspoň ty, Neddie,“ spatřil jsem náznak úsměvu, „jsi nakonec v pořádku.“

Hlas se mi zlomil. „Ale já nejsem v pořádku, tati. Dave je mrtvý. Já půjdu do vězení. Proboha, tati, kdo je za tím vším?“

Sevřel pěst do tvrdé koule. Pomalu vydechl, jako by bojoval s nějakou přísahou, kterou dodržoval po mnoho let. „Seznámil jsem se s ním kdysi dávno v Bostonu. Pak se odstěhoval a prospělo mu to. Potřeboval tým zvenčí.“

„Kdo?“

Otec mi to jméno prozradil.

Chvilku jsem tam stál se sevřenou hrudí. Ve vteřině jsem všechno pochopil.

„Potřeboval tým zvenčí,“ zopakoval otec, „a já ho měl, víš?“ Konečně se na mě podíval. „Mělo to být jako zajít do banky a nechat si vyplatit milion. Snadná akce, Nede. Víš, jak to myslím?“

Přejel rukou po naleštěném víku rakve, kluzkém od deště. „Dave by to taky pochopil.“

Přistoupil jsem blíž k němu a položil mu ruku na rameno. „Jo, tati. Vím, jak to myslíš.“

Kapitola 85

DETEKTIV Z PALM BEACH Carl Breen upíjel kávu z kelímku na lavici naproti přístavišti u mostu navazujícího na Flagler Drive. Ellie se k němu obrátila. „Potřebuju vaši pomoc, Carle.“

Dívali se na krásné bílé jachty na druhé straně jezera hemžící se námořníky v bílých uniformách.

„Proč moji?“ zeptal se Breen. „Proč nejdete za Lawsonem? Vy dva si přece dobře rozumíte.“

„Jsme opravdu dobří kamarádi. Asi jako Lawson se Strattonem. A proto jsem tady.“

„Ten je v pohodě,“ prohodil detektiv o Lawsonovi a usmál se. „Jenom je tu už dlouho.“

„Určitě je v pořádku,“ přitakala Ellie, „ale nevěřím tomu, pro koho pracuje.“

Nad kotvištěm nedaleko od nich zaskřehotal racek. Breen potřásl hlavou.

„Od té chvíle, co jste mi vlezla na místo činu, jste urazila pořádně dlouhou cestu. Do klína vám spadl nejhledanější podezřelý v Americe a teď obviňujete jednoho z nejdůležitějších lidí ve městě.“

„Umění je na vzestupu, Carle. Co na to mám říct? A netvrdila bych, že mi zrovna ‚spadl do klína‘. Unesl mě, copak nepamatujete?“

Breen zvedl ruce v omluvném gestu. „No tak, myslel jsem to jako kompliment. A co z toho budu mít já?“

„Největší zatčení ve své kariéře,“ odpověděla Ellie.

Breen se pobaveně zasmál. Naposled se napil kávy a zmuchlal kelímek do koule. „Dobře, poslouchám.“

„Stratton nechal zabít Tess McAuliffeovou,“ vyhrkla Ellie a upřeně ho pozorovala.

„Věděl jsem, že tohle řeknete,“ odfrkl Breen.

„Jo? No, možná nevíte, že Tess McAuliffeová není její pravé jméno. Jmenovala se Marty Millerová. A nemohli jste o ní nic zjistit, protože byla z Austrálie. Živila se tam prostitucí. Byla najata, aby odvedla nějakou práci.“

„A tuhle informaci máte odkud?“ obrátil se k ní Breen.

„Na tom nezáleží,“ opáčila Ellie. „Teď už je i vaše. Na čem ale záleží, je to, že s ní měl Dennis Stratton poměr, vaše vlastní oddělení o tom ví a nics tím nedělá. A že zabil svou ženu, aby se jí pomstil a všechnu špínu hodil na ni a toho osobního strážce.“

„Zabil ji?“ Breenovi zasvítily oči. „A za co se jí mstil?“

„Za to, že se spikla s Tess. Liz od něj chtěla pryč. Svěřila se nám. Stratton to udělal, aby se jí zbavil a odvedl od sebe pozornost.“

„Jednu věc pořád nechápu,“ řekl Breen a opatrně přikývl. „Říkáte, že moje oddělení o vztahu mezi Tess a Strattonem vědělo? Nechcete mi to vysvětlit?“

„Dennise Strattona několikrát viděli s Tess v Brazilian Courtu. U něj doma jsem zahlédla golfové týčko stejné jako to, co se našlo na místě činu. Sama jsem obešla personál hotelu s jeho fotografií. U vás to vědí.“

Breenův nechápavý výraz Ellii překvapil.

„Tohle by pro vás neměla být novinka, Carle. K vám se ty informace nedostaly?“

„A vy jste si myslela, že jsme to věděli a nešli po tom? Vědět to, sesypali bychom se na Strattona jako kobylky. Lawson taky. Buďte si jistá, že toho arogantního parchanta nenávidí stejně jako my ostatní.“ Breen ji probodl pohledem. „Kdo nám vlastně měl ty informace předat?“

Ellie neodpověděla. Hleděla na něj stejně nechápavě jako předtím on na ni. Sevřel se jí žaludek. Všechno bylo jinak.

Měla pocit, že klouže čím dál rychleji po hladkém svahu a nemá se čeho chytit.

„Zapomeňte na to, Carle,“ zamumlala a v duchu si přehrávala všechno, co o tom případu věděla od samého počátku. Všechno se právě změnilo.

Kapitola 86

LET ZPÁTKY NA FLORIDU byl dlouhý a tichý. Agent Rodriguez a já jsme si vyměnili jen několik slov. Pohřbil jsem svého bratra. Možná jsem naposledy viděl otce. A přivážel jsem si s sebou něco, co by mohlo otřást zemí.

Jméno člověka, který zabil mého bratra a nejbližší přátele.

Když jsem vyšel do haly letiště v Palm Beach, viděl jsem, že tam na mě čeká Ellie. Stála kousek od obvyklého davu culících se rodinných příslušníků vítajících své příbuzné v jasném floridském slunci. Pomyslel jsem si, že je ve službě – měla na sobě černý kalhotový kostým a vlasy svázané do ohonu. Usmála se, když mě viděla, ale vypadalo to, že má za sebou stresující den.

Hector Rodriguez se sklonil a sundal mi z kotníku monitorovací zařízení. Potřásl mi rukou a popřál hodně štěstí. „Teď už jste zase problém FBI.“

Chvilku jsme tam s Ellií jen tak stáli. Poznal jsem, že vyčetla z mých očí napětí. „Jsi v pořádku?“

„Jo,“ zalhal jsem. Rozhlédl jsem se, jestli se někdo nedívá, a přitiskl jsem ji k sobě. „Mám nějaké novinky.“

Cítil jsem její tvář na své hrudi. Na okamžik jsem si nebyl jistý, kdo objímá koho. „Taky mám novinky, Nede.“

„Vím, kdo je Gachet, Ellie.“

V očích se jí objevily slzy a lehce přikývla. „Pojď, odvezu tě domů.“

Čekal jsem, že až jí cestou k Solovi prozradím jméno, které mi řekl otec, vyrazí jí to dech. Ona však jen pokývla a odbočila na Okeechobee Bridge.

„Místní policie se stopou vedoucí ke Strattonovi nikdy nezabývala,“ řekla, když odbočila ze silnice a zastavila na parkovišti.

„Myslel jsem, žes ji dávno informovala,“ namítl jsem trochu zmateně.

„Taky ano,“ přitakala rozhořčeně Ellie. „Nebo jsem si to aspoň myslela.“

Asi vteřinu mi trvalo, než jsem pochopil, kam tím míří.

Myslím, že po celou tu dobu, co jsem se skrýval před zákonem a snažil se dokázat svou nevinu, jsem se nesoustředil na to, jaký mám vztek. Teď jsem však cítil, jak se ve mně zvedá jako bouře, a nedokázal jsem ho potlačit. Stratton měl od začátku někoho uvnitř. Držel v ruce všechny trumfy.

„Co budeme dělat?“ zeptal jsem se Ellie, zatímco se kolem nás míhala auta.

„Můžeme získat výpověď od tvého otce, ale potřebujeme víc než jen obvinění od člověka, který cítí zášť a jeho minulost není právě bez poskvrnky. Tohle zrovna není důkaz.“

„Ale ty důkaz máš.“

„Ne, mám jenom člověka, který zatajil informace v případu Tess McAuliffeové. Když s tím přijdu za svým šéfem, sotva zvedne obočí.“

„Právě jsem pohřbil bratra, Ellie. Nečekáš snad, že budu jen sedět se založenýma rukama a dívat se, jak to Strattonovi a těm parchantům prochází.“

„Ne, to nečekám, Nede.“

Spatřil jsem v jejích modrých očích odhodlání. Ten pohled říkal: Potřebuji, abys mi to pomohl dokázat, Nede.

A já na to: „Jdu do toho.“

Kapitola 87

ZÍSKAT DŮKAZ TRVALO ELLII dva dny.

Bylo to jako podívat se na obraz z jiného úhlu nebo obrátit hranol vzhůru nohama. Každý tah štětce vypadal jinak, každý paprsek se jinak lámal. Věděla, že tohle je zásadní okamžik ve vyšetřování. Musela si být jistá.

Nejdřív nahlédla do složky týkající se vraždy Liz Strattonové a sebevraždy osobního strážce. Obsahovala i zprávu o vražedné zbrani. Jak se Lawson domníval, shodovala se s jednou ze zbraní použitých při masakru Nedových přátel v Lake Worthu. To jen potvrzovalo teorii, že pachateli toho činu byli Liz a její osobní strážce.

Obrátila list.

Beretta .32 byla zabavena před dvěma lety při protidrogové razii provedené policií okresu Miami-Dade a FBI. Byla uložena ve skladišti důkazních materiálů v Miami a před rokem záhadně zmizela spolu s dalšími zbraněmi.

Paul Angelos, vraždící osobní strážce, sloužil dřív jako policista v Miami. Proč by někdo ze Strattonových zaměstnanců nosil zbraň s takovou minulostí?

Ellie se podívala po jménech policistů, kteří pracovali na tom případu v Miami. Předpokládala, že tam najde Angelose, ale dech jí vyrazilo jiné jméno na konci stránky.

Tohle může být jen shoda okolností, pomyslela si. Potřebuji jednoznačný důkaz.

Pak se pustila do prověřování minulosti Earla Ansona, muže, který zabil v Brocktonu Nedova bratra. Jak ten našel cestu ke Strattonovi?

Anson byl dlouholetý kriminálník z Floridy. Na kontě měl ozbrojené loupeže, vydírání, obchod s drogami. Odseděl si tresty ve věznicích v Tampě a v Glades. Ellii však překvapilo, že oba tresty mu byly zkráceny navzdory záznamům v trestním rejstříku. Z loupeže s trestní sazbou od čtyř do šesti let vyšel se čtrnácti měsíci. Další trestný čin si odseděl už ve vazbě.

Anson se znal s někým zevnitř.

Ellie zavolala do kanceláře ředitele věznice v Glades, instituce se střední až maximální ostrahou asi šedesát kilometrů od Palm Beach. Podařilo se jí dostat k telefonu zástupce ředitele Kevina Fletchera. Zeptala se ho, jak mohl být Earl Anson dvakrát předčasně propuštěn.

„Anson…“řekl Fletcher a zaklapal na klávesnici počítače. „Nepsalo se náhodou tuhle v novinách, že ho někdo odrovnal v Bostonu?“

„Potřetí se s ním už nesetkáte, jestli vám jde o tohle,“ potvrdila Ellie.

„Žádná škoda,“ opáčil zástupce ředitele. „Ale co si pamatuji, vypadalo to, že má docela dobré styky. Měl svého hodného tatku.“

„Hodného tatku?“ podivila se Ellie.

„Někoho, kdo ho chránil, agentko Shurtleffová. Víte, co si myslím? Byl to práskač.“

Něčí informátor.

Poděkovala Fletcherovi, ale měla pocit, že se dostala do slepé uličky. Zjistit, kdo ho využíval jako informátora, by upoutalo velkou pozornost.

Zkusila tedy něco jiného. Zavolala své známé Gail Silverové z úřadu prokurátora okresu Miami.

„Snažím se zjistit něco o bývalém vězni jménem Earl Anson. Někdo si ho najal jako zabijáka v případu loupeže obrazů, na které dělám. Napadlo mě, jestli bys mi nemohla sehnat seznam procesů, ve kterých vystupoval jako svědek.“

„Co je zač, nějaký svědek k pronajmutí?“ zažertovala Gail.

„Informátor,“ řekla Ellie. „Snažím se zjistit, jestli neměl nějaké kontakty na překupníky umění, přes které bych mohla ty obrazy vystopovat.“ Vlastně ani moc nelhala.

„Co všechno potřebuješ vědět?“ zeptala se asistentka prokurátora, která to zjevně brala jako rutinní žádost.

„Jména obžalovaných, usvědčených…,“ odpověděla Ellie ledabyle. Pak zadržela dech. „A agentů, kteří na těch případech pracovali. Gail, jestli mi můžeš zjistit i jejich jména.“

Kapitola 88

DRUHÝ DEN ODPOLEDNE zaklepala Ellie na dveře Morettiho kanceláře. Zastihla svého šéfa, jak listuje nějakým spisem. Podrážděně jí pokynul, aby šla dál. „Chcete mi něco nahlásit?“

Zvláštní agent Moretti neprocházel právě nejlepším obdobím. Zjevně si po Nedově zatčení připadal odsunutý na vedlejší kolej, zastíněný drobnou agentkou z oddělení pro krádeže uměleckých děl, kterému se náhle dostalo velké publicity.

„Na něco jsem přišla,“ řekla Ellie ode dveří, „a nevím přesně, co si s tím mám počít. Týká se to těch obrazů.“

„Dobře.“ Moretti se opřel a odsunul spis stranou.

„Ned Kelly se mi o něčem zmínil,“ upřesnila Ellie a posadila se s deskami na klíně. „Jak víte, jel do Bostonu na pohřeb svého bratra.“

„Ano, chtěl jsem s vámi o něm mluvit.“ Moretti si dal nohu přes nohu.

„Setkal se tam se svým otcem. Je to trochu překvapivé, ale naznačil, že ví, kdo je Gachet.“

„Kdo to ví?“ Její šéf se napřímil.

„Kellyho otec,“ vyhrkla Ellie. „A navíc se nechal slyšet, že to byl někdo z policejních složek. Někdo tady na jihu!‘“

Moretti přimhouřil oči. „Jak by mohl Kellyho otec vědět, kdo stál za tou loupeží?“

„To netuším, pane,“ přiznala Ellie, „a ráda bych to zjistila. Ale začalo mi být divné, proč se policie v Palm Beach nikdy nezabývala spojením Strattona s Tess McAuliffeovou, na které jsem vás upozornila. Předal jste jim ty informace?“

Moretti přikývl. „Samozřejmě.“

„Znáte Lawsona, šéfa detektivů v Palm Beach? Vždycky jsem o něm měla jisté pochybnosti.“

„O Lawsonovi?“

„Třikrát jsem ho zastihla ve Strattonově domě,“ pokračovala Ellie.

„Vy si nepřestanete dávat dvě a dvě dohromady, že ne, zvláštní agentko Shurtleffová?“

„Prověřila jsem tu dvaatřicítku, kterou použila Liz Strattonová,“ pokračovala, aniž by se obtěžovala s odpovědí. „Víte, odkud pocházela? Někdo ji ukradl z policejního skladu.“

„Vy si myslíte, že nevím, kam tím míříte? Tisk už vám složil poklonu za dopadení Neda Kellyho, tak proč si nepřestanete hrát na paní Kojakovou? Nezněla tak naše dohoda? Co se týče FBI jsou ty vraždy vyřešené. Balistika. Motiv. Všechno sedí.“

„Já mluvím o těch obrazech,“ řekla Ellie a pohlédla mu přímo do očí. „Napadlo mě, že bych se mohla vypravit na sever a toho starocha vyslechnout. Šlo by to?“

Moretti pokrčil rameny. „Mohl bych poslat místní tým…“

„Místní tým nezná překupníky a neví nic o těch obrazech,“ namítla Ellie.

Moretti neodpověděl. Skryl obličej za spojené dlaně. „Kdy tam chcete jet?“

„Zítra ráno,“ hlesla Ellie. „V šest. Jestli je ten chlap tak nemocný, jak jsem slyšela, bude nejlepší vyslechnout ho co nejdřív.“

„Tak zítra ráno.“ Moretti zachmuřeně přikývl, jako by o něčem uvažoval. Chvilku nato pokrčil rameny, jako by se rozhodl.

„Tentokrát se snažte být opatrná,“ řekl a usmál se. „Nezapomínejte, co se vám tam stalo posledně.“

„Nedělejte si starosti,“ opáčila Ellie. „Jaká může být pravděpodobnost, že se mi zrovna něco takového stane dvakrát po sobě?“

Kapitola 89

TOHO VEČERA si Ellie oblékla staré zmačkané tričko, opláchla si obličej a okolo jedenácté si šla lehnout.

Byla unavená, ale zároveň napjatá. Ani si nepustila televizi. Chvíli listovala knihou o van der Heydenovi, holandském malíři ze sedmnáctého století, ale většinou jen zírala do prázdna.

Zjistila, co potřebovala vědět; teď zbývalo rozhodnout se co s tím. Konečně zhasla světlo a ležela ve tmě. Usnout nedokázala.

Přitáhla si přikrývku přes ramena. Podívala se na hodinky. Uplynulo dvacet minut. Naslouchala tichu v domě.

Náhle zaslechla zapraskání přicházející z obývacího pokoje. Strnula. Bylo to vyschlé prkno v podlaze, nebo možná někdo vklouzl dovnitř oknem. Většinou ho nechávala otevřené kvůli větrání.

Naslouchala dál, oči vytřeštěné do tmy, a netroufala si pohnout jediným svalem. Čekala na další zvuk.

Nic.

Pak se zapraskání ozvalo znovu.

Tentokrát ležela Ellie bez hnutí celých dvacet vteřin. Nic si nenamlouvala. Bylo to jasné.

Někdo byl v domě.

Proboha. Zadržela dech. Srdce jí divoce bušilo. Sáhla pod polštář a sevřela v dlani pažbu pistole, kterou obvykle nechávala na věšáku, ale toho večera si ji čistě pro jistotu položila vedle sebe. Ellie ji opatrně odjistila a vytáhla zpod polštáře. Připomínala si, že musí zůstat klidná, ale v ústech měla sucho.

Nemýlila se. Opravdu se to stalo!

Praskání se přiblížilo. Ellie vycítila, že se někdo blíží tmou k ložnici. Pevněji stiskla zbraň.

Dokážeš to, říkal jí hlas v jejím nitru. Věděla jsi, že k tomu dojde. Jenom ještě chvilku počkej. No tak, Ellie.

Dveřmi proklouzl obrys postavy.

Pak se ozval zvuk, ze kterého jí přeběhl mráz po zádech. Cvaknutí natahované pistole.

Kruci. Ellii se skoro zastavilo srdce. Ten parchant mě chce zastřelit.

Nede… teď!

Ložnici zaplavilo světlo. Ned stál na druhé straně místnosti a mířil pistolí na vetřelce.

„Zahoďto, ty hajzle. Hned!“

Ellie se vymrštila na posteli, oběma rukama zvedla zbraň a zamířila muži na hruď.

Stál tam, mrkal v jasném světle a hlaveň jeho pistole směřovala kamsi mezi Neda a Ellii.

Moretti.

„Zahoď to,“ zopakovala, „protože jestli tě nezastřelí on, udělám to já.“

Kapitola 90

NEMĚL JSEM TUŠENÍ, co se teď stane. Co Moretti udělá? Ocitli jsme se v mrtvém bodě. Ještě nikdy jsem nikoho nezastřelil. Ellie také ne.

„Říkám to naposledy,“ pronesla Ellie rozhodným hlasem. „Zahoďto, nebo budu střílet!“

„Dobře,“ hlesl Moretti, který těkal pohledem mezi námi dvěma. Choval se klidně, jako by se v podobné situaci neocitl poprvé. Pomalu sklonil zbraň a pak ji položil na Elliinu postel.

„Nechali jsme tenhle dům sledovat, Ellie. Spatřili jsme, jak se dovnitř plíží Ned Kelly. Báli jsme se, že vám chce ublížit. Vím, jak to vypadá, ale myslel jsem si, že bude nejlepší, když –“

„Nechte toho, Moretti.“ Ellie potřásla hlavou a vstala z postele. „Říkala jsem vám, že jsem vystopovala Lizinu pistoli. Vím, odkud pocházela. Ze zátahu, na kterém jste se podílel. A co tahle? Také jste ji ukradl v tom skladišti v Miami?“

„Proboha,“ řekl agent FBI, „vy si opravdu myslíte –“

„Jasně že si to myslím, vy slizký parchante! Já to vím! Vím o vás a Earlu Ansonovi. Vím, že byl vaším informátorem. Z tohohle se už nevykroutíte. Nemusím jezdit do Bostonu. Nedův otec už promluvil. Řekl Nedovi, že vás znal od doby, kdy jste byl v Bostonu.“ Moretti ztěžka polkl. „Vy jste mě nechal sledovat? Tak kde jsou vaši lidi, Moretti? Jen do toho, pozvěte je dál.“

Agentovi FBI ztuhly rysy v obličeji. Pak rezignovaně pokrčil rameny.

„Takhle nějak jste zabil Tess McAuliffeovou?“ Ellie zvedla jeho pistoli. „Vplížil jste se do její koupelny a podržel jí hlavu pod vodou?“

„Nevím, jak se to stalo,“ řekl Moretti. „Já Tess McAuliffeovou nezabil. Udělal to Strattonův člověk.“

Pevně jsem sevřel pažbu pistole. „Ale mí přátelé v Lake Worthu… Tos udělal ty, ty hajzle.“

„To byl Anson,“ opáčil Moretti chladně. „Promiň, Neddie, ale copak ti máma nikdy neřekla, co se stane, když si vezmeš něco, co ti nepatří?“

Pohnul jsem se směrem k Morettimu. Nic na světě by mi neudělalo větší radost, než kdybych mu mohl přerazit čelist.

Ellie mě zadržela. „Tak snadno z toho nevyváznete, Moretti. V Lake Worthu byly použity dvě zbraně. Ta dvaatřicítka a brokovnice. Nebyla to práce jednoho člověka.“

„Proč?“ Díval jsem se na něj a ruka s pistolí se mi třásla. „Proč jsi je musel zabíjet? My jsme ty obrazy nevzali.“

„Ne, vy jste je nevzali. To udělal sám Stratton. Vlastně je prodal ještě dřív, než jste se o té akci vůbec doslechli.“

„On je prodal?“ Pohlédl jsem na Ellii. Doufal jsem, že do toho dokáže vnést jasno.

Moretti se usmál. „Vy jste to tušila od začátku, viďte, Ellie? To Nedovo slavné zatčení byla jenom zástěrka. Jaký to je, Nede, vědět, že tví přátelé umřeli kvůli podvodu?“

Moretti se na mě šklebil, jako by věděl, že mi odpověď na další otázku ublíží ještě víc. „Jaký měl ten podvod smysl? Proč jsi po nás vůbec šel, když ty obrazy už byly prodané? Proč musel zemřít Dave?“

„Ty to pořád nechápeš?“ Moretti potřásl hlavou.

V očích mě pálily slzy.

„Zmizelo ještě něco,“ dodal Moretti. „Něco, co nebylo součástí původní dohody.“

Ellie se teď dívala na mě. „Ten Gaume,“ upřesnila.

Kapitola 91

„GRATULUJU!“ zvolal Moretti a zatleskal. „Věděl jsem, že když tady zůstaneme dost dlouho, řekne nakonec někdo něco chytrého.“

Ellie potřásla hlavou. „Ten Gaume nemá skoro žádnou sběratelskou hodnotu. Nikdo by pro něj nezabíjel.“

Moretti pokrčil rameny. „Myslím, že přišel čas na právníka, Ellie.“ V agentově tváři se znovu objevil nadutý úsměv. „Nic z toho, co jsem řekl, u soudu neprojde. Budete muset všechno dokázat a pochybuju, že se vám to podaří. Ta pistole, Anson… to všechno jsou jen nepřímé důkazy. Stratton mě ochrání. Já si budu popíjet margarity, zatímco vy budete až do důchodu sepisovat hlášení.“

„A co říkáš tomuhle, Moretti?“ Rozmáchl jsem se a tvrdě ho udeřil do úst. Málem šel k zemi a ze rtu mu začala téct krev.

„To bylo za Mickeyho a mé kamarády,“ řekl jsem. Uhodil jsem Morettiho ještě jednou a tentokrát jsem ho srazil na zem. „A tohle za Davea.“

Po zavolání na číslo 911 trvalo asi pět minut, než před domem s kvílením pneumatik zastavila dvě policejní auta. Dovnitř vběhli čtyři policisté a Ellie jim vysvětlila, kdo je kdo a co se stalo. Na telefonu už měla FBI. Všude blikaly majáky. Morettiho odváděli v poutech po schodech z verandy. Byl to krásný pohled.

„Hej, Moretti!“ zavolala Ellie. Ohlédl se na ni z trávníku. „Nebylo to tak zlé, co? Na kunsthistoričku.“

Díval jsem se, jak ho odvádějí, a myslel na to, že je to zásadní zlom v případu. Moretti promluví. Bude muset.

V tom okamžiku se před mýma očima začal odehrávat další děsivý děj.

Z auta parkujícího na ulici vystoupil muž s rukou v kapse bundy a vstoupil na Elliin trávník.

S hrůzou jsem to sledoval. Muž prošel kolem blikajících hlídkových vozů a vytáhl ruku z kapsy. Přistoupil k Morettimu střeženému z obou stran strážníky.

Z pistole namířené na hruď agenta FBI vyšly dva hlasité výstřely.

„Ne!“ vykřikl jsem a rozběhl se. Pak se můj hlas zlomil hrůzou. „Tati, ne…“

Právě jsem na vlastní oči viděl, jak můj otec zabil zvláštního agenta Georgea Morettiho.

Šestá část

NEDOŘEŠENÁ

ZÁLEŽITOST

Kapitola 92

ZÁSTUPCE ŘEDITELE v miamské centrále FBI Hank Cole se díval ze své kanceláře na panoráma Miami. Za ním už nebylo nic než nádherně modré moře. Kam se na tohle hrabe Detroit, pomyslel si. Nebo Fairbanks! Zamyslel se nad tím, jestli na Aljašce vůbec mají golfová hřiště. Cole věděl, že musí rychle najít cestu ven z té šlamastiky. Jestli si chce zachovat svůj post, jestli si má dál vychutnávat ten nádherný výhled.

Nejdřív se jeho úřad pustí do celostátního stíhání nevinného člověka. Dobře, to se stává. Každému bylo jasné, že všechno ukazuje na Kellyho. Ale pak hlavní vyšetřovatelka v tom případu obviní svého šéfa, že se ji pokusil zabít v její ložnici, aby zakryl skutečnost, že stál v čele toho zločinného spiknutí. A nakonec je agent Moretti zastřelen, když ho odvádí policie.

A kdo že ho zastřelí? Cole zmuchlal do koule list papíru. Otec původního podezřelého!

Sakra, tohle mě bude stát krk! Cole zaťal zuby. Tisk bude mít posvícení. Bude nutné zahájit interní vyšetřování. FBI ho rozcupuje na kusy. Cole ucítil bolest na hrudi a napadlo ho, že by to mohl být infarkt. Infarkt… to by bylo štěstí.

„Zástupce ředitele Cole?“

Otočil se od okna zpátky ke schůzi, která probíhala v jeho kanceláři.

Kolem konferenčního stolu seděli James Harpering, místní právní zástupce FBI, Mary Rappaportová, státní zástupkyně okresu Palm Brach, a Art Ficke, Morettiho nástupce.

A také hlavní postrach jeho kariéry, zvláštní agentka Ellie Shurtleffová osobně.

„Takže co tu máme,“ zeptal se Cole a snažil se, aby to znělo klidně, „co by potvrzovalo obvinění agentky Shurtleffové proti Morettimu?“

„Je tu původ té zbraně,“ odpověděl Ficke. „A Morettiho předchozí kontakty s Earlem Ansonem. Ukázka dobré detektivní práce.“ Kývl na Ellii Shurtleffovou. „Ale jsou to jenom nepřímé důkazy.“

„Je tu svědectví Franka Kellyho,“ poznamenala Ellie.

„Výpověď recidivisty, který zavražděného nenáviděl?“ Právník Harpering pokrčil rameny. „Ta by mohla obstát jen v případě, že bychom prokázali dřívější kontakty mezi těmi dvěma.“

„Máme asi osmačtyřicet hodin,“ odfrkl si Cole, „než to převezme někdo z Washingtonu. Když tedy uvěříme tvrzením agentky Shurtleffové, jak do toho zapadá Stratton? Můžeme ho nějak spojit s Morettim?“

„Kontakt mezi Morettim a Strattonem by byl pochopitelný,“ poznamenal Harpering. „Dohlížel přece na vyšetřování jeho případu.“

„A co znalosti o ukradených obrazech?“

„Moretti byl profík, pane,“ řekl Ficke.

„Zatraceně.“ Cole se odsunul se židlí od stolu. „Jestli byl Moretti špína, musím to vědět. To platí i pro Strattona. Agentko Shurtleffová,“ podíval se na Ellii, „je v zájmu téhle skupiny i vaší kariéry, abyste nám vysvětlila, jak se agent Moretti ocitl u vás doma.“

Kapitola 93

ELLIE SI ODKAŠLALA. Byla nervózní. Ne, slovo nervózní zdaleka nevystihovalo to, jak se právě cítila. Pověděla jim znovu o tom, jak se Ned vrátil z bratrova pohřbu a co mu tam jeho otec řekl. Také o tom, co se dozvěděli od Liz Strattonové. Jak s Nedem nastražili na Morettiho past poté, co zjistila původ té pistole.

Bylo to sice bláznivé, ale měla pocit, že jí věří. Nebo aspoň trochu.

„A jak dlouho jste vy a ten chlap Kelly… spolupracovali na tom případu?“ zeptal se zástupce ředitele Cole.

„Od té doby, co se vzdal policii,“ odpověděla Ellie a ztěžka polkla. Sklonila hlavu. „Možná o něco déle.“

„Možná o něco déle.“ Cole zaťal zuby a rozhlédl se kolem stolu, jako by očekával nějaké vysvětlení.

Ellie si znovu odkašlala. „Můžu ho dostat,“ řekla nejistě. „Strattona.“

„Už teď jste na tak tenkém ledě, zvláštní agentko Shurtleffová, že musíte mít úplně zmrzlé nohy.“ Cole si ji změřil pohledem.

„Můžu ho dostat, pane,“ zopakovala rozhodněji.

Cole přimhouřil oči. Podíval se na Harperinga a Fickeho, jestli se neusmívají. Tvářili se vážně.

„Tak dobře,“ povzdechl si zástupce ředitele. „Jak?“

„Myslím, že máme něco, co chce,“ vyhrkla Ellie.

„Ten obraz,“ přikývl Cole. „Toho… Gaumea? A co je na něm tak zvláštního?“

„To ještě nevím,“ řekla Ellie, „ale Stratton zatím netuší, že to nevíme.“

Cole pohlédl na Harperinga a Fickeho. Kolem stolu panovalo vyčkávavé ticho.

„Vy jste vyškolená v oboru umění, že, zvláštní agentko Shurtleffová?“ zeptal se Cole.

„Ano, pane,“ přitakala Ellie. Dobře věděl, že je to tak.

„A nemyslíte si tedy,“ Cole spojil dlaně, „že by bylo skoro sebevražedné pověřit vás takovým úkolem poté, co jste už udělala? Kdybyste neuspěla, v podstatě byste smetla do koše to, co ještě zbývá z mé kariéry.“

„Pro mě by to platilo také, pane.“ Ellie mu pohlédla zpříma do očí.

„Dobře,“ přitakal zástupce ředitele. Vrhl postranní pohled na Fockeho a Harperinga.

„Jak se teď věci mají,“ spustil právník, „zůstane Stratton na svoboděa nás čeká největší čistka od potopení tankeru Exxon Valdez –“

Cole si promnul spánky. „Čistě aby řeč nestála, zvláštní agentko Shurtleffová, co přesně byste potřebovala, abyste ten úkol zvládla?“

„Potřebuju pustit ven zprávu, že Moretti nepromluvil. Že se o Strattonovi vůbec nezmínil. A já že jsem byla odvolána z případu a teď mě vyšetřují.“

„To nebude těžké,“ připustil Cole.

„A ještě něco,“ pokračovala rychle Ellie.

„O co jde?“ Zástupce ředitele netrpělivě potřásl hlavou.

„Možná vám to bude připadat trochu neortodoxní, pane…“

„Jistě, zatímco doteď šlo přece všechno přesně podle předpisů.“ Cole se neubránil úsměvu.

Ellie se zhluboka nadechla. „Budu potřebovat Neda Kellyho.“

Kapitola 94

HRÁL JSEM SE SÓLEM žolíky u něho doma.

Byli jsme venku, v altánku u bazénu. Měl jsem domácí vězení, dokud se nevyřeší to, co se stalo u Ellie.

Šlo o takovou drobnost porušující podmínky mého propuštění na kauci – držení střelné zbraně.

Věděl jsem, že Ellie má problémy. Věděl jsem, že by mohla přijít o práci. Všechno vyšlo najevo: podíl mého otce v celé záležitosti, to, co Ellie zjistila o Morettim, náš rozhovor s Liz.

Teď, když byli Moretti a Liz mrtví, neměli jsme Strattona na co dostat. Sehrál všechno dokonale. To mě na tom všem štvalo nejvíc. To a můj otec. Frank si myslel, že si vyrovnává účty se svým nepřítelem, ale tím, že stiskl spoušť, vlastně dovolil, aby Stratton unikl.

„Pořád mi házíš srdce a já je pořád beru,“ řekl Sol s omluvným povzdechnutím.

„Dneska nejsem nejlepší soupeř,“ poznamenal jsem a vzal si další kartu.

„Teď nejde o soupeření, tohle je rehabilitace, Nede. Slíbil jsem to soudci. Kromě toho, jestli to bude takhle pokračovat, budu mít do zítřejšího odpoledne kauci zpátky a ty si půjdeš, kam budeš chtít.“

Usmál jsem se na něj. „Dělám si starosti o Ellie.“

„To vidím, hochu, ale já si myslím, že bude v pořádku. To děvče se o sebe dokáže postarat.“

„Snažila se mi pomoct a já ji přivedl do maléru. Chci dostat Strattona, Sole. Byl jsem si jistý, že už ho máme.“

„Já to vím, Nede.“ Sol položil karty na stůl. „A myslím si, že máš pořád ještě šanci. Něco ti povím o chlapech jako Dennis Stratton. Víš, v čem je jejich slabost? Vždycky si myslí, že jsou největší rybou v rybníku. Ale můžeš mi věřit, že vždycky je tam nejmíň jedna větší.“ Pohlédl mi do očí. „Ale nejdřív musíš udělat něco důležitějšího, Nede.“

„Co je to?“ zeptal jsem se. „Mám rozdat?“

„Ne, mluvím o tvém otci…“

„Můj skvělý otec nás přivedl do všech těch trablů,“ povzdechl jsem si a začal si rovnat karty v ruce. „Nebýt jeho, měli bychom někoho, kdo by mohl svědčit proti Strattonovi. Ani na chvilku jsem si nemyslel, že se zachoval ušlechtile.“

„Myslím, že prostě jednal jediným způsobem, kterým uměl. Ten člověk je nemocný. Proboha, co ta čtyřka?“

„Cože?“

„Odhodil jsi pikovou čtyřku, která mi chybí do postupky. Vůbec se nesoustředíš.“

Podíval jsem se do svých karet, uviděl, jaký v nich mám zmatek, a došlo mi, že jsem v duchu nejméně milion kilometrů daleko.

„Postarej se o tuhle osobní záležitost, synku,“ řekl Sol. Pořád měl na mysli mého otce. „Ta věc se Strattonem se vyřeší sama. I když možná,“ řekl, rozložil karty na stole a zachytil můj pohled, „možná bych v tom mohl být nápomocný.“

„O čem to mluvíš, Sole?“

„Vykládám, hochu… Mluvím totiž o té rybě. Probereme to později.“

Odhodil jsem károvou desítku.

„Zavírám!“ Sollie se rozzářil a vyložil zbývající karty. „Je to příliš snadné.“ Přitáhl si papír s body. Byla to jeho třetí výhra v řadě. „Když nezačneš hrát pořádně, nechám tě jít zpátky do vězení.“

K altánku přišla Winnie, Solova filipínská hospodyně, a ohlásila, že máme návštěvu.

V těsném závěsu ji následovala Ellie.

Vyskočil jsem ze židle.

„Vy musíte mít pořádnou škytavku, drahoušku.“ Sollie Roth se usmál. „Podívejte se na svého přítele. Dělá si o vás takové starosti, že hraje jako ponocný.“

„Má pravdu,“ přikývl jsem a objal ji. „Tak jak to šlo?“

Pokrčila rameny a posadil se ke stolu. „Tím, že jsem nechala zabít Morettiho a peču to s tebou, se ze mě stal odstrašující příklad pro ostatní agenty. Zástupce ředitele udělal, co musel. Dokud ten případ nevyřešíme, budu v disciplinárním řízení.“

„Udržíš si s svoji práci?“ zeptal jsem se s nadějí.

„Možná,“ odpověděla Ellie. „Záleží na jedné věci…“

„A na jaké?“ polkl jsem a předpokládal, že jde o nějakou vleklou byrokratickou proceduru.

„Na tom, jestli se nám podaří usvědčit Dennise Strattona.“

Nebyl jsem si jistý, zda jsem dobře slyšel. Seděl jsem tam a trochu zmateně si ji prohlížel. „Říkala jsi nám?“

„Jo, Nede,“ přitakala Ellie a na rtech se jí objevil slabý úsměv. „Ty a já. Půjdeme do toho spolu.“

Kapitola 95

ELLIE MUSELA nejdřív provést nějaké pátrání a to v uměleckém světě. Co sakra bylo na tom obrazu od Gaumea tak zvláštního?

Existuje nespočet způsobů, jak se dá něco dozvědět o malíři, dokonce i o takovém, o kterém skoro neslyšela a který zemřel před dobrými sto lety.

Připojila se na internet, ale o Henrim Gaumeovi tam nenašla skoro nic. Ten malíř žil naprosto nezajímavým životem. Nikomu nestál ani za biografii. Pak si ho vyhledala v Benezitu, rozsáhlé encyklopedii francouzských malířů a sochařů. Znovu se jí hodila její znalost francouzštiny. Ani tam však příliš neuspěla. Gaume se narodil v roce 1836 v Clamartu. Nějaký čas tvořil v Montmartru a mezi lety 1866 a 1870 vystavoval v prestižním Salonu de Paris. Pak zmizel z uměleckého světa. Ten ukradený obraz – Stratton za něj nikdy nepožadoval náhradu od pojišťovny – se jmenoval Faire le ménage (Domácí práce). Byla na něm hospodyně dívající se do zrcadla nad škopkem. Nedokázala najít místo jeho původu; nebyl uvedený na seznamu.

Ellie zavolala do galerie ve Francii, kde ho Stratton podle svých slov koupil. Majitel se na to plátno skoro nepamatoval. Řekl, že snad pocházel z pozůstalosti po nějaké staré ženě z Provance.

O samotný obraz jít nemohlo, ten Gaume byl naprosto nezajímavý.

Obsahoval snad něco důležitého? Nějaký vzkaz? Proč o něj Stratton tolik stál? Proč kvůli němu zemřelo šest lidí?

Rozbolela ji hlava.

Odstrčila bichle o malířích z devatenáctého století. V nich odpověď nenajde. Ta se skrývá někde jinde.

Co bylo na tom bezcenném Gaumeovi tak zvláštního?

Co je to, Ellie?

Pak jí to došlo, ale ne v jednom okamžiku, postupně, po kapkách.

Řekla jí to Liz Strattonová, než ji odvedli Strattonovy gorily. S rezignací ve tváři, jako by se už nikdy neměly setkat. Vy jste odbornice na umění. Proč myslíte, že si říká Gachet?

Samozřejmě. Klíčem bylo to jméno.

Doktor Gachet.

Ellie se zvedla od stolu. Nepodložené zvěsti se samozřejmě objevovaly už dlouho. Nikdy se však nepotvrdily. Ve van Goghově pozůstalosti se nic nenašlo. Ani když malířův bratr rozprodal jeho díla. Nic nevěděli ani jeho mecenáši Tanguy a Bonger.

Jedna z knih na jejím stole měla van Goghův portrét doktora na obálce. Ellie si ji přitáhla k sobě a zahleděla se do smutných modrých očí venkovského lékaře.

Za něco takového, pomyslela si, by se vyplatilo zabíjet.

Náhle si Ellie uvědomila, že mluvila se špatnými lidmi, hledala v nesprávných knihách.

Dívala se na slavný van Goghův portrét.

Pátrala v životě nepravého malíře.

Kapitola 96

„JSI PŘIPRAVENÝ?“ ujistila se Ellie a podala mi telefon.

Přikývl jsem a vzal si ho, jako by mi někdo podával pistoli, abych někoho zabil. V ústech jsem měl sucho, ale na tom nezáleželo. Od chvíle, kdy mi zavolala Dee a já hodinu nato našel Tess a své přátele mrtvé, jsem snil o odplatě.

Posadil jsem se do jednoho z křesel na Solově verandě. „Jsem, jsem připravenej…“

Věděl jsem, že se mnou Stratton bude mluvit. Bylo mi jasné, že se mu rozbuší srdce, jakmile uslyší mé jméno. Byl si jistý, že mám ten obraz. Vraždil kvůli němu a byl to zjevně muž, který vychází z předpokladu, že jeho instinkty jsou správné. Vytbkal jsem číslo. Telefon začal vyzvánět. Opřel jsem se a zhluboka se nadechl. Zvedla to jihoamerická hospodyně.

„Dennise Strattona, prosím.“

Představil jsem se a ona ho šla najít. Říkal jsem si, že to všechno brzy skončí. Slíbil jsem to. Daveovi. Mickeymu, Bobbymu, Bameymu a Dee.

„Tak to je ten slavný Ned Kelly,“ řekl Stratton, když dorazil k telefonu. „Konečně si můžeme promluvit. Co pro vás mohu udělat?“

Nikdy předtím jsem s ním nemluvil a nechtěl jsem se zdržovat zbytečnými řečmi. „Mám to, Strattone,“ zamumlal jsem. Nic víc.

„Máte co, pane Kelly?“

„Mám to, co hledáte. Celou dobu jste měl pravdu. Mám toho Gaumea.“

Chvilku bylo ticho. Zvažoval, jak má zareagovat. Jestli mluvím pravdu, nebo na něj chystám past.

„Kde jste, pane Kelly?“ zeptal se Stratton.

„Kde jsem?“ Odmlčel jsem se. Tohle jsem nečekal.

„Ptám se, odkud voláte, pane Kelly. Je těžké odpovědět?“

„Jsem docela blízko,“ připustil jsem. „Záleží jenom na tom, že mám ten obraz.“

„Tak docela blízko? Co kdybychom to vyzkoušeli? Víte, kde je U Chucka a Herolda?“

„Samozřejmě,“ odvětil jsem a pohlédl nervózně na Ellii. Podnik U Chucka a Herolda byla hlučná putyka v Palm Beach.

„Kousek od pánských záchodků je telefonní automat. Zavolám tam, řekněme od teď za čtyři minuty. Přesně, pane Kelly. Jste takhle ‚docela blízko‘? Dejte si záležet, ať zvednete sluchátko, až telefon zazvoní.“

„Nevím, jestli to stihnu,“ řekl jsem a mrkl na hodinky.

„Tak byste si měl pospíšit, pane Kelly. Teď už máte jen tři minuty a padesát vteřin a čas běží. Pokud chcete dál mluvit o té naší záležitosti, neměl byste ten hovor propásnout.“

Ukončil jsem hovor a pohlédl na Ellii.

„Jdeme,“ rozhodla.

Vyběhl jsem před dům a naskočil do jejího služebního auta. Ona a další dva agenti běželi za mnou a nasedli do dalšího vozu. Zařadil jsem rychlost, vylétl z brány a s kvílejícími pneumatikami zabočil širokým obloukem do South County Road. Těch šest nebo sedm bloků do Poinciany jsem ujel tak rychle, jak to jen šlo. Asi v šedesátce jsem řízl zatáčku a zastavil přímo před barem.

Podíval jsem se na hodinky. Čtyři minuty přesně. Cestu k toaletám jsem znal dobře. Svého času jsem v tom baru vypil pěkných pár piv.

Jakmile jsem doběhl k telefonu, začal vyzvánět.

Zvedl jsem sluchátko. „Strattone!“

„Vidím, že jste pohotový,“ prohodil, jako by se tím skvěle bavil. „Tak dobře, pane Kelly, jen vy a já. Nebylo třeba, aby na lince poslouchal ještě někdo jiný. Říkal jste něco o obrazu od Henriho Gaumea. Povězte mi, co jste tím přesně myslel?“

Kapitola 97

„PŘEMÝŠLEL JSEM, že bych ho předal policii,“ odpověděl jsem. „Určitě by se na něj rádi podívali.“ Na druhém konci bylo ticho. „Nebo můžeme uzavřít dohodu.“

„Je mi líto, ale s podezřelými z vraždy nevyjednávám, pane Kelly.“

„Tak to máme aspoň něco společnýho, Strattone. Já obvykle taky ne.“

„Milé.“ Stratton se zasmál. „Cože jste tak najednou změnil názor?“

„Nevím. Asi jsem sentimentální. Někde jsem slyšel, že to byl oblíbený obraz vaší ženy.“

Tentokrát se Stratton nezasmál. „Hledám plátno od Henriho Gaumea. Jak poznám, že to, o kterém tvrdíte, že ho máte, je to pravé?“

„Ale jo, je to ono. Hospodyně myje nádobí a dívá se do zrcadla nad škopkem. Na sobě má prostou bílou zástěru.“ Věděl jsem, že k policejní zprávě se mohl dostat každý. Ten popis nebyl zrovna důkaz. „Visel v chodbě vedoucí k vaší ložnici toho večera, co zemřeli mí přátelé.“

„Toho večera, co mě oloupili, pane Kelly. Popište rám.“

„Je pozlacený,“ nezaváhal jsem. „Starý. S jemně vyřezávaným okrajem.“

„Obratle ho. Je vzadu něco napsané?“

„Nemám ho tady s sebou,“ řekl jsem. „Zapomněl jste, že jsem v baru?“

„To nebylo moc chytré, pane Kelly,“ poznamenal Stratton. „Vzhledem k tomu, na čem se chcete dohodnout…“

„Je tam nápis,“ dodal jsem. Věděl jsem, že je to docela přesvědčivá informace. „Pro Liz, S láskou až na věky Dennis. Moc dojemné, Strattone. Vy jste ale číslo.“

„Nežádal jsem vás o komentář, pane Kelly.“

„Proč ne? Máte ho v ceně.“

„To není moc chytrá strategie rozčílit člověka, kterému se snažíte něco prodat. Čistě aby řeč nestála, jakou cenu máte na mysli?“

„Mluvíme o pěti milionech dolarů.“

„Pět milionů dolarů? Gaumeova vlastní matka by za to nedala víc než třicet tisíc.“

„Pět milionů dolarů, pane Strattone. Nebo ho předám policii. Jestli se dobře pamatuju, je to stejná suma, na které jste se původně domluvil s Mickeym, je to tak?“

Stratton se odmlčel. Nezdálo se však, že přemýšlí. Spíš si představoval, jaké by to bylo zlomit mi vaz. „Nevím přesně, o čem to mluvíte, pane Kelly, ale máte štěstí. Vypsal jsem na nalezení toho obrazu odměnu. Ale čistě pro jistotu, vzadu je napsané ještě něco. V prvém rohu rámu.“

Na vteřinu jsem zavřel oči. Snažil jsem se vybavit si všechno, co jsem o tom obrazu slyšel. Měl pravdu. Na rámu bylo ještě něco. Musel jsem odhalit něco, z čeho jsem se cítil mizerně. Jako bych někoho zradil. Lidi, které jsem miloval.

„Je tam číslo,“ zašeptal jsem do telefonu. „Čtyři-tři-šest-jedna-nula.“

Následovala dlouhá odmlka. „Výborně, Nede. Zasloužíte si tu odměnu za to, jak jste dokázal vodit všechny za nos. Včetně policie. Dneska večer budu na charitativní akci v Breakers. Pořádá ji fond Něco si přej. Jeden z Liziných oblíbených. Vezmu si tam apartmá na své jméno. Co kdybych se z večírku omluvil, řekněme kolem deváté?“

„Budu tam.“

Zavěsil jsem a čekal, až se mi tep vrátí k normálu. Když jsem vyšel z restaurace, čekalo u obrubníku černé auto. Ellie a dva agenti FBI se na mě netrpělivě dívali.

„Dohodli jsme se,“ vyhrkl jsem. „Na devátou večer.“

„Předtím máme ještě nějakou práci,“ řekl jeden z agentů.

„Možná později,“ opáčil jsem. „Teď mám něco důležitějšího.“

Kapitola 98

DOZORCE MĚ PROHLEDAL a odvedl dozadu k vazebním celám věznice okresu Palm Beach. „Co je to s vámi, Kellyové?“ zeptal se a potřásl hlavou. „Máte to v krvi?“

Můj otec ležel na kovové pryčně v cele a zíral do prázdna.

Chvíli jsem tam stál a pozoroval ho. Ve slabém světle jsem skoro rozeznal vybledlé rysy mladšího muže. Vybavila se mi scéna z mládí: Frank přichází domů ve velkém stylu a nese nějakou krabici. Maminka je u dřezu. Michael, Dave a já sedíme po škole u kuchyňského stolu a svačíme. Mně je asi devět let.

„Evelyn Kellyová…“ Otec matku obrací a tváří se jako televizní hlasatel. „Pojďteprosím sem!“

Otevře krabici a já nikdy nezapomenu na výraz v matčině tváři. Uvnitř je nádherný kožich. Frank jí ho přehodí přes ramena a zatočí s ní jako tanečník. Maminka zrudne a ve tváři se jí objeví radost smíšená s nedůvěrou.

Otec ji ohne dozadu jako při tanci a usměje se na nás. „Soutěžte s námi a první cena může být i vaše!“ Když se mému otci zachtělo, dokázal by svým šarmem vymámit i pistoli z ostříleného poldy.

„Ahoj, tati,“ oslovil jsem ho přes mříže.

Otec se překulil na bok. „Neddie,“ hlesl a zamrkal.

„Nevěděl jsem, co ti mám přinýst, tak jsem vzal tohle…“ Ukázal jsem mu sáček s tyčinkami Kit Kat a višňovými bonbony proti kašli Luden’s. Matka mu je nosila pokaždé, když za ním šla do vězení.

Frank se posadil a usmál se. „Vždycky jsem říkal tvý máti, že by se mi víc hodila pilka na železo.“

„Snažil jsem se. Ale ty detektory kovů člověk neoblbne.“

Uhladil si vlasy. „Ach jo, tahle nová doba…“

Podíval jsem se na něho. Byl hubený a trochu zažloutlý v obličeji, ale vypadal klidně a uvolněně.

„Nepotřebuješ něco? Nejspíš bych dokázal přemluvit Sollieho, aby ti sehnal dobrýho právníka.“

„Georgie to má pod kontrolou,“ ujistil mě a zavrtěl hlavou. „Vím, že si myslíš, že jsem to zase zvoral, ale já to musel udělat, Nede. I grázlové jako já mají svý pravidla. Moretti je porušil. Zabil mý příbuzný, moji krev. Některý věci se nedaj nechat jen tak. Chápeš?“

„Jestli jsi chtěl udělat něco pro Davea, měl jsi zastřelit Dennise Strattona. To on tam toho zabijáka poslal. Tím, co jsi udělal, jsi zmařil naši dobrou šanci ho dostat.“

„Tak čím to je, že mám konečně pocit, že jsem udělal něco dobrýho?“ Otec se usmál. „No, stejně jsem vždycky byl jenom malá ryba. Jsem rád, že jsi přišel, Nede. Chtěl bych ti něco říct.“

„To já taky,“ řekl jsem a chytil se oběma rukama mříží.

Frank se natáhl a nalil si sklenici vody. „Nikdy se mi moc nedařilo vidět tě takovýho, jakej jsi opravdu byl, viď, synku? Nikdy jsem ti nedal, co sis zasloužil, když ses očistil po tom maléru ve škole. Tenkrát jsem měl říct: Promiň, Nede, že jsem o tobě pochyboval. Jseš hodnej kluk – a dobrej chlap.“

„Poslechni, tati, o těchhle věcech už mluvit nemusíme…“

„Ale jo, musíme,“ opáčil otec. S námahou vstal. „Po tom, co umřel Michael, jsem si nejspíš nedokázal přiznat, že to byla moje vina. Něco ve mně jako by říkalo: Hele, mí kluci jsou stejný jako já. Je fakt, že když jsi dostal tu práci ve Stroughtonu, byl jsem na tebe zatraceně hrdej.“

Přikývl jsem, že rozumím.

„Ten den tam doma… to byl nejhorší den v mým životě.“ Otec mi pohlédl do očí.

„Myslíš Daveův pohřeb,“ přikývl jsem a hlasitě povzdechl. „Můj taky.“

„Jo.“ Jeho oči naplnil smutek. „Ale já mluvil o tom dni na stadionu. Když jsem tě nechal odejít a nést následky za to, co jsem udělal. Tenkrát jsem si uvědomil, co všechno jsem v životě provedl. Jakej se z tebe stal velkej chlap a co jsem to vždycky byl za hajzla. Já byl vždycky póvl, Neddie. Ale ty takovej nejseš.“

Frank se došoural k mřížím. „Říkám to s velkým zpožděním, ale omlouvám se, synku. Omlouvám se za to, jak jsem všechny zklamal.“ Položil své ruce na moje. „Vím, že tyhle slova jsou k ničemu, že nic nespraví. Ale je to jediný, co můžu udělat.“

Cítil jsem, jak mě v očích pálí slzy. „Jestli se Dave tam shora dívá,“ řekl jsem a pokusil se zasmát, „určitě si myslí: Páni, něco takovýho bych si rád poslechl o pár dní dřív.“Frank se také zasmál. „V tom byl vždycky můj malér – velký myšlenky, špatný načasování. Ale nechal jsem po sobě čistej stůl. Pro tvoji matku i pro tebe.“

„My toho chlapa dostaneme, tati.“ Stiskl jsem mu ruce. Po tvářích mi stékaly slzy.

„Jo, synku, dáš mu co proto.“ Naše oči se setkaly v němém, třpytivém objetí. A Sol měl pravdu. Všechno jsem mu odpustil. A nemusel jsem říct ani slovo.

„Musím jít, tati.“ Pohladil jsem ho po kostnatých prstech. „Nějakou dobu mě asi neuvidíš.“

„To doufám, že ne, synku,“ zasmál se. „Aspoň ne tam, kam mám namířeno.“ Pustil mi ruku.

Poodešel jsem chodbou lemovanou celami. „Hej, tati,“ zavolal jsem a otočil se. Hlas se mi zadrhával.

Frank stál ještě u mříží.

„Pověz mi něco. Ten kožich, cos tenkrát přinesl mámě – ten byl kradenej, viď?“

Pohlédl na mě a jeho oči pod těžkými víčky náhle ztvrdly, jako by říkal: Jak se mě můžeš na něco takového ptát? Pak mu přes rty přelétl úsměv. „Jasně že byl kradenej, synku.“ Naposled jsem se na otce usmál a odešel jsem.

Kapitola 99

TECHNIK FBI mi na tělo připevnil vysílačku.

„Celou dobu budeš mít u sebe mikrofon,“ řekla Ellie. Byli jsme v Solově domě, který jsme používali jako jakousi základnu. „Všude kolem budou naši lidé. Bude stačit jediné slovo a sesypeme se na Dennise Strattona ze všech stran.“

Byl tam teď celý tým agentů. Velel jim Morettiho nástupce, muž s tenkými rty, tmavými vlasy a rohovinovými brýlemi. Zvláštní agent Ficke.

„Tohle jsou základní pravidla,“ zdůraznil Ficke. „Zaprvé, bez Strattona neuděláte vůbec nic. Žádní prostředníci. Nevyslovíte Morettiho jméno. Nechci, aby si myslel, že nám něco prozradil. Nezapomínejte, že se Stratton s Ansonem nejspíš nikdy nesetkal. Neznal ani vašeho otce. Pokud to půjde, přimějte ho, aby mluvil o té loupeži. Kdo ji zorganizoval? Požádejte ho, aby vám ukázal šek. To bude stačit, abychom ho dostali. Zvládnete to?“

„Zvládnu, agente Ficku. Co ten obraz?“

„Tady… Vezměte si ho.“

Jedna agentka přinesla balík omotaný mnoha metry lepicí pásky. „Co je vevnitř?“ zeptal jsem se.

„Pořádný problém pro vás, když to otevřou,“ odpověděl Ficke. „Proto musíte nejdřív chtít vidět ten šek. Když půjde do tuhého, vložíme se do toho.“

Pohlédl jsem na Ellii. „Budeš tam?“

„Jistě že tam budu.“

„Budete mít krytí na všech úrovních,“ uklidňoval mě Ficke. „Jakmile dostanete, co potřebujeme, nebo jakmile otevřou balík, vyrazíme dveře. Nic se vám nestane.“

Nic se mi nestane. Podíval jsem se na něj. Připadal jsem si jako postradatelný vojín vyslaný prozkoumat minové pole. Jen jdi, nic se ti nestane. Všichni v místnosti věděli jedno: Stratton nemá v úmyslu nechat mě vyjít z hotelového pokoje živého.

„Chci si promluvit s Ellii,“ řekl jsem.

„Ona tomu tady nevelí,“ odsekl Ficke ostře. „Jestli máte nějaké otázky, ptejte se mě.“

„Žádné otázky nemám. Potřebuju si promluvit s Ellii. A ne tady. O samotě. Venku.“

Kapitola 100

VYŠLI JSME VEN k bazénu. Všiml jsem si, že nás Ficke sleduje mezi žaluziemi, tak jsem ji odvedl po schodech na pláž, do své kanceláře, tak daleko, jak to jen šlo.

Ellie si vyhrnula nohavice a nechala boty na schodech. Pak jsem skočili do písku. Slunce začínalo zapadat. Blížila se šestá hodina.

Vzal jsem ji za ruku. „Je tady hezky, viď? Docela se mi začíná stýskat po starých časech, když jsem dělal plavčíka. Tenkrát jsem netušil, jak se mám dobře.“

Vzal jsem ji za ramena a odhrnul jí z očí kadeř vlasů. „Důvěřuješ mi, Ellie, viď?“

„Nemyslíš, že je trochu pozdě ptát se mě na něco takového, Nede? Nezatkla jsem tě, když jsem měla příležitost. Ukradli jsme spolu auto. Zadržovali jsme informace, unesli korunní svědkyni… To jsou podle mě všechno projevy důvěry.“

Usmál jsem se. „Měla jsi tenkrát vystoupit z auta, když jsem ti to nabídl. Všechno by bylo jinak.“

„Jo, nejspíš bys byl ve vězení nebo mrtvý. A já bych si mohla být jistá svým teplým místem u FBI. Ale jak si tu chvíli vybavuju, neměla jsem moc na vybranou. Měl jsi přece pistoli.“

„A jak si vybavuju já, byla zajištěná.“

Přitáhl jsem ji k sobě a cítil, jak mi na hrudi silně buší její srdce. Ani jeden z nás jsme nevěděli, co se toho večera stane. A po něm už bude celý svět vypadat jinak. Čekal mě soud. Půjdu do vězení. Já budu zločinec a ona stále agentkou FBI.

„Chtěl bych vědět, Ellie, jestli mi budeš důvěřovat i dál. Už jenom chvíli.“

Odtáhla se ode mě a pokusila se mi vyčíst z očí, na co myslím. „Ty mě děsíš, Nede. Dostaneme ho a všechno to skončí. Prosím, hraj aspoň jednou podle pravidel.“

Usmál jsem se. „Budeš tam pro mě, Ellie?“

„Už jsem ti to povídala,“ přikývla a pohlédla na mě s odhodláním v očích. „Budu ti nablízku. Nenechala bych tě tam jít samotného.“

Vím, že nenechala. Znovu jsem ji k sobě přitáhl a pohlédl přes její rameno do zapadajícího slunce.

Neměl jsem to srdce říct jí, že jsem myslel potom.

Kapitola 101

ODBOČIT NA DLOUHOU příjezdovou cestu vedoucí k Breakers bylo jako vrátit se do jiného světa.

Dvě majestátní věže, pravděpodobně nejznámější dominanta Palm Beach, se koupaly v jasném světle. Velká veranda s klenutými průchody zvala hosty do haly a cestu jim ukazovaly aleje osvětlených palem. Kdysi sem přijížděli Flaglerové, Mellonové a Rockefellerové v přepychových soukromých vagonech. Teď se zde scházeli lidé, kteří se snažili chovat jako oni.

Toho večera jsem měl obvyklou atmosféru toho místa trochu narušit.

Zajel jsem s Elliiným fordem za mercedes a rolls-royce stojící na kruhové příjezdové cestě před hlavním vchodem. Z limuzín vystupovaly páry ve smokinzích a drahých róbách ozdobených třpytivými šperky. Já měl na sobě džínsy a zelenou košili značky Lacoste. Dokonce i muž parkující auta mi dal pohledem najevo, že tam nepatřím.

O těchto galavečerech smetánky jsem slyšel, dokonce jsem na několika pracoval jako číšník, když jsem poprvé přijel do Miami. Tvořily základ společenského života Staré gardy. Na pozvánkách vždy stálo, že se konají ve prospěch té či oné charitativní organizace, ale byla to spíš příležitost pro zbohatlíky pochlubit se svými drahokamy a šaty od předních návrhářů, nacpat se kaviárem a spláchnout ho šampaňským. Kolik z nich mělo vůbec nějaké ponětí o „dobré věci“, kterou oslavovali? Někde jsem se doslechl o ženě, jejíž manžel náhle zemřel a ona ho dala na několik týdnů k ledu, než skončí sezóna večírků.

Sem se opravdu nehodíš, Nede…

Strčil jsem si pod paži zalepený balík, který mi dali federálové, a vstoupil do haly. Procházela se tam spousta lidí jak ve večerních šatech, tak v červených uniformách personálu. Jen několik z nich bylo oblečených neformálně. Došlo mi, že jsou to nejspíš Strattonovi muži, kteří na mě dávají pozor. Nebo FBI.

FBI teď už nejspíš šílela a snažila se přijít na to, co se to sakra děje.

Podíval jsem se na hodinky – 20.40. Měl jsem dvacetiminutový náskok oproti plánu.

Zamířil jsem přímo k recepci. Přivítala mě atraktivní recepční jménem Jennifer. „Myslím, že tady mám vzkaz,“ prohodil jsem. „Od pana Strattona.“

„Pan Kelly, že?“ řekla s úsměvem, jako by mě očekávala. Vrátila se se zalepenou hotelovou obálkou. Ukázal jsem jí řidičák a obálku roztrhl. Na papíru s hlavičkou hotelu byla jen dvě slova: Pokoj 601.

Fajn, Nede. Jdi na věc. Na okamžik jsem zadržel dech a snažil se uklidnit nervy.

Zeptal jsem se Jennifer, kde se koná večeře charity Něco si přej a ona ukázala ke vchodu do Kruhového sálu na levé straně vyzdobené chodby.

Zvedl jsem zas svůj balík, „Gaumea“, a následoval dva páry ve večerním, o kterých jsem si byl jistý, že mají stejný cíl cesty.

Náhle mi ve sluchátku zapraskal něčí hlas. Byl to Ficke, a naštvaný. „Sakra, Kelly, co to děláte? Jste tam o dvacet minut dřív.“

„Je mi líto, Ficke. Změna plánu.“

Kapitola 102

PŘIDAL JSEM DO KROKU, dokud jsem neuviděl schodiště vedoucí do Kruhového sálu.

U vchodu se shromáždil menší dav lidí ve smokinzích a večerních šatech, kteří hlásili svá jména a ukazovali pozvánky. Do zabezpečení na letišti to mělo daleko. Ze sálu se ozývala hudba orchestru, na kterou by člověk tančil jen z donucení. Vmísil jsem se do davu.

Nějaká bělovlasá žena si mě změřila pohrdavým pohledem. Na uších se jí houpaly diamantové náušnice velké jako vánoční ozdoby. Protáhl jsem se kolem ní a byl jsem uvnitř. „Pane!“ zaslechl jsem, a nevšímal jsem si toho.

Koukej, ať to vyjde, Neddie.

Sál byl prostě nádherný, plný čerstvých květin, a z kazetového stropu visel obrovský lustr. Orchestr hrál „Bad, Bad Leroy Brown v rytmu ča-či.“Každá žena, kolem které jsem prošel, byla ověšená diamanty – náhrdelníky, prsteny, čelenky. Muži měli na sobě nažehlené smokingy s dokonale složenými kapesníčky. Jeden z nich tam chodil v kiltu.

Náhle mě někdo popadl zezadu za paži a vyvedl mě z davu. „Vchod pro poslíčky je vzadu, pane Kelly,“ zachraptěl mi ten člověk do ucha.

Otočil jsem se. Byl to Champ a culil se od ucha k uchu. „Dostal jsem tě, co, kámo?“

Byl oblečený jako dokonalý číšník a v ruce držel stříbrný tác s bliny s kaviárem. Až na oranžovou kštici tam dokonale zapadal.

„Kde je Stratton?“ zeptal jsem se ho.

„Vzadu – toho pitomce nepřehlídneš.“ Champ do mě dloubl. „Je to ten, co má na sobě smoking… Klídek, kámo,“ omluvně zvedl ruku, „jenom se to snažím trochu odlehčit.“

Mezi hosty jsem zaregistroval Strattonovu postavu. Pak jsem se rozhlédl po jeho gorilách.

„Nede,“ řekl Champ, odložil tác a stiskl mi rameno, „vyjde to, neboj. I když tohle jsem tvrdil před každým skokem a teď mám pár zpřeházenejch obratlů, který by asi nesouhlasily.“ Zamrkal na mě a uhodil svou pěstí o mou. „Nedělej si starosti, kámo. Kreju ti zadek.“

„Nede!“ Ve sluchátku zapraskal Elliin hlas. „Nede, co to děláš? Prosím…“

„Promiň, Ellie,“ řekl jsem s vědomím, že tou dobou už se jí musí zmocňovat panika. „Jenom zůstaň na příjmu. Prosím. Toho chlapa dostaneš.“

V davu jsem si všiml několika povědomých obličejů. Henry Kissinger. Sollie Roth, zabraný do hovoru s několika prominentními obchodníky. Lawson.

Pak jsem znovu uviděl Strattona. Stál v zadní části sálu, v ruce držel sklenku a povídal si s nějakou blondýnou v šatech s hlubokým výstřihem. Několik lidí kolem nich se smálo. Vtip spočíval v tom, že Liz byla čerstvě pod zemí a z něho se stal nejžádanější vdovec v Palm Beach.

Zhluboka jsem se nadechl a zamířil k němu.

Jakmile mě Stratton zahlédl, vytřeštil překvapeně oči. Pak se ovládl a na tváři se mu objevil odporný úšklebek. Jeho přátelé se na mě podívali, jako bych doručoval poštu.

„Jdete trochu brzy, pane Kelly. Neměli jsme se setkat později v pokoji?“

„Jsem tu právě včas, Strattone. Změna plánu. Říkal jsem si, že by byla škoda propásnout tak nádhernou oslavu. Vaši přátelé budou určitě rádi svědky našeho malého obchodu.“

Kapitola 103

NAHOŘE V JEDNOM z hotelových pokojů panikařila Ellie. Pořád křičela do mikrofonu: „Nede, co to děláš?“ ale nikdo neodpovídal.

„Ruším akci,“ rozhodl Ficke. „Ukončíme to fiasko.“

„To nemůžete udělat,“ namítla Ellie. Zvedla se ze svého místa u vysílačky. „Ned je v sále. Mluví se Strattonem. Zvládne to, teď“

„Buďte si jistá, zvláštní agentko Shurtleffová,“ řekl Ficke a zamračil se na ni, „že kdybychom šli tam dolů, bylo by to proto, abychom ho sebrali, ne mu pomáhali. Představení skončilo.“ Sundal si sluchátko s mikrofonem. „Nedovolím, aby ten kovboj přivedl FBI do maléru.“ Kývl na technika. „Ukončete spojení.“

„Ne,“ vykřikla Ellie a zavrtěla hlavou. „Dejte mi dva muže. Nemůžeme odsud jen tak odejít. Slíbili jsme mu pomoc. Potřebuje podporu. Vyjednává se Strattonem.“

„Tak tady zůstaňte a poslouchejte, agentko Shurtleffová,“ odsekl její šéf. „Páska se točí.“

Ellie nevěřila vlastním uším. On to prostě zabalil. Ned byl tam dole bez podpory.

„Slíbil, že Strattona dostane, a taky to udělá,“ řekla Ellie. „Nemůžeme jen tak odejít. Zabijí ho.“

„Vezměte si Downinga,“ rozhodl Ficke. „A dole v hale si vyzvedněte Fince.“ Lhostejně si ji změřil. „Toho chlapa jste do toho zatáhla vy, agentko. Je to váš problém.“

Kapitola 104

„MÁME TEN OBCHOD UZAVŘÍT TADY?“ zeptal se Stratton s tím svým slizkým, sebevědomým úsměvem, i když mi bylo jasné, že se snaží přijít na to, co se to sakra děje.

Odpověděl jsem na jeho úsměv svým. „Zabil jste mi bratra, Strattone. Opravdu jste si myslel, že to nechám být?“

Několik hlav se otočilo. Stratton se rozhlédl kolem, zjevně vyvedený z míry.

„Nemám tušení, o čem to mluvíte, pane Kelly, ale jako člověk, který je momentálně zatčený a čeká ho soud, nejste zrovna v postavení, ve kterém byste mohl pronášet nepodložená obvinění.“

„Zabil taky Liz,“ řekl jsem dost hlasitě, aby to všichni nablízku slyšeli. „A zakryl to tou směšnou aférkou, protože se ho chystala udat. Ukradl své vlastní obrazy a znovu je prodal. Pak nechal zabít ty lidi v Lake Worthu, aby se zdálo, že se loupež nevydařila. Ale pořád ještě něco hledá. Něco, o co přijít neměl. Je to tak, pane Strattone?“

Zvedl jsem přelepený balík.

Stratton vyvalil překvapeně oči. „Ach, pane Kelly, co to tam proboha máte?“

Dostal jsem ho. Držel jsem ho pod krkem. Viděl jsem, jak jeho klidná fasáda začíná praskat. Čelo se mu orosilo potem.

Všiml jsem si, že se k nám davem prodírá Lawson. A co hůř, objevil se i Strattonův osobní strážce s vlasy staženými do ohonu.

„Velká škoda, že Morettiho zabil váš otec,“ řekl Stratton. „Proč všem nepovíte i tohle? Myslím, že jste to vy, kdo se snaží něco zakrýt. Vy jste venku na kauci. Pro svá tvrzení nemáte nejmenší důkaz.“

„Důkaz…“Pohlédl jsem na něj a usmál se. „Důkaz je v tom obrazu.“ Pozvedl jsem balík. „V tom, který jsem vám měl dnes večer přinést, pane Strattone. V obrazu od Gaumea.“

Stratton těkal pohledem sem a tam, olizoval si suché rty a čelo se mu lesklo potem.

V okolním davu to tiše hučelo. Lidé se tlačili blíž a snažili se zaslechnout, o čem je řeč.

„To… to je absurdní,“ začal koktat, zatímco pátral po spřízněné tváři. Lidé čekali na odpověď. Škodolibě jsem se ušklíbl.

Pak se obrátil znovu ke mně, ale místo aby šel s pravdou ven, do tváře se mu pomalu vracelo obvyklé sebeovládání. „Tahle směšná scénka by mohla zabrat,“ nadhodil a v očích se mu zablesklo, „kdybyste v tom balíku opravdu měl zmíněný obraz. Je to tak, pane Kelly?“

V sále se rozhostilo ticho. Cítil jsem, jak se všechny oči upírají na mě. Stratton to věděl. Věděl moc dobře, že obraz nemám. Jak to?

„No tak, rozbalte to. Ukažte nám svůj důkaz. Nemohu se zbavit dojmu, že tohle vám při procesu moc nepomůže.“

Jak to mohl vědět? V mžiku jsem prošel všechny možnosti. Od Ellie… v žádném případě! Od Lawsona… nebyl mezi zasvěcenými. Stratton měl ještě jednoho informátora. Měl někoho u FBI.

„Já vás varoval, pane Kelly,“ řekl Stratton a ledově se usmál. „Tak už neplýtvejte mým časem.“

Podíval jsem se na Strattona. Nezmohl jsem se na víc než na bezmocné: „Jak to víte?“

„Pověděl jsem mu to já, Nede,“ zazněl hlas v davu.

Okamžitě jsem ho poznal a srdce mi vyskočilo až do krku. Přišel jsem o všechno, čemu jsem věřil, o všechny jistoty.

„Nede Kelly,“ pronesl Stratton pobaveně, „předpokládám, že Sola Rotha znáte.“

Kapitola 105

„PROMIŇ, NEDDIE,“ řekl Sol a pomalu vystoupil z davu.

Jako bych dostal políček. Vím, že jsem zbledl, šokovaný, zcela vyvedený z míry. Sol byl moje tajná zbraň, mé eso pro ten večer.

Nezmohl jsem se na nic jiného, než že jsem na toho starého muže vytřeštěně zíral. Našel jsem svého bratra mrtvého. Mí nejlepší přátelé byli brutálně zavražděni. Ale až do toho okamžiku jsem si neuvědomil, proti čemu vlastně bojuji. Boháči se podporují navzájem. Je to jako klub. Já stál mimo. Cítil jsem, jak mě v očích pálí slzy.

„Měl jsi pravdu,“ povzdechl si Sol provinile, „to já domluvil soukromý obchod mezi Dennisem a jedním velice trpělivým sběratelem ze Středozápadu. Má ty obrazy bezpečně uložené v trezoru, kde zůstanou celých dvacet let. Byl to docela lukrativní obchod, abych pravdu řekl…“

Nemohl jsem uvěřit vlastním uším. Každé jeho slovo se do mě zabodávalo jako kopí. Doufám, že sis ty peníze užil. Zemřel kvůli nim můj bratr a nejlepší přátelé.

Stratton kývl na gorilu s koňským ohonem. Cítil jsem, jak mě do žeber dloubl tupý předmět. Pistole.

„Ale nikdy jsem nepočítal s tím, ty chamtivý parchante,“ Solův tón se náhle změnil, když se obrátil ke Strattonovi, „že zemřou všichni ti lidé.“

Stratton zamrkal a úsměšek mu zmrzl na rtech.

„Nebo s tím, že budeš schopný zabít Liz, jejíž rodinu znám už čtyřicet let, ty hnusná kryso.“

Stratton zaťal zuby a zatvářil se nechápavě.

„Seděli jsme se založenýma rukama a dívali se, jak z ní vysáváš život, ty netvore. Přihlíželi jsme, takže neseme svůj díl viny. Jestli se za něco z toho stydím, je to tohle. Liz byla dobrá žena.“

Sollie sáhl do kapsy saka a vyndal igelitový sáček. V něm byl nějaký klíč. Hotelový klíč z Brazilian Courtu. Přesně jak jsme naplánovali. Tessin klíč. Obrátil se na osobního strážce, který na mě stále mířil pistolí. „Zapomněl sis to v kapse, svalovče. Příště buď opatrnější, co posíláš do čistírny.“

Stratton se díval na klíč jako uhranutý a šedl v obličeji. Všichni v Kruhovém sále viděli, jak mu to celé pomalu dochází.

Liz.

To Liz našla Tessin klíč. Pomstila se mu z hrobu.

Nevím, co bylo lepší, jestli sledovat Strattona, jak se rozpadá na kusy před očima svých známých, nebo si představovat, jak by se ta scéna líbila Daveovi a Mickeymu. Sol na mě mrkl, jako by říkal: Tak co, Nede? Ale mně v hlavě znělo jen: Proboha, Dave, doufám, že se díváš a vychutnáváš si to.

Pak se Sollie obrátil. Ne na mě, ale na Lawsona. „Myslím, že máte důkaz, který jste potřeboval…“

Detektiv postoupil kupředu a vzal Strattona za paži. Nikoho v sále to nepřekvapilo víc než mě. Ellie a já jsme si byli jistí, že Lawson je Strattonův člověk.

„Dennisi Strattone, zatýkám vás pro vraždy Tess McAuliffeové a Liz Strattonové.“

Stratton tam strnule stál, rty se mu třásly a vytřeštěně zíral na Sollieho.

Všechno se semlelo hrozně rychle. Svalovec s koňským ohonem mě popadl, použil jako štít a namířil na policistu. Champ vyskočil z davu, vrhl se na něj a srazil ho na zem. Chvilku spolu zápasili a pak ho Geoff převalil na záda.

„Nerad to říkám, kámo, ale dlužíš mi chromovanou boční mřížku na moji mašinu.“ Champ dal gorile hlavičku do čela, až jí hlava poskočila dozadu.

Pak se ozval výstřel.

Okamžitě se zvedl křik a lidé se začali tlačit k východu. „Někdo střílí!“ znělo všude kolem.

Podíval jsem se na Strattona, Lawsona, Sollieho… Nakonec můj pohled spočinul na Champovi. Seděl obkročmo na těle osobního strážce. Na rtech se mu objevil nevěřícný úsměv. Nejprve jsem si myslel, že říká: Vidíš, povídal jsem, že ti budu krejt záda, kámo. Pak jsem však pochopil, že je spíš v šoku. Skrz bílou košili mu prosakovala krev.

„Geojfe!“ vykřikl jsem. Začal se kácet k zemi. Přiskočil jsem k němu, zachytil ho a jemně položil na podlahu.

„Sakra, Neddie,“ řekl a pohlédl na mě, „tak za tohle mi ten hajzl dluží celou novou motorku.“

Práskla další rána a vypuklo peklo. Střílel Strattonův druhý osobní strážce. Viděl jsem, jak šel Lawson k zemi. Všichni ostatní si lehli na podlahu.

Kulka zasáhla osobního strážce do hrudi a hodila ho na okno. Cestou strhl těžké vyšívané závěsy. Pak jsem zahlédl Strattona, teď už volného a zbaveného Lawsonova sevření. Nenápadně couval ke dveřím do kuchyně.

Vykřikl jsem do mikrofonu na Ellii: „Champ to koupil. Je zraněný!“ Ale neodpověděla. To já změnil plán. Co teď?

„Proboha, kámo, běž za ním,“ vypravil ze sebe Champ. „Mám tady všechno pod kontrolou.“

„Drž se.“ Stiskl jsem mu ruku. „Brzo tady budou poldové. Předstírej, že čekáš, až ti natočej pivo.“

„Jo, jedno by mi teď bodlo.“

Natáhl jsem se po pistoli osobního strážce. Pak jsem se rozběhl za mužem, který platil chlapa, jenž zabil mého bratra.

Kapitola 106

KDYŽ ELLIE SE DVĚMA DALŠÍMI agenty FBI dorazila do sálu, bylo už po střelbě. Na chodbě postávali vyděšení lidé ve smokinzích a večerních róbách. Jakmile spatřili větrovky FBI, všichni ukazovali dovnitř. „Střílelo se tam. Někdo je zraněný.“

Ellie vběhla dovnitř s pistolí v ruce. Na scéně už byla hotelová ochranka. Skoro všichni hosté už byli venku. Na podlaze se válely převrácené židle, stoly a rozbité vázy s květinami.

Bylo to zlé.

Uviděla Lawsona, jak se opírá o zeď s rudou skvrnou na rameni. Vedle něj klečel Carl Breen a křičel do vysílačky. Na zemi byla tři další těla. Dvě vypadala na Strattonovy muže. Jeden byl přikrytý závěsem a zdálo se, že je mrtvý. Ve druhém poznala muže s koňským ohonem, který pronásledoval Neda. Byl v bezvědomí a nehrozilo, že by mohl utéct.

Třetího Ellie poznala podle oranžových vlasů.

Champ!

„Proboha!“ vyhrkla Ellie a spěchala k němu. Geoff ležel na zádech a jedno koleno měl pokrčené. Levou polovinu těla měl zakrvácenou; měl bílý obličej a trochu skelné oči.

„Bože, Champe…“ Ellie si klekla vedle něho.

Jeden člen ochranky mluvil do vysílačky, volal záchranku. Ellie se sklonila a pohlédla Geoffovi do očí. „Drž se. Budeš v pořádku.“ Položila mu dlaň na tvář. Byla zpocená a chladná. Cítila, že se jí oči lesknou slzami.

„Vím, mám toho hodně na svědomí,“ zamumlal Geoff a pokusil se o úsměv. „Vydával jsem se za číšníka a tak podobně.“

Ellie opětovala jeho úsměv. Lehce mu stiskla ruku. Pak se rozhlédla po sále.

„Ned běžel za ním,“ zašeptal Geoff. Ukázal pohledem směrem ke kuchyni. „Vzal si pistoli tohohle grázla.“

„Kruci,“ zaklela Ellie.

„Musel to udělat, Ellie.“ Novozélandan si olízl suché rty.

„Tak jsem to nemyslela,“ řekla Ellie. Zkontrolovala svou zbraň a ještě jednou stiskla Champovi ruku. „Ale já už Neda s pistolí viděla.“

Kapitola 107

PROBĚHL JSEM DVEŘMI do kuchyně. Vyděšený personál, který slyšel výstřely v sále, se tiskl ke stěnám a zíral na mě, nejistý, kdo honí koho.

Pohlédl jsem na černocha s čepicí šéfkuchaře. „Byl tady muž ve smokingu. Kam běžel?“

„Vzadu je východ,“ odpověděl kuchař a ukázal rukou. „Dá se tudy jít do haly. A nahoru do hotelu.“

Pokoj 601, vzpomněl jsem si.

Našel jsem schodiště a rozběhl se nahoru. Stálo to za pokus. Cestou jsem potkal dva mladíky scházející dolů.

„Neviděli jste tady běžet vysokého chlapa ve smokingu?“ zeptal jsem se.

Oba ukázali nahoru po schodech. „Ten člověk držel v ruce pistoli!“

O šest pater výš jsem otevřel těžké dveře a vyšel do chodby s červeným plyšovým kobercem. Naslouchal jsem, jestli neuslyším Strattonovy kroky. Nic. Pokoj 601 byl nalevo, poblíž výtahů. Pustil jsem se tím směrem.

Zabočil jsem za roh a spatřil Strattona. Hrbil se u dveří na konci chodby a snažil se je otevřít magnetickou kartou. Netušil jsem, co je uvnitř. Možná jeho posily.

„Strattone!“ křikl jsem a namířil na něj. Obrátil se a pohlédl na mě.

Skoro jsem se rozesmál, když jsem viděl, jak jeho chladný, neproniknutelný výraz vystřídala hrůza. Stratton zvedl ruku a vypálil. Kulka se zaryla do zdi kousek od mé hlavy. Mířil jsem na něho, ale nevystřelil. Přestože jsem ho k smrti nenáviděl, nechtěl jsem ho zabít.

Ale uviděl mou pistoli – a rozběhl se pryč chodbou.

Já za ním.

Jako kořist zahnaná do kouta začal zkoušet dveře kolem výtahů. Všechny byly zamčené. Byl tam i balkon, ale z něho by se dalo jen skočit dolů.

Pak se jedny dveře konečně otevřely – a on zmizel.

Kapitola 108

JAK JSEM STOUPAL s pistolí v ruce po šerém schodišti za Dennisem Strattonem, hlavou se mi mihla poněkud zvláštní vzpomínka.

Vrátil jsem se o mnoho let zpátky, do Brocktonu. Pral jsem se s Davem. On a jeden jeho přihlouplý kamarád dělali idiotské šimpanzí zvuky, když jsem se muchloval s dívkou jménem Roxanne Petrocelliová v parku kousek od našeho domu. Dohonil jsem ho u dětské prolézačky a podařilo se mi ho pevně chytit. Bylo to asi naposledy, co jsem Davea přemohl. Nasadil jsem mu nelzona a stále opakoval: „Vzdej to! Vzdej to!“ v naději, že přestane vzdorovat. On však ani muk. Stiskl jsem ho silněji a díval se, jak rudne v obličeji. Myslím, že kdybych ještě trochu zabral, zabil bych ho. Nakonec jsem slyšel Davea vykřiknout: „Tak jo, vzdávám to,“ a pustil jsem ho.

Chvilku tam stál, lapal po dechu a do obličeje se mu vracela normální barva; pak se na mě vrhl celou vahou a srazil mě na záda. Když si na mě klekl, ušklíbl se: „Teď je řada na tobě, blbečku. Vzdej to!“

Nevím, proč mi zrovna tohle blesklo hlavou, když jsem stoupal za Strattonem. Ale stalo se to. Bylo to jedno z těch zvláštních spojení v mozku, k nimž dochází, když se člověk ocitne v nebezpečí.

Schody vedly nahoru do jedné z obrovských věží hotelu Breakers. Byla na nich tma, ale za okny zářily do noci silné reflektory. Nikde jsem Strattona neviděl – ale věděl jsem, že je někde nahoře.

V hlavě mi jako vzdálené bubnování stále znělo: Teď je řada na tobě, blbečku. Vzdej to!

Otevřel jsem plechové dveře a vystoupil na plochou střechu hotelu. Byla to skoro neskutečná scéna. Kolem se rozkládalo celé Palm Beach. Viděl jsem světla Biltmoru, Flagler Bridge, činžáků ve West Palm. Z obrovských reflektorů podobných houfnicím tryskaly na věže a fasádu hotelu proudy světla.

Rozhlédl jsem se po Strattonovi. Kde sakra může být? Kolem byly jen role lepenky, nízké přístřešky a televizní satelitní antény. Po zádech mi přeběhl mráz.

Náhle třeskl výstřel a kulka se odrazila ode zdi vedle mé hlavy. Minula mě jen o pár centimetrů.

„Tak copak, pane Kelly? Snad jste si nepřišel pro pomstu? Je sladká?“

Do zdi věže práskla další rána. Přimhouřil jsem oči oslněné září reflektorů. Nikde jsem ho neviděl.

„Měl jste udělat, co jste slíbil. Oba bychom teď byli na nějakém lepším místě. Ale vám v tom bránila ta věc s vaším bratrem, co? Ta vaše pitomá pýcha, kterou máte vy Kellyové v genech.“

Přikrčil jsem se a snažil se ho najít. Do lepenky nad mou hlavou se zaryla další kulka.

„Blíží se konec,“ zachechtal se Stratton. „Ale zdá se, že máme přece jen něco společného, že, Nede? Zvláštní, že jsme o ní ještě nemluvili.“

Krev se mi začala vařit v žilách. Tess.

„Byla to sladká prdelka. Ti tví přátelé a bratr – to byl jenom obchod. Ale Tess… Té mi je líto. Vsadím se, že tobě taky. Ale co, byla to jenom další štětka.“

Pokud se mě snažil rozčílit, dařilo se mu to. Vyskočil jsem z úkrytu a vypálil dvě kulky směrem, odkud přicházel Strattonův hlas. Jeden světlomet zhasl.

V odpověď zazněl výstřel. Ucítil jsem palčivou bolest v rameni. Ruka mi vylétla k ráně a vypadla mi z ní pistole.

„Ale no tak, Nede!“ Stratton se objevil za konstrukcí s reflektory, „dávejte pozor, kamaráde.“

Vztekle jsem na toho parchanta zíral. Ve tváři měl ten samolibý úsměv, který jsem se naučil nenávidět i s tím jeho zpoceným vysokým čelem.

A pak jsem to uslyšel. Z dálky ke mně dolehlo slabé, pravidelné tepání. Blížilo se a sílilo.

Pak se po obloze začalo rychle přibližovat několik světel. Vrtulník.

„Zase špatně, pane Kelly,“ usmál se Stratton. „Už tu mám odvoz.“

Kapitola 109

ELLIE STOUPALA PO SCHODIŠTI vedoucím od dveří do kuchyně.

Cestou narazila do číšníka, který spěchal dolů a blábolil cosi o muži pronásledujícím nějakého šílence stoupajícího do šestého patra. Ned. Ellie mu řekla, aby za ní poslal všechny policisty a agenty FBI, které najde. Když dorazila do šestého patra, našla tam vyděšeného recepčního, jak křičí do telefonu, aby tam okamžitě přišla ochranka. Řekl jí, že na střeše jsou dva ozbrojení muži.

Ellie ještě jednou zkontrolovala svou pistoli a vstoupila na schodiště vedoucí do věže.

Co to sakra děláš, Nede?

Setřela si pot z obličeje. Na střeše uslyšela hlasy. Oběma rukama sevřela svůj glock.

Rychle vyběhla na nejvyšší schod a vyhlédla ven. Střechu věže ozařovaly reflektory. Kolem dokola zářila světla Palm Beach. Opřela se o těžké dveře. Co teď? Věděla, že Stratton s Nedem jsou tam venku. Jen klid, Ellie, napomínala se. Je to jako na cvičení. Drž se mimo palebnou linii. Zvaž situaci. Čekej na posily.

Jenomže na cvičení by se jí nemohlo stát, že všechno pokazí chlap, kterého nejspíš miluje.

Řekla si, že ví, jak na to. Vzala za kliku dveří a zhluboka se nadechla.

Pak uslyšela, jak se na střeše rozlehly dvě ostré rány. Ty všechno změnily.

Někdo tam střílel.

Kapitola 110

VŠECHNO JSEM POKAZIL jako skutečný amatér, kterým jsem i byl. Myšlenka, že Stratton unikne trestu za vraždu Mickeyho, Davea a své ženy mě totiž trápila víc než cokoliv jiného.

„Nebuďte tak smutný, Nede,“ pronesl Stratton bodře. „Na výlet poletíme oba. Jenom ten váš bude trochu kratší.“

Podíval se, jak daleko je vrtulník, a mávl pistolí, abych se pohnul. Nechtěl jsem se mu vzdát, dopřát mu uspokojení z toho, že uvidí v mých očích strach, ale věděl jsem, že jediná šance je poslechnout. FBI byla v budově. Někdo se tam nahoře určitě brzy objeví. Jenom kdyby se mi podařilo trochu ho zdržet.

Před sebou jsem měl nízkou a úzkou zídku, jediné, co mě dělilo od sedmipatrové propasti.

„No tak, pane Kelly,“ řekl Stratton posměšně. „Přišel čas vaší velké poklony. Takhle si vás budou lidé pamatovat.“

Vítr zesílil a já dostal skutečný strach. Strattonův vrtulník uzavíral kruh a blížil se ke střeše. Přede mnou ležela světla Palm Beach.

Stratton stál necelé dva metry za mnou a mířil mi pistolí na záda. „Jaký je to pocit, Nede, vědět, že budete mrtvý, zatímco já budu popíjet koktejl mai-tai na Kostarice a pročítat si ten jejich milý zákon o nevydávání stíhaných osob? To snad ani není spravedlivé, že ne?“

„Jdi k čertu, Strattone.“

Uslyšel jsem cvaknutí pojistky jeho pistole.

Sevřel jsem pěsti.V žádném případě. Nedonutí tě skočit dolů. Jestli tě chce zabít, bude muset stisknout spoušť. Pokud to dokáže.

„No tak, Neddie, buďte chlap.“ Stratton přistoupil blíž. Ohlušující tepání listů vrtule se odráželo od stěn hotelu. Slyšel jsem Strattonův posměvačný hlas: „Čistě abyste se cítil lépe, při svém vlivu bych u soudu stejně vyhrál.“

Udělal další krok ke mně. Neusnadňuj mu to, Nede.

Teď…!

Sevřel jsem pěsti a právě jsem se chtěl otočit, když jsem přes řev vrtulníku uslyšel něčí hlas.

Elliin.

„Strattone!“

Kapitola 111

OBA JSME SE OTOČILI. Ellie stála asi šest metrů daleko, částečně krytá září reflektorů na střeše. Paže měla zvednuté ve střeleckém postoji.

„Zahoďte tu zbraň, Strattone. Okamžitě. Pak odstupte od Neda. Jinak vám ustřelím hlavu. K tomu mi dopomáhej Bůh.“

Stratton se zarazil. Stále na mě mířil pistolí. Po spáncích mi začaly stékat čúrky potu.

Stál jsem zcela nehybně. Věděl jsem, že mě chce zabít. Stačilo, aby do mě strčil a shodil mě přes okraj.

Pohlédl koutkem oka na vrtulník, který visel asi deset metrů nad střechou. Boční dveře se otevřely a někdo vyhodil ven provazový žebřík.

„Myslím, že to neuděláte,“ křikl na Ellii. Popadl mě vzadu za límec a přitiskl mi pistoli k hlavě. „Nemyslím, že byste chtěla, abych vystřelil vašemu příteli mozek z hlavy. Kromě toho jste odbornice na umění. Pochybuji, že byste dokázala trefit Poslední večeři, kdyby vám ji roztáhli na zdi stodoly.“

„Řekla jsem, abyste zahodil zbraň, Strattone.“

„Obávám se, že rozkazy tady dávám já,“ řekl Stratton a potřásl hlavou. „My teď zamíříme k tomu žebříku. Necháte nás jít, protože to je jediný způsob, jak ho udržet naživu. A vy, buďte velice opatrná, aby na vás náhodou někdo nevystřelil z helikoptéry.“

„On nikam nepůjde,“ řekla Ellie. „Jakmile se od něj vzdálíte na krok – zjakéhokoliv důvodu – ustřelím vám hlavu. A čistě pro vaši informaci, Strattone, na tuhle vzdálenost bych se snadno trefila do oka kteréhokoliv učedníka v Poslední večeři –“

Poprvé jsem ucítil, že Stratton znervózněl. Rozhlížel se kolem a zvažoval co dál.

„Tudy, Nede,“ vyštěkl mi do ucha, pistoli přitisknutou k mé lebce, „a nic na mě nezkoušejte. Bude pro vás nejlepší, když mě necháte dojít k tomu žebříku.“

Udělali jsme dva kroky dozadu podél zídky. Vrtulník se s ohlušujícím řevem přiblížil a žebřík se teď kýval tři metry nad našimi hlavami.

Díval jsem se na Ellie a snažil se vyčíst z jejího pohledu, co chce, abych udělal. Mohl jsem ho zkusit odstrčit. Poskytnout jí prostor ke střelbě. Ale byli jsme opravdu blízko okraje střechy.

Stratton upíral pohled na houpající se žebřík. Chybělo už jen půl metru, aby na něj dosáhl.

„Ellie,“ řekl jsem, pohlédl na ni a pomyslel si: Doufám, ze pochopíš, co teďudělám.

Udělal jsem krok doleva a Stratton se musel pohnout se mnou. Náhle se ocitl ve sloupci světla jednoho ze silných reflektorů. Sáhl po žebříku, který už měl těsně nad hlavou.

„Ellie, teď –“

Strčil jsem do něho a Stratton se otočil s napřaženou zbraní, oslněný září reflektoru. Vykřikl: „Aach…!“

Ellie vypálila! Tmu prořízl oranžový záblesk. Kulka udeřila do Strattonovy hrudi. Jo! Stratton se zapotácel dozadu, odmrštěný nárazem kulky. Několik vteřin vrávoral a díval se dolů. Pak se nějak sebral a natáhl ruku. Žebřík jako by si ho našel a jeho prsty se obtočily kolem poslední příčle.

Vrtulník začal stoupat.

Stratton se chvilku jen nehybně kýval. Pak jako nějakým zázrakem nabral síly, na tváři se mu objevil úsměšek, jako by říkal: Vidíš, Nede, přece jsem ti to povídal, ne? Zvedl volnou ruku. Strnule jsem ho pozoroval a nedokázal jsem se ani pohnout.

Opět na mě namířil pistoli. Ten chlap mě přece jenom chtěl zabít.

Třeskl výstřel. Na Strattonově bílém smokingu vykvetl rudý květ. Pak jeho prsty povolily, zoufale zatápaly, ale nahmátly jen tmu.

Stratton se zřítil. Jeho chraptivý, šílený výkřik pohltila noc. Nerad to přiznávám, ale taky se mi chtělo křičet.

Doběhl jsem k okraji střechy. Stratton zůstal ležet na zádech na kruhové příjezdové cestě před vchodem do hotelu. Seběhl se kolem něho dav lidí ve večerních šatech a hotelových uniformách.

Ohlédl jsem se na Ellii. Nedokázal jsem rozeznat, jestli je v pořádku. Stála tam jako bez ducha, paže předpažené. „Je ti dobře, Ellie?“

Tupě přikývla. „Ještě nikdy jsem nikoho nezabila.“

Objal jsem ji zdravou paží a ucítil, jak se mi tiskne k hrudi. Několik vteřin jsme jen nehnuté stáli na střeše hotelu. Mlčeli jsme, jen jsme se zlehka pohupovali a snažili se vyrovnat s pocity, které většina lidí nikdy nezažije.

„Ty jsi změnil plán, Nede. Ty pacholku.“

„Já vím.“ Pohladil jsem ji po zádech. „Omlouvám se.“

„Miluju tě,“ řekla.

„Taky tě miluju,“ odpověděl jsem.

Ještě chvilku jsme jen tak stáli v náhle ztichlé noci. Pak Ellie zašeptala: „Půjdeš do vězení, Nede. Dohoda je dohoda.“

Utřel jsem jí z tváře slzy. „Já vím.“

Sedmá část

SEZNAMTE SE S

DOKTOREM ACHETEM

Kapitola 112

O OSMNÁCT MĚSÍCŮ POZDĚJI…

Brána federálního nápravného zařízení v Colemanu se otevřela a já vyšel do floridského slunce jako svobodný člověk.

Nesl jsem si jen sportovní tašku se svými věcmi a na rameni mi viselo pouzdro s notebookem. Vyšel jsem na nádvoří před věznicí a zastínil si rukou oči. A jak to bývá ve filmech, nevěděl jsem co dál.

Strávil jsem šestnáct měsíců v bloku s minimální ostrahou (půl roku mi odpustili za dobré chování) obklopen daňovými podvodníky, finančními šejdíři a bohatými synky, kteří se namočili do drog. Za tu dobu jsem dokázal zúročit své studium sociologie. Ukázalo se, že na ni mám docela talent.

Mohl jsem si promluvit s mnoha mladistvými a ztracenými existencemi o našich možnostech do budoucna a oni mi opravdu naslouchali. Myslím, že to bylo díky životní lekci, kterou mi dala ztráta nejlepších přátel a bratra a šestnáct měsíců za mřížemi. Ale pořád jsem nevěděl, co budu dělat dál. Stanu se zase plavčíkem?

Přelétl jsem pohledem tváře několika čekajících. Právě teď jsem chtěl znát odpověď na jedinou otázku.

Bude tam ona?

Ellie mě ve vězení pravidelně navštěvovala. Jezdila za mnou skoro každou neděli s knihami, filmy na DVD a milými vzkazy. Každá její návštěva znamenala konec dalšího týdne. Coleman byl jen pár hodin jízdy od Delray. Domluvil jsem si rande na 19. září 2005. Na den mého propuštění. Na dnešek.

Vždycky žertovala, že pro mě přijede v minivanu, jako když jsme se seznámili. Nezáleželo na tom, že já budu mít záznam v rejstříku a ona stále pracuje v FBI. Ellie se smíchem říkala, že se tím aspoň odliší od ostatních. Bude jedinou agentkou, která se schází s mužem, který byl v base.

Můžeš se spolehnout, říkala Ellie.

Pak jí FBI nabídla povýšení a přeložila ji zpátky do New Yorku. Stala se tam hlavou mezinárodního oddělení pro loupeže uměleckých děl. Byl to velký skok nahoru, který s sebou přinesl mnoho cest přes oceán. Z každotýdenních návštěv se staly každoměsíční. A minulé jaro se přestala objevovat docela.

Ano, občas jsme si poslali e-mail a několikrát týdně jsme spolu mluvili po telefonu. Říkala mi, že mě má pořád ráda a že je pyšná na to, co dělám. Vždycky prý věděla, že mám na víc. Ale já rozeznal v jejím hlase jiný tón. Ellie byla chytrá, mířila nahoru a po vyřešení toho případu dokonce vystupovala v ranních zpravodajských pořadech. Když se přiblížilo září, dostal jsem e-mail, že možná nebude ve Státech. Nechtěl jsem na ni naléhat. Vězení dokáže změnit člověku jeho sny. Jak dny ubíhaly, rozhodl jsem se, že pokud na mě bude čekat, budu nejšťastnější chlap v jižní Floridě. Pokud ne… byli jsme teď každý někdo jiný.

Na parkovišti před vězením stál jeden taxík a několik aut. Mladá latinskoamerická rodina se nadšeně rozběhla k někomu jinému.

Ale minivan jsem nikde neviděl.

Za plotem na konci dlouhé příjezdové cesty jsem však uviděl něco jiného. Usmál jsem se.

Povědomý světlezelený cadillac. Jedno ze Sollieho aut.

A na jeho kapotě seděl chlapík se zkříženýma nohama, v džínsech a modrém saku.

S oranžovými vlasy.

„Vím, že to není přesně to, v co jsi doufal, kámo,“ řekl Champ a lítostivě se usmál, „ale vypadáš jako chlap, kterýmu by se hodil odvoz domů.“

Stál jsem na rozpáleném asfaltu, díval se na něj a oči se mi začaly plnit slzami. Neviděl jsem Champa ode dne, co jsem šel do vězení. Strávil šest týdnů v nemocnici. Kulka mu zasáhla plíce a slezinu a odrazila se od páteře. Přišel o jednu ledvinu. Ellie mi řekla, že už nikdy nebude závodit.

Zvedl jsem tašku a došel k němu. Zeptal jsem se. „A kde přesně je doma?“

„Na Novým Zélandě máme takový rčení: Domov je tam, kde ženy chrápou a pivo je zadarmo. Pro dnešní večer mluvíme o mým gauči.“

Objali jsme se a poplácali po zádech. „Vypadáš fakt moc dobře, Champe. Vždycky jsem tvrdil, že tě čeká skvělá budoucnost.“

„Dělám teď pro pana Rotha. Koupil zastoupení Kawasaki v Okeechobee.“ Podal mi vizitku. Geoff Huntere. BÝVALÝ NÁRODNÍ ŠAMPIÓN V KATEGORII SUPERBIKE. OBCHODNÍ PARTNER. „Když už na nich nemůžu závodit, tak je aspoň prodávám.“

Geoff mi vzal zavazadla. „Co říkáš na tu káru, kámo? Tenhle starej autobus mi nahání strach. Nikdy jsem se necítil bezpečně v něčem, co má střechu a čtyři kola.“

Posadil jsem se na sedadlo spolujezdce a Geoff hodil má zavazadla do kufru. Pak nasoukal své dosud bolavé tělo za volant. „Tak uvidíme,“ řekl a rozhlížel se, kam má strčit klíček. „Mám matný tušení, jak se to dělá…“

Nastartoval motor, hodil tam rychlost a vystřelil od chodníku. Otočil jsem se a naposled se podíval na věže colemanského nápravného zařízení mizící v dálce. S nimi se rozplývala i část mých snů.

Champ dupl na plyn a dvacetiletý cadillac se rozeřval na nějakou novou rychlost, která zřejmě léta ležela ladem. Pobaveně na mě zamrkal. „Co kdybychom to vzali po dálnici, kámo? Zkusíme, co tenhle starej pták umí.“

Kapitola 113

SOLLIE PRO MĚ poslal druhý den ráno.

Když jsem přišel k němu domů, díval se na CNN v pokoji s výhledem na bazén. Vypadal možná o něco starší a bledší, ale když mě uviděl, jeho oči se jasně rozzářily. „Neddie… moc rád tě vidím, chlapče.“

Ačkoliv mě Sollie nikdy ve vězení nenavštívil, dával na mě pozor. Spojil mě s děkanem postgraduálních studijních programů v jižní Floridě, poslal mi knihy a počítač a ujistil komisi posuzující mou žádost o předčasné propuštění, že mě zaměstná, když budu chtít. Také mi od něj přišlo milé vyjádření soustrasti, když se doslechl, že můj otec zemřel.

„Vypadáš dobře, hochu.“ Potřásl mi rukou a poplácal po zádech. „Tyhle instituce musejí dneska být něco jako Ritz Carlton.“

„To dělá všechen ten tenis, mahjong, kanasta…,“ řekl jsem. Poplácal jsem se po zadku. „Půlky mě pálí od skluzavky do bazénu,“ dodal jsem s úsměvem.

„Hraješ ještě žolíky?“

„V poslední době jenom o kolu a poukázky do kantýny.“

„Nevadí.“ Vzal mě za paži. „Založíme novou tabulku. Pojď, doprovoď mě ven.“

Vyšli jsme z domu. Sol měl na sobě bílou košili, pečlivě zastrčenou do světle modrých golfových kalhot. Posadili jsme se ke karetnímu stolu u bazénu. Vytáhl balíček karet a začal je míchat. „Bylo mi líto tvého táty, Nede. Ještě že ses s ním mohl naposledy vidět, než zemřel.“

„Díky, Sole,“ hlesl jsem. „Dobře jsi mi poradil.“

„Vždycky dávám dobré rady, hochu. A ty ses jimi pokaždé řídil. Kromě té malé eskapády na střeše hotelu. Ale myslím, že všechno dobře dopadlo. Všichni nakonec dostali, co chtěli.“

„A co jsi chtěl ty, Sole?“ podíval jsem se na něj.

„Spravedlnost, hochu, stejně jako jsi po ní toužil ty.“ Pomalu rozdal karty.

Nezvedl jsem je. Jen jsem tam seděl a pozoroval ho. Pak jsem položil dlaň na jeho ruku, když začal sbírat karty. „Chci vědět, jak to bylo, Sole. Nikdy jsem o tom nikomu neřekl. Dokonce ani Ellii.“

Sollie se zarazil. Poklepal na karty a úhledně je srovnal. „Myslíš s tím Gaumem? Jak jsem věděl, co je nasáno na zadní straně? To je v pořádku, Nede. Myslím, že tím jsme si kvit, ne?“

„Ne, Sole,“ řekl jsem ostře a pohlédl mu odhodlaně do očí. „Ani náhodou.“

Myslel jsem na Davea. A na Mickeyho, Bameyho, Bobbyho a Dee. Zavražděné za něco, co neudělali. „Ty jsi Gachet, viď? To ty jsi ukradl toho Gaumea.“

Sol na mě upřel oči pod těžkými víčky a pak svěsil ramena jako provinilé dítě. „Asi ti dlužím vysvětlení.“

Poprvé mi došlo, jako moc jsem Sollieho podceňoval. Vybavila se mi jeho poznámka, že se Stratton považuje za největší rybu v rybníku, ve kterém je ale vždycky nějaká větší.

Pozorně jsem ho sledoval.

„Jednou ti něco ukážu, Nede,“ řekl Sol tiše, „a za svoje mlčení dostaneš spoustu peněz. Každý dolar z těch, které sis chtěl vydělat v den, kdy jsi jel za svými přáteli.“

Snažil jsem se zachovat klid.

„Byl to milion dolarů, Nede, jestli se dobře pamatuji. A když už jsme u toho, co takhle další za tvé přátele a ještě jeden za Davea? To jsou tři miliony. Nemohu napravit to, co se jim stalo. Nemohu to odčinit. Jsem starý muž. Peníze jsou všechno, co dnes mám… No, ne tak úplně…“

Solovi se zalesklo v očích. Vstal od karetního stolku. „Pojď se mnou.“

Zvedl jsem se ze židle a Sol mě dovedl do části domu, kde jsem ještě nikdy nebyl. Do pracovny vedle své ložnice. Tam otevřel obyčejné dřevěné dveře, které vypadaly jako vchod do šatny. Stáli jsme však před dalšími dveřmi s číselnou klávesnicí.

I

Sol vytlikal svými kostnatými prsty kód a druhé dveře se odsunuly do strany. Za nimi byl výtah. Sol mi pokynul, abych nastoupil. Pak zadal další kód. Kabina se zavřela a začala pomalu klesat.

O pár vteřin později se výtah zastavil a dveře se automaticky otevřely. Byli jsme v malém předpokoji se stěnami obloženými zrcadly a dalšími, tentokrát ocelovými dveřmi. Stiskl tlačítko a odsunul se kovový kryt, pod kterým byl malý monitor. Položil na něj dlaň. Objevil se záblesk, rozsvítilo se zelené světlo a ocelové dveře zabzučely.

Sol mi sevřel paži. „Zadrž dech, Neddie. Brzy uvidíš jeden z posledních velkých divů světa.“

Kapitola 114

VSTOUPILI JSME DO ROZLEHLÉ, nádherně osvětlené místnosti, na podlaze ležel přepychový koberec, klenutý strop lemovaly krásné ozdobné lišty. Jediným nábytkem byla čtyři vysoká kožená křesla, každé obrácené k jedné stěně.

Nemohl jsem uvěřit vlastním očím.

Na stěnách viselo osm obrazů. Osm mistrovských děl.

Nejsem žádný odborník, ale poznal jsem jejich autory, aniž bych se musel dívat do příruček. Rembrandt. Monet.

Narození Páně. Michelangelo.

Vyobrazené scény se mi nesmazatelně vrývaly do mozku. Všechny ne vyčíslitelné.

Jeden z posledních velkých divů světa!

„Proboha, Sole,“ vyhrkl jsem a vytřeštěně se rozhlížel, „tys ale byl zatraceně pilná včelička!“

„Pojď…“ Sol mě vzal za paži. Na dřevěném stojanu uprostřed místnosti jsem uviděl něco, co jsem znal jen z doslechu. Zdobný zlatý rám. Hospodyni v zástěře sklánějící se nad škopkem. Při práci ji jemně osvětloval paprsek světla. Všiml jsem si podpisu v rohu.

Henri Gaume.

Všude kolem byla mistrovská díla. Další Rembrandt. Chagall. Pohlédl jsem na Sola a pokrčil rameny. „Proč to?“

Sol přistoupil k obrazu a jemně zvedl plátno. K mému úžasu se pod ním skrývala další malba. Poznával jsem ji. Zobrazovala muže sedícího u stolu v zahradě. Zpod bílé čapky mu vyčuhovaly rozcuchané rezavé vlasy. Ve tváři měl moudrý výraz, ale jeho pronikavé modré oči hleděly smutně. Strnule jsem na to zíral.

„Nede,“ řekl Sol a ustoupil, „chci, aby ses seznámil s doktorem Gachetem.“

Kapitola 115

ZAMRKAL JSEM, pohled upřený do očí toho smutného, shrbeného muže. Trochu se lišil od postavy v knize, kterou mi nechal Dave. Ale byl to rozhodně van Gogh. Celou dobu ukrytý pod Gaumem.

„To je pohřešovaný doktor Gachet,“ prohlásil Sol hrdě. „V posledním měsíci svého života namaloval van Gogh dva Gachetovy portréty. Tenhle dal svému domácímu a obraz strávil posledních sto let na půdě jednoho domu v Avers. Pak se o něm dozvěděl Stratton.“

„Měl jsem pravdu,“ zamumlal jsem a cítil, jak ve mně kypí vztek. Kvůli tomuhle plátnu zemřel můj bratr a přátelé. A měl ho Sollie.

„Ne,“ Sol nesouhlasně potřásl hlavou. „Ten obraz ukradla Liz. Dozvěděla se o té falešné loupeži a přišla za mnou. Její rodinu jsem znal dlouhá léta. Měla v úmyslu manžela vydírat. Ani nevím, jestli vůbec věděla, proč je ten obraz tak důležitý. Bylo jí jen jasné, že si ho Dennis cení nade vše, a chtěla mu ublížit.“*

„Liz?“

„S Lawsonovou pomocí. Když dorazila policie přivolaná poplašným zařízením.“

Zatočila se mi hlava. Vybavil jsem si toho vysokého detektiva z Palm Beach, kterého Ellie považovala za Strattonova muže. „Lawson? On pracoval pro tebe?“

„Detektiv Vem Lawson pracuje pro město Palm Beach,“ opravil mě Sol. „Ale dá se říct, že mi občas předává informace.“

Díval jsem se na Sola novýma očima. Bylo to jako podívat se v jiném světle na něco, co si myslíte, že znáte.

„Rozhlédni se kolem sebe, Nede. Vidíš toho Vermeera? Tkadleny. Od začátku osmnáctého století byl považován za ztraceného. Ale neztratil se. Byl jen v soukromých rukou. A Smrt Izáka, tenhle Rembrandt. Po něm zbyly jen zmínky v jeho dopisech. Neví se ani, jestli vůbec existuje. Tři sta let visel nepoznaný v jedné kapli v Antverpách. V tom spočívá krása tohoto pokladu. Nikdo o něm nemá ani tušení.“

Nezmohl jsem se na nic jiného než na užaslý pohled.

„A tamhleten Michelangelo,“ kývl hlavou Sol, „toho bylo opravdu těžké najít.“

Na stěně mezi Rembrandtem a Vermeerem bylo volné místo. „Pojď, pomoz mi,“ vyzval mě Sol a zvedl Gacheta. Společně jsme ho pověsili na zeď mezi dvě další umělecká díla. Pak jsme ustoupili.

„Vím, že to nepochopíš, synku, ale pro mě tohle představuje celou mou životní pouť.

Mohl bych ti nabídnout tvou starou práci, ale myslím si, že se jako zámožný člověk budeš chtít pustit do něčeho jiného. Můžu ti něco poradit?“

„Proč ne?“ pokrčil jsem rameny.

„Být tebou, jel bych do letoviska Camille Bay na Kajmanských ostrovech. Tam na tebe čeká šek na první milion dolarů. Dokud tohle zůstane naším tajemstvím, obdržíš každý měsíc další platbu. Třicet pět tisíc dolarů na stejný účet po dobu pěti let. Mělo by to vydržet déle než já. Pokud bys měl samozřejmě jiné úmysly a sem dolů našla cestu policie, naší dohodě by byl konec.“

Pak jsme oba chvíli mlčeli a jen se dívali na ztraceného Gacheta. Ty odvážné tahy štětcem, ty smutné, vědoucí modré oči. Náhle jsem měl pocit, že jsem v nich něco zahlédl, jako by se na mě starý doktor usmíval.

„Tak co mu říkáš, Neddie?“ Sol si prohlížel portrét s rukama založenýma za zády.

„Nevím…“ Naklonil jsem hlavu ke straně. „Je trochu pokřivený. Nalevo.“

„Přesně to si myslím i já, hochu,“ usmál se Sol Roth.

Kapitola 116

NÁSLEDUJÍCÍHO DNE JSEM nasedl do letadla do George Townu na Velkém kajmanském ostrově. Modrý taxík mě dovezl na plážemi lemované pobřeží letoviska Camille Bay.

Přesně jak říkal Sollie, měl jsem tam na své jméno rezervovaný pokoj. Nebyl to přímo pokoj, ale úžasný bungalov s doškovou střechou postavený na pláži a stíněný vysokými palmami. Patřil k němu i soukromý bazén.

Odložil jsem cestovní tašku a zahleděl se na tyrkysovou mořskou hladinu.

Můj pohled padl na dvě zalepené obálky opřené o telefon na psacím stole. Bylo na nich mé jméno.

V první bylo přivítání od ředitele hotelu A. Georgea McWilliamse, doplněné košem s ovocem a radou, abych mu jako host pana Sola Rotha neváhal zavolat, jakmile budu cokoliv potřebovat.

Druhá obsahovala výpis z účtu v Královské kajmanské bance, kde byl na mé jméno uložen jeden milion dolarů.

Milion dolarů.

Posadil jsem se a ještě jednou si výpis se svým jménem prohlédl, abych se ujistil, že se mi to nezdá. Ned Kelly. A všechny ty krásné nuly.

Proč jsem neskákal radostí?

V myšlenkách jsem se vrátil do svého starého bonnevillu toho večera před dvěma lety, než jsem spustil ta poplašná zařízení. Tenkrát jsem doufal v rychlé zbohatnutí. Snil jsem o tom, jak budu s Tess popíjet pomerančové martini na palubě drahé jachty. S milionem dolarů v bance.

A teď jsem ho měl. Měl jsem svůj milion. A nejen to. Měl jsem i palmy a malou zátoku. Mohl jsem si koupit jachtu, nebo si ji aspoň pronajmout. Sen se mi splnil, i když jinak, než jsem čekal. Mohl jsem si dělat, co jsem chtěl.

A přesto jsem se neradoval.

Seděl jsem za psacím stolem, když náhle mi pohled padl na předmět, který jsem měl přímo před sebou.

Měl jsem to celou dobu před očima, ale nevšímal si toho, když jsem otevíral obálky. Váhavě jsem to zvedl.

Byla to jedna z těch malých hraček od firmy Matchbox, replika auta.

Byl to malý minivan dodge.

Kapitola 117

„DOKÁŽEŠ SI PŘEDSTAVIT, jak je těžké sehnat tady skutečný?“ ozval se náhle za mnou Elliin hlas.

Otočil jsem se. Stála tam, hezky opálená, v džínové sukni a růžovém tričku. Tak trochu mžourala do slunce, které zapadlo za mnou. Srdce se mi rozběhlo jako motor závodního auta, když se přidá plyn.

„Když jsem se naposledy cítil takhle,“ řekl jsem, „celej život se mi rozpadnul na kusy.“

„Můj taky,“ přitakala Ellie.

„Tys nepřišla,“ řekl jsem a předstíral, že se zlobím.

„Povídala jsem, že musím odjet ze země,“ opáčila Ellie. „A tady jsem.“ Popošla směrem ke mně.

„Musel jsem jet dvě hodiny do Palm Beach s Champem, kterej se snažil závodit s dvacet let starým cadillacem. Víš, jaký to bylo utrpení? Horší než v base.“

Udělala další krok. „Ty můj chudáčku.“

Položil jsem si malý minivan na dlaň. „Hezká hračka,“ ocenil jsem. „Jenom nikam nedojede.“

„Ale ano, Nede,“ ujistila mě Ellie a položila si dlaně na srdce. „Dojede přímo sem.“

„Bože, Ellie.“ Už jsem to nevydržel. Přiskočil jsem k ní, objal ji a stiskl tak silně, jak jen jsem dokázal. Srdce jí tlouklo jako ptáčeti. Sklonil jsem se a políbil ji.

„Tohle by se FBI nelíbilo,“ řekl jsem, když jsem ji pustil.

„Kašli na FBI,“ opáčila Ellie. „Dala jsem výpověď.“

Znovu jsem ji políbil. Pohladil jsem ji po vlasech a přitiskl si její hlavu k hrudi. Chtěl jsem jí povědět o Solovi. O tom, co jsem viděl v jeho domě. O jeho mistrovských dílech. O pohřešovaném Gachetovi. Pokud byl na světě někdo, kdo si to zasloužil vědět, byla to Ellie.

Ale jak říkal Sol, vždycky jsem dal na jeho rady.

„A co budeme dělat teď?“ zeptal jsem se. „Zít z mýho univerzitního titulu?“

„No, teď se projdeme po pláži a já doufám, že uděláš něco romantického, jako třeba že se mě zeptáš, jestli si tě nechci náhodu vzít.“

„Chceš si mě vzít, Ellie?“

„Tady ne. Venku. A pak si možná promluvíme o tom, jak prožijeme zbytek života. Na rovinu, Nede.“

Šli jsme se tedy projít po pláži. A já ji požádal o ruku. Souhlasila. Pak jsme dlouho neřekli ani slovo. Jen jsme se brouzdali příbojem a dívali se, jak v ráji zapadá slunce.

A do hlavy se mi vkradla myšlenka, že je to vlastně docela legrační, když si chlap jako já vezme bývalou agentku FBI…

Ale to samé si samozřejmě mohla říkat Ellie o Nedu Kelly m… psanci.

Epilog

Kapitola 118

O DVA ROKY POZDĚJI…

Zvonění telefonu mě dostihlo, právě když jsem spěchal z domu. Na ruce jsem držel dvacetiměsíčního Lumpíka Daveyho a zrovna se chystal položit celých jeho deset kilo do náručí Beth, naší slečny na hlídání.

Ellie už byla v práci. Otevřela si galerii v Delray, kde jsme se usadili v nevelkém malebném bungalovu několik bloků od pláže. Specializovala se na francouzské malíře devatenáctého století a prodávala jejich obrazy v New Yorku a také v Palm Beach. V obývacím pokoji nad krbem nám dokonce visel jeden Henri Gaume.

„Ned Kelly,“ řekl jsem a sevřel sluchátko mezi uchem a ramenem.

Šel jsem pozdě do práce. Stále jsem pečoval o bazény. Až na to, že jsem koupil společnost Tropické bazény, největší v oblasti. Měli jsme na starost ty nejpřepychovější od Bocy po Palm Beach.

„Pane Kelly,“ ozval se neznámý hlas, „tady je Donna Jordán Cullityová. Jsem partnerkou v právnické firmě Rust, Simons a Cullityová tady v Palm Beach.“

Tiše jsem Beth informoval, že se vrátím o půl páté. „Ano?“ řekl jsem do sluchátka.

„Znal jste pana Sola Rotha?“ zeptala se právnička.

„Ano,“ zopakoval jsem s jinou intonací.

„Je mi to líto, ale musím vás informovat, že pan Roth nedávno zemřel.“

Do hlavy se mi navalila krev a sevřel se mi žaludek. Věděl jsem, že je Sol už nějaký čas nemocný, ale vždycky to zlehčoval. Naposledy jsem ho navštívil ani ne před měsícem. Žertoval, že mají s Champem v plánu vypravit se na harleyi ke Grand Canyonu. Podlomila se mi kolena, jako když jsem se dozvěděl o smrti svého otce. „Kdy?“

„Asi před týdnem,“ odpověděla paní Cullityová. „Už delší dobu věděl, že má rakovinu. Skonal poklidně, ve spánku.

V souladu s jeho přáním o tom nebyl informován nikdo jiný než jeho rodina.“

„Díky, že jste mi dala vědět,“ řekl jsem otupěle. Vybavilo se mi, jak jsme spolu stáli v jeho podzemní galerii a dívali se na obrazy. Věděl jsem, že mi Sol bude chybět.

„Po pravdě řečeno, pane Kelly,“ pokračovala právnická, „to není důvod, proč jsem vám volala. Byli jsme pověřeni, abychom se postarali o vyřízení jeho závěti. Jsou tam některé body, které si nepřál zveřejnit. Říkal, že to pochopíte.“

„Myslíte ty platby na účet na Kajmanských ostrovech?“ Bylo mi jasné, proč si Sol nepřál, aby pravda o nich nevyšla najevo. Usoudil jsem, že po jeho smrti jsme vyrovnáni. „Naložte s tou záležitostí, jak chcete, paní Cullityová. Do smrti budu Solovi vděčný.“

„Vlastně si myslím, že bychom se měli setkat, pane Kelly,“ dodala Cullityová po krátké pauze.

„Setkat?“ Opřel jsem se o zeď. „Proč?“

„Vy to asi nechápete, pane Kelly. Nejde o ty platby. Volám vám kvůli ustanovení v závěti pana Rotha. Je tu jedna věc, která má připadnout vám.“

Kapitola 119

DOKONALÁ TREFA, tak jsem tomu před dvěma lety říkal.

Ne, tohle je mnohem víc než dokonalá trefa… Je to jako výhra v loterii, kámo, jak by řekl Champ. Je to jako výkop, který vyhraje Superpohár v posledních vteřinách zápasu.

Co uděláte, když vám spadne do klína nejdražší umělecké dílo na světě?

No, nejdřív na něj budete zírat. Možná miliónkrát. Na muže s bílou čepicí sklánějícího hlavu nad stolem a hledícího na vás melancholickýma očima.

Budete na něj zírat, dokud si nezapamatujete každý barevný odstín, každou vrásku v té unavené tváři. Budete se snažit přijít na to, jak něco tak prostého může být tak magické. Nebo proč to skončilo u vás.

Nebo jestli takovou sumu peněz vůbec chcete.

Právník ho odhadl na zhruba sto milionů dolarů.

Pak to povíte ženě. Řeknete jí všechno. Všechno, o čem jste přísahali, že si necháte pro sebe. Sollieho tajemství je už přece v bezpečí.

A pak, až přestane ječet a snažit se vás praštit, ji odvedete, aby se na ten zázrak poprvé podívala. Spatříte ve tváři své manželky krásný výraz, směsici úžasu a posvátné bázně. „Proboha, Neddie…“ Jako když slepec poprvé uvidí barvy.

I vám to vyrazí dech.

A pak podržíte před obrazem své desetiměsíční dítě a řeknete: Jednoho dne, Daveyi, ti o tom povím úžasnej příběh.

Jenom nebudete chtít sto milionů dolarů.

Vrátíte se tedy k zásadní otázce. Co s ním? Koneckonců je přece kradený, ne?

Mohli byste klidně navštěvovat bankety pro smetánku v Palm Beach. Váš obličej by se mohl objevit v časopisech na lesklém papíře. Nebo v televizi? A co článek v ARTnews?

Prohlížíte si Gachetův obličej. A pak to spatříte. V držení jeho nakloněné hlavy. V těch moudrých, melancholických očích.

Nejsou to oči doktora, který tam sedí v horkém červnovém slunci. Jsou to oči malíře, který ho zpodobnil.

A pomyslíte si: Co asi věděl? Komu tohle nakonec doopravdy patří?

Strattonovi? Solliemu? Liz?

Rozhodně ne mně.

Ne, mně ne.

Jsem přece jenom plavčík, ne?

Kapitola 120

NÁSLEDUJÍCÍ ROK…

„Připravený?“ Ellie a já jsme vzali Daveyho za ruce a vedli ho dolů k moři.

Pláž byla toho dne úžasně tichá a prázdná. V mírném příboji se procházelo několik lidí na dovolené. Stará žena celá v bílém a s širokým slamákem na hlavě hledala mušle. Ellie a já jsme pomohli Daveymu seskočit z duny do vody.

„Připravený,“ odpověděl můj syn odhodlaně. Kštice jeho blond vlasů zářila jako slunce.

„Dobře. Dělá se to takhle.“ Smotal jsem kousek papíru a zastrčil ho do hrdla láhve od piva Coors Light. Můj bratr ho míval rád. Pak jsem na něj pevně narazil zátku a uhodil do ní dlaní.

Usmál jsem se na Ellii. „Mělo by to držet.“

„Nikdy jsem se s Davem nesetkala, ale myslím, že by se mu to líbilo.“ Ellie souhlasně přikývla.

Mrkl jsem na syna. „Na.“ Podal jsem mu láhev. Popošli jsme dál do vln. „Počkej, až se vlna bude vracet do moře.“Ukázal jsem na zpěněný hřeben. „Vidíš ji?“

Davey přikývl.

„A teď,“ řekl jsem a trochu ho postrčil, „házej!“

Můj dvacetiměsíční syn se rozběhl do vody a vší silou hodil. Láhev dolétla asi metr daleko, ale zachytila ji ustupující vlna a odnesla dál na moře.

Pak láhev zasáhla další vlna a ona poskočila, ale pokračovala v cestě, jako by si byla vědoma svého poslání. Všichni jsme zajásali. O pár vteřin později už úspěšně proplouvala mezi vlnami na otevřené moře.

„Kam plave, tati?“ zeptal se malý Davey a zastínil si oči.

„Možná do nebe,“ řekla Ellie a dívala se za ní.

„Co v ní je?“

Pokusil jsem se mu odpovědět, ale hlas se mi trochu zadrhl v hrdle.

„Je v ní dárek,“ odpověděla Ellie za mě. Vzala mě za ruku. „Pro tvého strýčka Davea.“

V láhvi byl vlastně novinový článek vystřižený z New York Times. V uplynulých několika dnech ho přetiskla většina největších novin na světě.

V úterý dopoledne utrpěl celý umělecký svět šok, když byl obraz, darovaný na charitativní aukci v Palm Beach na Floridě, původně považovaný za reprodukci pohřešovaného van Goghova obrazu nečekaně prohlášen za originál.

Komise odborníků, skládající se z kunsthistoriků a kurátorů velkých aukčních síní, která plátno několik dní studovala, prohlásila obraz za dávno zmizelý druhý portrét doktora Gacheta, namalovaný několik týdnů před smrtí slavného malíře. Doktor Donald Suckling z Kolumbijské univerzity, který komisi vedl, označil jeho náhlé objevení za „úžasnou a zázračnou událost pro milovníky umění a svět jako celek“. Dodal, že nikdo nemá „nejmenší tušení“, kde obraz po uplynulých sto dvacet let byl.

Ještě záhadnější je to, jak se obraz objevil a kdo ho anonymně daroval Fondu Liz Strattonové, charitativní organizaci v Palm Beach pomáhající zneužívaným dětem, založené zesnulou manželkou floridského finančníka, která byla zavražděna v rámci tragické série zločinů, jež toto módní letovisko postihla před několika lety.

Obraz byl součástí tiché aukce pořádané výše zmíněným fondem. Podle mluvčí organizace Page Lee Hujtyové byl „darován a doručen anonymně. Ani na vteřinu nás nenapadlo, že by mohl být pravý“.

Cena tohoto uměleckého díla, která se podle odhadů blíží jednomu stu milionu dolarů, z něj dělá největší dar v dějinách poskytnutý konkrétní nadaci.

„Záhadu nijak neobjasnil ani lístek přiložený k obrazu,“ říká Huftyová. Stálo na něm: „Pro Liz. Ať konečně prospěje dobré věci.“Vzkaz byl podepsán Ned Kelly, což by mohl být odkaz na legendárního australského lupiče z devatenáctého století, který proslul svými dobrými skutky.

„Je to jako nějaký bláznivý, štědrý a nevysvětlitelný vtip,“ dodala Huftyová. „Ale ať to byl kdokoliv, měl pravdu. Tenhle dar přinese nepředstavitelné množství dobra.“

„Tamto je nebe?“ zeptal se malý Dave a ukázal na obzor.

„To já nevím,“ řekl jsem a díval se, jak se láhev naposledy zaleskla a zmizela v moři. „Ale myslím, že odtamtud už tam není daleko…“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai