Ridley Pearson

Dobrodinec

1

Bledý výraz, jakoby bez života, křičel na Daphne Matthewsovou z obličeje mladé dívky přes celý pokoj.

Téměř všechny dospívající děti, které vyhledaly Azyl, k tomu měly nějaký důvod. Společným rysem těch, kteří utíkali z domova, byly vpadlé tváře a špinavé vlasy, stejně jako roztrhané džíny, uválená trička a nepříjemný zápach.

Suterénní pokoj bez oken v baptistickém kostele King Center v ulici South Jackson byl prostý jakýchkoli

barev, až na podivnou směsici nezarámovaných plakátů na zdech. Ve vyrovnaných řadách tu stálo třináct postelí se šedivými vlněnými přikrývkami. Na každé přikrývce ležel bílý ručník a nevýrazná zelená krabička z lepenky se zubním kartáčkem, hřebenem, mýdlem, balíčkem kondomů a letáčkem o AIDS.

Na druhé straně haly, vedle místnosti s ústavním prádlem, byl pokoj pro chlapce, jen s osmi lůžky.

Chlapci, jak se zdá, nevyhledávali pomoc takových zařízení tak často jako třinácti až osmnáctileté dívky, které představovaly větší procento mladistvých tuláků bloumajících po ulicích Seattlu.

Ostatní dobrovolní zaměstnanci Azylu uvítali Daphninu odbornou kvalifikaci psychologa i to, že patřila k seattleskému policejnímu sboru, i když její policejní zkušenost nikdo často nepřipomínal a už vůbec se o ní nezmiňoval před děvčaty. Pro Daphne znamenala každá dívka, která prošla dveřmi Azylu, specifický problém. Každá z nich měla svůj vlastní neopakovatelný a často děsivý příběh. Jejich příchod znamenal prosbu o pomoc. Byly bez domova. Bez peněz. V nic a ničemu nevěřily. Přicházely závislé na drogách.

Těhotné. Špinavé. Nemocné. Úkolem každého dobrovolníka bylo všechno tohle změnit, navázat kontakt mezi uprchlíkem a poradci, doktory, zajistit útočiště v nějakých domovech působících jako dočasné mezistupně při návratu do normálního života, zajistit vládní podporu, pomoci nalézt zaměstnání, bydlení, zabezpečit terapeutické programy a vytvořit pocit bezpečí. Pro záchranu života a znovuzískání rovnováhy.

Daphne se pomalu posadila na postel proti dívce a přinutila se k úsměvu na uvítanou, který v ní vždycky vyvolával pocit, že je mizera a podvodnice. K úsměvům nebyl rozhodně jediný důvod. Všimla si, že děvče má v loketní jamce malinký stroupek, a rázem jí poklesla nálada. Naštěstí nezaregistrovala žádné jiné stopy po jehle. Možná to byl dívčin první pokus. A při trošce štěstí snad i poslední. Dívka se na Daphne ani na okamžik nepodívala, strnulým pohledem zírala kamsi do místnosti.

„Nechtěla by sis lehnout?“ navrhla Daphne jemně.

Dívka nepatrně přikývla. Daphne odsunula ručník a krabičku na stranu a pomohla jí položit hlavu na polštář. Někteří z opilců to měli rádi, i někteří narkomani, ale tentokrát se při fyzickém kontaktu Daphne vzmáhal kolem žaludku pocit, že jde o něco horšího. Nebyla si jistá, o co přesně. A hlavně si nebyla jistá, jestli se to chce vůbec dozvědět.

Když se dívka převracela naznak, pronikavě vykřikla a křečovitě se chytila na boku.

Daphne jí odhrnula z obličeje zacuchané vlasy a úplně sebou škubla, když si všimla růžového kolečka na dívčině spánku. Aniž se přesvědčila, věděla, že na druhé straně je také. Elektrošok.

„Zima,“ postěžovala si dívka chraptivým skřípavým hlasem.

Daphne ji přikryla, řekla, že „bude za minutu zpátky“, a pospíchala pro Sharon Shafferovou, která právě přijela. Sharon, drobná žena s pozoruhodnou postavou, obrovskýma šedýma očima a velkými ústy, která sama kdysi Azylem prošla, v něm teď působila jako jeho zástupce a mluvčí a pohybovala se v okruhu Rotary klubů a dámských dýchánků ve snaze zajistit Azylu finanční prostředky. Jak pro zaměstnance, tak pro pacienty byla symbolem pomoci, kterou Azyl poskytoval, jeho hlavní osobou a svatou patronkou. Pro Daphne byla nejmilejší přítelkyní.

Daphne požádala ostatní zaměstnance, aby obvolali nemocnice a zjistili, jestli nebyl někdo propuštěn z psychiatrického léčení nebo jestli nepostrádají nějakého pacienta. O novém příjmu řekla Sharon pár slov, když spolu šly přes místnost. O vpichu, o známkách terapie elektrošokem, o tom, že si dívka pevně drží bok.

„Myslíš na to, že bychom ji měly přivázat?“ zeptala se Sharon. Ovládala způsob, jak číst Daphne myšlenky. Ale než se Daphne vzmohla na odpověď, Sharon pokračovala: „Chvilku počkáme, ano?

Neexistuje horší pocit bezmoci než tenhle. Je to příšerné. Znám to.“ Daphne se nepřela. Mezitím došly k dívce a posadily se každá na jednu stranu postele.

„Kde to jsem?“ divilo se děvče nahlas. „A proč jsem tady?“

„Jediný důvod, proč tu jsi,“ vysvětlovala Sharon uklidňujícím hlasem, „je ten, žes nechtěla být na ulici.“

Na chvilku zaváhala. „Rozumíš?“

Dívka s bolestivým výrazem rychle zavřela oči. Pohled na takové utrpení, bylo psychické nebo fyzické? –

Daphne zraňoval, a taky ji zneklidňoval. Narkomani většinou necítili nic. A kombinace vpichu a známek po elektrošoku ji varovala, že by mohlo jít o nějaký ústav. Kromě toho se hlásil i její policejní instinkt, ta dívka se mohla bez jakékoli známky varování rozběsnit.

Sharon klidným tónem pokračovala dál. „Tady jsi v bezpečí. Já se jmenuju Sharon. Taky jsem utíkala jako ty. A tohle je Daphne. Jsme tady jen samé ženy. Rozumíš mi? Postaráme se o tebe. Dáme ti najíst. A nic po tobě nechceme. Vůbec nic.“ Děvče začalo plakat. „Ani se nechystáme něco oznamovat policii nebo tvým rodičům. Tady jseš doma. A v bezpečí. Ať už jsi udělala cokoli, je to za tebou. Tady se ti nemůže nic stát. Jestli potřebuješ lékařské ošetření, dostaneš ho. Nechceme od tebe nic, jen jméno. Něco, abychom tě mohly oslovovat. Křestní jméno stačí. Řekneš nám, jak se jmenuješ?“

„Cindy,“ odpověděla dívka. „Nemůžete jim říct, ať přestanou?“ dodala zoufale.

„Tady se ti nic nestane, Cindy,“ opakovala Sharon. Natáhla se a uchopila dívku za bezvládnou paži.

Cindy se pokusila posadit. Bolestivě vykřikla, znovu se pevně chytila za břicho a pak si oběma rukama přikryla uši. „Nemůžete jim říct, ať přestanou?“ prosila.

Pokrývka se z ní svezla. Na boku měla vlhkou krvavou skvrnu. Bodnutí? dumala Daphne. Jak to, že si rány nevšimla předtím? Děvče znovu zaprosilo: „Slyšíte, jak štěkají? Nemůžete je umlčet?“

Daphne se natáhla a vyhrnula dívce košili. Pokožka pod ní byla dohněda zbarvená jódovou tinkturou, která se používá při operačních zákrocích. Středem skvrny se táhl asi deseticentimetrový řez lemovaný popraskanými stehy. Rána byla tak čerstvá, že se ještě nestačila zacelit. Dívka musela ztratit ohromné množství krve.

„Volejte 911!“ zakřičela Sharon přes pokoj. „Potřebujeme sanitku, honem!“ Pak se pohledem setkala s Daphne a zašeptala: „Co do háje znamená tohle?“

2

Daphne svírala v prstech kliku, ale nemohla se přinutit ji stisknout a otevřít dveře. Z nočního klubu se ozývala tlumená melodie jeho jazzového piana. Pečlivě se klubu Big Joke vyhýbala, protože za nový způsob života zaplatili oba značnou cenu a tou cenou bylo dodržování vzdálenosti. Naposledy s ním strávila večer před dvěma lety. Jeden jediný večer, jediný moment, který byl už dlouho minulostí, ale jí v paměti zůstalo všechno s plastickou věrností. Teď už stála oběma nohama pevně na zemi a on měl rodinu. Proč něco z toho pokoušet? Sama si odpověděla: protože potřebuje nejlepšího možného policajta, potřebuje Lou Boldta, ať už v činné službě nebo ne.

U chodníku zastavilo auto. Vystoupil z něj mladý pár a blížil se ke dveřím. Musela se rozhodnout, buď se otočí a odejde, nebo vejde dovnitř. Existovali i jiní lidé, na které se mohla obrátit. Ne tak dobří jako Boldt, ale rozhodně stejně kvalifikovaní.

K čertu! Vešla dovnitř. Malý podsaditý vrátný bez jediného vlasu na hlavě, ale s navoskovaným knírem připomínajícím leteckou vrtuli, si od ní vyžádal dvoudolarový poplatek pro pianistu. Pro pianistu, pomyslela si. Seržanta, měla chuť ho opravit. Pro nejvychvalovanějšího policajta, který kdy odešel ze služby, tak důležitého pro oddělení vražd, že byl jeho odchod pořád brán jako prodloužená dovolená.

Rozhodla se hrát to tímhle směrem. Podala vrátnému peníze. Směšná cena, bylo by to laciné i za dvojnásobek.

Klub působil ještě ošuměleji, než si pamatovala. Nízký strop visel nad místností plnou malých stolků zjizvených stopami po cigaretách a židliček bez opěradel. Do cihlové stěny zabudovali docela hezký krb.

Byla to imitace, stejně jako cihly.

Dva reproduktory nad její hlavou naplňovaly místnost zvuky piana. Vlevo se nějací mladíci věnovali videohrám. Napravo, za imitací čínského paravánu, na kraji malého pódia, kde o víkendech předváděli

svoje umění herci, stálo piano a za ním byl muž, který na ně hrál. Daphne přešla místnost směrem ke stolkům. Byla nervózní a trochu se i bála. Svítil na něj jeden modrý reflektor. Hlavu měl skloněnou v naprosté soustředěnosti nad klaviaturou. Pomyslela si, že by to světlo nemělo být modré, protože ho dělalo starší, než byl. Řekla by mu víc než pětačtyřicet. Stejný dojem vyvolávaly i jeho řídnoucí vlasy.

Pokud se dalo věřit osvětlení, převládal v nich o něco šedivější odstín. Ale pokud by měla o totožnosti hudebníka nějaké pochyby, napůl vypitá sklenice s mlékem by je vyvrátila. S očima ve stínu vypadal na svém vyvýšeném místě jako nějaká sova. Uvědomila si, že takhle na něj vždycky myslela. Jako na sovu sedící někde nahoře na větvi, mimo dosah, moudrou, mlčenlivou a vždy majestátní. Někomu naháněla strach, jinému přinášela inspiraci, pro ni to byla kombinace obojího.

Podařilo se jí úspěšně projít mezi těsně nastavěnými stolky. Nezdálo se, že by dneska bylo dobré obecenstvo. A Boldt patřil k těm, kteří si věci brali až příliš osobně. Přemýšlela, jestli by toho neměla využít při své snaze získat jeho pomoc při pátrám.

Bar z ořechového dřeva si sem přivezl vlastník klubu, Bear Berenson, až z nějaké hospody v Británii. Za barem viselo zrcadlo s nalepeným obtiskem z nějakého místního pivovaru a s vyvěšenou nabídkou burských oříšků, pomfritů a čerstvých ústřic. Za pípou stála jako na stráži nějaká žena s přísným obličejem a s neúměrně silnou vrstvou make-upu. Na zákazníky upírala pohled plný naděje jako rybář, když si obhlíží moře.

Daphne se svezla na volnou židli a mávnutím přivolala jedinou servírku, vysokou černošku s postavou tanečnice. V téže chvíli si všimla, že ji Boldt zaregistroval. Vzhlédl a jejich oči se setkaly.

Bože, jak moc ho postrádala.

Vytušil její přítomnost ještě dřív, než ji uviděl, jak se to blízkým přátelům nebo bývalým milencům často stává. Jak se jejich oči setkaly, škobrtnul trochu v rytmu, takže se v dalším taktu musel opravit. Cítil, jak se červená, každý si té chyby musel všimnout, každý, až na barmanku Mallory, která si kromě spropitného a prázdné sklenky nevšimla nikdy ničeho.

Daphne vypadala opravdu pěkně. Vysoká, se silnými lícními kostmi, výrazným obočím, s hnědými, při určitém osvětlení nazrzlými vlasy až na ramena. Měla hluboké soustředěné oči a její pleť svědčila o častém pobytu na vzduchu. Naprosto jasně si uvědomoval, že se byla doma upravit, a najednou znejistěl, proč za ním vůbec přišla. V práci nenosila hedvábné blůzky a perlové náhrdelníky, ledaže by se za poslední dva roky hodně změnilo. Jak by ona okomentovala jeho vzhled? Odpadlík od profese, jazzový fanda, který nosí jedny khaki kalhoty celý týden. Je na nich poznat, co měl k jídlu. A košili má na sobě už druhý den. Obvykle nosil prádlo do prádelny v pondělí a ve čtvrtek.

Bylo zvláštní znovu ji vidět, neobvyklé po tak dlouhé době. Ne že by o ní snad neslýchal, ale vidět ji zase před sebou z masa a kostí bylo něco naprosto jiného. A z pěkného masa a kostí. Ale nic z toho, co k ní cítil před dvěma lety, se neobjevilo. Spíš v něm vyvolala pocit, jako by potkal lásku ze střední školy, někoho z dávných let, koho znával, než se změnila pravidla hry. Pravidla se vlastně nezměnila, pomyslel si. Změnil se on.

On a jeho žena Liz vybudovali znovu svůj vztah z popela přesčasových hodin, nesplněných slibů, rozdílných cílů, zájmů a přístupů. Obě dvě strany to stálo mnoho obětí. Boldt opustil zaměstnání a Liz prožila nelehké období těhotenství a obtížného porodu, aby na svět přivedla jejich syna. Oba získali nové role: z Liz se stala živitelka rodiny, matka a milenka, z Boldta jazzový muzikant na částečný úvazek, muž v domácnosti a manžel v jedné osobě na plný úvazek a pan Máma. Společně našli nový rytmus, doslova si vybojovali nový způsob existence.

A teď tu v matném světle z levných sedadel září Daffy a sleduje ho nervózníma očima.

Několik vzácných vteřin získal tím, že obešel závěr skladby improvizací. Pak už bylo všechno improvizace.

Zvedl se od piana a zarazil Mallory dřív, než si mohla začít stěžovat na délku skladby.

„Nalej jim něco k pití. Další sérii trochu natáhnu, abych je odškodnil.“ Mallory udělala grimasu, ale neprotestovala. Daphne to v duchu ohodnotila jako nacvičené chování.

Prsty si pročísl prořídlé vlasy. Když k ní šel, Daphne z něj nespustila oči. Otřel si ruce do kalhot a nasadil úsměv. Dva roky se neviděli a všechno, co jí dokázal říct, bylo: „Nazdar.“

Oplatila mu úsměv a nohou mu přistrčila židli zpod stolu.

Připadal si veliký a neohrabaný, když na ni dosedl. Přibral dobrých šest kilo a věděl, že na to vypadá. Ona ne. Byl vděčný, že si jen podali ruce. Nebylo potřeba dělat kolem jejich setkání nějaké divadlo.

„Ta jizva ani není vidět,“ řekl, i když si nebyl jistý, proč začal zrovna takhle.

Energicky trhla šátkem a ukázala mu ji. Měřila skoro deset centimetrů a pořád byla slabě zarůžovělá. Už tam bude navždycky jako stálá připomínka. Vzpomněl si na nůž na jejím krku, jako by to bylo včera. Daffy se pokoušela přemluvit známého zabijáka, aby nůž schoval, a Boldt držel zbraň. Ona mu stála v ráně a na krku měla ostří. Její zbraní byla jen slova a s nimi neuspěla. Boldt dumal, jestli se z toho už trochu sebrala. Takových vzpomínek se člověk jen tak nezbaví.

„Nemusel jsem připomínat zrovna tohle,“ připustil.

„Právě si říkám, jestli k novému Lou Boldtovi patří hledat na mně chyby.“

„Dovol, abych ti něco řekl. Existují ženy, které by daly třeba půl života, jen aby měly chyby, jako jsou ty tvoje.“ Doufal, že kompliment jeho uklouznutí zahladí.

„Nech na hlavě, Casanovo. Tohle už je za námi.“

„Tss. Myslíš, že to nevím? Už jsem táta. I když to je pro tebe asi novina.“

„Slyšela jsem. Ale nezdálo se mi moc vhodné, abych zrovna já posílala tobě a Liz dárek k narození miminka.“

„Určitě tě stálo dost námahy, abys přerušila dvouleté mlčení. Tohle není jen návštěva, že ne? Ani na to nejsi oblečená. Bylas někde? Nebo se někam chystáš? O co jde? Proč jsi tady? Ne že by mi to vadilo.“

„Slyšela jsem, že zdejší pianista je vynikající.“

„Průměrný ve svých nejlepších chvilkách. Musíš se pohybovat mezi totálně hluchými lidmi.“

„Jsou to tvoji přátelé!“

„A jsme u toho. Oddělení vražd, co? O něco ti jde.“

„Jak se má chlapeček?“

„Miles? Skvěle, díky.“ Pouhá zmínka o synovi v něm vyvolala stesk po domově.

„A Liz?“

Teď si musel opravdu dodat trochu odvahy.

„Prima,“ odpověděl podle pravdy. „Myslím, že je šťastná.“

„A co ty?“

„Já taky,“ pokýval hlavou. Proč mu připadlo divné to přiznat? „A jak se daří tobě?“

„Všechno v pořádku. Teď pracuju jako dobrovolník v Azylu.“

„Doneslo se mi,“ odpověděl. „V informovanosti nezůstávám pozadu,“ dodal, protože chtěl, aby to věděla.

„Já taky ne, díky Dixiemu,“ zmínila jméno soudního lékaře správního okresu King County dr. Ronalda Dixona, který byl Boldtův blízký přítel. Na chvilku zavládlo ticho.

„Řekneš mi o tom?“ zeptal se. „O tom případu,“ dodal a snažil se, aby to vyznělo rázně. Fungovalo to.

Podívala se na něj jedním ze svých napjatých pohledů.

„Je jí šestnáct.“

„Je nebo bylo?“

„Je. Přišla do Azylu dneska odpoledne v příšerném stavu. Drogy. A stopy po terapii elektrošokem. Kromě toho čerstvá rána tady,“ dotkla se svého boku. „Až moc čerstvá. Tak, že krvácela. Mysleli jsme si, že asi utekla z nemocnice. Prověřili jsme je všechny, i ústavy. Nikde o ní nebyl záznam. Stehy jí popraskaly, proto ta krev. Převezli jsme ji do nemocnice. Nejsem schopná ti vysvětlit, co mě k ní přitahovalo, Lou. Ne úplně přesně. Bylo to víc než pouhá zvědavost, víc než nějaká sympatie. Takové věci tě po pár týdnech v Azylu přejdou. Tys mě přece vždycky učil pozorovat oběť…“

„Oběť,“ přerušil ji. „Řekl bych, že ji znovu zašili.“

O co Daffy opravdu šlo? Proč ty poklony? Manipulovat s lidmi byla její profese, musel si dát pozor. V tom totiž vynikala. Jednat s ní bylo jako hrát blackjack s někým, kdo uměl počítat karty.

„Zašili ji,“ odpověděla, „ale taky jí udělali rentgen. Chybí jí ledvina.“ Poslední větu nechala chvíli viset ve vzduchu. „V žádné nemocnici není záznam o podobné operaci. Ona si na žádný zákrok nevzpomíná.

Naprosto na nic. Vůbec neexistuje vysvětlení. A já ho hledám.“

„Phil s tím souhlasí?“ zeptal se podezřívavě. Jako psycholog týmu podávala Daphne hlášení poručíku Philu Shoswitzovi z oddělení vražd. Logika tohoto postupu byla jasná jen vyšším šaržím. Kdyby mělo dojít k vyšetřování a ona by se na něm měla podílet, bylo víc než pravděpodobné, že by Shoswitz měl všechno pod kontrolou.

„Ještě o tom ani neví,“ připustila a dívala se stranou, u ní neobvyklé gesto. „To je jeden z důvodů, proč jsem přišla za tebou,“ dodala. „Potřebuju tvou pomoc, odborné zkušenosti.“

Problémy! Znal ji příliš dobře. „Pomoc?“

„Jmenuje se Cindy Chapmanová. Potuluje se už sedm měsíců. Vloni v zimě odešla z Arizony po tom, co ji sexuálně zneužil otčím. Prošla Flagstaffem, Salt Lake City, až před měsícem skončila tady. Dlouhodobou paměť má v pořádku. Ale nepamatuje si čtyřiadvacetihodinový úsek, během něhož byla vystavena elektrošoku a přišla o ledvinu. A řeknu ti tohle: žádné dva lékařské postupy spolu nemohou méně souviset. Prostudovala jsem si to, Lou. To je můj rajon. Ale vyšetřovat to? Kvůli tomu jsem tady.“

Pochopil, že stabilita jeho manželství je v sázce. Práce u policie ho pohltila celého a on se s Liz na něčem dohodl. „Co to říkáš? Že jí někdo ukradl ledvinu?“

„Pokud jde o nějakou nemocnici nebo ústav, muselo se to stát někde tady. Tyhle děti se pohybují po celkem malém prostoru. Budují si malá společenství, aby si buď vzájemně pomáhaly nebo škodily. Když místo opouštějí, je to navždycky. Přesunou se do Portlandu, San Franciska, Los Angeles. Ty přece vyzdvihuješ roli oběti. Jedině oběť ti může o případu říct nejvíc, živá nebo mrtvá. A ty jsi na ně expert.“

Další poklony. Ze všech sil se snažil být ve střehu.

„Asi byla znásilněná. Nepotvrdila, že by měla chtěný sexuální styk. Existuje důkaz, ale ona si nevzpomíná.

To je ten elektrošok. Chápeš?“

Začínala ho děsit. „Ne,“ odpověděl, „nechápu to.“

U vchodu nastal pohyb, který by jindy odvedl jeho pozornost. Ale Daphniny oči, přemlouvající, vystrašené, hledající a plné naděje, ho držely pevně.

„Někdo tu dívku rozřízl a ukradl jí ledvinu. Jsem o tom přesvědčená. A použil elektrošok, aby si nic nepamatovala.“ V očích jí zahořelo. „Nemůžu to dokázat. Zatím ne,“ položila si ruku na hruď, „ale cítím to tady. Ty ten pocit znáš, vid? Vím, že ho znáš.“

Lezlo mu na nervy, když ho zaháněla do kouta. Ano, znal ten pocit. Musel ho mnohokrát obhajovat.

I když pro něj neměl reálný podklad. Ale tohle byl její pocit, ne jeho, připomínal si, její případ, její instinkty, ne jeho. „Jaké jsou důkazy?“ zeptal se bez zájmu.

Zamračila se. „Nejsem vyšetřovatel. Ani to zatím nemůžu ukázat Shoswitzovi, dokud nebudu mít něco přesvědčivějšího. Kruci, on je přece z oddělení vražd. Možná o tom nebude chtít slyšet, ani až budu mít něco v ruce. Ona je živá. Co mám dělat? Kam se mám obrátit?“

„Model bezmocná žena? To neberu.“

Nasupeně na něj upřela oči. „Na té mladé ženě bylo spácháno násilí v tom nejhorším, nejodpornějším slova smyslu. Nějaká zrůda“, zrůda nepatřilo ke slovům, která Daphne Matthewsová, psycholožka, často používala, „ji rozřízla, sáhla si do ní a vzala jí orgán, kus jí samé! Panebože! Phil Shoswitz se snad zajímá víc o mrtvé než o živé, ale ty? A když jí ukradli ledvinu, zlikvidovali její krátkodobou paměť elektrošokem.

Už ti to dochází. Možná ji taky jeden z nich znásilnil, jen tak pro legraci. A důkazy? Potřebuju, seržante, skutečný důvod, abych mohla začít vyšetřovat, nebo mi stačí jen podezření, že byl spáchán zločin?“

Přiváděla ho svým upřeným pohledem do rozpaků. „Pomůžeš mi, nebo ne?“ zeptala se. „Jestli z žádného jiného důvodu, tak už jen proto, že sám máš dítě.“

Nemohl si pomoci, ale bezděčně si představil Milese, Einsteina, jak mu přezdívali kvůli jeho blonďaté kudrnaté hlavičce, pod nožem toho řezníka. Přerušila mu myšlenky.

„Elektrošok možná natrvalo poškodil její paměť, o duševním zdraví ani nemluvím. Pořád slyší štěkat psy.“

„Ale já jsem mimo. Nejsem u policie. Na můj odznak se v Shoswitzově zásuvce v klidu práší.“

„Máš prodlouženou dovolenou.“

„Philův způsob, jak přede mnou držet mrkev, jak udržovat moje šance na vítězství. Daffy, to je v papírech, ale tady?“ zopakoval její gesto a položil si ruku na hrudník. „Tady jsem táta a námezdnej pianista.“

Nikdy se neodvážil taková slova říct nahlas, dokonce si je jen zřídkakdy pomyslel, protože nepatřil k těm, kteří lžou, a nebyl si zase tak úplně jistý, že jsou pravdivá. „Je konec.“ Zaznělo to až svatokrádežně.

Stačilo je jen vyslovit nahlas, a už je to usvědčovalo z nepravdy. Začal ztrácet půdu pod nohama, měl pocit, jako by najel na led v nebezpečné zatáčce. Konec rozhodně nebyl. Někdo tam venku vyrval mladému děvčeti vnitřnosti. Nejvíc ho překvapovalo, že tak rychle podléhá. Chtěl znát jakýkoli důkaz, který měla. Chtěl znát kousky skládačky. Chtěl to zarazit, aby se něco podobného nestalo znovu. Policejní instinkty, ona na ně spoléhala. Možná bylo rozhodující, že oběť byla naživu.

Mužský hlas, silný a hřmotný, zavibroval klubem. „Večírek skončil, panstvo. Už žádné drinky. Budu vás muset požádat, abyste všichni odešli.“ Boldt se podíval přes rameno v očekávání, že na pódiu uvidí nějakého opilce, ale místo něho uviděl vlasy sestříhané na ježka, minimálně deset let starý oblek, boty s ošoupanými špičkami a sešlapanými podrážkami. Na náprsní kapse se pohupoval odznak. Do baru vtrhli čtyři nebo pět mužů, kteří evidentně vznikli klonováním prvního, a šli si po svých povinnostech. Boldtovi to připomínalo přepadení banky, organizovanou loupež. Ale když muž silným hlasem oznámil: „Jsme z finančního úřadu,“ došlo mu, o co se jedná. Muž pokračoval: „Tenhle lokál bude uzavřen.“ Znovu přes protesty hlasitě opakoval: „Musím vás požádat, abyste klub opustili.“

„To byl tvůj nápad?“ zeptal se Boldt a kývl směrem k chlapíkovi. „Abys mě do toho navezla?“

Jen se zašklebila a dívala se mu přes rameno směrem k pódiu. Jeden z šedých obleků navrtával petlici na kryt piana. Boldt měl pocit, jako by mu šrouby, které se zakusovaly do dřeva, někdo šrouboval do těla.

Rozčileně se zvedl, s Daphne v patách.

„Co to hergot děláte?“ rozkřikl se, když k tomu chlapovi došel. „To je hudební nástroj, k sakru!“ Muž s hromovým hlasem byl natolik chytrý, že ustoupil stranou. Druhý dál otáčel šroubovákem. „Okamžitě toho nechte! Hned!“

„Nedělejte problémy, chlape,“ dostalo se mu varování. Šroub se do dřeva zakousl ještě hlouběji.

„Tohle tomu hudebnímu nástroji dělat nebudete,“ zopakoval Boldt a chytil mladíka svou mohutnou rukou za zápěstí. „Prostě to nebudete dělat.“

Agent pohrozil: „Mám zavolat policajty?“

„Já jsem policajt,“ prohlásil Boldt. Očima se setkal s Daphne. Z tohohle ho nenechá vyklouznout. Uvolnil sevření.

„Já taky,“ prohlásila Daphne a vytáhla svůj průkaz. „A upozorňuju vás, že si moc ráda prohlídnu příkaz, který vás opravňuje k ničení soukromého majetku při zabírám objektu. Nepochybně mi ten příkaz chcete ukázat, agente“, natáhla krk, aby si mohla přečíst jeho jméno, „Campbelle!“

Mužova tvář znachověla. Nejdřív se podíval na ni, potom na Boldta a nakonec na svého nadřízeného.

„Jestli chcete vidět příkaz, řekněte si agentu Majorskimu. Já tu mám práci.“

„Nechte to být,“ řekl Boldt rozhodně a znovu ho chytil za zápěstí. Dva šrouby už přesto ebenové dřevo poničily.

Na druhém konci místnosti bojovala barmanka Mallory s jedním agentem ve snaze zamknout kontrolní pokladnu, ale neúspěšně. Nakonec jí klíče vzal. Nacvičovali si takové akce zřejmě důkladně nebo je dělali tak často, že je prováděli bezchybně. Kousek po kousku, krok za krokem získávali agenti kontrolu nad celým barem. Zmatení návštěvníci byli nahnáni ke vchodu, někteří ještě cestou dopíjeli pivo. Další rozruch u dveří, Bearovo zatčení, upoutal Boldtovu pozornost, zatímco mladík začal znovu pracovat se šroubovákem.

Majitel klubu měl nasazená želízka a četli mu jeho práva. Zachytil Boldtův pohled, pokrčil rameny a usmál se. „Asi jsem si ty daně neměl počítat sám.“

„Lidi od společnosti H&R Block by to zvládli líp,“ zakřičel na něj.

To byl celý Bear. Legrácky v každé situaci. Poctil několika krátkými vtípky agenty, kteří stáli u něj, ale nezdálo se, že by opětovali Bearův smysl pro humor. „Pití jde na účet podniku,“ pokusil se naposled, když ho vedli ke dveřím. „Mnichu,“ zavolal znovu na Boldta přezdívkou, kterou pro něj používal, „já myslel, že vy spravedliví jste všichni na jedné lodi. Hej, Elliote Nessi,“ volal směrem k šedivému obleku agenta Majorskiho, „Tady ten je Lou Boldt. Ten Lou Boldt ze seattleského policejního sboru. Mějte srdce.“

Vystrkali ho z budovy.

„Louis Boldt?“ zeptal se Majorski.

„Přesně tak,“ odpověděl Boldt, překvapený, že slyší svoje jméno správně vyslovené z úst neznámého člověka. Tihle chlapíci byli škrobení jak staré panny. „Mohl byste svého člověka odvolat. Ubližuje mému příteli.“

Daphne podruhé vytáhla průkaz. „Chci vážně vidět ten příkaz, který mu tohle umožňuje.“

Majorski si prohlédl její odznak a fotku. „Tommy,“ zarazil toho u piana, „běž pomoct s papírama.“

Mladíček se jen neochotně vzdával svého úkolu.

Boldt si s Daphne vyměnil rychlý pohled plný vítězství.

Triumf netrval dlouho. Majorski studoval seznam, který vytáhl z náprsní kapsy. „O finančním úřadě ještě uslyšíte,“ pronesl k Boldtovi s nepříjemným uspokojením v hlase. „Být na vašem místě, promluvím si s daňovým poradcem.“ Odešel, aby si zkontroloval své lidi.

„S mým poradcem?“ opakoval Boldt nechápavě. O daně se starala Liz.

Nahnali je ke dveřím.

„Tak mi aspoň dovol, abych tě použila jako pokusného králíka,“ prosila Daphne neodbytně. „Budu si na tobě jen zkoušet svoje myšlenkové pochody. A ukazovat, co jsem zjistila.“ Měla strach, že ho ztratí, že v

nastalém zmatku vyzní její úsilí naprázdno.

Nemohla to takhle nechat, nemohla se postavit před Shoswitze sama. Potřebovala Boldta.

„Daffy, víš, že celou noc v klidu spím? S žaludkem jsem na tom líp než kdy jindy. Po obědě si chodím zdřímnout, vedle mě spokojeně oddechuje v postýlce můj malý Einstein. Dokonce si i čtu, představ si to!

A s Liz najdeme čas prohodit i pár souvislých vět. Uvědomuješ si, co po mně chceš?“

„Prosím.“

Způsob, jakým to řekla, přiměl Boldta, aby se na ni pozorně podíval. „Fajn, jako pokusného králíka, ale nic víc.“

„Jasně,“ odpověděla nepřesvědčivě. „Nic víc.“

Hrozně nerad prohrával.

ČTVRTEK

2. února

3

Sharon Shafferová, stěží tak vysoká, aby viděla i s polštářkem pod sebou přes volant, řídila svého sedm let starého escorta a Daphne vedle ní seděla na místě spolujezdce. Daphne bydlela na hausbótu v Gas Works Park, Sharon kousek od ní v Lydenu, jeden blok od freemontského baptistického kostela. Jezdily spolu autem, kdykoli to bylo možné, ani ne aby ušetřily, ale spíš proto, že byly rády spolu. Daphne jela do knihovny na schůzku s Boldtem, večer chtěla být v Azylu a pak měla jet s Sharon domů.

Přejely přes pestrý Freemontský most směrem k městu. Daphne natáhla krk, aby zahlédla svůj přístav, ale nepovedlo se jí to. S Lake Union po levici projížděly Westlake. Čím víc se blížily k městu, tím víc přecházely rušné přístavy postupně v činžovní domy. Devátá Avenue byla v rámci boje malých obchodníků územím nikoho. Pak následovala Denny Way se svými stánky rychlého občerstvení a svým obchodním tempem, který posvěcovaly udělené licence.

Hlubokým táhlým zvukem, který připomínal sténání velkého zvířete, se ozvala siréna trajektu. Daphniny hodinky ukazovaly tři dvacet osm. Trajekty vyvolávaly pocit svobody, svobodného života na ostrově.

Odloučenost od světa, únik.

„Když soudím podle včerejšího počasí, mám pocit, že se ten svišť, co má dneska vylézat z díry, utopil,“

pronesla Daphne.

„Jsme v polovině období dešťů,“ souhlasila Sharon. „A ještě dobře čtyři týdny budeme.“

„A kvůli tomu tohle místo miluješ, vid?“

„Vypadáš trochu unaveně,“ řekla Sharon.

„Strávila jsem den soustředěným zíráním do pitevních protokolů. Soudní lékař po mně chtěl, abych si je prohlédla. Bylo to vyčerpávající.“

„Zní to hnusně.“

„Ale dostala jsem se dopředu. Zdá se, že v tom Cindy Chapmanová není sama.“

„To myslíš vážně?“

„Potřebuju to všechno projít s přítelem a dozvědět se, co si o tom myslí on,“ vysvětlovala Daphne.

„Nelíbí se mi tvůj tón.“

„Jen z toho mám trochu strach, to je všechno.“

„Já bych nemohla dělat u policie,“ pronesla Sharon a chvíli nad tím uvažovala. „Kdyby se mi před třemi lety někdo pokusil namluvit, že jednou bude policajtka a soudní psycholožka v jedné osobě moje nejlepší přítelkyně, asi bych ho poslala rovnou do cvokárny. Je zvláštní, jak se věci mění. Člověk nedokáže vidět dopředu.“

„U tebe se změnily docela prima, ne?“

„U tebe na to taky dojde,“ dodávala jí Sharon sebedůvěru. „Všechno záleží na tom, jak se k věcem stavíš.

Nejdůležitější je způsob myšlení. A já jsem si všimla, že se snažíš ho změnit. Je poznat, že se v tobě něco děje.“

„To je terapie.“

„Ať je to cokoli, je dobrý to vědět.“

„Pracovalas někdy s někým, s kým jsi předtím něco měla?“

Sharon užasle vykřikla. „Ty ses vyspala se svým terapeutem?“

„S terapeutem ne, ty cvoku. Tak řekneš mi to?“

Sharon zastavila na světlech a řekla: „Na ulici jsem spala s každým. Vždycky se člověk s někým vyspal, když měl zrovna ten týden koks. Kokainový děvky. Všechny jsme byly kokainový děvky.“ Na vteřinu se odmlčela. Když znovu promluvila, byla bolest z jejího hlasu pryč. „Ale vím, na co se mě ptáš. Jednou se mi to stalo. Párkrát jsem se vyspala s jedním klukem, kterého jsem potkala ve Sdružení vyléčených alkoholiků. Pak to zvadlo. Ani nevím proč. Ale pořád jsme se potkávali na všech akcích sdružení. Vyřešilo se to v klidu, až na to, že ať jsme mluvili o čemkoli, bylo pod všemi slovy patrné pokračující sexuální napětí, alespoň pokud šlo o mě. Nevyjížděla jsem po něm. Nic takového. Ale na ty skutečně dobré se špatně zapomíná, a tenhle kluk byl opravdu moje krevní skupina, byl moc prima.“

„Ale nemohlas zapomenout, že ne?“ zeptala se Daphne stejnými slovy, která použila její přítelkyně.

„Jasně že ne.“

„A fungovalo to bez problémů?“

„Záleží na tom, koho se na to ptáš. On má svou ženu, já svůj Azyl.“ Zasmála se: „Ale je dost těžké stulit se k Azylu. A někdy jsou chvíle… No, vždyť víš. Je těžké se přes to přenést. Ale zhmotnit to nelze. ‚Tu a tam jednou za čas,‘ děvče. ‚Buď vděčná za to, co máš.‘“

„Jo, jasně. Přestaň kázat,“ peskovala ji Daphne.

„Někdy si myslím, že jsem měla štěstí, že jsem si to všechno na ulici prožila. Až na sdružení. No, ale to už jsi slyšela.“

„Mockrát.“

I po třech letech v Azylu byla Sharon pořád jakoby v extázi. Často to bylo jediné, o čem dokázala mluvit.

„Kdo je ten chlap?“ zeptala se Sharon.

„Prostě takový chlap.“

„Tohle na mě nezkoušej,“ zasmála se. „Jestli jsi s ním spala, není to jen takový nějaký chlap, ale ohrožený druh.“

„Jednou. Jen jednou. A dokonce jsem s ním nebyla ani celou noc. Není to otázka sexu.“

„Takoví jsou nebezpeční,“ řekla Sharon, když zahýbala za roh a zastavovala u chodníku.

„Jo, já vím,“ povzdechla si Daphne. Podívala se na hodinky. Má třicet minut na to, aby stihla prozkoumat materiály.

„Ty tady máš s někým schůzku, co?“ zeptala se Sharon.

„S ním,“ usoudila vzápětí.

„Uvidíme se později,“ připomněla jí Daphne, když vystupovala z auta a dumala, proč se cítí tak zatraceně nervózní.

4

Místnosti veterinární kliniky s názvem Lakeview Animal Clinic zabíraly přízemí relativně nového obchodního komplexu, který byl orientován do Madison Street. V čekárně měli linoleum s cihlovým vzorem, podél stěn dlouhé lavičky a ceduli, na které stálo obrovskými písmeny: Držte zvířata NEUSTÁLE

na vodítku nebo ve schráně. Psům patřily lavičky vlevo. Kočkám vpravo. V malém prostoru čekalo pár exemplářů od každého druhu a vzduch byl zelektrizovaný možností konfliktu.

Malá a tlustá Pamela Chaseová měla na sobě žlutou košili pracovní uniformy, na jejíž náprsní kapsičce byl vyšitý název „Lake Animal Clinic“. Studovala kartu, která patřila kočce v jejím náručí. Camile tři dny nejedla. Když se pokusila něco sníst, všechno vydávila. Jako většinu pacientů ji k nim poslal na vyšetření obvodní lékař. Doktor Elden Tegg patřil k veterinářům, na které se ostatní kolegové obraceli.

Na stěně ordinace visel plakát, na němž byly znázorněny nervy, čočky a svaly kočičího oka. Také tam visela velká zarámovaná barevná fotografie. Pugetský záliv za rozbřesku. Jadernou ponorku bylo stěží vidět vedle hejna velryb. Místnost neměla žádné okno, ale byla vybavena velkou větrací mříží ve stropě.

Ve vzduchu se vznášel pach lékařského lihu a dezinfekce.

Camile se snažila vyprostit, ale na dlouhý boj neměla dost energie. Tak zůstala v Pamelině náručí rezignovaně ležet. O chvíli později se prudce otevřely dveře a dovnitř vešel veterinář. Dr. Elden Tegg D.

V. M., jak ho představovala jmenovka, měřil skoro metr osmdesát, měl pružnou postavu, snědou pleť, hnědé oči a černé, pečlivě zastřižené vousy. Bílý laboratorní plášť, khaki kalhoty a kožené polobotky s ozdobným štěpováním. Výrazný ohryzek mu poskočil, když promluvil ostrým hlasem. Pozornost soustředil okamžitě na kočičího pacienta.

Pamela Chaseová mu kočku podala. Měl výrazně dlouhé prsty, dokonale čisté ruce a pečlivě udělanou manikúru. Nosil zlatý snubní prstýnek.

Pozorně kočku prohlížel a prohmatával. Díval se jí do očí a rychle vyšetřil i uši.

„Ztratila chuť a zvrací,“ informovala ho Pamela. Se zamručením přikývl. „Poslali i snímky.“ Tegg jí podal kočku zpátky, zapnul světelný panel a začal si rentgenové snímky prohlížet.

„No,“ pronesl profesionálním tónem, „dívala jste se na ně?“

„Myslela jsem, že bychom zkusili sádru,“ odpověděla Pamela a měla na mysli speciální vyšetření trávicího traktu.

„Už jsem vám říkal, jaké mám štěstí, že vás mám?“ zeptal se jí.

Potěšené se rozzářila.

„Uspíme ji a začneme,“ nečekal na odpověď.

*

Za patnáct minut se Pamela vrátila a nesla kočku i nové rentgenové snímky. Tegg připíchl velké negativy do svorek na světelném panelu, pečlivě je začal studovat a pokynul Pamele za ním. „Tady je to, čeho si druzí nevšimli,“ řekl sebejistě a ukazoval pečlivě upraveným prstem na cosi na snímku. „Tady a tady.

Vidíte?“ ptal se. „To není to, co vidíte,“ radil jí, „ale spíš to, co nevidíte. Což vysvětluje, proč si toho nikdo nevšiml. Jen stín.“

„Ano, teď to vidím.“

„Má něco v žaludku. Možná kuličku z chlupů, ale to pochybuju. Zkusíme endoskopii a podíváme se.“

Pamela Chaseová připravila nezbytné pomůcky pro zákrok a postavila se vedle doktora jako pobočník vedle svého generála. Veterinář vložil plastikovou hadičku kočce do tlamy a sunul ji krkem až do žaludku.

Malá optická kamera přenášela obraz na malý televizor Sony, který Tegg pozoroval. „Problém s něčím takovým z umělé hmoty je, že při pohmatovém vyšetření to není téměř cítit, na rentgenu je to takřka nepostřehnutelné. Ubohé zvíře má přitom pořád pocit, že má plné břicho. Snaží se jíst, ale žaludek odmítá. Zřejmě to našla někde na podlaze.“

Na obrazovce se objevily jakési kleštičky, které se pod jeho ovládáním rozvíraly jako čelisti. Tegg s nimi zručně pohyboval směrem k cizímu předmětu. O chvíli později vytahoval endoskop.

Do nerez nádoby, kterou Pamela držela, sklouzl malý kousek měkké umělé hmoty, ucpávka do uší, jakou používají plavci.

„Tím to bylo,“ poznamenal Tegg nezaujatě. „Vysvětlete, jaká je obvyklá rekonvalescence. A přidejte nějaké léky, které by usnadnily regeneraci žaludeční sliznice. Jestli bude dávení pokračovat, ať se okamžitě ozvou.“

Vydal se směrem ke dveřím. „Koho tu máme dál?“

„Za celý den jste si neudělal přestávku.“

„Koho tu máme?“ opakoval.

„Trpasličího pudla,“ odpověděla s pohledem na seznam. „Krev v moči.“

„Je všechno připraveno na operaci?“

„Jistě.“

„Dejte mi pět minut,“ řekl a pak vážně dodal, „trpasličí pudly nesnáším.“

5

Veřejná knihovna je v centru Seattlu, jen dva bloky od hlavní budovy policie. Zastiňují ji ale siluety nově vyrostlých budov ze skla a oceli v množství, které by před deseti lety nebylo únosné. Období „velkých

peněz“ zastihlo Seattle v polovině osmdesátých let a přineslo s sebou renovované centrum, přestavby, vylepšení v městské dopravě a všudypřítomná nákupní střediska. Třiceti až čtyřicetipodlažní obři soutěžily o nejlepší vyhlídku na úchvatný Elliotův záliv a Pugetský záliv na západě a na majestátní ledem pokrytý Mount Rainier na jihovýchodě. Podle obecných měřítek je centrum Seattlu dost malé, směrem na jih zahrnuje Kingdome a na sever Seattle Center, dědictví ze Světové výstavy v roce 1962. Na západě k němu patří ústí řeky připomínající zelený mramor protkaný šedými trajekty a černými nákladními loďmi.

Na východě ho ukončuje mezistátní dálnice č. 5, Medical Hill a Seattle College. Centrum obklopují kilometry zvlněných kopců, které jsou doslova pokryté dřevěnými domy a kde najdete místa jako Ballard, Reveena, Northgate a Richmond Highlands. Seattle je město vody, má svůj Pugetský záliv, kanály, řeky, jezera. Na Boldtův vkus se město rozrostlo a změnilo až moc rychle, téměř nekontrolovatelně. Naučit se žít ho stálo práci. Přes krádeže, drogy, organizovaný zločin a neustále se snižující rozpočet. Umění, kultura a tradice však udržely jeho jedinečnost a vitalitu: hudba, tanec, výtvarné umění… tradice rybářství, lodě, tradice historie Ameriky… festivaly a oslavy… knihovny, divadla, muzea a trhy.

Knihovna sama byla směsicí betonových panelů a zahrady. Okna ze zrcadlového skla a listnaté stromy.

Jako v každé takové knihovně získal člověk pocit, že vstoupil do ztichlého kina. Ve čtvrtek odpoledne, kdy se měli sejít, bylo v knihovně trochu živěji než obvykle, to asi proto, že venku mrholilo, pomyslel si Boldt.

V městě s chladným podnebím jako Seattle získává knihovna na významu, stává se jakousi Mekkou.

Obličeje v místnostech nebyly bledé ani sklíčené. Lidé ze Seattlu tvořili energický, červenolící a houževnatý spolek, který Boldt považoval téměř za svůj. Deštivé zimní počasí a na tuto zeměpisnou šířku mírné teploty se staly pro místní nepostradatelné, to pochopili po několikaletém období sucha. Ale právě tohle počasí, nebo spíš jeho pověst, udržovaly masy přistěhovalců v patřičné vzdálenosti. Byla to vlastně nejlepší ochrana města, které se stále urputněji bránilo, aby nedopadlo jako Kalifornie.

Boldt vešel do knihovny s přenosnou dětskou krosničkou, ve které seděl jeho syn Miles. U jednoho velkého stolu ve druhém patře se připojil k Daphne. Vybrali si místo co nejdále od ostatních. Daphne si dodávala odvahy nad materiály, které ležely před ní. Byla to její šance, jak ho přesvědčit, že se jedná o případ, a získat ho pro něj. Chlapeček pololežící v krosničce představoval jeho jiný život. Ale ona si nemohla dovolit o tom takhle přemýšlet. Boldt byl přítel, stoprocentně. Ale především byl policista s kontakty a se schopností z celé věci případ udělat. A to byl její cíl. Nemohla ze své paměti vymazat představu krvácející jizvy Cindy Chapmanové.

Na stole před ní ležely troje desky a hromada fotokopií. Výsledek práce v knihovně. Cítila se vyčerpaná a měla strach, oba pocity se vzájemně přiživovaly a naplňovaly ji úzkostí, kterou nedokázala překonat. Bez něho, bez nějakého muže, který by za ní stál, bože, jak tohle nemohla vystát, měla minimální nebo spíš nulovou možnost přesvědčit poručíka Shoswitze, aby zahájil vyšetřování.

Měla na sobě kovově šedé kalhoty, bílou halenku zapnutou až ke krku a šarlatově červený šátek, aby zakryla jizvu. Načervenale hnědé vlasy si stáhla z obličeje a do uší si zavěsila dvě jednoduché náušnice ve tvaru peciček. Boldt byl jako vždycky neoholený, pomačkaný a působil opotřebovaně. Khaki kalhoty, košile z pestrobarevné kostkované látky, hnědé polobotky se silnou podrážkou ze surové gumy. Vypadal unaveně, pravděpodobně unavený byl, a ještě starší než včera v klubu Big Joke.

„Tohle je můj malý Miles,“ pronesl pyšně tichým hlasem. Dosedl na židli a odložil dětskou tašku, kterou nesl. „Milesi,“ řekl svému šestiměsíčnímu spícímu synovi, „tohle je ta ‚druhá žena‘, o které jsem ti tolik vyprávěl.“

„Je kouzelný.“

„Chtěl bych, aby měl vlasy po své matce.“

„A její inteligenci,“ dodala Daphne.

Boldt nesouhlasně pohlédl na desky na stole a pak na ni. „Tohle se přece z kanceláře nemá vynášet,“

prohlásil.

„To není od nás. Dal mi je Dixie,“ odpověděla zmínkou o vedoucím patologovi z oddělení soudního lékařství. „Prý, aby ses přesvědčil, že opravdu něco máme.“

„My?“

„Potřebuju partnera. Někoho, s kým mi Shoswitz dovolí pracovat jako s kolegou. Od dnešního rána je o mé pravdě přesvědčený i Dixie, ale já dost dobře nemůžu spolupracovat s patologem.“

„Tak moment! Souhlasil jsem, že budu něco jako pokusný králík. Ale nic víc. Je tu přece spousta lidí, kteří se do toho s tebou můžou dát.“ Pohled mu sklouzl znovu na desky a Daphne si uvědomila, že zvolila špatný přístup. Pro Lou Boldta byly vždycky nejdůležitější oběti. A hovořily důkazy.

„Když si vezmeš tyhle pitevní protokoly jednotlivě,“ prohlásila, „nic moc ti neřeknou. Ale jakmile se na ně podíváš jako na celek, jasně vidíš problém.“

Boldt se naklonil dopředu, svou velikou rukou při tom chránil hlavičku synka, a přitáhl si desky k sobě.

„Ani nemám moc chuť si v tomhle číst,“ řekl, protože vycítil past, kterou pro něj materiály představovaly.

Daphne si moc přála, aby otevřel vrchní složku, jen aby začal, to bylo všechno, co potřebovala.

„Ale určitě máš,“ nedala se.

„Tři? Sleduješ nějakou souvislost?“ ptal se a uvažoval nahlas. „Pitevní protokoly, takže jsou mrtví. Určitě jsou jejich případy nějak spojené s Cindy Chapmanovou, jinak bych tu asi nebyl, co?“

Natáhla se a postrčila mu desky ještě blíž.

„Jestliže Dixie objevil tohle, pak určitý model, určitá podobnost mezi nimi má co dělat se způsobem, jakým byli zavražděni.“

„Se způsobem, jakým zemřeli,“ opravila ho. „A kdo vlastně byli nebo nebyli. Všechny tři případy patří mezi nevyřešené. Možná jich je víc.“

„Tuláci?“

„To jsou přece takové prima oběti. Nikdo o nich neví, nikdo si nevšimne, že zmizí.“

„Nedělej mi to.“

„Tobě? Tebe se tohle netýká.“ Rudě nalakovaným prstem přejela hřbet každé složky. „To se týká Glendy Shermanové, Petera Blumenthala a Julie Walkerové.“

Sáhl po první složce, ale znovu se zarazil.

„Jak mu chceš něco takového dokázat?“ řekla. „Na to on přesně spoléhá. Že tomuhle nebude nikdo věnovat pozornost. Ty děti jsou vlastně nikdo. Jen něco jako fiktivní jména.“

„Já jsem neřekl, že nechci pomoct. Chci. Ale není to jednoduché. Ve hře je moc faktorů. I kdybych se vrátil do činné služby, tak přece není nikde dáno, že se dostanu k tomuhle případu.“

„Absolutně nesouhlasím. Poručík udělá všechno, jen aby tě dostal nazpátek. Splní každou podmínku, kterou si dáš. Časový plán, denní rozvrh, cokoli. Mimochodem, co je nového s berňákem?“

„Tobě se hodí všechno, co?“

Chlapec vyplivl dudlík. Boldt ho zachytil gestem, které se vytvoří jen časem nebo instinktem. Ve hře toho bylo opravdu víc. Boldt vsunul dudlík do pootevřené pusinky. Ruku položil na chlapcovu malou hlavičku a konejšil ho ke spánku.

„Ty jsi ale jasný kandidát.“

„Ber, nebo nech být.“

„Asi máš pravdu. Radši ty materiály nečti. Nechci tě tahat od syna.“

„Chytrý. Moc chytrý.“

„Myslím to smrtelně vážně.“

„Věřím, že to myslíš vážně. To je ten problém.“

„Ještě jsi mi neodpověděl, ohledně finančního úřadu.“

„Musíme se domluvit. Liz a já. Ona má na starosti účty.“

„Je to dobrý obchod?“

„Jestli to bude znamenat víc peněz, pak jo, pak je to dobrý obchod. Liz měla hrozně těžký porod…“

„Hmm, slyšela jsem.“

„Stálo to hromadu peněz. A pojišťovny se dokážou chovat roztomile do doby, než jim ukážeš účet.

Zkrátka… No, třeba mně chceš připomenout, že jsem ve finanční tísni a že se nám s Liz druhý příjem bude hodit, nebo že bych si mohl vzít úvěr. Vím, co se ti honí hlavou. Připomínky beru, jo?“ Nakrčil nos.

„Necítíš něco?“ Sebral tašku a zvedl se. „Za vteřinu to ucítí v knihovně všichni. Můj syn a já musíme na minutku navštívit místnost pro pány.“

„Přečti si to,“ vrátila se k tématu, „a zjistíš, že to je chirurg. Musí být. A to je pro nás výchozí bod.“

„Chirurg?“ zeptal se a mrknul po deskách.

Natáhla se a podala mu vrchní desky. „Můžeš číst a při tom měnit plínky?“

„Absolutně ne.“

„Tak ho přebalím já,“ zvedla se a natáhla ruku po tašce.

„To se ti ale rozhodně nebude líbit. Není to nic příjemného.“

„Přečti si aspoň jednu stranu, já mezitím pana Milese zvládnu.“

„Ty už snad začneš i veršovat.“

Znovu se natáhla po dítěti. Boldt rozepnul přezku a podal jí syna i s taškou. „Klasické látkové plínky,“

všimla si Daphne. „Zdravé a ekologické. To je celá Liz, pečlivá máma i správný občan.“

„Tak začni číst,“ odvedla řeč. O Liz se bavit nechtěla.

*

Když cestou zpátky uvažovala, jestli by vůbec mohla žít, kdyby tohle musela dělat několikrát denně, našla ho s obličejem zabořeným do jednoho materiálu. Oboje zbylé desky ležely otevřené před ním. Rychlý čtenář. Rychlý student. Lou Boldt.

„Jak moc tomuhle věříš?“ zeptal se jí. Vzal si od ní Milese, poděkoval jí a pokusil se syna vpravit zpátky do krosničky. Chlapeček byl naprosto vzhůru a ze všech sil bojoval, aby zůstal na svobodě. Snažil se chytit Boldta za ruce a upoutat jeho pozornost.

„Cindy Chapmanové, té dívce, která přišla do Azylu, chybí ledvina.“ Dotkla se složek. „Všechny tyhle tři děti zemřely na krvácení spojené,“ začala citovat, „‚s operací a odstraněním orgánu‘. Dvě ledviny: Shermanová a Walkerová. Blumenthalovi chyběla plíce. Myslím, že máme co dělat s doktorem, který prodává orgány na černém trhu.“

„Černý trh s orgány?“

Ukázala na fotokopie před sebou. „Fakt je to tak nepřijatelná myšlenka? Mám tady půl tuctu článků z časopisů Wall Street Journal, New York Times, The New Yorker, Vanity Fair, JAMA, New England Journal of Medicine. V zemích třetího světa jsou takovéhle „sklizně“ na denním pořádku. Tak se tomu i říká.

Sklizeň orgánů. Pěkná nálepka, brrr. Všechno dobře zorganizováno, řízeno. Výnosný obchod. Patnáct tisíc dolarů za ledvinu, to je běžná cena. Patnáct tisíc. Je víc než jasné, že k něčemu takovému mohlo dojít jen kvůli nedostatku orgánů od dobrovolných dárců. Možnosti transplantace zdaleka převýšily zásoby.

Tady o tom píšou,“ poklepala znovu na kopie článků. „Zatím neexistuje dost prozíravých lidí, kteří by o dárcovství přemýšleli dřív, než stihnou umřít. Játra, ledviny, srdce, plíce, vaječníky, varlata, oči, kostní dřeň, s klidem bych mohla pokračovat. Prakticky všeho je naprostý nedostatek. A co se stane, když se něčeho nedostává? Jednoduché počty. Třetí svět je nejvíc na ráně, protože nemá potřebné přístroje pro udržení lidského života: umělou ledvinu a kyslíkové přístroje. Egypt, Indie, Argentina, Brazílie, obchodují s ledvinami skoro veřejně. Jestliže jsi egyptský zemědělec, kterému se neurodilo, jdeš jednoduše do města a prodáš jednu svou ledvinu. Domů se vrátíš po pár týdnech s penězi, které bys nevydělal ani za deset let práce. A když je orgánů nedostatek? Možná se doktoři obracejí na své kolegy za mořem.“

„Patnáct táců za ledvinu?“

„Plíce totéž. Játra a srdce stojí desetkrát až dvacetkrát víc.“

„Ale ne tady. V téhle zemi ne.“

„Jasně. Ne na mém dvorečku. Prober se! Kolik bys zaplatil, abys zůstal naživu? Co se stane, když zjistíš, že jsi na seznamu čekatelů sto padesátý a dělají se tři transplantace měsíčně a doktor ti dává půl roku života? Zkoušíš všechno možné. Prosit, půjčovat si, třeba i krást, abys sehnal potřebné peníze a koupil si, co nemůžeš dostat. A tak se vytvoří trh. Když je poptávka, někdo se nabídkou začne zabývat. To je železné pravidlo. Kdybys byl doktor, umíš si představit, jak by tě ničilo, kdyby ses musel dívat, jak tví pacienti umírají? Jen proto, že někomu trvá, než vyplní kupu formulářů?“

„Máš pravdu, tohle je bod, ze kterého můžeme vyjít.“

„My? Řekl jsi my?“

„Ty zjistíš metodu výběru.“

„Co tím myslíš?“

„Jestliže se jedná o organizované akce, a jestliže to je obchod, jak si myslíš ty –, pak ten chirurg musí mít nějaký způsob, jak si svoje dárce vybírá.“

„To znamená?“ zeptala se, protože chtěla, aby přemýšlel nahlas. Vycítila jeho zápal. Už ho téměř měla, kde ho chtěla mít.

„Poslyš, buď je kradou, a v tom případě jsou Chapmanová a ostatní jen bezbranné oběti. Nebo je kupují po dohodě s lidmi, kteří zoufale potřebují peníze nebo sympatizují s jejich činností nebo obojí. Něco jako tvůj egyptský zemědělec. Rozumíš? Bohužel nevíme, na čem jsme. To je první, co musíme zjistit. Jejich plán činnosti. Jak získávají dárce? To je naprosto prvořadé.“

„Orgány patří ke zboží, které je určené k rychlé spotřebě,“ připomněla mu. „Rozhodující roli hraje čas.“

„Myslíš, že dárce unášejí? Že kradou děti z ulice? To je přece příšerně riskantní.“

„Jsou to tuláci. Kdo si toho všimne?“

„Ale proč takhle riskovat, když je jednodušší uzavřít oboustranně výhodnou smlouvu. Co když jde dárce do věci dobrovolně? To zni přece mnohem smysluplněji.“

„Cindy Chapmanová je oběť, Lou,“ trvala Daphne zarputile na svém.

„To přece nevíme. Co když jim nabídla, že jim ledvinu prodá? Co když to udělala dobrovolně? Tahle potulující se mládež nemá zrovna všude po kapsách peníze.“

„Nevěřím tomu. Proč by pak používali elektrošok, kdyby byli domluveni? Ona se do toho stoprocentně nedostala ze své vůle.“

„Proč se hned nafukuješ, kruci? Jako argument to je fajn. Elektrošok sem nesedí.“

„Souhlasíš se mnou, ale pomoct mi nechceš.“

„Já ti pomůžu. V čem budu moct.“

„Ale nechceš to předestřít poručíkovi.“

„Nechci se do toho nechat zatáhnout. Ještě ne.“ Podíval se na syna a otřel mu pusinku. „Existují polehčující okolnosti.“ Ale hned rychle dodal: „Ale pomůžu.“

„A co když Cindy Chapmanová umře, dojdeš s tím pak za Shoswitzem? Uděláš to pro mě? Tohle potřebuješ? Čerstvou oběť? Zdravotně na tom není dobře, víš?“

„Ty mě teda dokážeš nadzvednout, když se trochu snažíš.“

„Fajn. Snažím se náhodou docela dost.“

„Všiml jsem si. Poslalas šaty té Chapmanové do laboratoře?“

Zprávu z laboratoře a ještě jeden materiál mu neukázala. Chtěla si informaci o nich načasovat a doufala, že zaberou. Předpokládala, že se zeptá sám. „Pozornost pana profesora,“ zmínila šéfa laboratoře kriminalistického ústavu. První ze dvou souborů mu podala. „Udělal to pro mě hrozně rychle.“ Byla to předběžná zpráva a týkala se rozboru vlasů a vláken. „Použila jsem tvoje jméno,“ dodala neochotně.

Boldt složku otevřel a začetl se. Na začátku stránky byla uvedena pořadová čísla vzorků a hned po nich způsob, jakým byly přijaty. V tomto případě byly osobně doručeny seržantkou Daphne Matthewsovou.

Další část byla rozdělena na dva sloupečky: popis důkazu a závěr. Boldt očima proběhl druhý z nich. Pak navrhl: „Tomu by se mohl věnovat LaMoia.“

„Podle kvality jeho instinktů soudím, že je zkušenostmi zhruba deset let ve skluzu za tebou, a podle chování bych řekla, že možná celý svůj život. Jednoduše nemá takové schopnosti jako ty,“ řekla rychle.

Zahrozil na ni prstem: „Už zas si se mnou zahráváš.“

„To si ani nepřej,“ pozlobila ho. „Ani v nejdivočejších snech.“

Poslední věta vyvolala úsměv. „Co ty víš o mých snech?“ oplatil jí provokování.

„Zvířecí chlupy na džínách. Na ty můžeme zapomenout. Příliš běžná věc. A krevní skupina nula pozitivní.“

Začal prohledávat složky na stole.

Přerušila ho. „Ty ostatní tři byli taky nula pozitivní.“ Ukázala na hromádku vedle sebe. „A kdyby sis přečetl tady ty články, dozvěděl by ses proč. Typ nula je nejrozšířenější krevní skupina, tudíž představuje nejširší trh.“

Vzhlédl, v očích záblesk porozumění. „Všichni čtyři mají stejnou krevní skupinu. Vybírají si dárce podle toho. To bude naše vodítko.“

„Profesor poslal chlupy na expertizu do specializované laboratoře na Washingtonské univerzitě, aby se pokusili určit rasu.“

„Drž se stopy. Důležitá je shoda krevního typu. O tom bych se rád chvíli bavil.“

„Zvířecí chlupy jsou taky důležitá věc.“

„Mě pár zvířecích chlupů nemůže vzrušit. Každý má nějakého domácího mazlíčka, a když ne on, tak aspoň jeho známý. Většina z nás se do styku s chlupy dostává denně.“

„Většina z nás ano,“ souhlasila a podávala mu poslední složku, „ale Cindy Chapmanová ne.“

Nadechl se, že něco odpoví, ale zarazil se a otevřel složku, která obsahovala kopii zprávy o příjmu Cindy Chapmanové do nemocnice. Rychle přelétl obsah a řekl: „Budeš mít dost práce.“

„Alergie.“

Sledovala, jak mu oči kloužou po formuláři.

„Alergie na domácí zvířata,“ přečetl nahlas.

„Prudké reakce. Přerývavé dýchám, zrychlený puls.“ Přesně tak se teď cítila. „Je nereálné, že by se dobrovolně dostala do situace, kde by měla se zvířaty tak úzký kontakt. Na jejích šatech byly chlupy doslova všude.“

„Dobrá práce, Daffy,“ složil jí Boldt kompliment, ale přesto vycítila určitou váhavost.

„Ale…?“ zeptala se a čekala na pokračování.

„Ale je to příliš široké pole působnosti. Složité ke sledování.“

„To byl profesorův nápad poslat chlupy na univerzitu, ne můj. Našel mezi nimi nějaké bílé, které upoutaly jeho pozornost.“

„Profesor se bude pídit po jakémkoli chlupu nebo vlákénku, je to jeho práce. Ale to neznamená, že stojí za to se kvůli tomu vzrušovat.“

Ona ovšem rozrušená byla. A měla vztek, že si to musí připustit. Nesnášela, když měl pravdu, když jí mohl tak jednoduše číst myšlenky. Do pátrám investovala dlouhé hodiny. Chtěla mít něco, s čím by se mohla pochlubit. Jak mohli lidi jako Lou Boldt vydržet u případu bez vítězství během vyšetřování? Miles vyplivl dudlík. Boldt mu ho zastrčil zpátky.

„Řekl bych, že se musíme soustředit na otázku krevní skupiny. To je to jediné, co máme a co se trochu blíží průkaznému faktu. A není to mnoho. Zvířecí chlupy Shoswitze nepřesvědčí, že jsi na stopě případu.“

„Přitom máme tři oběti, s Cindy vlastně čtyři,“ posteskla si a snažila se zamaskovat úlevu, že použil slůvko my.

„Bohužel nemáme důkazy, které tady zanechali ti tři.“

„Dixie říká, že v každé složce je zmínka o vzorcích, které byly po pitvě uloženy. Vzorky tkáně a tak podobně. Dělá se to u nevyřešených případů nebo neidentifikovaných obětí. Nechal si je připravit.

Překypoval optimismem.“

„Dixie vždycky překypuje optimismem.“

„Taky říká, že chirurgové po sobě často zanechávají ‚podpis‘. Ve stylu. V technice. Znovu si prohlédne a porovná fotodokumentaci pitev, až bude mít čas.“

„To by pomohlo,“ řekl Boldt, „ale protože znám jeho pracovní vytížení, nemůžeme s tím počítat moc brzy.“ Znovu si prohlédl složky. „Takže my pátráme po chirurgovi. Další směr, který stojí za to sledovat.

Když váháš, jdi rovně.“

„Nemusí být zrovna chirurg,“ opravila ho.

Pokýval hlavou. „Chirurg, jiný specialista, který si přál jím být, medik. Nebo někdo, kdo se za něj vydává –

podvodník, šarlatán. Nebo někdo na penzi. Ale ze všech pořád nejvíc připadá v úvahu chirurg. Mohla bys pro nás načrtnout jeho profil?“

Přikývla. Čím dál víc viděla, jak ho vyšetřování pohlcuje. Ale chtěla to slyšet nahlas. Chtěla ho do věci zaplést tak, aby už neměl šanci couvnout. „Kolik je v Seattlu chirurgů?“ zeptala se. „A kolik z nich provádí transplantace? Hrstka. A kdybychom jim oba položili pár otázek, myslím já a ty dohromady, ty svoje a já taky svoje, tak bychom ho museli najít. Existují určité pasti, které bych mohla nastražit. Psychologické

pasti. Do kterých by spadl.“

„Ty se s někým takovým ale nechceš pouštět do křížku, Daffy, že ne? Nemusím ti připomínat, co se stalo.

Nebo snad ano?“

Jeho surovost ji nehezky zaskočila. Když na něj pohlédla, bezmyšlenkovitě si popotáhla šátek zakrývající jizvu víc ke krku. Na chvíli ho nenáviděla. „Tohle nebylo nutné,“ zaútočila. „Někdy se chováš jako necitlivý hrubián, uvědomuješ si to?“

Několikrát se jí pokoušel omluvit, ale ona omluvu nepřijala. Chtěl jí jen připomenout, jakou udělala chybu.

Odmítala reagovat, uvědomovala si ji. Nepotřebovala, aby jí to předhazoval. Nakonec toho nechala a vrátila se k tématu.

„Když jsme si povídali v Azylu s dívkami, jak na ulici vydělávají peníze, zjistili jsme, že kromě toho, že prodávají sebe nebo se točí kolem obchůdků s drogami, prodávají krev. Dělají to všechny. Jediné, co potřebují, je falešný průkaz totožnosti. I Sharon to dělala.“ Podala mu několik fotokopií pořízených ze starších vydání lékařských časopisů. „U transplantace je nesmírně důležitý jak typ krve, tak typ tkáně.

Tady leží začátek mnohdy dlouhého procesu hledání vhodného dárce pro daného příjemce. V těch článcích najdeš vysvětlení.“

Boldt je rychle proběhl. „Krevní banky,“ mumlal si. Pak to najednou zopakoval znovu. „Vybírají dárce z krevních bank?“

„S velkou pravděpodobností. Další fakt na prozkoumání.“

„Rozdělíme si práce a tak to zvládnem. Musíš promluvit s Cindy Chapmanovou. Vymáčkni z ní nějaké informace. Jestli svou ledvinu prodala. Jestli prodávala svou krev. A já si prohlédnu naše místní krevní banky.“ Jak se zvedal, rukou podpíral Milese.

Dlouze se na něj zadívala a čekala.

„Řekni to,“ naléhala. Oplatil jí upřený pohled. „Nemůžeš po tomhle všem odejít a neříct to.“

„Je to tak důležité?“ zeptal se.

„Jde o život mladé dívky,“ připomněla mu. „Řekni mi to.“

Rezignovaně přikývl. „Dobře, jdu do toho.“

6

Dr. Elden Tegg vlastnil jediný klíč od velké lednice na klinice, protože v ní byly uložené drogy. Nikdy by se byl sám nerozhodl takovou lednici pořídit, ale dříve tu bývala italská restaurace. A teď se lednice hodila k přechovávání léčiv a dočasnému uschovám pooperačního odpadu a mrtvých zvířat, které jsou při provozu chirurgické veterinární kliniky běžné.

Muž, se kterým se setkal u zadního vchodu do nemocnice, byl malý a podsaditý. Na sobě měl černou koženou bundu. Tmavé vlasy mu přímo uprostřed čela vybíhaly do špičky. Donnie Maybeck byl najatý pracovník a jezdil s nemocničním „proviantním vozem“. Odvážel pytle s odpadem do soukromé spalovny.

Protože se však odpad dočasně ukládal v lednici, přijížděl jen dvakrát týdně.

Tegg odemkl těžké dveře do lednice a ustoupil stranou, aby si muž mohl jít po své práci. Nespouštěl z něj ale oči, protože uvnitř bylo plno hlídaných léků.

„Nemoh byste mi s tím helfnout?“ zeptal se Maybeck Tegga. Měl příšerné zuby, ulámané a prolezlé kazy.

Takhle postavená otázka byl signál. Tegg za ním vešel do lednice a s dutým klapnutím za sebou zatáhl dveře. „Rychle,“ řekl. V lednici bylo vidět, jak jim jde pára od úst. Tegg zkřížil ruce, aby se trochu chránil před chladem.

Muž v černé bundě tiše řekl: „Ňákej chlápek se chce sejít. Že prej to spěchá.“

„Co spěchá? Co je to za člověka?“

„Mluvil jak šikmovokej. Řek, že vás doporučil ňákej doktor z Vancouveru. Chce se sejít. Co nejrychlejc.

Dneska večer.“

„Vancouver?“ Tegg věděl, že to znamená jen jedinou věc. Okamžitě ho zalilo horko.

„Ten chlápek říkal, že se s nim buď sejdete nebo ne. Nezdá se, že by stál o ňáký kecy.“

Teggovi změkla kolena.

Muž vedle něj pokračoval. „Řikal, že je připravenej zaplatit velký prachy.“

„A co jste řekl vy?“ zeptal se napjatě Tegg.

„Ani ťuk. Dobrý? Jen bych chtěl vědět, kde hergot zjistil moje méno. Radím se s várna, doktore. To je všechno. Není třeba se moc vzrušovat. Tohle mám pod kontrolou.“

Tegg se snažil ovládnout a zpomalit myšlenky. Oddělit je od sebe a zabývat se jednou po druhé.

Myšlení ho vždycky předbíhalo, a tak před ním současnost vyvstávala jen jako nějaký odraz. Většina jeho života se mu proto jevila spíš jako neustálé opakování záznamů než jako skutečnost. Život prožíval jednak jako vybavování si věcí, které se přihodily, jednak jako to, co právě zažíval. Cítil se rozpolcený, jeden člověk v něm se pohyboval životem, zatímco druhý se pokoušel vypořádat s jeho činy.

Může si dovolit nechat takovou příležitost proklouznout mezi prsty? A na druhé straně, bude schopný dostatečně se ochránit před možným nebezpečím?

„Poslyšte,“ říkal ten druhý, „dneska večer přece jedem s Felixem. Nezapomněl jste, že jste mi to slíbil. Tak co kdybych tam toho chlápka přived?“

Tegg na jejich domluvu zapomněl. Vyvedlo ho to z míry, protože jemu se nepodobalo, aby na něco zapomínal, i když se jednalo o něco tak nechutného.

Maybeck dodal: „Poslyšte, mám pro vás návrh. Já tam toho Číňana dostanu před váma a proklepnu ho.

Když bude všechno v pohodě, brnknu vám do auta. Když, řekněme, do devíti nezavolám, tak jsem se ho zbavil. Vy chvíli počkáte a pak mi s Felixem přijedete pomoct. Jedna věc na těch zápasech je, že tam jsme úplně v pohodě. Kdyby ten chlapík dělal problémy, bude si přát, aby bejval radši zůstal doma. Víte, co myslím?“

Tegg si najednou uvědomil, že při operacích ho myšlenky nepředbíhají, a ruce s nimi drží krok. Dumal, jestli tohle vysvětluje, proč tak miluje svoje povolání.

Obrátil se na druhého muže. „A co když se mu nebude líbit místo schůzky? Já bych se teda na sto procent s nikým na psích zápasech nesešel! Vlastně jsem na nich ani nikdy nebyl.“

„No, to není náš problém. Co? To je hraj, nebo ber,“ špatně citoval úsloví, které stejně neznal. Mužovy hloupé žvásty šly Teggovi vždycky na nervy. „Když se nebude chtít ukázat, ať si trhne nohou.“

Tegg nad tím vším přemýšlel, zatímco Maybeck nakládal pytle s odpadem. „Tak už jeďte,“ poručil mu.

Otočil se a odsunul velkou závoru, která uvolnila venkovní západku na lednici. Pomalu se vracel do haly, zadumaný a soustředěný. Cítil, že se všechno změnilo. Čím víc se blížil k ošetřovně, tím víc ho rozlaďovalo pomyšlení na kočky a psy. Taková nudná, bezvýznamná práce.

Dřív si jednoduše přál dělat svou práci dobře. Dočkat se druhého dne. Užít si trochu zábavy. Vydělat

nějaké peníze, poslechnout si Wagnera a pořád mít možnost operovat.

Teď chtěl jediné. Setkat se s neznámým mužem. Netrpělivě mrkl na hodinky. Ještě je spousta času.

V ordinaci se podíval na Pamelu, která se zabývala novými rentgenovými snímky. Pilná za všech okolností.

„Na té první sérii toho nebylo moc vidět,“ dodala na vysvětlenou.

„Pracujete výborně.“ Při pochvale se úplně rozzářila. Tegg přesně věděl, jak na ni, jak uspokojit její potřeby. Ona uspokojovala zase jeho, svým nekonečným obdivem, zbožňujícími pohledy. A taky i jinak.

Přistoupil ke snímkům. Dětská hra ve srovnání se skutečnou prací, která před ním vyvstávala. Cítil na tváři Pamelin sladký, teplý dech, jak se nad něj naklonila, aby se dívala spolu s ním. Uhnul trochu stranou, aby líp viděla, a jakoby náhodou jí lehce přejel rukou po zadku. Ani se nepohnula a očima upřeně sledovala těžko viditelnou zlomeninu ve změti černých a šedých stínů.

Mimochodem, pomyslel si pobaveně, ona věděla, že to nebylo náhodou. Zbožňovala to. Milovala všechno, co se ho týkalo.

7

„Kdo je dneska na řadě s ohříváním večeře?“ zeptal se Boldt manželky s nejistým pocitem, jak začít rozmluvu na téma návrat do práce. Jak se s ní domluvit na budoucnosti. Našli společně způsob, který jim vyhovoval. A on měl v úmyslu tohle všechno změnit. Kromě toho věděl, ještě než začal, že přizpůsobivost není její silná stránka. Právě se převlékala. Měnila své stroze elegantní šaty do práce za bavlněný svetřík a džíny, které ležely pohozené na posteli. Bylo po sedmé a on měl hlad.

„Asi já, ale dneska nevařím. Pojďme se někam najíst,“ odpověděla Liz.

„A co Einstein?“ zeptal se Boldt a podíval se na Milese, který ze všech sil bojoval, aby se mu nezavřely oči.

Nechtěl o nic přijít. Všechno pro něj bylo nové. Každý jeho výraz znamenal pro Boldta nový svět. Zvídavé pohledy, nakrčené obočí. Prosté radosti.

„Fajn, vyhráls. Něco hotového a platím já. Když si u tebe udělám objednávku, dojdeš pro to?“

„Všimla sis, jak se o všem mezi sebou dohodneme?“ zeptal se.

„Kuchyň čínská, vietnamská, thajská. Řekni si.“

„Co takhle rybu a hranolky,“ navrhnul.

„Po tom se tloustne.“

„Řeklas, abych si vybral.“

„Lhala jsem.“ Poplácala se po břiše.

„A co suši?“

„Kde máš peněženku?“

„Asi v předsíni.“

„Vezmu toho hodně. Mám příšerný hlad a suši se moc nenajím.“

„A přines taky pivo, prosím tě.“

Když byl Boldt pryč, uložila Milese.

Po večeři ji Boldt chytil za ruku a odvedl do obývacího pokoje, kde ji usadil. Bylo po deváté.

„Finanční včera zavřelo Joke. Zabavili všechny účetní doklady.“

„Berňák? Tak tohle ti leží v hlavě.“

„Chtějí s námi mluvit.“

Nevěřícně se na něj podívala. „S námi? Bože! Snad nevědí o těch hotových penězích!“

„Nevím, o co jiného by mohlo jít.“

„Kruci. Já jsem to daňové přiznám podepsala.“

„Oba jsme ho podepsali.“

„Ale peníze? Peníze načerno? Jak by se mohli…?“

„Zatracenej Bear Berenson. Mohl se přece pokusit to odečíst. Krucinál. Uvědomuješ si, jaká pokuta nás čeká? Panebože!“

„A Joke je zavřený. Můžu se někde porozhlédnout po jiné práci, ale tolik jako Bear mi nikdo nedá.“

„Panebože. Dochází ti ta pokuta? Bojím se, aby tě za něco takového nezavřeli do vězení.“

„Chtějí jenom peníze. Peníze jsou to jediné, co všichni chtějí.“

„Ale o to právě jde. Jaké peníze? Každý cent, který máme, jde na zaplacení nemocnice.“

Boldt nechtěl, aby myslela právě na tohle. Ohlédl se k pokoji, kde teď spal Miles, a vybavil si problémy, které provázely jeho porod, jako by se narodil včera. Zapomene vůbec kdy tu noc? Může kdy být stanovena nějaká cena, která by vyjádřila pocit, že zůstali oba dva naživu?

„My to zvládneme.“

„Zvládneme? Ty se v účetnictví nevyznáš. Já ano. NIC nezvládneme, to je to. Potřebujeme ty peníze.

Budou nás kontrolovat? Tohle máš na mysli? Panebože, já tomu nemůžu věřit.“

Nenáviděl se, že s ní takhle manipuluje, ale svým způsobem s ním Daphne Matthewsová provedla totéž. A pokud šlo o tohle téma, měla Liz všude po sobě nálepky „Křehké. Zacházejte opatrně“.

„Dneska jsem se doslechl strašnou věc o dívce, která se jmenuje Cindy Chapmanová.“

„Dokážou ti nepřiznaný příjem, víš? Uvědomuješ si to nebo ne?“

„Je to šestnáctiletá tulačka.“

Přesně jak doufal, zapomněla Liz na chvíli na berní úřad.

„O čem to mluvíš?“

„Ukradli jí ledvinu,“ pokračoval Boldt.

„Kdo to udělal?“ vydechla.

„To nebylo všechno. Krvácela. Skoro nepřežila. Šestnáctiletá holka,“ opakoval.

„Lou?“ Už ho zaslechl. Záblesk poznání v jejím hlase, o kterém doufal, že přijde, ale kterého se zároveň i

bál.

„Jestli se vrátím do služby, mám šanci získat hotovostní půjčku.“

Oči jí zesmutněly a pak se setkaly s jeho pohledem. Nemluvila, jen ho pozorovala. „Je mi jasné, že budeme muset najít něco pro Milese,“ prohodil. „Asi jesle,“ řekl nejistě a očekával výbuch.

Místo toho smrtelně zbledla, zvedla se, otočila se k němu zády a zamířila do jejich ložnice. Zavřela za sebou dveře a nechala ho za nimi. Miloval ji. Miloval její smysl pro humor. Její odvahu. Způsob, jak se zasmála, když to nejmíň čekal. Gesto, kterým zkoušela teplotu vody ve sprše. Maličkosti, ale všechny důležité. Její pobrukování, když nevěděla, že ji poslouchá. Její smysl pro organizaci. Nesmyslné drobnosti, kterými ho obdarovávala bez jakékoli důvodu. Její přístup k rozkoši. Způsob, jakým se milovala, když byla opravdu šťastná.

Přes zavřené dveře slyšel rádio. Zprávy. Předpověď počasí. Další srážky. Víc deště se už nedalo vydržet.

Záplavy přinášely problémy jako vždycky. Počet sebevražd stoupl: lidé provozovali bungie jumping z mostu Aurora, ale chyběly jim k tomu bungie provazy.

Rozhlížel se kolem sebe, co by mohl dělat. Ještě nedávno pro něj Miles, jeho žena a Joke znamenali celý život. Teď se přistihl, že přemýšlí o Cindy Chapmanové a Daphne Matthewsové.

Možná se měl dneska ráno pokusit jí celou věc rozmluvit. Možná se měl držet slibu, který dal. Možná byla Cindy Chapmanová ojedinělý případ. Možná žádný chlapík, který rozřezává tuláky, ani neexistuje. Možná, možná, možná.

Došel ke dveřím ložnice a opatrně je otevřel. „Můžu k tobě?“

Liz ležela na posteli, džíny rozepnuté. Pokrčila rameny. „Bude ještě víc pršet,“ řekla, jako by se vůbec nic nestalo.

„Hmm, zaslechl jsem.“

Uhladila přikrývku vedle sebe. Tenhle pohled znal. Odpouštěl a byl nepatrně optimistický. Miloval ji za to.

Vešel dovnitř, zul si boty a zavřel za sebou.

8

Asi po stovce metrů po neosvětlené úzké a zarostlé cestě narazil Elden Tegg na náklaďák, který mu blokoval cestu. Mohutný muž s neupraveným plnovousem se ho zeptal na jméno, prohlédl si jeho řidičský průkaz a porovnal údaje se seznamem, který měl. Pak mu uvolnil cestu a dovolil mu vjet.

Tegg projížděl pod klenbou vytvářenou větvovím stromů. Cesta byla plná bláta a spadaného listí.

Zaparkoval svoje terénní auto mezi skupinkou dodávek a spěchal deštěm k velké stodole. Laťkami probleskovalo žluté světlo. Otevřel dveře a vešel.

Ucítil cigarety, seno, hnůj, plesnivinu a pach tlejícího dřeva. Kromě toho kovový, slaný zápach, který jako veterinář znal víc než dobře. Zvířecí krev. Stoupl si do stínu a pozoroval dění před sebou.

Místo pro zápas byla vlastně čtvercová bedna narychlo stlučená ze stavebního dříví. Stála uprostřed široké špinavé uličky mezi stáními. Nad nimi se rýsoval seník, schovaný ve tmě. Jediné světlo, které místnost osvětlovalo, pocházelo z holé žárovky, zavěšené přímo nad ringem. Házelo ostré stíny na drsné obličeje téměř dvaceti mužů.

Ten pohled mu vadil. Psi proti sobě bojovali na život a na smrt. On život zachraňoval, neničil.

Ve skupině mužů se někdo otočil a zahlédl ho. Muž z rána, Donnie Maybeck. Jeho zlaté hodinky zachytily světlo a bleskly Teggovi do očí. Maybeck k němu došel přehnaně dlouhými kroky a v úsměvu na něj odhalil svoje poničené šedavě hnědé zuby se stejným efektem, jako když stará děvka zvedá sukni na rádoby zákazníka.

„Jsme připraveni?“ zeptal se Tegg.

„Všechno je v klidu,“ kývnutím ukázal na seník. „Ale než se do toho pustíme, musíme připravit Felixe.“

Tlačen zákonem místní vlády, která vyhlásila psí genocidu všech pitbulteriérů, zachránil Tegg Felixe a ostatní před jistou smrtí, aby jejich životy zachoval pro účely vědy a výzkumu. Psy, ve skutečnosti svým způsobem vlastní výtvory, schovával na své farmě, kde měl i vlastní laboratoř, ve které prováděl výzkum v praxi. Ať Tegg nesnášel tu myšlenku sebevíc, jediná možnost, jak prokázat úspěch posledního chirurgického zákroku, byla nechat psa bojovat v ringu. I když ho Maybeck ujišťoval, že při těchto příležitostech je vždycky někdo „spolehlivý“, kdo psa sešije, Tegg si nepřál, aby psa ošetřoval někdo jiný.

Kromě toho by vnitřnosti jeho psa jiného veterináře jen zmátly a vzbudily by podezření ohledně Teggových praktik.

„Já tu nejsem kvůli zápasu. Jen proto, abych ho v případě potřeby ošetřil,“ připomněl mu Tegg.

„Za chvíli jde na řadu. Proti Bouřícímu Normanovi. Víte? Norman v šesti kolech ani jednou neprohrál.

Budu potřebovat pomoc, doktore. Jste jedinej, kdo ho zvládne.“

„Kde je?“ zeptal se Tegg.

Donnie Maybeck ho odvedl k béžové cestovní kleci, která trůnila na žoku sena. Zvíře uvnitř vycenilo zuby ostré jako břitva a zuřivě na Donnieho zavrčelo. Ten mu grimasu oplatil, odhalil svoje hrozné zuby, přitiskl obličej k mřížoví na dvířkách a zlobil psa napodobováním jeho vrčení. Pitbulteriér zaútočil tak silně, že se klec málem svezla dolů.

„Nedrážděte ho,“ zaprotestoval Tegg. Při zvuku jeho hlasu se chování psa změnilo. Utišil se a přitiskl vlhký čumák těsně k mřížím směrem k Teggovi.

„Vidíte? Je to váš pes, šéfe. Vy jste ten, kdo ho zachránil, a on to ví. Musíte mi s tím pomoct.“

„Ukázal jsem vám, jak funguje obojek. S tím umí zacházet i negramota. Copak neumíte stisknout tlačítko?“ Z Teggovy strany to byl vzácný projev rozmrzelosti, nelichotivá známka slabosti. Okamžitě toho litoval. Maybeck špatně snášel ponižující komentáře týkající se jeho inteligence nebo narážky na její absenci.

Maybeckovi ztvrdl výraz. „Já před bojem žádný obojek používat nechci. Mohlo by ho to oslabit. A já nesnáším představu, že o toho psa přijdu.“

Myšlenka, že by Felix mohl prohrát, ťala Tegga do živého. Maybeck měl pravdu, nemělo smysl teď psa vystavovat šoku.

Tegg držel dálkové ovládání elektrického obojku v ruce, když Felixe vyvedl z klece, uvázal ho na vodítko a vedl ho k ringu. K jeho radosti se Felix choval dokonale. Maybeck je následoval, ale dodržoval vzdálenost.

Když došli k ringu, vzal Tegg Felixe do náručí a stáhl mu obojek. Felixův protivník, Bouřící Norman, čekal v protějším rohu. Po celém krku měl snad tucet zahojených jizev, které dokumentovaly jeho pověst válečníka.

Asi stotřicetikilový chlap s vousy jak ostnatý drát vykoukl zpoza kšiltu farmářské čapky a vážně prohlásil:

„Na smrt.“

Po jeho větě se diváci zklidnili a ztichli. Déšť bubnoval na střechu. Vzduch byl nabitý očekáváním. Felix zaměřil pozornost na svého protivníka.

„Nemůžu to udělat,“ řekl Tegg Maybeckovi. „Ani ve jménu vědy.“

Vývoj událostí ho dalšího rozhodování ušetřil. Jakmile byl druhý pes vypuštěn, Felix se vytrhl a vřítil se do ringu. Náraz těl zazněl jako exploze. Dav mužů se rozvášnil. Tegg se stáhl do stínu.

Najednou se mu zdálo, že ho někdo pozoruje. Rozhlédl se. Nikdo. Znovu se podíval po stodole, ale z tamějších mužů se o něj nikdo nezajímal. Pak se podíval na seník.

V tlumeném stínu tam stál muž v obleku, pozornost plně soustředěnou na Tegga, který v něm okamžitě poznal Wong Keje, neblaze proslulého šéfa jednoho gangu. Jeho tvář se neustále objevovala v novinách.

I když dnes v noci vypadala jinak. Bledá kůže napjatá přes ostře vystupující kosti. Vážné oči, jakoby bez života. Zoufale nešťastný muž.

Potlesk a nadšené výkřiky signalizovaly konec zápasu.

Maybeck poklepal Teggovi na rameno a táhl ho k ringu. Felix kroužil kolem zkrvaveného těla padlého protivníka. „Ani škrábanec, doktore. Chápete? Zatřepal s Normanem jako s pudlem. S Normanem! A bez jediný rány! Jste zatracenej génius, doktore. Vopravdu génius.“

Bez jakéhokoli výrazu, ale naprosto znechucený, vzal Tegg psa a odvedl ho zpátky do klece. Pak se znovu podíval na seník. „Sejdu se s ním hned,“ řekl Maybeckovi.

*

Když se dostali po rozviklaných schodech nahoru na seník a Tegga bleskově prohlédl jeden z udělaných Wong Kejových osobních strážců, dole pod nimi začal další zápas. K představování nedošlo. Člověk Wong Kejova formátu žádné nepotřeboval. Byl známou postavou soudních procesů, a vždycky zproštěn viny.

Seděli naproti sobě na balících sena a Maybeck a oba strážcové zůstali stát.

Wong Kej šel rovnou k věci. „Mé ženě je padesát sedm a trpí anginou pectoris, která ji zanedlouho připraví o život, když se nic nepodnikne. Před dvěma lety měla první infarkt myokardu. A jsem si jist, že víte,“ pronesl zlostně, „že transplantaci srdce neschválí nikomu nad padesát pět let. Případ mé ženy je o to komplikovanější, že má vzácný typ krevní skupiny, AB negativní, a že je nesmírně drobná.

Před časem jsem sehnal ‚soukromého‘ chirurga na transplantaci. Snažil se pomoct. Není z Vancouveru.

Pokusil se vytipovat neregistrovaného dárce srdce, ale termín byl nevyhovující. Doporučil mi, abych kontaktoval vašeho kolegu. Pochopil jsem, že mu čas od času seženete ledvinu. Musím se přiznat, že nejsem nijak nadšený, že sháním lidské srdce u veterináře. To je jeden z důvodů, proč jsem chtěl tuhle schůzku. Abych vás viděl osobně.“ Odmlčel se, protože hlouček dole propukl v nadšené výkřiky.

„Nic neslibuju,“ prohlásil Tegg.

„Já jsem se s celou problematikou dobře seznámil. Jinak bych sem nechodil. Jako veterináři se vám vyrovná málokdo.“

„V situaci, ve které je vaše žena, kdy jde o otázku života nebo smrti, je skutečným nepřítelem čas. Čas diktuje určitá rozhodnutí. To si uvědomuju až moc dobře. Jak dlouho už vaše žena stůně?“ přebral Tegg iniciativu. Ale čas nebyl Teggovým skutečným nepřítelem. V jeho mysli se začal odehrávat jiný dialog: Tak teď se mu naskýtá příležitost. Jak daleko půjde, aby odčinil chybu, kterou udělal skoro před dvaceti lety?

Opravdu dokáže odborně zachránit lidskou bytost?

„Za pár dnů bude moje žena dost silná, aby mohla odjet.“

„Do Vancouveru?“

„Ano.“

„Za pár dnů?“

„Jestliže svěřím život své ženy do vašich rukou, budu pochopitelně očekávat výsledky,“ pronesl příkře.

„Jestli mi nemůžete pomoct, musíte to říct hned. A pokud je to problém peněz…“

Tegg mávl rukou, aby ho přerušil. Nechtěl, aby Maybeck slyšel nabízenou sumu. Srdce mělo cenu tak půl milionu. Jestli se Wong Kej opravdu dobře připravil, jak prohlašoval, musel vědět, kolik takové srdce stojí.

„Je mi jasné, že budete štědrý.“ Peníze pro Tegga znamenaly jen jednu stránku mince. Víc mu šlo o něco jiného.

„Máte zájem?“

„Pochopitelně.“

„Můžu s vámi počítat?“

Tegg se bleskově podíval na Maybecka. Ten vypadal vystrašeně. Muže Wong Kejovy pověsti jen tak nepodfoukneš, četl Tegg v očích jednoho z ochranky. Ale už se rozhodl.

„Teď se budu muset důkladně připravit já. Musíme zjistit, co vlastně máme k dispozici.“ Ukázal na umělohmotné desky, které ležely na balíku sena. „To jsou její papíry?“ ujal se znovu hovoru. Tak se na lidi Wong Kejova typu musí. Asijec mu složku podal.

„Hned začneme hledat dárce. Jak se s vámi spojím?“

Wong Kej vyndal navštívenku a podal mu ji.

„Ozvu se,“ rozloučil se Tegg sebejistě.

Ruce si nepodali. Číňan se zvedl, přešel setmělý seník a zmizel na schůdkách.

Maybeck seděl ve stínu jedné podpěry. „To toho dárce budeme muset někde lapnout, abysme dostali to srdce. Mám pravdu?“ zeptal se.

Tegg měl dojem, že je z toho Maybeck nervózní, a tak se uchýlil k ospravedlnění, které si připravil už před několika měsíci. „Jestliže je obětován jeden lidský život, aby zachránil mnoho jiných, co špatného se stane? Jestliže se zachrání ne jeden, ale čtyři, pět, šest životů, tak se snad váhy hodnot vyrovnají.“

Maybeck odpověděl: „Já jsem myslel kvůli tomu, co máme udělat. To už bude muset bejt pěknej balík.“

Tegg si pročítal v matném světle materiály. Promluvil, aniž od nich vzhlédl. „Prohlédněte databázi a najděte někoho se skupinou AB negativní. Ta ženská musí být drobná, tak pětačtyřicet kilo, ten nejlepší exemplář. Jediné, co po vás chci, je najít dárce. Pak budete bohatý. Padesát tisíc za vaši službu. Tak jste si to představoval, ne?“

Celým seníkem se neslo psí štěkání. Mezi ním Tegg rozpoznával Felixe tak jistě, jako by štěkal jediný.

Felixova převaha v ringu potvrdila Teggův brilantní výkon. A budou další pokusy, pochopitelně. Vždycky byly. Zdá se, že život je jeden velký pokus. Vítězství nepřichází s jediným úspěchem, ale s jeho několikanásobným opakováním.

Tegg se zastavil, aby se ještě jednou podíval na Donnieho Maybecka, který se pořád nehýbal. Zmínka o financích ho naprosto uzemnila. Tak to bylo správně.

Když Tegg slézal po schůdcích dolů, cítil se vyčerpaně. Dostal šanci smazat svůj dluh, něco si dokázat, něco splatit. Měl v úmyslu toho maximálně využít.

PÁTEK

3. února

9

Boldt v pátek ráno ošidil svoje domácí povinnosti a svou roli pana Mámy a s Milesem v závěsu navštívil dvě krevní banky. Až ve druhé se dozvěděl, že dárcovství krve je naprosto bezplatné. V první se zapomněl zeptat. Banky shromažďující plazmu platily, krevní banky ne.

Bloodlines, a. s., jediná banka plazmy v Seattlu, byla v zadní polovině přízemí někdejšího velkoobchodu na První Avenue, který byl před lety přebudován na malý obchod a pak samoobslužnou prádelnu. Boldt si pamatoval obojí. Nyní směrem do První Avenue zabírala první polovinu patra půjčovna stejnokrojů.

Figuríny oblečené jako zdravotní sestry a stráže stály ve výlohách v pózách strnulé ostražitosti. Do zdravotního centra se vcházelo z postranní ulice po čtyřech betonových schodech přes několikerý skleněné dveře s modrými nápisy BloodLines a také LifeWays, což byl název mateřské organizace.

Drobnějším písmem tam bylo uvedeno, že LifeWays je společnost spolupracující s Chartou Atlanta a s nadací Lidské zdraví. Škatulky uvnitř škatulek, připomněl si Boldt úřednický svět své ženy Liz.

V přijímací kanceláři stály dvě oranžové čalouněné lavičky a před každou z nich stolek z překližky podýhovaný dřevem z ořechu. Desky stolků byly zbrázděny bílými kolečky a posety starými ohmatanými výtisky časopisu People. Dva umělé zaprášené fíkusy v rozích proti sobě působily bezprizorným dojmem.

V bližším rohu stál špinavý odpadkový koš, který sloužil jako popelník. Velká cedule děkovala, že se zde nekouří. Šum rozsvíceného automatu na coca-colu byl slyšet přes celou místnost pokrytou šedivým kobercem. Vedlo odtud několik dveří. Boldt si všiml podle nahromaděné špíny kolem klik, že nejčastěji používané jsou ty nalevo od příjmového okénka, což byla vysoká přepážka, za kterou seděla matrona v sesterské uniformě, zřejmě vypůjčené z vedlejšího obchodu. Za ní stály regály vyrovnaných chorobopisů s barevně odlišenými indexy podle abecedy. Na jmenovce sestry četl Mildred Hatchová. Vypadala podezřívavě, unaveně a nešťastně. U okénka, tak aby si jich každý všiml, bylo vyvěšeno několik karikatur od Gary Larsona.

„Už jste u nás někdy byl?“ zeptala se. Byla očividně zvyklá na stálou klientelu. Boldtova tvář jí nic neříkala.

„Rád bych mluvil s někým z vedení, kdyby to bylo možné.“ Miles se téměř s úspěchem dosápal na jeden obrázek. Boldt se postavil tak, aby mu v dalších možných pokusech zabránil.

„Čeho se to týká?“

„Jednoho z vašich dárců.“

„To je vyloučeno. Naše údaje jsou přísně důvěrné. Nemůžu vám nijak pomoct.“ Prstem ukázala na odstavec na fotokopii letáčku. Napravo od počítače jich ležela celá hromádka.

„Já se nesnažím zjistit, kdo ta osoba je,“ vysvětloval Boldt. „To už vím. Jen potřebuju zodpovědět pár otázek. Někoho z vedení, když budete tak hodná.“

„Hodná asi nebudu. Není to tak jednoduché,“ varovala ho. Našla pero. „Vaše jméno?“ Řekl jí ho.

„Zaměstnání?“

„Policie Seattle.“

Šokoval ji. Celá zčervenala. „Proč jste to neřekl hned?“

„Doufal jsem, že nebudu muset.“

„Spletlo mě vaše dítě,“ vysvětlovala. „To ji vždycky vodíte s sebou?“

„Jeho,“ opravil ji Boldt.

Poprvé se na Milese podívala trochu déle. Najednou zjihla. V tu chvíli bylo Boldtovi jasné, že sama vlastní dítě nemá. A podle prsteníčku levé ruky ani manžela. „Jméno dárce?“ zeptala se.

„To je přísně důvěrné.“

Oči jí zchladly a bleskly jako dva kousky zeleného skla. Obočí měla vytrhané do uzounké linky a chloupky na horním rtu odbarvené. Opravdová kráska. Nepomohly jí ani oční stíny.

„Cynthia Chapmanová. Jméno dárce je Cynthia Chapmanová,“ řekl Boldt. Hledala v počítači a ťukala do klávesnice tupými obtloustlými prsty. Když přestala, cosi v jejích očích potvrzovalo, že to jméno našla.

„Je tam?“ zeptal se Boldt a srdce se mu rozbušilo.

Žena neodpověděla. Zvedla telefon a mluvila do něj tak potichu, že jí Boldt nerozuměl. Když začínala točit třetí číslo, Boldt dodal: „Dneska, pokud by to bylo možné.“

Vešel nějaký člověk z ulice, tulák, asi padesátiletý, i když jeho šaty mohly na první pohled zmást. Neměl je úplně vyžehlené, ale taky ne zmačkané. Ačkoli nebyl oholený, nepůsobil odpudivým dojmem. Zrazovaly ho špinavé obnošené boty bez podrážek. To a pronikavý pach laciné kolínské, která se snažila zakrýt týden bez pořádné sprchy. Boldt sledoval, jak si muž vzal desky s formuláři a se samozřejmostí stálého zákazníka jeden vyplnil. Bylo vidět, že zná rutinu. Podepsal, podal papír slečně Mildred Hatchové a zamířil k automatu pro pití. Cukr, pomyslel si Boldt. Pijou sladké bublinky, aby se jim netočila hlava. Řekl by, že je muž zvyklý spíš na víno. Chlapík mezitím došel k lavičce a k časopisům.

Boldt přemýšlel, jak je možné zaručit kvalitu odebrané krve. Pak si vzal jeden leták a začetl se do něj, zatímco slečna Hatchová pokračovala v obou činnostech najednou. Sluchátko držela ramenem a pročítala vyplněný formulář, kolonku po kolonce, odpověď po odpovědi. Krev se testovala na drogy, alkohol a AIDS, vysvětloval leták. Úkon trval zhruba čtyři až sedm dnů. Dárci byli osobně dotazováni na zdravotní stav pokaždé, když si nechávali odebrat krev. Podepsáním dotazníku potvrzovali svoje aktivity, sexuální orientaci a obeznámenost se stavem kvality krve. Kdokoli by byl přistižen, že uvedl nepravdivé údaje, měl by jednou provždy uzavřen přístup do jakékoli pobočky BloodLines. Za plazmu se platilo až po rozboru zkušebního vzorku. Patnáct dolarů za čtyři deci. Na odběr mohl jít člověk každých osmačtyřicet hodin, ale ne častěji než třikrát týdně. To znělo neuvěřitelně. „Jak může člověk dávat krev třikrát týdně?“ vyhrkl Boldt.

Slečna Hatchová odpověděla automaticky, aniž vzhlédla od počítače. „Nebereme vaši krev, jen plazmu.

Červené krvinky se během procesu vracejí do krevního oběhu. Plazma se oddělí na odstředivce. A tělo ji do dvaceti čtyř hodin doplní.“ Podívala se na něj s výrazem „Copak vy nic nevíte?“. Boldt sroloval leták a zasunul ho k Milesovi, který si vybral právě tenhle moment ke svým zvukovým projevům. Boldt se přistihl, jak chodí po místnosti ve snaze chlapce utišit, doprovázen neskrývaně překvapeným pohledem čekajícího muže. V rozpacích vyhledal toaletu, kde Milesovi připravil láhev. Následovalo spokojené brumlání a srkání.

Mildred Hatchová dala čekajícímu muži znamení. Vešel dovnitř nejčastěji používanými dveřmi A a místností zavanul typický pach nemocnic a lékařských zařízení. Po dalších pěti minutách a dalších dvou telefonech kývla slečna Hatchová na Boldta a dovolila mu vejít do velesvatyně, která, jak se ukázalo –

byla za dveřmi B, nalevo od automatu na coca-colu. Boldt se snažil přidržovat synovi lahvičku a vešel do úzké chodby, kterou lemovalo několik prosklených počítačových pracoven. Byla databáze dárců volně přístupná kterémukoli zaměstnanci? Byl někdo z těchto lidí přímo nebo nepřímo zapleten do „sklizní“? S

vědomím, že tohle je jediná banka plazmy ve městě, a s tušením policisty, že ty čtyři tuláky něco spojuje, pocítil Boldt elektrizující napětí. Nevěřil moc na šestý smysl, ale nemohl popřít, že mu tluče srdce, a podvědomě vycítil, že je tu někde schovaný důkaz.

Otázky pokládal paní Dundeeové, černé dámě, která v autě zabrala bez problémů dvě sedačky, neměla žádný krk, zato obrovská prsa. Ruce měla nafouklé jako mrtvoly, které Boldt vídal, a když mluvila, hvízdalo v ní. Pečlivě volila slova a usmívala se stejně hraným úsměvem jako obchodník s ojetými auty.

Obličej měla tak odulý, že bylo stěží vidět oči, a tak široký a kulatý, že působila spíš jako svoje vlastní karikatura. Milesovi se taky nelíbila. Jen se na ni podíval a začal plakat a zlobit. Mával lahvičkou a dožadoval se Boldtovy pozornosti. Do hloubi duše opatrná paní Dundeeová si vyžádala Boldtův služební průkaz.

Boldt se uchýlil k triku, jako že ho hledá. Uvědomoval si, že ho vývoj situace dovedl k osudovému momentu. Zavolá na oddělení a bude se na něj informovat? Ať už ano nebo ne, nezbývá mu už jiná

možnost než si jít s poručíkem Philem Shoswitzem popovídat. Ve skutečnosti se vydával za pracovníka policie. A i když mu to připadalo absurdní, mohli ho za to i zavřít.

„Odpovězte mi, prosím, na otázku, jestli máte v databázi jméno Cynthie Chapmanové?“ zeptal se jí.

Neochotně přikývla.

Boldta zalila úleva. Vzápětí ji vystřídala zvědavost. Chtěl by znát odpověď na tolik věcí. Mohl si „jejich člověk“ vybrat Cindy podle databáze? Unesl ji, nebo byla v tak zoufalé situaci, že když prodávala krev, rozhodla se prodat i ledvinu? Byla jména ostatních tří Dixieho „obětí“ taky v databázi?

„Má BloodLines aktivní databázi všech svých dárců?“ zeptal se.

Podezřívavě si ho změřila.

Jejich oči se setkaly. „Všechno tohle můžu nechat udělat formální cestou. Povolení, předvolání, právníci, tisk. Byla jste někdy u nás na oddělení, paní Dundeeová?“

„Existuje taková databáze, ano.“

Boldt vytáhl z kapsy zápisník.

„Mám tu další tři jména, která bych rád prověřil.“ Nadiktoval jí jména Julie Walkerové, Glendy Shermanové a Petera Blumenthala, všem třem chyběl ve chvíli smrti jeden orgán. Paní Dundeeová vyťukala jména do počítače.

O chvíli později řekla: „Nic. Ani jeden z nich.“

„K čertu,“ zareagoval podrážděně. Pak ho ale něco napadlo. „Kam až vaše záznamy sahají?“

„U nás má dárce záznam dvanáct měsíců. Databáze se prochází každý měsíc.“

„Prochází?“

„Čistí se.“

„A co se děje s těmi záznamy?“

„Veškeré údaje se uchovávají na ústředí. Je to nařízení federální vlády pro případ, že by vznikly problémy se zásobou krve.“ Pak dodala, jako by se chtěla pochlubit, jak moc se starají: „Nemůžete být zaregistrovaný jako dárce bez udání čísla vaší pojistky, stávající adresy a telefonního čísla.“

Boldt, který na vlastní oči viděl příjem muže z ulice, zapochyboval, jak je možné získat opravdu věrohodné údaje, ale tímhle směrem raději nepokračoval. „Můžete zkontrolovat ta tři jména v záznamech ústředí?“

Další výraz neochoty. Boldtovi začala docházet trpělivost. Kolik jí toho může říct? „Nemluvíme o lístku do kina, paní Dundeeová. Trochu spolupráce může později reputaci vaší společnosti jen prospět. Všem společnostem v tomhle oboru.“

„Jaké problémy máte na mysli?“

„Proč pro mě nezkusíte ten telefon. Uvidíme, kam se dostaneme. Pak si o tom můžeme popovídat.“

Za pár minut a po několika stručných větách do telefonu mu sdělila: „Zavolají nazpátek. Nebude to trvat dlouho.“

Boldt využil mezičas k získám dalších informací. Miles podřimoval. „Kolik vašich zaměstnanců má přístup k databázi dárců?“ zeptal se.

Zaváhala, celá nejistá, kolik mu toho má říct.

„Byla unesena dívka, paní Dundeeová. Únos je u nás považován za zločin ve všech státech. Ten únos by

mohl nebo nemusel mít nějakou spojitost s jejím kontaktem s BloodLines. Už mě chápete?“

„V naší pobočce asi dva tucty, možná víc. Výtisky databází se ukládají v kartotékách.“

„A ty jsou nepřetržitě pod kontrolou?“

„Nepřetržitě? Ne, to bych neřekla. Ne.“

„Řekla jste ‚v téhle pobočce‘? Kolik jich je?“

„V Seattlu? Jen jedna.“

„A ty ostatní?“

„My jsme oblastní, pane… Boldte. Ve čtyřiadvaceti státech je takových poboček jedenáct. Můžu vám k tomu dát písemné materiály, pokud byste měl zájem. Nebo vás můžu zkontaktovat s naším ústředím v San Francisku.“

„V databázi bývá uvedena i krevní skupina, mám pravdu?“

„Krevní skupina? Jistě.“

„A osobní údaje?“

„Co tím myslíte?“

„Už jste se o něčem zmiňovala. Říkala jste adresa. A co věk? A stav?“

„To taky.“

„A k údajům je přístup ze všech terminálů?“

„Ne. Dárci mají svoje přidělená čísla, pod kterými jsou v počítači uvedeni. Osobní údaje jsou chráněny kódem. Jen já mám přístupový kód a jen dva počítače mají kompletní databázi: u příjmu a můj. Ale existují sjetiny, jak jsem se zmínila, ale ty se na noc zamykají do trezoru. My svoje povinnosti nebereme na lehkou váhu, poručíku.“

„Seržante,“ opravil ji. „Ano. Jsem si jistý, že rozhodně ne.“

Miles se zavrtěl.

„A co když já zadám do počítače určitou krevní skupinu. Vyhodí mi to zpátky jména všech potencionálních dárců s danou skupinou? Dokáže to počítač roztřídit?“

„Na to byste se měl zeptat v našem středisku.“

Nenáviděl takové odpovědi. „Tak zpátky k vašim zaměstnancům. Kolik z nich znáte dobře?“

„Záleží na tom, co myslíte tím ‚dobře‘. Znám je všechny. Přijímám je. Ale nevím, jak dobře je znám.“

„Jak dlouho pracujete u BloodLines?“

„Já? Teď tu budu devátý rok.“

„A vaši zaměstnanci? Je některý z nich tady s vámi, řekněme, dva, tři roky?“

Uvažovala. „Tři, možná čtyři. Můžu to zjistit, když budu mít povolení ústředí.“

„A to bude na mně, abych ho získal,“ uvažoval nahlas.

„Ano.“

Miles se vzbudil a rychle ztrácel náladu. Boldt se vzdal. Už musel jít. Pokusil se o poslední ránu na cíl.

„Jeden z těch déle zaměstnaných pracovníků projevil o váš počítačový systém značný zájem. Kdo to byl?

Možná vám ten dotyčný se systémem semtam pomáhá.“

Zdálo se, že ji svými slovy překvapil a zaskočil. „Neukázal jste mi žádný průkaz,“ připomněla mu.

„Ne. Neukázal.“ Odmlčel se. „Kdo to je?“ opakoval. Cítil, že paní Dundeeová má jméno zaměstnance na jazyku. „Já to jméno potřebuju.“

Zazvonil telefon a zachránil ji před odpovědí. Když zavěsila, omráčeně se k němu otočila. „To byl hovor pro vás. Ta tři jména, která jste mi dal. Jsou v databázi všechna. Všichni tři byli našimi klienty. V Seattlu.

Taky je unesli?“

Boldt opakoval jemně, ale s rozhodností. „Potřebuju znát jméno toho zaměstnance. Toho, kdo vám pomáhá s počítačem.“

Paní Dundeeová pomalu přikývla a zamumlala: „Nesnáším počítače.“ Pak zvedla pero a napsala: Connie Chiová.

10

To odpoledne kolem půl šesté zaplnila parkoviště golfového klubu v Broadmore víc než stovka aut.

Mercedesy, BMW, hondy, semtam cadillac nebo oldsmobile. Velkolepá sešlost. V jednom koutě obrovské uzavřené besídky se nadšené děti ve svátečním střídaly u hry. Zavazovaly si oči a snažily se trefit do žlutočerného papírového zvířátka, které mělo tvar tukana a bylo plné bonbonů. Radiátory potichu šuměly, teklo šampaňské a konverzace dosáhla tak horečnatého rázu, že přehlušila souvislý proslov muže, který komentoval přehlídku psů, jež se konala před besídkou na uměle vytvořeném prostranství. Vzadu uvnitř besídky bylo na malém pódiu připraveno všechno pro smyčcový kvartet. Hudebníci ve společenských oblecích se občerstvovali u bufetu. Čekali na „význačného hosta“ a na pokyn hostitelky. Dr. Elden Tegg se nenuceně a spokojeně procházel mezi svými hosty. Zdravil se s nimi, s každým prohodil pár slov, uvolněný, příjemný. Na sobě měl kašmírové sportovní sako v námořnické modři, tyrkysově modrou košili, khaki kalhoty a zbrusu nové kožené polobotky. Očima zavadil o svou ženu Peggy a vděčně se na ni usmál. Všechno probíhalo báječně. Před dvěma týdny bylo Peggy čtyřicet, ale při pohledu na ni by člověk hádal třicet. Tady byla ve svém živlu, mezi společenskou smetánkou, mezi skutečně mocnými.

Na transparentu za bufetem stálo:

Třetí výroční dobročinný večírek přátel zvířat.

Tegg si v duchu procházel seznam dnešních naplánovaných událostí. Předvedení psů, malá aukce vína, rozdávání cen a pak zvláštní překvapení, které zařídila Peggy. Několik členů správní rady opery už přišlo.

Pozváni byli všichni. Tegg zahlédl Jamese Halla s manželkou.

„Je to ještě lepší sešlost než minulý rok,“ řekl James Hall, když podával Teggovi ruku. „Osud tě hýčká.“

„Musíš zůstat na zlatý hřeb večera, Jamesi.“

„Záhadný host ze světa hudby,“ řekl James své ženě. „Mluví se o tom celý týden.“

„Peggy se úporně snaží zalíbit pánům ze správní rady. Nemyslíš, Eldene?“ Julie mluvila způsobem „co na srdci, to na jazyku“ a dokázala člověka dostat do nepříjemné situace.

„Co se děje ve světě umem?“ odpověděl Tegg otázkou ve snaze odvést řeč od záměrů své ženy.

„Nechce se ti odpovědět, že?“ pronesla.

V tu chvíli jedno dítě konečně roztrhlo papírové zvíře a ušetřilo Tegga trapné chvíle. Peggy se stoprocentně snažila zalíbit správní radě. Julie to věděla. Všichni to věděli. Ale o takových věcech se přece nemluví. On osobně zaplatil letadlo vítězi Milánského festivalu, aby dnes přiletěl a zazpíval dvě árie.

Smyčcový kvartet, také pozvaný speciálně při této příležitosti, se stal minulý srpen v Aspenu senzací.

Stálo ho to jmění! Jestli tohle na členy rady nezapůsobí, tak už nic. Snad možná jen dar, který chystal.

Jestliže mu všechno vyjde s tou operací srdce, bude se muset rozhodnout, co udělat s tak závratnou sumou peněz, kterou získá. Mohl by ženě „koupit“ křeslo ve správní radě. Nebo sobě lékařskou praxi v Brazílii, kde by se věnoval transplantacím. Věděl, komu zaplatit. Kudy si prošlápnout cestičku. Elden Tegg, doktor medicíny. Její sen, nebo jeho? Mohl by na všechno zapomenout?

Omluvil se a pospíchal k dětem, které sbíraly rozsypané cukroví. Jeho syn Albert a dcera Britany k němu utíkali a chlubili se svým úlovkem, jako by našli pirátský poklad. Okamžitě měl u sebe chumel dětí, oči jim vzrušením jen zářily. Chtěly další zvířátko, další hru. Dělalo mu obrovskou radost vidět je takhle nadšené, byl šťastný, že jsou součástí oslavy. Jak by se vůbec mohl večírek přátel zvířat konat bez dětí? Děti a zvířata. Byli si přece tak podobní.

Tegg dal znamení své asistentce, boubelaté a přehnaně úslužné Pamele, a odvedl děti k ní. Další hra, tentokrát se zebrou. Minulý rok se někteří demokraté ohrazovali, že ve hře figuroval osel.

Kudy procházel, lidé se na něj obraceli a pochvalovali si: „Vynikající party!“

„Nádherné!“

„Výborně se bavíme, Eldene!“ Cítil se jako Santa Claus, že přináší radost tolika lidem najednou.

Podíval se ke dveřím právě ve chvíli, aby zahlédl kolii, jmenovala se Elsie, slavnostně vedenou do kola na vodítku. Jako dr. Elden Tegg jí vyléčil tlapku, když ji někdo postřelil. Pohledem přeběhl všechny soutěžící psy. Několik z nich byli jeho pacienti. Znal každého jménem, znal do detailu jejich zdravotní stav.

Svým způsobem je považoval za členy své rodiny. Doufal, že Elsie něco vyhraje. Když pro nic jiného, tak aby se potvrdila jeho obratnost se skalpelem. Z rukou každého jiného veterináře by Elsie vyšla jako třínohý pes.

Za ním se ozval nervózní hlas jeho ženy. „Zatím vychází všechno pěkně, vid?“

Otočil se a políbil ji. „Nádherně. Jídlo je vynikající. Povedlo se ti to.“

„Možná bychom mohli objednat stejné dodavatele na náš večírek příští týden. Pokud by to šlo. Co myslíš?“

„To je výborný nápad.“ V očích se jí objevil záblesk plný naděje. Podle toho usoudil, že přesně to chtěla slyšet.

Vtiskla mu lehký polibek, aby zamaskovala, že mu chce něco pošeptat. „Chovej se příjemně k Feldsteinovým. On má rakovinu prostaty.“

„Alan?“ Spoléhal na Peggy, že ho bude informovat o takových věcech, které se týkaly jejich známých. Jak to zvládala, nikdo přesně nevěděl.

„Alan je zadobře s Byronem, nezapomeň,“ připomněla mu.

Byron Endicott, kterému patřila lodní společnost s pobočkami v několika státech, byl předsedou správní rady, a tudíž člověk, kterého Peggy potřebovala získat, aby se tam dostala.

„Takže mi v podstatě říkáš,“ dobíral si ji, „abych se Alana neptal, jaké to je, když do tebe někdo šťourá něčím větším, než je tužková baterka.“

Škubla sebou a vydala se za někým, kdo na ni z davu lidí mával.

Tegg zamířil přímo k Alanovi Feldsteinovi. „Cítíš se líp, Alane? Co?“

„Řekli mi, že to zvládli. Ale žádná sláva.“ Pozorně si Tegga prohlížel a pak se pln důvěry zeptal: „Ty jseš doktor. Kolik z toho, co říkáš svým pacientům, je milosrdná lež? Nevěřím doktorům ani polovinu toho, co mi řekli.“

„Moji pacienti mají čtyři nohy. Většinou si moc nepopovídáme.“

„To je vlastně pravda.“

„Viděls tady dneska Byrona?“

„Nevěřím, že by tu vůbec byl,“ rozhlédl se Alan Feldstein kolem sebe. „Ty bys přišel, kdybys měl tak mladou ženu?“

„No, takže aspoň víme, že operace dopadla dobře,“ pošeptal mu tiše Tegg. Feldstein se zazubil a Tegg se pomalu vytratil.

Šel právě za Pamelou, aby se podíval, jak zvládá děti, když koutkem oka zahlédl v davu koženou bundu.

Maybeck, který se tvářil jako jeden z diváků psí přehlídky.

Tegg s velkým úsilím potlačil vztek. Ignoroval Maybeckovy pokusy upoutat jeho pozornost, ale pak se vydal od besídky směrem k němu, stoupl si za něj, oči upřené na přehlídku.

„Co tady děláte?“ zeptal se.

„Connie našla v databázi AB negativní,“ odpověděl Maybeck tiše a rukou si zakrýval zkažené zuby. „Váží pětačtyřicet kilo. Je svobodná. V posledních dvou letech nebyla aktivní dárce, ale je v seznamu. Bydlí ve Wallingfordu.“

Teggovi se kolem žaludku rozlil šimravý pocit beztíže, jako kdyby s ním rychle padal výtah. Jedna věc byla o „sehnání“ srdce uvažovat, druhá pustit se do toho. „A způsob doručení?“ zeptal se. Únos ještě nikdy nezkoušeli.

„Nebavíme se o donášce pizzy.“

„Nehrajte si se mnou, Donalde,“ řekl Tegg, dobře si vědom toho, jak muž nesnáší svoje nezkrácené křestní jméno. „Máte ještě další AB negativní?“ položil spíš řečnickou otázku, protože věděl, že tuhle skupinu má zhruba asi jen čtyři procenta populace. On byl jedním z nich. Měli neskutečné štěstí, že na někoho natrefili.

„Ne.“

„Kolik jí je?“

„Asi tak…,“ Maybeck se snažil v duchu počítat. Tegga ničilo, že mu to trvá tak dlouho. „Asi šestadvacet.“

„To je výborné.“

„A proč myslíte, že jsem tady. To vím taky.“

„Pusťte se do toho. Zjistěte, jestli to jde provést.“

„Můžeme začít. Už jsem všechno zjistil. Prohlídl jsem si, i jak bydlí. Zadní dveře se nám budou zatraceně hodit.“

Tegg jeho ujišťování nevěřil. Maybeck byl víc než zaslepený vidinou peněz. Co všechno byl kvůli nim ochotný riskovat.

„Ale budu potřebovat vaši pomoc.“

„Moji pomoc?“ podivil se Tegg.

„Musíte tam jít, aby nám otevřela.“

Nám? Tegg přemýšlel. Jejich vztah byl symbiotický. Tegg potřeboval poskoka, spojovací článek mezi tuláky a Connie Chiovou z BloodLines. A Maybeck miloval vidinu spousty peněz za málo práce. Ale nás?

Tegg o nich zřídkakdy přemýšlel jako o nějakém týmu. Fungovalo cosi jako dohoda, někdy dost nepříjemná, ale to bylo všechno.

„Říkám vám, doktore, všechno jsem vymyslel. Zejtra ráno se do toho dáme.“

Zítra? Tegg si to v podstatě přál. Ale jak moc? Jak daleko byl ochotný zajít? Rychle se podíval na hodinky.

Bude se muset dohodnout s Wong Kejem. Mohli by se sejít ještě dnes v noci?

Začalo mrholit. Déšť rychle ukončil přehlídku psů.

Maybeck říkal: „Stačí, když tý holce zavoláte, doktore, a nejen že nám otevře dveře, ale ještě si dá pozor, aby tam někdo byl. Chcete to slyšet?“

Zítra? Tegg pořád přemýšlel. „Zavolám vám,“ odpověděl. Otočil se a odcházel. Pak se rozmyslel a zamířil ke svému zaparkovanému autu. Wong Keje může zavolat telefonem z auta.

S tímhle může začít hned.

11

Dr. Ronald Dixon mu chtěl něco říct a týkalo se to Daphnina vyšetřování, tolik Boldt pochopil ze způsobu, jak Dixie formuloval nečekané pozvání na dnešní večeři.

Vchod do klubu Dimitťs Jazz Alley, což byl příhodný název, byl na konci ale je naproti velkým garážím.

Boldt zaparkoval svou sedmiletou toyotu, přešel alej a pomalu obhlížel místo. Byl zvyklý na lepivou podlahu a kymácivé židle v Big Joke. Tohle místo navštěvovala trochu jiná skupina lidí.

Dixieho manželka byla údajně odvolána na neodkladnou schůzku dívčí skautské skupiny. A tím pádem její volný lístek teď Dixie podával Boldtovi, když se sešli před vchodem. Boldt jeho historce nevěřil ani na vteřinu. Nancy Dixonová neměla kluby ráda. Dixie se mu tak snažil ušetřit patnáct dolarů za lístek. Také se ukázalo, že je tady stálým hostem, protože vrchní je oba srdečně uvítal a okamžitě je odvedl k jednomu z nejlepších stolů. Dixon položil na zem velký vak, ale tak, aby ho měl na dosah. Mohl ho nechat nahoře v šatně spolu s kabáty. Proč to neudělal?

Boldt si u číšníka, který přinesl Dixiemu skotskou, věděli, co pije, objednal sklenici mléka. Klub se začínal plnit. Krásné ženy a hezcí muži. Mládež počítačového věku, mladí géniové. Starší páry, které pamatovaly desky s rychlostí otáček 78 a titulek Aktuálně z Winnetky, falešné zuby, paruky, ale opravdový život. Skupinka kuřáků se odsunula na vzdálenější místa pod ventilátory. Kolem se míhaly košíčky na pečivo. Nylonky. Dokonce i střevíčky na jehlách. Bože, bylo prima dostat se jednou za čas ven, být zase jednou s Dixiem.

„Vsadil bych se, že už je to víc než rok, co jsem tu byl naposled,“ řekl Boldt.

„To se stává, když jsou děti. Časem se to změní.“ |

„Doufám, že ne. Jsem takhle spokojený.“ Cosi v Boldtovi si moc přálo, i přes jeho nezkrotnou zvědavost, aby Dixon nechal vak na zemi a aby si povídali jen o normálních věcech. A aby se k obsahu toho vaku vůbec nedostali.

„Chci ti něco říct,“ začal Dixon. Boldta svědilo napětím celé tělo.

„V mé i tvojí práci se stává, že případy přicházejí a odcházejí. Některé se povede vyřešit, jiné jsou založeny jako nevyřešené. Další jen tak podřimují někde v koutku tvé paměti, ale nikdy úplně nezmizí.“

Ochutnal whisky a pokračoval: „Ale každou chvíli se ti něco vybaví a ty si říkáš: ‚Tohle jsem už někde viděl‘ nebo ‚Kdo mi jen o něčem podobném vyprávěl?‘ nebo ‚To mi je nějaké povědomé‘. Víš, o čem mluvím. Stává se to každému z nás.“

Boldt přikývl. Byl neklidný a netrpělivý.

„Případy se v lecčems shodují,“ pokračoval Dixie. Boldt si roztržitě pohrával se lžící a stěží se ovládal.

„Možná častěji, než by se zdálo normální. Ale shody se dají logicky vysvětlit. V dané době je v King County daný počet vražd, alespoň podle našich domněnek spíš ano než ne, ale počet vzhledem k populaci je relativně nízký. V průměru deset na jeden měsíc. Někdy nula. Mám pravdu? Podle mého názoru je možné, aby dvě těla, objevená v určitém časovém úseku nebo ve stejné oblasti nebo s podobnou či stejnou příčinou nepřirozené smrti, měla na svědomí jedna a tatáž osoba. Dokonce i pravděpodobné. V tomhle případě to je trochu nečekaný posun, ale to je koneckonců moje práce, ne?

Setsakra je. A proto jsem taky tady. Je mojí povinností informovat policii o určitých záležitostech, zvlášť pokud by taková podezření měla mít za následek vyšetřování. V tomhle případě jseš tady, kamaráde, za policii a hned ti vysvětlím proč.“

„Zhruba před půl rokem,“ pokračoval, „přijel do naší kanceláře bez ohlášení muž s hnědým sáčkem v ruce. Chtěl mluvit s někým ‚ve službě‘. No, a to jsem byl já. Byl tak akorát vysoký, čerstvý čtyřicátník, s šedivějícími vlnitými vlasy. Štíhlý, vážil míň než sedmdesát kilo. Takový ten typ nervního člověka, který z přemíry energie nikdy neztloustne. Viděl jsem takových desítky. Byl v obleku. Velice pěkném obleku.

Právě měl přestávku na oběd. Pracoval jako podnikový právník. Jmenoval se Carsman.“

„A pan Carsman je lovec. Chodí na ptáky. Vypráví mi, že nemá rád zabíjení. Tvrdí, že lovu rozumějí zase jen lovci a nikdo jiný. Říká, jak miluje šumem větru a déšť. ‚Déšť?‘ ptám se ho. ‚Vy jste sem přišel kvůli dešti?‘ Odpoví, že ne, že vlastně kvůli psovi. Psovi? Ověřuju si, jestli jsem se nepřeslechl. A on pak vytáhne tuhle papírovou tašku, nahoře pevně zakroucenou, takže vypadá jako krk nějakého starce. Sedí tam a drží ji mezi nohama. Začínám si myslet, že je mimo a že jsem součástí nějakého jeho plánu. Lituju, že nemám v zásuvce stolu revolver. Právě se chystám zvednout ze židle, když tašku zvedne a položí ji na můj stůl. Jen to zaduní. Ten zvuk se mi nelíbí, protože ho znám: kosti. Možná to je hlava. Říká, že nevěděl, co má dělat. A že Stu Coleman je jeho soused. Znám ho z laboratoře. Prima kluk. A Stu mu prý řekl, ať to odnese mně. Ptám se ho, jestli můžu tu kost vidět. Úplně jsem ho vyvedl z míry. Ale jak jsem řekl, ten zvuk znám. Kost, s kterou někdo bouchne o stůl, má charakteristický zvuk. Nedá se splést.“

„Hmm,“ zabručel Boldt. Potily se mu dlaně. Chtěl si objednat večeři. A chtěl, aby Dixie přestal se svým vyprávěním a už se konečně dostal k věci. Ale Dixie trávil spoustu hodin s mrtvými a těšilo ho, že si může popovídat s někým živým.

„A dál. Tenhle chlápek loví v dost odlehlém místě, v lesích severovýchodně od města. Střelí ptáka, myslím, že tetřívka, a pošle pro něj psa. Pes zmizí na hrozně dlouho. Když se vrátí, ten pes teda, má…“

Trochu namáhavě se předklonil a Boldt zaslechl zvuk zipu. Taška. Dixie se narovnal se slovy: „… má v tlamě tohle.“

S citem položil na stůl velkou kost. Nepovažoval za nic nenormálního ukázat někomu kost, lidskou stehenní kost. Velkou a nezaměnitelnou. Pro lidi, kteří míjeli jejich stůl, byla zdrojem překvapených pohledů a u některých vyvolala znechucení.

Boldt si ji prostudovával, otáčel jí kolem dokola a řekl: „Taky jsi mohl počkat, až si objednám večeři.“

„No, a když trochu hledá po proudu, najde ještě tohle,“ pokračoval Dixie a dal na stůl další, tentokrát mnohem menší kost. „Mohla by tě zajímat. To je žebro.“

„Co když jsem se chystal dát si barbecue?“

„Myslel jsem, že tě Liz přeučila na vegetariána.“

„Kdo ti to řekl?“

„Tak různě se to povídá.“

„Hmm, aha… A co když jsem vegetarián?“

„Pak si nedáš barbecue.“

Objevila se další whisky. Za ní číšník, jehož pozornost se soustřeďovala jen na kosti na stole. Boldt si objednal řecký salát a Dixon, jen tak ze škodolibosti, kořeněné těstoviny, šunku a uzenou krůtu.

Když číšník odešel, vzal Boldt žebro do ruky. „Čekáš, že se budu o tohle zajímat?“

„Ano, budeš. Je to lidská kost. Stejně jako tahle stehenní. A ty jseš taky člověk.“ Dixon ho upřeným pohledem přiváděl do rozpaků. „Osobně jsem se zajímal o pátrání po zbytku těla. Lidské kosti objevené v tak pusté oblasti naznačují, že by někde mohlo být zakopáno i tělo. Takových nálezů je dneska spousta.

Ale jakýkoli objev lidských pozůstatků musí být důkladně prozkoumán, už jen z toho důvodu, že je nelegální tělo pohřbívat v takovéhle oblasti. Carsmanův pes kosti objevil v povodí řeky. Možná si pamatuješ na Montyho, mého asistenta, Lewise Montgomeryho. Je to soudní antropolog. Velmi dobrý.

Monty dal dohromady vyšetřující tým a dokonce využil pomoci skautů.“

Boldt ho přerušil. „Skautů?“

Dixie ho ignoroval. „Na nic se nepřišlo a spis byl založen mezi ‚Nevyřešené případy‘. Od té doby jsem s Montym o těch kostech nemluvil. Když je tenkrát Carsman přinesl, udělali jsme s nimi pár testů. Měřicí a kalcifikační zkoušky ukázaly, že stehenní kost patřila ženě mezi osmnáctým a osmadvacátým rokem života. Pánev, kdyby se našla, by to nejen potvrdila, ale taky by nám řekla, jestli měla děti. Aby mohlo dojít k formální identifikaci osoby, je potřeba víc kostí než tyhle dvě a hromada štěstí. Mladá žena pohřbená v pustině mi až moc připomíná…“

„Zabití,“ dokončil Boldt za něj.

Pohrával si s jednou kostí. „Podívej se na to žebro, prosím tě.“

Boldt vzal kost do ruky a podrobně si ji prohlížel. Přišel číšník s večeří. Boldt rukama uhnul, aby mu udělal místo, ale číšník byl kostmi úplně fascinován. Bouchl sklenkou s vodou o stůl tak, že ji málem převrhl.

Pak jim nabídl koření, a když oba odmítli, doslova odcouval od jejich stolu s ohromeným výrazem v obličeji.

Boldt přejel ukazováčkem po hranatém konci kosti. „Pozůstatek nějakého chirurgického zákroku?“

„No, není tohle zajímavé?“

Boldt vyčkával.

„My používáme nůžky. Dělá se s nimi nejlíp.“

„My?“ zeptal se Boldt.

„Myslím v práci,“ odpověděl Dixon. „Při pitvách,“ objasňoval. „Už jsi mě s nimi viděl. Jen si to nepamatuješ.“

„Ale tady nešlo o pitvu.“

„Měl jsem několik vážných podezření, která se týkala tohohle žebra, té kostry a ženy, která byla kdysi jejich majitelkou. Která v nich žila a spala, rostla a vyvíjela se. Ale u nás byl případ uzavřen. Mohlo by ho obnovit jen jiné oddělení.“ Nabodl trochu salátu. „Ty jsi detektiv.“

„Skauti. Cos od nich očekával?“

„Měli jsme pár dobrých lidí, kteří je vedli. Mladé oči a nohy nejsou nikdy zbytečné. Tam venku je drsný kraj.“

„Prohledali jste řeku, když jste pátrali po těle?“ zeptal se Boldt.

„Jasně. Nic jsme nenašli. Ale nějaký způsob musí existovat.“

„Chceš mou radu?“

„Chci víc než radu. Chci, abys spolupracoval. Jak bys na to šel?“

„Promluvil bych s odborníky. Hydrogeology nebo armádou. S někým, kdo se zabývá toky a kdo je schopen propočítat, kam by voda mohla zanést kosti jako tyhle. Minulý podzim byly obrovské deště. Stalo se to před šesti měsíci? Asi ano. Tenkrát se akorát narodil Miles. Vidíš, takhle se já teď dívám na dění kolem sebe. Před narozením mého syna nebo po něm.“

„Lidé pohřbívají těla kolem řek ze dvou důvodů,“ pronesl Dixie. „Vlhká půda urychluje rozklad –“

„A dobře se v ní kope,“ přerušil ho Boldt.

„Matthewsová ti ukázala složky těch tří tuláků. Požádal jsem o vzorky tkáně všech tří případů. Ale… na tenhle jsem úplně zapomněl.“ Dotkl se stehenní kosti, právě když kolem procházel asi dvacetiletý mladík se svou přítelkyní. Všiml si, co leží na stole, a šťouchl do děvčete.

„Podívej. Dneska tu mají speciality.“

Děvče se zachichotalo, ale Boldt se nesmál. Napjatě sledoval Dixieho.

„Máme co dělat se stejným modelem. Koneckonců i naše zaměstnání je modelové, policajti a lumpové.

Tahle kost,“ přesunul svou pozornost na žebro, „se nikdy nezahojila. Neměla čas. Vidíš tady to odlišné zbarvení? To znamená, že byla pohřbená několik dní po operaci. Ano, po operaci. Někdo tu ženu otevřel, buď aby ji léčil nebo aby z ní něco ukradl. Ale ne v nemocnici, ne v normálním systému. Je docela možné, že ji to zabilo. Pokud už nebyla mrtvá. A otevřel ji chirurg. Někdo, kdo už řezal žebra tolikrát, že použil nůžky místo nástrojů, o kterých nám říkali ve škole. S nůžkami se pracuje líp. A ti tuláci, jejichž složky jsem dal Matthewsové, Walkerová, Shermanová, Blumenthal, se taky dostali do rukou chirurgovi.

Stejnému člověku? Ze stejného důvodu? Tady mu nešlo o ledvinu, to vím přesně. Podle řezu šlo o játra nebo o plíce. Je to práce pořád stejného doktora? Modely. Víš dobře, že právě určitý způsob tyhle chlapíky nakonec prozradí. Všichni jsme zajatci nějakých naučených modelů. Z toho není úniku.“

Naučené modely? Boldt přemýšlel. Znovu si prohlédl kost. „Krádež orgánů?“

„Velmi pravděpodobné. Mám hodně otázek, na které chci slyšet odpověď Jak je to dlouho, co byla pohřbena? Kdo to byl? K jakému zákroku vlastně došlo? Potřebujeme tělo, Lou, nebo aspoň to, co z něj zbylo. Proč pohřbil tuhle a ne ty ostatní? V zemi je už dlouho. Ty kosti jsou úplně čisté. Čím se odlišuje?“

Boldt v jeho slovech slyšel skrytý tón, tak jak to mezi přáteli bývá. „Moc pospícháš. Dáváš její případ do souvislostí s těmi třemi jen na základě domněnky. Nebo ne? Ty by ses přece takhle nenadchl jen kvůli nějaké předtuše,“ rozvíjel svoje myšlenky nahlas. „V té tašce máš ještě něco jiného, vid? Něco průkaznějšího?“

„Jsi rozený detektiv. Už ti to někdo řekl?“ zabručel Dixie, trochu rozladěný, že mu Boldt zkazil překvapení.

Tomu se rozbušilo srdce. Najednou si přál slyšet zbytek a vidět důkaz. Dixie vydoloval dvě černobílé fotografie, které díky jejich zvětšení Boldt okamžitě poznal. Laboratorní snímky.

„Peter Blumenthal, jeden z těch tuláků, který zemřel na následky operace, měl taky prostřižená žebra.

Odoperoval mu plíci. Jedno jeho žebro jsme schovali. Děláme to tak vždycky. Kvůli důkazům. Včera, když jsem připravoval složky těch tří, vzpomněl jsem si na návštěvu pana Carsmana. Dal jsem obě žebra –

Blumenthalovo i téhle neznámé ženy, do laborky, aby porovnali použité nástroje. A s tímhle přišli.“

Podal Boldtovi snímky. Prostudoval jich už stovky. Když se jakýkoli nástroj, nůž, kleště, hasák, štípačky –

dostane do kontaktu s materiálem, dřevem, drátem, železem nebo v tomto případě s kostí, zanechává specifické „otisky“. Po nástrojích, které se používají při řezání, zůstávají drážky. Při určitém zvětšení připomínají rýhy, které vytvářejí, určitý vzorek. Jako třeba hřeben s několika vylomenými zuby. Na fotografii si vzorky naprosto jasně odpovídaly.

Boldt zadržel dech. Kdokoli byl zodpovědný za smrt Petera Blumenthala a druhých dvou tuláků, operoval i tuto ženu a měl ji na svědomí. Před sebou držel důkaz, který oba případy jasně spojoval.

Dixie, jako by četl jeho myšlenky, řekl: „Náš doktor Zloděj pohřbil jen tu jednu, Lou. Proč? Proč, když tyhle tři i Chapmanovou pustil zpátky na ulici? Proč se choval k téhle neznámé jinak?“

„Protože mu zemřela pod rukama.“

„Možná. Ale podle čistoty kostí předběhla ostatní o několik let. Ti ostatní mohli zemřít náhodou. On zřejmě ani neví, že už jsou mrtví. Ale u ní,“ ukázal na kosti, „to určitě věděl.“

„Myslíš jeho první případ. Tohle mi chceš říct?“ Boldtovi byl jasný význam takového zjištění. První případ řekne v určitém řetězci případů kriminalistovi víc než cokoli jiného. Dá se podle něj vysledovat metoda, motivace a klíč, podle kterého lze určit budoucí oběť. Ty kosti nyní získaly na důležitosti. Žena, které patřily, ať už byla, kdo chtěla, je mohla přivést k pachateli.

Dixon dospěl ke stejnému závěru. „Jestli se nám podaří najít tělo, dozvíme se víc.“

Boldt, pohrávající si s kostmi, se zeptal: „Můžu si tohle vzít?“

Dixon se zašklebil. „Myslel jsem, že si o ně nikdy neřekneš.“

12

Tegg nastoupil na trajekt, který odjížděl na Bainbridge Island z přístaviště 52, a vyčkával, dokud loď nevypluje. Od západu foukal lezavě chladný vítr a studil ho do obličeje. Nad ním se převalovaly obrovské ocelově šedé mraky. Když se po vodě odrazil hvizd lodní sirény, Tegg se roztřásl. Podle příkazu –

nenáviděl, když se musel řídit příkazy!, slezl po několika kovových žebřících až dolů, kde byla zaparkována auta.

Dole narušovala tmu jen jedna holá žárovka a semafory velkých vjezdů na obou stranách. Prázdné vozy stály v dlouhých semknutých řadách. Kolem se vznášel pach výfuků, moře, soli a ryb. Tegg procházel uličkami podle instrukcí, zatáčel a prolézal mezi auty. Jemný vodní poprašek, poháněný větrem přes příď, se snášel všude okolo něj a ulpíval na předních sklech aut. Mnoho aut po sobě mělo skvrnky rzi, dokonce i novější vozy. Zjevně patřily k pravidelným pasažérům. Když došel na záď a otočil se, aby se vydal další uličkou, zahlédl pár metrů před sebou lidskou postavu, vlastně spíš horu masa. Když se přiblížil, rozpoznal v hromotlukovi jednoho z osobních strážců Wong Keje. Byl ve Wong Kejově světě, ne ve svém. Platila tu Wong Kejova pravidla. Svalovec stál vedle černého chrysleru New Yorker se zrcadlovými skly. Otevřel dveře a ukázal Teggovi dovnitř.

Tegg se s Wong Kejem ocitl sám na zadním sedadle. Vyzáblý muž popíjel dietní coca-colu. Plechovku svíral dlouhými hubenými prsty, které vypadaly jako čínské jídelní hůlky. „Jste tedy schopen mi pomoci?“

zeptal se hlasem starého člověka. „Jinak byste mi nevolal, viďte?“

„Možnost by tu byla. Jaký je současný stav vaší paní?“

„Zítra, v sobotu, bude letadlem dopravena na sever. Bylo mi řečeno, že by se operace mohla uskutečnit vzápětí, nedojde-li ke zhoršení stavu. Tím se vydáváme do vašich rukou, doktore. Budeme čekat, až nám zavoláte, že je srdce na cestě. Čas jí neúprosně utíká. Rozumíte mi, doufám.“

„Ano.“

„Předpokládám, že jste někoho našel. Je to někdo, koho udržují při životě jen přístroje? Nebo umírající?

Jak dlouho to bude trvat?“

„Víte přesně tolik, kolik je potřeba.“ Teggovi se nelíbila změna v mužových očích. Rozzlobil ho? Číňané

jsou nevyzpytatelní, pomyslel si. „Je to pro vaše dobro, stejně jako pro moje,“ dodal.

„Mám tu pro vás zálohu. Můžeme tomu říkat důvěra.“ Číňan ukázal na přední sedadlo, kde zřejmě sedával hromotluk. Peníze byly evidentně tam.

„Peníze nechci. Teď ne. Vyrovnáme se, až bude po všem.“

Wong Kej trval na svém. „Přivezl jsem s sebou určitou sumu, která, jak už jsem řekl, vyjadřuje můj poctivý úmysl. A váš zrovna tak. Prosím, vezměte si je.“

Žádná zmínka o konečné částce. Teggovi se tenhle způsob zamlouval. „Není potřeba spěchat.“

Trajekt se prudce nahnul doprava. Tucet aut zaskřípěl.

„Jste důvěřivý člověk,“ zareagoval Wong Kej.

„Zase ne tak úplně,“ odpověděl Tegg. „Jestliže mi nezaplatíte, vezmu si srdce zpátky.“ Odmlčel se. „To byl žert,“ dodal.

„Žertujete o životě mé ženy?“ Číňanovi se roztřásla brada. „Nepřeslechl jsem se?“ Upil ještě z plechovky a trochu rozlil. „Dovolte mi, doktore Teggu, abych vám něco vysvětlil. Abych vám řekl to zásadní.“ Dopil.

Prohlížel si prázdnou plechovku, jako by si z ní četl. „Spoléhám na vás. To je všechno, co k tomu hodlám říct. A mělo by to mluvit samo za sebe. Rozumíte?“

Teggovi se jeho slova vůbec nelíbila. „Zavoláte mi, až bude vaše žena přijata a schopna operace,“ změnil téma. Napsal telefonní číslo svého mobilního telefonu na prázdný lístek z diáře. Jen telefonní číslo, žádné jméno. „Jen na mobilní telefon. Zavoláte-li mi na normální, zavěsím.“

Wong Kej si poposedl dopředu, natáhl se přes sedadlo a vytáhl malou leteckou kabelu Aljašských aerolinií.

Vypadal neuvěřitelně vyčerpaně. Smutek a úzkost ho vysávaly. Tegg příznaky dobře znal.

„Vezměte si to. Je to smyslem naší schůzky, z mého hlediska. Jinak jsme oba promarnili čas. Trvám na tom.“ Nepostrčil ji přímo k němu, ale dal ji tak, aby bylo možné dosáhnout na ucho.

Tegg si kabelu vzal se vzrůstající zvědavostí. Hned mu však došlo, jaký závazek na sebe bere, když peníze přijal. Přecházel nebezpečný práh. Okamžitě zalitoval, že po tašce sáhl, ale vrátit ji nepřicházelo v úvahu.

Tolik z Wong Kejova výrazu vyčetl.

Pro zdůraznění Číňan dodal: „Musíme si uvědomit vážnost situace. Nejdůležitější je čas. Neexistuje nic, co bych neudělal pro záchranu zdraví své ženy. Rozumíte?“

Tegg si pomyslel, jestli to neznamená nějakou skrytou hrozbu, i když takový výklad nebyl jednoznačný.

Třeba jen nabízel svou pomoc. „Když se mi neozvete první, zavolám vám, kdy budeme připraveni vyrazit.“

Muž přikývl. Trajekt zpomalil a přirazil k molu.

Tegg, úplně sám ve větru a noci, pozoroval z paluby černý vůz, jak ho spolu s ostatními auty vyloďují na břeh. Ve skrovném světle pouličních lamp a jedné vzdálené zářivky sledoval racky, kteří odpočívali na hromadách. Na jedné noze. Udržovali rovnováhu.

Tegg se cítil také v příjemné rovnováze. Pamela u odběru srdce nebude asistovat. O téhle možnosti se bavili už dřív, Tegg měl rozhovor stále na paměti, a ona ji okamžitě odmítla. Bude to muset být sólo akce. Tudíž náročnější. Riskantnější. Možná nebude od věci obětovat jednoho psa a předem na něm operaci vyzkoušet. „Opakování vede k dokonalosti,“ řekl do větru, když se trajekt začal zvolna sunout zčeřenou hladinou směrem k Seattlu. K rodině. K dětem. A zároveň i od toho všeho.

A k budoucnosti, pomyslel si, i když teď už byla jasně daná.

SOBOTA

4. února

13

Doktor Elden Tegg si dával pozor, aby se v náklaďáku Donnieho Maybecka ničeho nedotkl. Nešlo o to, že by po sobě zanechal otisky, měl rukavice. Ale auto se dalo přirovnat k žumpě. Pro člověka, kterého špinavé prostředí odpuzuje, který je kolem sebe zvyklý na úzkostlivou čistotu, byl tenhle vůz hrůznou noční můrou. Silná vrstva prachu a špíny zažraná do popraskané přístrojové desky. Ztuhlý flek čehosi –

limonády? piva? kávy? něčeho horšího?, a teď plný chlupů, se táhl po krytu motoru, který odděloval dvě přední sedadla. Okna zabarvovala zažloutlá špína a kobereček, vlastně spíš to, co z něj zbylo, připomínal srst na zadku zanedbaného psa. Bylo zvláštní, že ač byl Tegg zvyklý na různé věci a pachy ze své profese, zvedal se mu žaludek.

„Nevypadáte moc nadšeně,“ prohodil Donnie Maybeck.

„Jeďte.“

„Heleďte, já vím, že se vám to nelíbí, ale já tohle nemůžu dělat sám. A Connie je mi v tyhle věci nanic.“

„Nebudeme se o tom bavit.“

„Nebuďte tak zatraceně nasranej, stejně se nedá nic jinýho dělat.“

„Věnujte se řízení.“

„Neni to jako u ostatních. Sám jste to řek. Tohle je únos. Pěkně vážná sranda. Connie by tohle nikdy nezvládla.“

„Neměl byste ji do ničeho zatahovat.“ Teggovi připadalo zbytečné tak bezvýznamnému človíčkovi, jako byl Maybeck, něco vysvětlovat. Dole na předním skle bylo plno mušinců. Donnie Maybeck byl taky takový mušinec. A co to uvízlo tady v té škvíře u ventilátoru? Zmačkaný obal od prezervativu se spermicidem.

Tegg prudce ucukl a zatoužil, aby se uměl vznášet a nemusel se tu vůbec ničeho dotýkat.

„No, už do toho zatažená je. Až po ty svoje krátký vlasy. Co? A nedá se s tim nic dělat. Jak bysme asi získávali přístup k dárcům bez ní a bez doplňované databáze?“

„Udělejte pro mě něco. Zavřete už pusu a řiďte.“ Tegg se cítil nesvůj. Chyba, kterou udělal před léty, stála jeden lidský život. Teď už konečně získal schopnosti a možnosti, aby ji napravil, i když za cenu ještě závislejšího vztahu na Maybeckovi.

„Jste si jistý, že je sama?“ zeptal se.

„Vy jste s ní mluvil. Já ne.“

Tegg volal Sharon před půl hodinou a představil se jako pracovník ze zdravotnické organizace. Omluvil se, že volá v sobotu, ale vysvětlil jí, že věc nesnese odkladu. Jednalo se o plazmu, kterou darovala před několika lety. Navrhl, že ji přijede navštívit se svým asistentem a že vzhledem k důvěrné povaze problému by dal přednost tomu, aby byla sama. Chytila se do pasti a hlas jí zněl vyděšeně. Povedlo se.

„Chápejte, mě by mohla poznat,“ ozval se Maybeck a přerušil mu myšlenky. „Možnost tu je, protože je v počítači. Moh sem jí kdysi prodávat falešnej průkaz.“

„Když bude něco říkat, nadhoďte, že pracujete pro BloodLines. Víme, že plazmu neprodávala už víc než dva roky. Nebude si vás pamatovat. Já obstarám všechno mluvení. Vy ani nepípnete. Vy jste tam jen z ryze praktických důvodů. Pokud se nám věci vymknou z rukou, a jen tehdy, řeknu-li vám výslovně, že máte zasáhnout. Ano?“ Maybeck neodpověděl. Tegg byl nervózní. Což bylo u něho něco tak nezvyklého, že si zpočátku myslel, jestli není náhodou nemocný.

Maybeck prodával falešné průkazy totožnosti nezletilým tulákům, kteří potřebovali prodat plazmu. Tak získal jejich důvěru a taky spoustu důležitých údajů. Věnoval se tomu od chvíle, kdy narazil na Teggovo tajemství. Tajemství vedlo k vydírání, vydírání k určitému odčerpání Teggovy hotovosti a pak k jejich společné nové činnosti: k odebírám orgánů. Maybeck znal dokonale zákony a problémy ulice, a tudíž pro něj nebyl problém shánět dárce. Tak začalo jejich vratké spojenectví. A dnes únos, doposud jejich největší risk. Tegg si prohlížel přístrojovou desku ve snaze zjistit, jak dostat do auta víc čerstvého vzduchu.

Maybeck se angažoval jen kvůli penězům. Tegg z nich na druhou stranu neměl zvláštní potěšení. Každý cent ze svého podílu dával jménem své ženy na dobročinné účely, a zvyšoval tak jejich společenskou prestiž. Uvědomoval si Maybeckovu nezodpovědnost a přemýšlel, jak by se zachoval, kdyby Maybeck zašel příliš daleko. Kdyby požadoval příliš mnoho. Člověk si musí nuly, které se nadchnou vůní peněz, dobře ohlídat.

Bylo mu jasné, že nesmějí nic zkazit. Wong Kej nepůsobil dojmem člověka se sklony k odpouštění. Měl pověst gangstera. Jestli se Teggovi tahle akce nepovede, může to být taky jeho poslední. Morální vykoupení si žádalo vysokou cenu. Konečně zatáhl za páčku a proud prašného vzduchu uvolnil ze škvíry u ventilátoru obal od kondomu. Jako posedlý se po něm ohnal.

Maybeck zpomalil a zahnul do Freemont Lane, slepé uličky, kde napravo stálo pár činžovních domů a nalevo sem ústily zadní východy domů na Lyden Avenue. Jeden z nich byl zelený a měl číslo 3639.

„Vezměte si s sebou počítač. Bude to vypadat věrohodněji. A pamatujte si, že nemáte otvírat pusu,“

připomínal Tegg. Myslel to doslova. Maybeckovy zuby by vyděsily každého.

*

Sharon Shafferová prožila posledních dvacet minut v panice. Pokoušela se na telefonát zapomenout a začala aspoň uklízet. Státní zdravotnická organizace. Odběry krve. To mohlo znamenat jen jednu věc…

Když se ozvalo zaťukání na zadní vchod, otevřela dveře.

Dva muži. Jeden vousatý, dobře oblečený a distingovaný, zvlášť ve srovnání se svým asistentem, který jí připomínal stárnoucího Jamese Deana. V pravé ruce nesl přenosný počítač.

„Můžeme jít dovnitř?“ zeptal se ten elegantní. Poznala hlas z telefonu.

Měla strach. Když je nepustí dovnitř, nedozví se, proč přišli. A není to tak dávno, co žila na ulici, s muži naprosto neznámými. Před pár lety dělala všechno možné. Stěží teď věřila, že se to kdy stalo. Nevyhýbala se tomu, neměla potřebu zapomenout na svou minulost. Naopak vzpomínky na její dřívější život ji inspirovaly k současné práci, s jejich pomocí snadno nacházela přístup k ženám, které vyhledaly Azyl.

Svým zvláštním způsobem byla na svou minulost i pyšná. Ale typy, se kterými se náhodně stýkala, už pro ni minulostí byly. Byla vystrašená. Copak je pravda, že člověka jeho dřívější život vždycky dohoní?

Ustoupila o krok a pokynula jim dovnitř. Věděla, o co se jedná. Šlo o špinavé jehly. O sex. O jiný život, o jinou Sharon Shafferovou. Tihle dva ji přišli zničit. Měla pocit, že omdlí. Mávla rukou k jídelnímu stolu, protože místnost byla malá. Před televizí stála jen dvě křesílka a ona chtěla, aby se posadili všichni. Ona si rozhodně sednout musela, jakkoli.

Vousatý muž začal: „Společnost BloodLines nám poskytuje aktuální databáze všech svých dárců.

Dřívějších i současných.“ James Dean poklepal na počítač a položil ho. „Darovaná krev se před použitím testuje,“ vysvětloval vousatý muž dál. „Kvůli nemocem.“

Slovo, kterého se děsila, zaznělo. Hrůzou ji zamrazilo v dlaních. Oči se naplnily slzami. I když ji život na ulici naučil tvrdosti, i když jí tenkrát smrt připadala jako vysvobození, najednou se cítila slabá a z toho jednoho slova dostala strach.

„Stalo se,“ pokračoval muž, „že při rutinní revizi se přišlo na chybu v softwaru z BloodLines. Když byla závada odstraněna, objevili se někteří dárci v rizikové kategorii, což znamená určité choroby.“

„HIV,“ řekla Sharon. Nebylo pochyb. Těžko přišli v sobotu ráno do jejího bytu kvůli spalničkám.

„Ano, ale nemůžeme dělat ukvapené závěry.“

„AIDS,“ zašeptala.

„Potřebujeme vám znovu odebrat krev,“ pokračoval muž profesionálně. „Není na místě o něčem dumat, dokud nebudou hotové nové testy. Opravdu se zatím nic neděje,“ zdůrazňoval. „Počítač už udělal chybu jednou. Proč by se nemýlil podruhé.“

„Jsem pozitivní,“ trvala na svém.

„Jen podle počítače. Musíme znovu udělat testy. Já jsem doktor. Můžu vám odebrat krev hned nebo můžete přijít někdy v týdnu. Záleží jenom na vás.“ Pak dodal: „Trvalo by to asi pět minut, kdybyste to chtěla mít za sebou hned.“

„Čekáte někoho?“ zeptal se James Dean.

Zavrtěla hlavou. Mluvení jí dělalo problémy.

Doktor povzbudivě řekl: „Výhodou okamžitého odběru je, že výsledky dostanete mnohem dřív.“

„Tak dobře. Udělejte to hned. Jak dlouho budu čekat na výsledky?“

„Pár dnů. Obvykle tak čtyři nebo pět pracovních.“

„Bože, to zní jako věčnost.“

Doktor se otočil na svého asistenta. „Nechal jsem si kufřík v autě. Přineste mi ho.“ Byl to rozkaz, ne žádost. Absence slušného tónu ji téměř udeřila. James Dean se zvedl a vyšel zadním vchodem. Počítač nechal stát na koberci. „Omluvte nás, že jsme zastavili vzadu,“ ozval se doktor. „Většinou lidé nechtějí nic vysvětlovat sousedům. Zaparkovali jsme za domem a snažili se nebýt nápadní.“

Znovu se jí nepodařilo promluvit. Přikývla, ale vnímala jen stěží. Konec života?

„Pravděpodobně se nejedná o nic jiného než o chybu počítače. Opravdu.“

„To říká váš hlas, ale v očích máte něco jiného,“ chtěla mu říct. Něco věděl. To bylo patrné. Byl stejně nervózní jako ona.

Zaťal rty a oči mu ztvrdly a ona podruhé pocítila panický strach. Dala si ruce do klína, aby neviděl, jak se jí třesou.

„Já bych si nedělal starosti.“

„Ale ano, dělal. Kdybyste byl na mém místě, tak byste si je dělal.“ Upřeně ho pozorovala. „Vy jste mě vyděsil,“ řekla, ale myslela to jinak.

„Vyděsila vás představa nemoci, ne já,“ opáčil rezavým hlasem.

James Dean se vrátil s malým kufříkem z měkké umělé hmoty a podal ho doktorovi. Bylo v něm plno přihrádek jako v kufříku na rybářské potřeby. Doktor roztrhl obal od injekční stříkačky a vzal ji za zápěstí, aby jí změřil puls. Prsty měl jako kusy ledu.

Pod hranou stolu si něco připravoval, ale neviděla co. Pak si navlékl chirurgické rukavice.

Bojí se nákazy, pomyslela si a udělalo se jí mdlo.

Potřel jí předloktí dezinfekcí a upevnil jí kolem ruky gumovou manžetu. Pak jí řekl, aby zaťala pěst. Dívala se jinam. Nemohla v posledních dnech snést pohled na jehly.

„Potřebuju nabrat tři vzorky. Ale jen jednou jehlou. Nemělo by to moc bolet,“ vysvětloval.

Pak jí napíchl žílu. Nadskočila. Všechny důsledky, všechny možnosti, o kterých se v posledních několika minutách hovořilo, se jí začaly honit hlavou. Její život skončil. Je nakažená. Styky s kýmkoli v Azylu se budou minimalizovat, až přestanou úplně. Horší než lepra. Společnost ji vyvrhne. Nakonec se stane obětí viru. Všechny to čeká. Lék AZT, Poradenská služba. Slzy a ztracená přátelství. Dlouhá ničivá nemoc.

Hubnutí. Smrt. Začala plakat.

Jak se snažila mrkáním zaplašit slzy, letmo se podívala na obsah lékařského kufříku. Všimla si elektrického strojku. Pak nějakých kožených řemínků, připomínající náhubek, psí náhubek? A vedle něj stahovací řetěz! Ten člověk nebyl lékař, ale…

„Veterinář?“ zeptala se.

V ten moment ji zaplavilo teplo. Stoupalo v ní jako horká voda. Znala ten pocit až moc dobře. Valium a ještě nějaká droga. Kodein. Nebrali jí krev. Píchli jí drogu.

Otočila se právě včas, aby viděla poslední injekci. Podívala se na doktora-veterináře, jehož pozornost byla plně soustředěna na injekční stříkačku. Pak vzhlédla k Jamesovi Deanovi a poprvé si uvědomila, že jí neukázali žádný průkaz. Usmíval se na ni. Pusu plnou nejodpornějších zubů, jaké kdy viděla. Shnilý plaňkový plot.

Pokusila se paži odtáhnout, ale sotva se hýbala. Necelých padesát kilo otupělé masy. Cítila se pomalá a malátná, než aby vyvinula nějaký odpor. Hrozně se bála a zároveň se cítila skvostně. Byla unavená, ale neuvěřitelně uvolněná.

„Brzy vám bude fajn,“ říkal zastřeným hlasem jakoby z dálky.

Bezmocná. Neschopná pohybu. Nemohla dělat vůbec nic.

Pokojem se mihl stín. Nejprve ji napadlo, že je to další účinek drogy, ale pak si uvědomila, že přišla její spolubydlící. Možná by se mohla ještě zachránit. Agnes, její sedmdesátiletá slepá přítelkyně, vyšla zpoza rohu, nevidoucí oči doširoka otevřené.

„Pomoc!“ podařilo se Sharon ze sebe ochromeně dostat. Dost nahlas, aby byla slyšet? Ozval se vůbec nějaký zvuk?

Neodbytné teplo jí uvolnilo každý sval. Bylo to jako milování. Dokonalé milování. Vláčné. Začaly ji pálit oči.

Víčka je zastřela jako dvě modré opony. Agnes? Byla tam? Cokoli jen ne tohle, pomyslela si. Měla pocit, že říká: „Dejte mi ještě.“

„Sharon?“

Byla to Agnes.

Sharon Shafferová se pokoušela otevřít oči, ale vzmohla se jen na letmý mžik, ve kterém zahlédla stříbřitě modré vlasy a bledou pleť. Někdo ji táhl.

Poslední věc, kterou zaslechla, byl rozzuřený šepot doktora, který se domáhal vysvětlení od svého komplice: „Kdo je k čertu zase tohle?“

14

Poručík kriminálního oddělení Phil Shoswitz miloval baseball. Přizpůsobil mu i svoje úřední hodiny a byl kapitánem policejního baseballového týmu. Jeden z jeho oblíbených a už dost otřepaných vtipů byl, že je jediný muž u sboru, který je současně kapitán i poručík. Jeho kancelář, která byla permanentně zavalena kupami složek řešených případů, se od Boldtovy poslední návštěvy stala jakousi kombinací baseballové šatny a muzea. Zdi pokrývaly podepsané suvenýry a fotografie. Na poličkách stály sportovní trofeje.

Když Boldt za sebou zavřel dveře, jeden z kolegů ho srdečně pozdravil. Člověk neví, kolik má přátel, pomyslel si, dokud se po dlouhé nepřítomnosti nevrátí na stejné místo. Ani netušil, jak mu bude příjemné sem znovu zavítat.

„Díky, žes přišel,“ pronesl Shoswitz svým typicky napjatým tónem. „Vím, že je dneska sobota, ale tohle je důležité.“ Měl tmavou pleť, dlouhý, úzký obličej a oči neustále ve střehu, výrazem ne nepodobné zatvrzelým kriminálníkům, se kterými byl pravidelně v kontaktu. Nervní typ, nedbale oblečený a narychlo oholený. Kdysi byl ženatý. Skončil jako táta na víkendy, pokud se zrovna neocitl v kolotoči sobotních akcí.

Průměrný detektiv, ale vynikající poručík. Někteří lidé se pro vedoucí místo a nekonečné schůzování přímo narodí.

„Po čem s Matthewsovou jdete? Nejdřív tě navštíví v Big Joke. Pak se mě vyptávají z…,“ podíval se na poznámku na svém stole, „z BloodLines, nějaká paní Dundeeová. Chce vědět, jestli je u nás policajt jménem Boldt. Tak se ptám: Je?“

„Cos jí řekl?“

„To není odpověď na mou otázku.“

„Proto máš tak napjatý výraz?“

„Ano.“

„Možná bychom sem měli zavolat Daffy.“

„A možná ne. Ona je policajt, Lou, ale ne kriminalista. Ty jsi kriminalista, ale zase ne polda, alespoň ne v činné službě.“

„Takže tvoříme dokonalou dvojici,“ pronesl Boldt sarkasticky.

„O týmech tady rozhoduju já. Možná že z lavičky trenéra, ale jde mi to. Nepotřebuju hráče, kteří předstírají hru. Zvlášť hráče, kteří u obrany nejraději sedí.“

„Neregulérní balon,“ neodpustil si Boldt.

„Uč se takové sledovat. Někdy se ukážou jako regulérní.“

„V BloodLines šlo jen o pár odpovědí na pár otázek, Phile. Kdybych neřekl, že jsem polda…“

„Co má Matthewsová za lubem, Lou?“

Boldt měl pocit, že se začíná někam propadat a ztrácet rovnováhu přesně ve chvíli, kdy je příliš pozdě s tím něco dělat. K něčemu se zavázal, ale slib dal jen Daphne. Nechtěl, aby to se Shoswitzem dopadlo stejně, protože pak by mohl skončit zpátky ve službě, ale mimo Daphnin případ. Pokud by jí vůbec někdo dovolil v něm pokračovat. Se Shoswitzem nebylo lehké pořízení. Stručně mu případ osvětlil. Začal Cindy Chapmanovou a Azylem a došel až k „souhře náhod“, že ze čtyř jmen byla všechna čtyři v databázi BloodLines. Fotografie od Dixieho si nechal jako trumf, kdyby ho potřeboval. „Už chápeš, proč jsme váhali přijít s tím za tebou?“ dokončil svůj monolog. „K nezvratnému důkazu máme dost daleko.

Bob Proctor mi na tohle nedá ani pět minut.“ Proctor byl státní zástupce správního okresu King Country.

Shoswitz nepřítomně zíral, hluboce ponořený v myšlenkách. Mumlal si něco o tom, že Matthewsová byla povinna uvědomit oddělení.

Boldt namítl: „Právě jsi řekl, že nemá kvalifikaci jako vyšetřovatel, což není moc fér, když si uvědomíš, že má z akademie nejvyšší specializaci. Přišla za mnou, protože věděla, že mám objektivní přístup.“

„Objektivní? Ona žádnou objektivitu nechce. Pořád dělá přesčas. Prochází nějakým ‚duševním přerodem‘.

Ten incident s nožem ji zbrzdil. Pořád se z toho ještě nedostala. Víš, jak to chodí. Když se začneš bránit, zajdeš příliš daleko. Ta nehoda ji pronásleduje. Chce si dokázat, že je polda. Chce být víc než jen psycholog. V kanceláři ji pálí půda pod nohama. Nejradši by seděla v policejním autě. Něco se pokoušela dokázat a nevyšlo to. Teď se snaží znovu. Chce přesvědčit sama sebe, že je za tím. Vím, co chceš říct,“

předešel Boldtovy námitky, „ale není to tak jednoduché. Nemůžu ji dost dobře navrhnout na jinou práci, když je tu jediná cvokařka. To je její specializace. A na tuhle práci jsme ji brali, i když má kvalifikaci pro vyšetřování. Kromě toho o činnou službu nepožádala.“

„A co kdyby požádala? Co kdybych se vrátil pod podmínkou, že budeme moct spolupracovat na případu krádeže orgánů jako rovnocenní partneři? Zádně šéfování z mé strany. Byl bych tam jako pomoc, aby to zvládla. A ona by určitě souhlasila, že bude současně pracovat jako psycholog.“

„Pořádně sis to připravil, vid?“ zeptal se Shoswitz.

„Znám tě, Phile. Já podepíšu, že se vracím, a ty mi hodíš na krk nějakou vraždu číslo jedna. A já tenhle případ už v životě neuvidím.“

„Jaký případ? Sám jsi říkal, že naprosto chybí důkazy.“

„Dej mi k ruce lidi a pravomoci. A pár týdnů, abych našel něco, co prokurátora přesvědčí, že máme případ. Jestli se mi to nepovede, jsem tvůj. Dám sbohem svobodě.“

„Týden, víc ne.“

„Phile, on krade orgány. Minimálně tři děti jsou mrtvé. Ta úmrtí jsou přímým důsledkem jeho práce. Jsou to několikanásobná jatka. A kolik jich ještě může být? Myslel jsem si, že kriminalisti jsou tady od toho.

Potřebuju tři týdny.“

„Licituješ, co?“

„Opravdu?“

„Chci, aby ses vrátil. To není žádné tajemství. A myslím, že to je i polovina problému,“ dovolil si jeden ze svých řídkých úsměvů, „ale nehodlám s tebou smlouvat tímhle způsobem.“

Boldt ho přerušil. „Kecy. Takhle smlouváš každou denní hodinu.“

Shoswitz zrudl v obličeji a chřípí se mu zachvělo. „Dva týdny a konec. Tohle je nějaký nový Boldt?“

„Možná,“ připustil, „i když si jako ‚nový‘ moc nepřipadám. Děti v člověku vyvolají pocity stáří.“

„Oficiálně ještě nemáš hotové nic, vid? Je to někde v papírech jako zločin?“

„Právě na tom pracuju,“ odpověděl Boldt a pečlivě se vyhnul druhé odpovědi.

„Problém s tebou je, že všechno vidíš jen ze svého pohledu,“ řekl Shoswitz neradostně.

„Teď mluvíš jako Liz.“

Jeho poslední poznámka vyvolala na tváři poručíka úsměv a Boldt věděl, že vyhrál. Pak se mu Shoswitz upřeně zadíval přes rameno. Boldt si všiml záblesku v jeho očích, a ještě než se otočil, věděl, že přichází Daffy. Hnala se k nim jako rozjetý nákladní vlak. Nic ji nemohlo zastavit. Koneckonců krásný vlak. Dveře otevřela, aniž zaklepala. „Mou přítelkyni unesli. Potřebuju pomoc,“ řekla se zoufalstvím v hlase.

15

Pamela Chaseová nasedla do auta, protože se rozhodla pro malou projížďku. Znovu se rozpršelo a ona nebyla schopná vydržet sama doma ani minutu. Příležitostný výlet do Vancouveru a zpátky, kam létala kvůli Teggovi, mohl jen stěží zmírnit neustále převládající pocit samoty. Žila sama, ale ne z vlastní vůle.

Sama se svou nadváhou a s pocitem vlastní ošklivosti.

Nízká hradba těžkých bouřkových mraků zakrývala noční oblohu a častovala už zaplavené město dalším deštěm. Čtyři roky sucha a teď tohle! Nevěděla přesně, kam se vydá. Jako pes běžící po stopě i ona se nechala vést svými instinkty, pryč od ohlušujícího bubnování deště, které se ozývalo z malého balkonu, kde měla umělou zeleň a skládací lehátko. Ještě několik minut a zbláznila by se. Zastavila na červenou a prohlížela si svůj odraz v zrcadle. Zrcadla nepatřila mezi oblíbené kousky vybavení její domácnosti.

Studovala svůj obličej a snažila se vidět ho tak krásný, jak ho viděl Tegg, alespoň podle toho, co prohlašoval. Ignorovala těžké tváře, zlomyslné černé oči, matné vlasy a nepravidelné obočí. Viděla někoho úplně jiného. Na chvíli zapomněla i na svoje dětství, na zlovolné poznámky rodičů o problémech s váhou, na samotu, kdy ji nechávali „studovat“ a celá rodina chodila za zábavou, na zamčené skříňky v kuchyni, na jiné porce a jiná jídla, než jaká dostávali její sourozenci.

Okolí se změnilo. Dávno za sebou nechala obchody a obchůdky s rychlým občerstvením, markýzy a nadpisy ‚SALÁT za 49 centů‘. Obklopovaly ji vzrostlé stromy, sestříhané keře a elegantní domy.

Důvěrně známé prostředí, ne nepodobné místu jejího dětství, které odsud bylo asi dva kilometry. Tady bydlely peníze a úspěch, podél břehu jezera, daleko od hluku a zplodin.

Tegg vlastnil tři auta. Protože měl garáž jen pro dva vozy, to jeho vždycky parkovalo na příjezdové cestě, a tak nebylo těžké uhádnout, jestli je, nebo není doma. Jezdila tudy často a čekala, až minou nekonečné hodiny. Žila jen pracovní dobou. Od pondělí do pátku. A naléhavými telefonáty. Něčím víc než jen nekonečnou nudou jejího bytu.

Zkusila zajet do nemocnice, ale nebyl ani tam. Bylo zamčeno a byl puštěný alarm. Tak kde mohl být? Na nějaké společenské akci s ní? Na baletu? Opeře? Spolu se zvučnými jmény a velkými penězi? Miloval ten svět.

Čím víc něco nemohla mít, tím víc to chtěla. Jako burské máslo. Existoval jediný způsob, jak zjistit, kde je.

Zastavila u stánku, koupila si kelímek s burským máslem a v dešti doběhla do telefonní budky. Úplně promokla. Přemýšlela, jaký hlas použije. Elden ji učil používat hlas a výraz obličeje. Rozhodla se pro přesvědčivé zoufalství, do kterého vlastně ani neměla daleko. Telefon zazvonil několikrát. Ze zkušenosti věděla, že tam není nikdo na hlídání dětí. Jinak by byl telefon buď obsazený, nebo by ho dotyčná zvedla na první zazvonění. Několikanásobné vyzvánění potvrdilo její domněnky. Manželka je doma, Elden ne.

„Prosím,“ ozvalo se afektovaným tónem, který jeho žena ovládala dokonale.

„Paní Teggová, tady je Pamela. Sháním doktora Tegga.“

„Dobrý večer, drahá,“ přešla jeho žena do blahosklonného tónu, který měl naznačovat vřelost, jež mezi nimi nikdy nepanovala. Ale protože se přátelila s Pamelinými rodiči, cítila se povinna projevovat do určité míry laskavost. Zášť by se hodila líp, ty dvě se při několika příležitostech málem střetly. „Bohužel, není doma.“

„Měli jsme naléhavý telefon na kliniku, snad nic vážného. A doktor Tegg neodpovídá na operátor,“ lhala svým obvyklým hlasem. Zájem, ale ne obavy.

„Je na chatě, drahoušku. Pracuje. Incommunicado, bohužel. Z toho důvodu tam jezdí tak rád, víte.

Zřejmě budete muset ten naléhavý případ odkázat jinam,“ pronesla s nepříliš skrývanou nedůvěrou.

K čertu s ní, pomyslela si Pamela. Už je to tak daleko, že ji neobalamutím. Chata! Pracuje? Beze mě?

„Dobře,“ zajíkla se, ale i to ji stálo značnou námahu. Poděkovala jí, nesnášela, když jí musela za něco děkovat, a zavěsila.

Na chatu byla dlouhá cesta, dneska večer o to delší, protože se jí zmocňoval neklid a nejistota. Táhlo ji to tam, aby se přesvědčila, do čeho se pouští bez ní. Sjela ze státní. Jedna silnice se vpíjela do druhé.

Stromy. Tma. Ustavičný déšť před ní visel jako závěs. Přední světla házela na přední sklo stříbrné záblesky. Zadní připomínala zvířecí oči.

Chata byla daleko od normálně sjízdné silnice. Stála v části lesa, která patřila státu a kterou si před pár lety pronajala společnost těžící dřevo. Jediný přístup k ní vedl po neoznačených spletitých a obtížně zvládnutelných silnicích. Úspěšně všechny projela, dokonce zvládla i úzké můstky a konečně vjela na rozjezděnou cestu vedoucí ke stavení.

Při letmém pohledu se mohlo zdát, že je místo opuštěné, ale z větší boudy postavené z vlnitého plechu se ozýval štěkot. Byl to psinec. Stál ve strmém svahu asi padesát metrů napravo od srubu a příjezdové cesty. Ve srubu se svítilo. Byl tu! Zaparkovala a spěchala deštěm.

Mokrá blůza se jí lepila na prsa. Džíny, nesmyslně vypasované, měla promáčené od rozkroku ke kolenům. Vlasy splihlé a rozcuchané. Zkusila kliku, zamčeno. Obešla budovu ke vchodu do sklepa a cestou minula dvě osvětlená suterénní okna, zevnitř natřená matnou barvou. Ani se skrz ně nemusela dívat a bylo jí jasné, že tam pracuje. Promoklá na kost se dostala k pevným dřevěným dveřím a hlasitě na ně zabušila. O chvilku později se ozval jeho hlas. „Kdo je?“ Když mu odpověděla, otevřel dveře.

Předsíň byla tmavá, ale po jeho levici zářil pod operačními reflektory improvizovaný operační sál. Stál ve stínu, obličej částečně schovaný. Ulízla si dozadu vlasy a setřepávala ze sebe vodu. Za ní se z psince neustále ozývalo hlasité štěkání. Podívala se do improvizovaného sálu. Na operačním stole ležela žena, přikrytá zelenou chirurgickou rouškou. Pamelu zavalil pocit křivdy. Vyloučil ji z účasti. Chtěl operovat bez ní.

„Takže,“ pronesl svým pronikavým hlasem, „jste přišla.“

Strach z opuštěnosti jí pronikal tak hluboko, že nebyla schopná ani pohybu ani slova.

Vzal ji za loket a zavedl ji do suterénního sálu, do jeho operačního království, a zavřel dveře. Strop, spíš nezakryté stropní trámy, protkané sítí starého potrubí a elektrických rozvodů, jim visel nízko nad hlavami.

Doktor si tam udělal další falešný strop ze silného průhledného plastiku, který přibil ke spodní straně nosníků. Téměř totéž provedl i s kamennými zdmi, které zakryl umělohmotnými deskami a přes ně natáhl dlouhé transparentní pásy z téhož materiálu. Celá místnost byla udržována v bezvadné čistotě, dokonce i umělohmotné zdi byly po každém zákroku omývány dezinfekcí. Doktor byl fanatik na čistotu, stačilo se jen podívat na jeho ruce a nehty. Pokud šlo o vybavení, měli tam jen nezbytně nutné přístroje, anestézii, světla, autokláv a různá monitorovací zařízení –, ale v kvalitním technickém stavu. Byl tam dokonce i rezervní generátor pro případ, že by vypadla elektrika. Tegg byl až extrémně opatrný na každý detail, který se týkal jeho práce. Posedlý dokonalostí. Považovala ho za velkého učitele. Stropní světla byla natolik silná, že dostatečně osvětlovala malý prostor.

Nad chirurgickou maskou z něj byly vidět pouze oči, když ji pozorně zkoumal. Rychle z ní sklouzl pohledem na pacientku na stole. Na moment se zdálo, že je trochu rozpačitý. Nemohla si vzpomenout, že by u něj někdy viděla podobný výraz, jako by byl přistižen při něčem špatném. Možná mu došlo, jak moc jí takové zjištění ublížilo. Možná to dokonce i chápe.

Oči se jí plnily slzami křivdy z odmítnutí. Nepotřeboval ji. Záměrně ji vynechal. Přesně jako její rodiče!

Jako všichni! Ale pak nadzvedl a pustil zelenou roušku, jako by pro něj nic neznamenala, jako by úplně pustil z hlavy svou pacientku, a přistoupil k ní s obnovenou rozhodností, silný, téměř hypnotizující.

„Musím mít rozbitý operátor,“ řekla sklíčeně ve snaze najít nějakou omluvu. Věděla, že funguje, ale chtěla mu dát možnost. Pořád cítila nutnost ho ochraňovat.

„Ne, není rozbitý. Nevolal jsem vám.“ Až teď si všimla, že rukou v rukavici drží skalpel. Pekelně ostrý.

Nebezpečný. „Nechtěl jsem vás… obtěžovat.“ Slova vyřkl, ale jejich význam se v jeho tónu neozval. Ten rozpor ji vyvedl z míry.

„Obtěžovat mě? Vy mě nikdy neobtěžujete. Jsem vám vždycky k dispozici. Kdykoli. Z jakéhokoli důvodu.“

Trochu se vypnula, aby viděla na pacientku na stole, ale vstoupil jí do výhledu. Skalpel jí položil plochou

stranou na tvář. Jasně si nepřál, aby se dívala.

Zahleděla se do těch známých očí a tentokrát v nich uviděla něco nového. Roztřásly se jí nohy. Cítila, jak se až do krvavá červená, když se v ní začalo rozlévat vzrušení. Teď? Tady?

Přistoupil k ní ještě blíž a pomalu jí sjížděl skalpelem dolů po krku mezi prsa. „Eldene?“ vypravila ze sebe.

Srdce jí zuřivě tlouklo.

Jeden po druhém jí odřezával knoflíky z halenky. „Je to tak správně?“ zeptal se.

Přikývla. „Asi ano.“

S maskou na tváři ji pak poprvé políbil. Přes roušku vzal do zubů její našpulené rty a pevně skousl.

Rozrušilo ji to a zároveň vystrašilo. Cítila se vedle něj bezmocná.

„Je to tak v pořádku?“ zeptal se znovu. „Co?“

Zaváhala.

„Vy to chcete, Pamelo, mám pravdu? Vím, že to chcete. Řekněte mi to.“

Blůza se jí rozevřela. Shrnul ji dozadu a prohlížel si dlouhou jizvu pod hrudním košem. Dotkl se jí a lehce si pobrukoval. „Řekněte mi to,“ opakoval. Měla pocit, že snad omdlí. Skalpelem jí přeřízl podprsenku. Také se rozevřela a vystavila ji jeho pohledu. Nedíval se. Hleděl jí pořád do očí. „Tohle je, co chcete, nemám pravdu?“

„Ano.“

„Dobře.“ Tupou stranou čepele jí obkružoval prsa. Zmocňovalo se jí pronikavé, očekávající mrazem.

Nebezpečí, které čepel znamenala… Pak k ní natáhl volnou ruku. Políbila prsty v rukavici, jeden po druhém. Brala je do úst, sála je a mazlivě olizovala svým horkým jazykem. Nepříjemnou chuť latexu ani nevnímala. Po celou dobu se jí Tegg díval upřeně do očí. Co viděl? O co mu šlo? Odtáhl ruku od jejích úst, vrhl přes rameno krátký, nervózní?, pohled na ženu na stole, pak zpátky na ni a řekl: „Tohle taky nebudete potřebovat.“ Odtáhl jí v pase džíny a skalpelem rozřízl nejprve jednu a pak druhou nohavici.

Kalhoty z ní sklouzly na zem. Hlava se jí motala, když si uvědomila, jak se jí dotýká.

Najednou cítila svoje vlastní vzrušení a to ji uvádělo do rozpaků. Mísilo se s pachem dezinfekce a zatuchliny.

„Bude se vám to líbit,“ četl jí myšlenky. Stáhl z ní rozřezanou blůzu a hodil ji na zem. Jen ve spodním prádle a v botách ji vedl na konec operačního stolu.

Postavil ji tváří k sobě a zády k pacientce, takže stála mezi jejíma bezvládnýma bosýma nohama. Ovládla svoje nutkání zakrýt si břicho a pokoušela se nemyslet, jak asi vypadá její kůže v jasném světle. Oči za chirurgickou maskou se mu blýskaly. Slyšela jeho chraptivý vzrušený dech.

Všechno se s ní točilo, jako by byla opilá. Ale takhle si to nepředstavovala. Choval se jako někdo jiný.

Takoví jsou teda muži? Mučil ji svíravý pocit touhy a strachu. Natáhl se za ni a odsunul pacientčiny nohy, takže na stole vzniklo malé místečko.

Náhle ji zvedl a usadil ji tam. Na konec vysokého operačního stolu, mezi ženiny kotníky. Vzal ji za ruku a vedl ji tak, aby se Pamela chytila za svoje obnažené koleno. S druhou rukou udělal totéž, takže se mu teď dívka otevírala vstříc. Skalpelem jí zakroužil před očima. Na jeho ostří se odráželo světlo. Spustil ho dolů.

V pase jí nařízl kalhotky a hodil skalpel na podlahu. Položil obě ruce na její prádlo a škubnutím ho roztrhl.

„Víte to určitě?“ zeptal se.

Jen kývla, neschopná hlásky.

„Můžeme toho nechat,“ nabídl.

„Ne.“

Dotýkal se jí rukama v rukavicích. Zaklonila hlavu a očima doširoka rozevřenýma se dívala do ostrého sterilního světla. Levá noha jí dřevěněla, ráda by si ji povolila, ale neodvážila se udělat vůbec nic. Všechno pro ni bylo tak nové, i když ne úplně podle jejích představ. V něčem lepší. V něčem horší. Působil odtažitě, vzdáleně, ale jeho dotyky byly zkušené a vášnivé. Přála si, aby po ní toužil.

Rozepnul si pásek. Měla pocit, že se jí odkrvuje mozek. Vzal ji za nohy a přitáhl ji k sobě, takže se musela zaklonit a vzepřít rukama. Hlavou se téměř dotýkala ležící ženy, nohama ho svírala kolem pasu a tělo měla půl na stole, půl mimo něj. Čím víc se nakláněla dozadu, tím snáz se mohla podpírat, ale zase se tím víc dotýkala ženy za a pod sebou.

Pobrukoval si melodii jedné z oper, kterou pouštěl při operacích, a zároveň do ní prudce pronikl. Ostrá bolest. Vykřikla. Podle jeho reakce pochopila, že se mu to líbí, tak se ani nesnažila zvuky, které při každém jeho vstřícném pohybu vydávala, tlumit. Choval se jako nepříčetný. Tělo jí vypovědělo službu, jako by ho měla ochromené, protože se všemi smysly upínala na něj, ne na sebe. Zavřel oči. Usmíval se!

Líbilo se mu to!

Pak nic. Přestal. Bylo po všem? Odtáhl se od ní a postrčil ji dozadu na stůl.

Naplňovala ji neurčitá touha po něčem něžném, ztlumeném světle, polštářku, milém slově. „Bylo to k něčemu dobré?“ zeptala se.

„Nedokážete si odpovědět sama?“

„Bylo to fantastické!“

„Tak vidíte,“ odpověděl mechanicky, bez jakéhokoli citu. „A teď si běžte vzít plášť. Máme práci a ona nebude pod sedativy pořád.“

Pamela odešla do sousední místnosti, kde se upravila a převlékla do pracovního. Pod pláštěm zůstala nahá. Prostupovalo ji vzrušení. Všechno ji dnešní noc rozechvívalo. A protože její oblečení dopadlo, jak dopadlo, bude muset jet domů v plášti. Ten je teda divoký. Při vzpomínce se zachichotala.

Když se vrátila, zdál se jí nervózní, téměř zoufalý, ne ve své kůži. Neustále se díval na hodinky. Došla ke stolu a postavila se vedle pacientky, aby měla nerez tác se skalpely, hemostázemi a jehlami po ruce.

Až pak si všimla. „Ale ona není připravená,“ vyhrkla bez přemýšlení. „Není oholená.“ Jejich oči se setkaly a ona si v těch jeho všimla záblesku paniky. U něho tak neznámý projev, že byl o to patrnější. Jako kdyby virtuos vynechal tón nebo slavný herec zapomněl řádek. Zapomněl ji připravit. Neuvěřitelné. Elden Tegg?

Nikdy přece nic neopomenul, ani sebemenší detail malé či velké operace. Měl to na svědomí sex před chvílí? Ona ho vlastně vůbec neznala. Dneska večer se k ní choval úplně jinak. Dělal věci, po kterých vždycky toužila, ale nikdy se neodvážila dát to najevo. Téměř se zdálo, že je tady s někým jiným.

„Máte pravdu,“ připustil, „není dobře připravená.“

Elden Tegg přiznal chybu? On nikdy nedělal chyby! Co se dělo?

„Vezměte si, co potřebujete, a připravte ji,“ poručil. Když se nevzmohla na odpověď, rozkázal drsně:

„Dělejte!“

Jeho tón se jí nelíbil. Zraňoval ji.

O pár minut později, když nanášela pěnu na ženin bok a břicho, si povšimla, že je chirurgická rouška ve středu hrudníku vlhká. Před chvílí, když Pamela odcházela z pokoje, byla suchá. Začala ženu holit, ale očima pozorně bloudila po místnosti. Na okraji výlevky byl tampon se skvrnami od betadinu. Ten tady taky nebyl. Dala si dohromady jedna a jedna. Ještě než přijela, použil betadin k očištění pokožky před operací, ale když se odešla z místnosti převléct, smyl ho tamponem.

Srdce? Nemyslitelné! To by neudělal. Nedávno se o tom bavili. Možná plíce. „Všechno je připraveno,“

oznámila. Všechno připraveno? Ruce se jí třásly a kolena měla jako z gumy. Pohled jí znovu padl na

tampon. Vzpomněla si na milování. Bylo to z vášně? Nebo jen aby odvedl pozornost? Aby si pacientky moc nevšímala? Sklouzla pohledem na něj. Vycítila mezi nimi odstup. Jestli se jedná o plánovanou operaci, proč jí nedal vědět? Kdo měl být posel, když ne ona?

„Všechno připraveno,“ souhlasil. Oči mu nervózně těkaly a ruce se mu lehce chvěly, ruce, které byly vždycky tak pevné jako nástroj, který držely. Ano, dneska je jako vyměněný.

Naklonil se nad ženou a zahleděl se na ni. Pomalu, pečlivě k ní přibližoval skalpel. „Jmenuje se Sharon,“

řekl k Pamele. „Děkujeme, Sharon.“

Tohle byla součást jeho rituálu, každý dárce měl jméno, každému vždycky poděkoval. Trval na tom.

„Děkujeme, Sharon,“ opakovala Pamela ozvěnou, ale nejistým hlasem, který zradil její skryté myšlenky a přiměl Tegga, aby k ní vzhlédl. Pohled netrval dlouho. Vteřinu. Ostrá čepel se dostala do kontaktu s kůží.

Z řezu vyskočila první kapka krve. Pamela zvedla tampon. Začala práce.

Když Elden Tegg začal vyoperovávat ledvinu, myšlenky se mu v hlavě rojily jako rozzuřené vosy. Problém spočíval v tom, že by Pamela nikdy nesouhlasila se srdcem, jehož získání bylo cílem celé této akce. Žena už byla připravena a pak se objevila Pamela. Nedalo se odhadnout, jak by se zachovala, kdyby zjistila pravdu. Proto ta šaráda, milování, odvádění pozornosti, přiznání, že zapomněl pacientku připravit, on! –

a teď neplánovaný odběr ledviny. A ještě ke všemu čekal, až se Maybeck objeví s informací, že byla Wong Kejova žena převezena do nemocnice ve Vancouveru. Doručit srdce a ostatní odebrané orgány měl tentokrát on. Odoperování jedné ledviny plán zatím nenarušovalo. Tuhle ženu hodlal poslat někam, kde žádnou ledvinu už potřebovat nebude. To byla součást Teggova plánu. Ale Pamelina podezřívavost by mohla vzrůst, kdyby zjistila, že je do věci zapojen Maybeck. Maybeck obstarával dárce a vracel je zpátky ulici. Ale to by bylo po zákroku příliš brzo. Pak by se musela pozastavit nad tím, co tady v tuhle noční dobu dělá. Pamela Chaseová nebyla žádný hlupák, pochopila by ve vteřině. A pak co?

Existovala jen jedna možná výmluva, uvědomil si a gratuloval si, že ho napadla. Příležitostně, i když velmi zřídka, prováděli „soukromé“ akce. Orgán dodávali přímo Teggovu příteli, chirurgovi, který se zabýval transplantacemi, do Vancouveru. Jinak je odesílali lodí na trh zemí třetího světa. Pacienti na konci seznamu propadali zoufalství a tento chirurg spolu s Teggem se jim rozhodli pomoct. Za přiměřený poplatek. Obstarání srdce šlo přes stejného muže a spadalo do stejné kategorie. Ačkoli Pamela doručovala „soukromé zásilky“, nedávno uvažovali o tom, že by ji mohl vystřídat Maybeck. Tak se z toho Tegg mohl vykroutit.

Pozorně se soustředil na práci. Tělo ženy viděl jako pokladnici, ze které pramenil sám život. Mnoho životů.

Jeden plodil několik. Znělo to až poeticky. V šíji ucítil slabé cukání, ale nevěnoval mu pozornost. Nervy.

Pracoval rychleji než obvykle a Pamela měla co dělat, aby mu stačila a včas zareagovala na každý jeho pokyn. Chtěl to mít za sebou. Chtěl mít ledvinu vyoperovanou, připravenou na odvoz a Pamelu na cestě domů dřív, než se objeví Maybeck. Kdyby Maybeck řekl něco nevhodného, mohl by všechno zkazit. Tegg vzhlédl a přejel očima místnost, aby jim trochu ulevil. Stěny a strop z umělé hmoty jí dávaly podivný kovový nádech a odrážely světlo jako matná zrcadla. Znovu se ozvalo cukání, znovu se pokusil ho zahnat.

„Doktore?“

Na moment se dostal mimo, soustředěn víc na svoje myšlenky než práci. Trvalo to trochu dlouho. Vrátil se k otevřenému tělu. „Svorkuji renální tepnu. Renální žílu.“ Připravil si je k přestřihnutí. „Skalpel.“ Měl ho v ruce ještě dřív, než dořekl první slabiku. A vzala mu ho stejně rychle, jak mu ho podala. Pochopil, že si všimla možného problému. Uvnitř bylo nepřehledno. Zabořil prsty mezi žíly a tepny a znovu zkoušel, jestli umístil svorky správně. Čeho si všimla, že mu to snad mohlo uniknout? Společně měli za sebou víc než třicet „odběrů“ ledvin, a přesto se pokaždé chovali, jako by šlo o první. Pečlivě sledoval zasvorkovanou tepnu až k jejímu počátku a zkoumal, jestli není mezenterická. Z toho asi měla před chvílí strach.

Spokojený s prohlídkou, překontroloval ještě svorky a znovu vzal do ruky skalpel. Podíval se jí do očí. I s rouškou téměř přes celý obličej mu bylo jasné, že se usmívá. Milovala přesnou týmovou práci, stejně jako on. Škoda že přijde o to srdce.

„Podvazuji,“ oznámil. Přeřízl obě cévy a pečlivě je podvázal. Nejprve zkusil žílu, tím, že odstranil hemostázi, a pak tepnu. Tepna přiváděla do ledviny až čtyřicet pět procent krve. Tlak na šití byl značný.

Bedlivě sledovali uzavření, jestli někde něco neprosakuje. Pamela začala pečlivě odsávat. Teggovy zručné

prsty zůstávaly v pohotovosti. „Vypadá to dobře,“ prohlásil a pustil se do přeřezávání menších cév.

Pamela omyla celou oblast fyziologickým roztokem, zatímco Tegg pokračoval v práci. Uběhlo několik minut. „Čelo,“ ozvalo se varovně. Otřela mu kapky potu z obočí. Malá místnůstka, celá obalená umělou hmotou, postrádala odpovídající ventilátor a teplo z osvětlení ji dokázalo za chvíli přehřát.

„No, to teplo se dá dneska mnohem lépe snést,“ okomentovala situaci narážkou na svou nahotu pod pláštěm.

„Věřím,“ odpověděl a chystal se ledvinu vyndat a očistit. „Bylo to pěkné.“

„To, co jsme právě udělali, přinese víc užitku a bude znamenat víc, když se o tom nebude mluvit.“

„Pochopila jsem.“

„Nemyslel jsem –“

„Ale ano. Myslel.“ Pak dodala: „Já to přežiju.“

Znovu se na ni podíval. Neviděl rád, když se na něj takhle zlobila. Zvykl si na její pohled plný úcty a očekával ho. Dělal mu dobře.

„Tak, tady je,“ pronesl, když pomalu osvobozoval uvolněný orgán z otevřené rány. Držel ho v dlani jako novorozeně. „Roztok!“

Okamžitě mu podala zchlazenou nerez nádobu. Růžový orgán se potopil do chladné tekutiny. Přidala ještě trochu roztoku, aby byl celý potopený, a vrátila nádobu do kbelíku s ledem.

„Uzavíráme,“ řekl a zářilo z něj uspokojení z úspěchu. Ten orgán v nádobě představoval jeden zachráněný lidský život. A byla to práce jeho rukou. Pocit naplnění nebylo možné přesně popsat. Nikdo, ani Pamela, nemohl pochopit obrovské štěstí, které v takových okamžicích prožíval.

Vrátili se k práci. Jejich ruce pracovaly, jako by je řídil jeden mozek. A možná ano, pomyslel si ve chvíli opojení. Možná ta žena vedle něho je víc jeho součástí, než si oba dva uvědomují. Poslední dobou to tak cítil. Ale proč ne? Co na tom bylo špatného?

Když uzavírali různé vrstvy svaloviny a tkáně, řekl: „V zadní místnosti je nádoba.“ Ta nádoba pro přepravu orgánů, jedna z mnoha, kterou Maybeck ukradl z vyhozeného odpadu fakultní nemocnice, byla určena pro srdce. Měla vhodnou velikost. Trochu menší než nádoby běžně používané pro ledviny. „Přesvědčte se, že je orgán zabalen ve třech vrstvách. Použijte viospan, jako vždycky. Nezapomeňte zkontrolovat, jestli něco neprosakuje, a na ledu neškudlete! Minule jsme dostali stížnost!“

„Led kontroluju vždycky!“ zaprotestovala. „Problém byl v teplotě kabiny, ne v nás. Se starým pilotem, který trvá na létání v sauně, nemůžu nic udělat.“

„Pro jistotu se přesvědčte.“

„Jistě. Víte, že to udělám.“ Pak se zeptala: „Kdy mám letět?“

Tegg rychle odpověděl: „To je soukromá akce. Letí Maybeck.“

Čekal na reakci. Ani se neodvážil na ni podívat, protože by mu mohla něco vyčíst z očí. Aby zakryl svou nejistotu, příkře dodal: „Mluvili jsme o tom. Hmm? Myslím, že takhle to je lepší. Sama jste to uznala.

Nerada doručujete soukromé objednávky.“

Neřekla vůbec nic. Správně.

Nezamlouval se mu jeden steh, v podkožním uzavření, který právě udělal. Odstranil ho a začal znovu, tentokrát v naprostém tichu. „Čelo,“ ozval se. Zachytila kapku potu akorát včas. Zdálo se, že ji vzájemný kontakt poněkud uklidnil. Zbytek práce proběhl bezchybně.

Kontroloval ji, když zásilku balila. Odvedla skvělou práci, on sám by ji neudělal líp. Když byla malá

nádoba s jasně oranžovou nálepkou zapečetěna a připravená k odeslání, sehnula se a zvedla z podlahy svoje rozřezané džíny.

Tegg rychle promluvil ve snaze situaci zlehčit humorem: „Koneckonců je dobře, že poletí Maybeck. Co byste si vzala na sebe?“

Přinutila se k úsměvu, i když se jí nic z toho nezamlouvalo. Ale byla tu od toho, aby poslouchala. O pět minut později byla pryč.

*

Jako většina místností na chatě byla i kuchyň v havarijním stavu, za který mohla léta nezájmu. Maybeck vešel, setřásaje ze sebe chlad. Připomínal cyklistu stiženého křečí žvýkacího svalstva. Měl pozoruhodnou schopnost mluvit většinu času, aniž by ukázal svoje groteskní zuby. „Máme problémy.“

Problémy? zapochyboval Tegg. Byl pyšný na svoji improvizaci s Pamelou. Jediný problém, který si dokázal představit, se týkal převozu Wong Kejovy ženy do Vancouveru. „Zemřela?“ vydechl.

„Connie řiká, že kolem BloodLines čmuchal včera policajt. Měl méno tý Chapmanovic holky. Už ví, že je v databázi.“

Policie? Najednou měl pocit, že v místnosti není kyslík.

„Uklidněte se,“ řekl, i když se sám klepal. Maybeck rázoval po místnosti rychleji než hladový pitbul a mnul si prsty, jako by se z nich snažil odstranit něco lepkavého.

Policie? Teď? Snažil se soustředit.

„Budeme se na to muset vykašlat,“ ozval se Maybeck znovu. „Máte přece připravenej způsob, jak to zavřít, ne? Aspoň jste to říkal.“

Tegg při pohledu na Maybecka, kroužícího kolem stolu jako dravec, nemohl přemýšlet. „Sedněte si!“

poručil. Když příkaz zopakoval podruhé, Maybeck se posadil.

„Vykašleme se na to,“ opakoval Maybeck.

„Nemůžeme,“ oznámil mu Tegg. „Myslete na Wong Keje. Dostal jsem od něj zálohu. Spoléhá na nás. Víte zrovna tak dobře jako já, co to znamená.“ Tegg měl svoje osobní důvody, proč chtěl záležitost se srdcem dovést do úspěšného konce, ale nehodlal se s nimi svěřovat nule, jakou byl Maybeck. Nikdy by nepochopil. Mnohem lépe ho přesvědčí vlastní strach z mafie než Teggovi potřeba napravit minulé chyby.

„Jakou zálohu?“

Tegg se rozhodl přiživit Maybeckovu hamižnost. „Nezapomeňte. Za tuhle akci na vás čeká padesát tisíc dolarů, pokud nějaká bude. Ale žádná záloha, dokud nebude po všem.“

Maybeck se usilovně zamyslel. Tegg ho potřeboval nějak uklidnit. „Mám tady vodku.“

„To si vemu.“

„Ale ne moc. Pořád na nás čeká práce,“ varoval Tegg.

Nalil mu sklenku. Bez ledu. Tegg pil zřídka. Láhev postavil stranou. Něco ho napadlo. Kdyby bylo nejhůř, vždycky může Maybeckovi říct, že končí. Orgán by mohl doručit osobně, pokud by to jinak nešlo. Ale stejně by radši viděl jet se zásilkou Maybecka.

„Dneska večer už nedělám nic,“ opravil ho Maybeck a míchal vodkou ve skleničce, jako by to byl koňak.

„Ze severu přišla zpráva, že ta stará mrcha sotva přežila převoz. Šikmovokej vzkazuje, že doktoři chtěj počkat nejmíň tejden. Mluvil o příštím pátku.“

„Příští pátek? To je šílené!“ protestoval Tegg nahlas. „Už jsme ji unesli. Právě teď leží dole na mém stole!“

Dělalo se mu mdlo.

„Do hajzlu s ní. Jedou v tom poldové a z těch mám strach. Musíme se na to vykašlat, doktore. Musíme něco rychle udělat!“

„Koho se bojíte víc, Wong Keje nebo policie?“ Tegg nechal otázku viset ve vzduchu.

Maybeck spolkl půlku vodky jako vodu. Zašklebil se a s oceňujícím „ááá“ se rozkašlal. „Asi šikmovokejch.

Ty žlutý huby člověka zabijou kvůli drobnejm. Chápu, co myslíte, doktore. Jo, chápu. Ale já nevím. Já prostě nevím.“

Tegg žasl nad neschopností prostoduchých lidí. Většina z nich si přála, aby za ně rozhodl někdo jiný.

Nadhodil několik možností a pak sebejistě prohlásil: „Navrhuji následující. Zaprvé zjistíme, kolik toho vědí.

Policie slídí pořád. To ještě neznamená, že jdou po něčem konkrétním. Hmm? A Connie nás bude informovat o všem, co se bude v BloodLines dít. Přišla její chvíle, aby pro nás něco udělala, za to dostává peníze.“

„Dává nám čerstvý databáze, za to je placená.“

„Nehrajte si se mnou, Donalde,“ varoval ho Tegg a projížděla v něm směsice vzteku a úzkosti. Policie?

Maybeck dopil vodku a rozhlížel se po láhvi. Tegg od něj hřbetem ruky skleničku odstrčil. Chtěl ji mít s Maybeckovými otisky, pro případ, že by potřeboval později něco jako důkaz. Nezbytné zrnko opatrnosti…

„Jde o tohle: jestli se policie o BloodLines nepřestane zajímat, musíme to vědět. Domluvíte se s Connií.

Žádné telefony, můžete je použít jedině jako signál, ale žádné debaty po telefonu! To je rozkaz! To snad chápe i člověk jako vy. Jasné?“

Vůbec ho nezajímalo, jestli ho urazil. O takové věci se nestaral. Teď ho zajímala policie. Ta a úspěšně dokončená akce se srdcem. Měl by něco udělat s termínem, týden se zdál nekonečný, bude muset promyslet možnost změny.

„Jestli odsud bude fungovat mobilní telefon, zavolám tomu člověku hned. Ale jak to tak vypadá, budeme muset počkat.“

V duchu se potýkal s další myšlenkou, která ho napadla, protože to bylo něco navíc. Něco, co by udělal Maybeck a ne doktor Elden Tegg. Byla neodbytná a nemohl se jí zbavit. Potřebovali čas. Potřebovali před policií získat náskok. A existovaly způsoby, jak si pojistit lidi typu Maybecka.

Spustil. „No, uvědomujete si, do jakého maléru jste se dostal. Vy osobně. Koneckonců byl jste to vy, kdo kontaktoval dárce, nezapomeňte. A byl jste to vy, kdo je dopravoval ke mně. Vy jste zařídil krádež databáze BloodLines. Vy jste platil. Vy jste je posílal zpátky na ulici.“

„Dělali jsme to oba,“ protestoval Maybeck.

„Ale ne, vůbec ne. Přemýšlejte chvilku, pokud jste podobné činnosti schopen, přemýšlejte o tom, co jsem právě řekl, a já věřím, že vám dojde správnost mých slov. Hmm? Jistě, vidím vám to na očích.“

„Řezal jste je vy, doktore. To, co jsem dělal já, se s tím nedá srovnat.“

Tegg chtěl trochu ovlivnit směr jeho myšlení, ale ne přímým rozkazem. „Pokud pro nás Connie znamená problém, měli bychom se o ni postarat. Je jedinou spojkou mezi vámi a BloodLines. A možná se mi podaří urychlit termín. Ještě týden a můžete mít padesát tisíc dolarů,“ připomněl mu, „a město za zády.“

„Postarat se o ni?“

„Tu svou blbost jen hrajete?“

Poslední poznámka muže rozzuřila. Správně. Tegg potřeboval, aby měl vztek. Prudký vztek je předzvěstí násilí, a násilí se možná od Donnieho Maybecka očekávalo.

„Myslíte tím zlikvidovat?“ zeptal se Maybeck nedůvěřivě a snažil se vypadat inteligentně.

„Nic takového jsem neřekl. Jen jsem poukázal na skutečnost, že máte na krku hromadu problémů, jestli se vyšetřování pohne kupředu. Nezabráníme policii vyšetřovat, ale můžeme dokázat, aby při něm neměli štěstí. A situace se může vyřešit, kdyby si Connie vzala dva týdny dovolenou. Co?“

„A co když se rozruší?“ Už začínal chápat.

Tegg mlčel.

„Tsss, mám to,“ usmál se Maybeck. Jeho zuby byly zlý sen.

„Ano, myslím, že ano, Donalde. Myslím, že už vám to konečně začíná docházet.“

NEDĚLE

5. února

16

Michael Washington zabloudil. Skoro celou sobotu šel podél staré železnice, pak přespal poblíž bažiny, která vůbec nebyla na mapě, a teď se zamotal v hustém lese. Před chvílí vylezl do koruny vysokého stromu a na vzdálené odlehlé mýtině zahlédl malý srub a jakousi boudu. Znovu se podíval do mapy a doufal, že tam chatu, jakých bylo několik na mapě zakresleno v podobě černých čtverečků, najde.

Posloužila by mu jako orientační bod. Ale bohužel. Na mapě nic podobného nebylo.

Problém nebyl v mapě, pomyslel si, ale v něm. Skoro celé dopoledne se v duchu zaobíral odstraněním chyb jednoho podprogramu a přitom pořád šel. Pracoval jako programátor pro Microsoft v oddělení, které se zabývalo vývojem speciální databáze. Zatím se jednalo o přísně střežené tajemství. O víkendech se vydával sám s batohem na zádech, aby poznal zdejší krajinu, byla naprosto odlišná od krajiny v Clevelandu, promýšlel si problémy a odpočíval. V pondělí ráno, když začínal jeho dvanáctihodinový dennodenní pracovní svět, cítil se psychicky osvěžený a fyzicky příjemně unavený. Nezřídka se stávalo, že na svých výletech sešel z trasy, a zabloudil.

Tohle nebyl jeho první výlet do těchto míst. Díky svým riskantním pokusům a omylům se už seznámil se slušným kouskem přítoku řeky Toth, který se jmenoval South Fork, a s místy jižně od Snoqualmie Falls.

Ani stará železnice pro něj nebyla novinkou.

Dalo se po ní bezpečně jít, aniž člověk sešel z cesty. Každý víkend poznal o něco víc, když se procházel po krajině a v duchu si přehrával imaginární řádky zdrojového kódu ve snaze najít řešení pro různorodé problémy programu. Byl něco jako superhvězda mezi superhvězdami. Nepřemýšlel tak o sobě, ale věděl, že druzí o něm tak přemýšlejí. Zřejmě proto, že byl Afroameričan. Když má člověk jen trochu dobrou hlavu a dokáže vystoupit na žebříčku o jednu příčku výš, jeho spolupracovníci i nadřízení si toho všimnou.

Stává se z vás výjimka, ne pravidlo. A když vyřešíte problémy, které vyvádějí z konceptu zkušené kolegy, začnou vás považovat za génia. Chtě nechtě se Michael v této podivné a mnohdy i zavazující pozici ocitl.

Nyní se od něj očekávalo, že bude řešit ještě obtížnější problémy.

Jeho současný problém bylo najít cestu zpátky k autu. Podle propočtů byl pořád dobrých pět kilometrů od místa, kde zaparkoval, a tyhle končiny mu vůbec nebyly povědomé, zvlášť chata s vedlejší budovou, které zahlédl. Měl na vybranou ze dvou věcí, buď se někoho zeptat, nebo zkusit najít cestu, která by ho dovedla k nějaké značce. Během tří, čtyř hodin se setmí. Na dlouhé „prozkoumávání“ neměl čas.

Přes četné cedule s nápisem NEVSTUPUJTE se Michael vydal směrem k chatě. Uznával právo ostatních lidí na soukromí, ale bloudění nebylo příjemné. I když nešlo o případ krajní nouze, měli by mít obyvatelé srubu pochopení pro člověka, který se ztratil.

Obklopoval ho hustý les a jediný náznak, že jde správně, byly výstražné cedule, jejichž počet se neuvěřitelně zvyšoval. Když nakonec narazil na ceduli s nápisem VSTUP JEN NA VLASTNÍ NEBEZPEČÍ, začal přemýšlet, jací lidé tady asi žijí. Sledoval zprávy, takže znal historky o rasových extremistech a psychotických zabijácích, kteří se vyskytovali v lesích Severozápadu. Výstrahy byly naprosto jasné, zřejmě bylo lepší vydat se jiným směrem a tomuhle místu se vyhnout. Poslechnout cedule. Ale Michael Washington byl příliš praktický, příliš logicky uvažující, než aby se vzdal možnosti zjistit, kde vlastně je.

Nechtěl nikam odvézt. Nepotřeboval pomoc. Jediné, co potřeboval, byl sebemenší náznak polohy. Ukázat prstem místo na mapě. Stál před posledním varováním, ale jen tak dlouho, dokud se znovu slabě nerozpršelo. To rozhodlo. Zjistí, jak se odsud dostat, i kdyby to byla poslední věc, kterou udělá.

Byla.

*

Bouda byla asi deset metrů dlouhá a asi tak stejně široká. Na vzdálenějším konci protékal déšť na betonovou podlahu. Střecha z vlnitého plechu připomínala ženě hangár. Bubnující kapky deště spíš rachot krup. Znělo jí z toho v uších. Probudila se v kleci, v psím kotci, jak si uvědomovala, když se rozhlížela.

Klec z drátěného pletiva a pozinkovaných trubek byla asi dva a půl metru dlouhá, jeden a půl metru široká a nízká tak, že se v ní nedalo postavit. Byla nahá a ležela na hnědém režném pytli. Nevěděla, kolik je hodin, kde je, kdo je, ani co se jí stalo. Nějaký těžký sen. Postupně se začala probírat a uvědomovat si realitu. Vzpomněla si na dva muže ve svém bytě. Jehlu ve své paži. Pokusila se posadit. Z boku jí vystřelila prudká bolest, paži měla zamotanou do hadičky od nitrožilní výživy. Vybavila si ničivě jasné světlo a teplé kolébání způsobené drogou. Znovu se pokusila posadit, ale bolest byla ještě úpornější.

Rukou se dotkla boku a nahmatala obvaz. Zmocnila se jí panika. Psi. Klec! Je nahá. Za ní stál kbelík a vedle něj role toaletního papíru. Proti zdi přístroj na vodu. Umělohmotná láhev s výživou byla zavěšená na trubce nad její hlavou. Kap, kap, kap. Viděla, jak do ní proudí výživný roztok. Trochu se překulila, aby líp viděla na obvaz. Byl několik centimetrů dlouhý a kůže kolem jeho okrajů červeně zbarvená. Přemohla ji náhlá nevolnost, rychle se otočila na druhou stranu a zvracela.

Vzbudila se předtím? Nemohla si vzpomenout.

V hlavě měla neskutečný zmatek. Nic do sebe nezapadalo. Téměř jako by se to přihodilo někomu jinému.

Zpočátku si opravdu myslela, že je to sen. Jeden z těch živých nepříjemných snů, kdy je všechno příliš reálné, bolestivé, hmatatelné a příliš citové. Ale o realitě její situace už nebylo pochyb. Až teď, když začali psi pobíhat v klecích, když bolest v boku dosahovala nesnesitelné intenzity, jí postupně docházelo, co se s ní děje. Snažila se vzpamatovat. Podél dvou dlouhých stěn bylo těsně vedle sebe vždy po osmi klecích.

Oddělovala je betonová ulička. Jediné dveře měla po pravé straně. Její klec byla mezi dvěma prázdnými.

Na vzdálenějším konci boudy, po její levé ruce, bylo v jedné kleci plno pytlů se psím žrádlem. Naproti přes uličku, vlevo od ní, viselo ze stropu jakési topné těleso, které foukalo teplý vzduch přímo na ni. Kvůli němu byla zřejmě zavřená právě v téhle kleci.

Napočítala dvanáct psů. Někteří z nich měli po sobě ještě nezhojené šrámy. Při pohledu na jizvy se jí zvedl žaludek. Psinec? Vedena jedinou touhou dostat se odsud se pomalinku posadila. Na krku ji něco tlačilo. Sáhla po tom a zatáhla. Bylo to těžké a silné. Nějaký obojek. Pak si uvědomila, že psi okolo mají na krku totéž. Velký obojek s nasazenou mohutnou černou krabičkou. Pochopila, co to znamená, baterie.

A pak jí došel jejich význam. Znovu zatáhla a prsty narazila na malý zámeček. Měla obojek zamčený kolem krku! Zpanikařila. Po čtyřech se došourala ke dveřím z pletiva a pevně je sevřela. Obojek vyslal bzučivý signál. Její zmatená mysl ho nezaregistrovala jako varování, naopak, ještě víc ji poděsil. Divoce zatřásla dveřmi.

Okamžitě jí projel od krku až ke konečkům prstů elektrický šok. Bolest tak ostrá a pronikavá, že nikdy nic podobného nezažila. Pustila se, spadla na zem a ze všech sil zakřičela.

Psi vyskočili jako jeden a spustili ohlušující štěkot. Sharon Shafferová si oběma rukama zakryla uši a znovu zaječela. Z očí jí stékaly slzy. Psi běsnili.

Možná to je peklo. Možná jsem umřela a dostala jsem se do pekla, pomyslela si.

*

Když se Michael Washington opatrně propracoval na mýtinu k chatě, zaslechl nelidský výkřik, který ho naprosto přimrazil na místě. Žena! Vzápětí se ozval zuřivý štěkot psů, ale on si byl jistý, že slyšel ženský křik. Možná pracovala jen jeho podrážděná představivost. Před chvilkou se v duchu zaobíral myšlenkami nad podivnými existencemi, které mohou na takovém místě žít. Měl v živé paměti příběh turistky, kterou unesl otec se synem. Drželi ji v řetězech, znásilňovali ji a mučili, dokud na ně policie nepřišla. Promítl si hrůzu toho příběhu do svých smyslových vjemů?

Nebo tady byla opravdu někde zavřená žena se smečkou psů?

Rozběhl se. Za chvíli se dostal k zadní stěně budovy. Na dveřích visel obrovský zámek. Zamčená uvnitř se psy? Proč? Ze všech sil na dveře zabušil a přitiskl ucho k chladnému kovu.

Štěkalo tam příliš mnoho psů. Nemohl nic slyšet. Ale ano, znovu zaslechl ženský hlas volat o pomoc.

Odhodil batoh a rozběhl se směrem k chatě. Vzápětí se zarazil, protože mu došlo, že jestli je to opravdu ženský hlas, někdo uvnitř chaty je rozhodně zodpovědný za její věznění. Rychle se vrátil, popadl batoh a utekl do lesa. Dřepl si na bobek a snažil se dát dohromady myšlenky. Podle všeho na farmě nikdo nebyl, ale podle rozjezděného bahna se sem jezdilo často. A podle vzhledu vyjetých stop tu někdo byl nedávno.

Jak dlouho mu bude trvat, než něco zjistí? Nechal batoh v lese, vrátil se k boudě a celou ji obešel. Jen jedny dveře. Závěsy uvnitř. Člověk by musel mít dynamit, aby se mu podařilo zlomit zámek. Šel znovu dokola a bouchal do zdí, aby zjistil, jak jsou pevné. Až moc. Tudy cesta nevedla. Jednou se mu zdálo, že zase slyší křik, tentokrát si byl jistý, ale psi štěkali příliš hlasitě! Propadal depresi a horečnatě obcházel boudu pořád dokola. Konečně se probral a zastavil.

Musí sehnat pomoc. Nic jiného nezbývalo. Doběhl až na konec příjezdové cesty, která k chatě vedla.

Ostražitě se rozhlížel, jestli nejede auto. Byl připravený okamžitě se schovat v lese, kdyby nějaké viděl.

Příjezdová cesta, silnice, to byl ten správný směr. Tam někde jsou lidé a zřejmě to bude nejrychlejší způsob.

Čím déle utíkal, tím běžel rychleji, poháněn rozrušením, jako by ho někdo postrkoval.

Příjezdová cesta vyústila asi po půl kilometru na polní cestu, po obou stranách obrostlou plevelem. Vydal se doprava, přesvědčený nejen že město je tím směrem, slunce měl po pravé ruce, musel běžet na jih –

ale že i jeho auto je zaparkované právě někde tam.

Pokoušel se přemýšlet. Ať už na chatě žil kdokoli, nebyl tam. Rozhodl se, že pokud proti sobě uvidí auto –

vracející se auto, schová se. Ale jestliže se auto nebo náklaďák objeví za ním, bude mířit na jih, směrem odsud, zastaví ho. Byl hrdý na svou dedukci. Skutečnost, že je zase schopný střízlivě uvažovat, mu vrátila sebejistotu a trochu ho uklidnila. Zhluboka se vydýchal a znovu se rozběhl.

Jak čas utíkal, rozhodl se zastavit jakékoli auto, které potká.

Doběhl na křižovatku a vzápětí na druhou. Konečně orientační bod, ale mapu si nechal nahoře v batohu!

Zadíval se na blednoucí záři zapadajícího slunce a vydal se na jih směrem k civilizaci.

*

Elden Tegg jel na farmu, aby zkontroloval svou pacientku, když si poprvé všiml šlápot vedoucích dolů po cestě. Stopy byly daleko od sebe, jako by někdo usilovně utíkal. Srdce se mu zběsile rozbušilo. Na konci této polní cesty byla jen jeho chata a psinec. Nic jiného. Nic jiného! Jsou čerstvé, uvědomil si.

Hlavou se mu honilo včerejší Maybeckovo varování. „Policie!“

Rychle vyrazil kupředu a u chaty zastavil smykem. Šlépěje vedly přímo od psince!

Na chvíli nemohl popadnout dech, on, doktor Klidný!

Vyskočil z auta a vydal se po nich jako stopař. Prsty tápal po klíčích. Sebeovládání bylo nejdůležitější. To byla jeho síla. Zastavil se a pátravě se rozhlížel.

Ať tu byl kdokoli, zastavil se před dveřmi psince a dovnitř se nedostal. Stopy to byly pořád jedny. Na trávě kolem budovy se mu ztratily. Myslí mu probíhalo plno variant, ale končily pořád stejně. U stop.

Odemkl dveře, vtrhl dovnitř a s úlevou si oddychl, když viděl svou zajatkyni bezpečně zamčenou v kleci.

Zmatenou, neschopnou ze sebe dostat slovo, než zase odešel a zamkl.

Jak staré mohou být ty stopy? Minuty? Hodiny?

Na cestě nikoho neviděl, ale všude kolem byly tucty cest. Přijel pozdě? Zvolil si nevítaný návštěvník jiný směr?

Naskočil zpátky do auta a vyrazil dolů po cestě tak rychle, jak mu auto dovolovalo. Sledoval stopy až na okraj cesty jako stavěcí pes. Na konci zahýbaly doprava. Tegg udělal totéž.

Zdálo se, že se táhnou donekonečna, ale vzdálenost mezi nimi se zkracovala, až bylo patrné, že se běh změnil v chůzi. Fajn, pomyslel si Tegg. Chůze je pomalejší. Byl pořád hrozně nervózní, kdysi pro něj stav naprosto neznámý, ale teď stále víc a víc známější. Zhluboka, dlouze se nadechl a uklidňoval se.

Dojel na křižovatku několika cest až tam, kde akvadukt vedl přes South Fork, a najednou mu došlo, proč na toho člověka ještě nenarazil. Jel po cestách přímo z jihu, ale na rozcestí se dal cestou víc na východ k vodní nádrži. Všude kolem bylo plno cest. Tegg, plný obav, přidal. U nádrže by mohli být lidi a on nechtěl, aby neznámý někoho potkal.

Projel dlouhou, pozvolnou zatáčku.

Pár metrů před sebou ho uviděl.

Když mladý muž, byl to černoch, uslyšel zvuk motoru, otočil se a prudce zamával. Tegg slyšel šumění krve až v uších. Zpomalil a stáhl okénko. Mladík byl hezký, s úzkostlivýma očima.

„Prosím vás,“ začal, „potřebuju svézt. Potřebuju pomoc.“

„Pomoc? Máte nějaký problém?“

„Prosím!“

„Naskočte si,“ Tegg uvolnil záklopku na dveřích a dumal, jak se má chovat dál. Když mladík nastoupil, už v Teggovi zase převládal pocit síly a energie. Nesměl polevit. Nemohl si dovolit dát najevo obavy. Řekl mu, aby se připoutal. Převzal iniciativu.

„Kde jsme?“ zeptal se mladík.

„Zabloudil jste?“

„To taky. Tam někde mám zaparkované auto.“

„Něco s motorem?“

„Ne,“ mladík zaváhal. Pak se opatrně zeptal: „Vy jste odsud?“

Tegg otázku rychle zvážil. Zkouška. „Ne,“ odpověděl. „Mám tu nějakou práci na nádrži.“ Ukázal před sebe.

„Nádrž je tímhle směrem?“

„Ano.“

„Zastavte.“

„Něco se děje?“

„Musím jet jinam.“ Potřásl hlavou. „Bože, musím všechno zmotat?“

Tegg zpomalil a jel téměř krokem. „Můžu nějak pomoct?“

„Mohl byste?“

„No, abych řekl pravdu, vůbec se mi nelíbí představa, že bych vás tu měl nechat. Co se vlastně děje?“

Téměř hysterický Michael ze sebe začal chrlit, jak se ztratil, jak slyšel psy a ženský hlas, a že potřebuje pomoc. Něco o sexuálních zvrhlících a turistech.

„Klid, klid,“ řekl Tegg ve snaze přesvědčit sebe stejně jako jeho. Zajel k okraji cesty. Tím, že zastavil, získal naprostou mladíkovu pozornost. Prostí lidé jsou tak čitelní.

„Říkám vám, že tam nahoře je žena, která potřebuje pomoc!“

„Vy jste ji viděl?“ Tegg uvažoval, jestli to jeho srdce vydrží. Volant mu prokluzoval ve zpocených rukou.

Tak ho radši pustil.

Mladíkovým obličejem přeběhl výraz pochybnosti. Ale rychle zmizel, když si s důrazem hlasitě připomenul:

„A stáj byla zamčená.“

„Stáj?“

„Něco jako malý hangár. Nízká bouda. Byli tam psi.“

„Psinec?“

„Byla to žena, vždyť vám to říkám.“

„Dobře, u šerifa můžeme být za třicet minut. Nebo můžeme zavolat.“ Tegg ukázal na mobilní telefon.

„Mám dobrý signál na vzdálenost několika kilometrů. Ale radši byste si měl svou historku srovnat v hlavě.“

„Co tím myslíte?“

„Jak se jmenujete?“

„Michael.“

„Michaeli, slyšel jste někdy kočku v noci? Co? Slyšel jste někdy charakteristický nářek kočky, když se mrouská, a myslel jste si, že slyšíte ženu?“ Teď vypadal Teggův stopař úplně vyvedený z míry.

„Nechápejte mě špatně, já se vám nesnažím říct, co jste slyšel. Nebyl jsem tam. Vy jste ten, kdo bude svůj zážitek vyprávět šerifovi, ale zmínil jste psy a to mě přivedlo na myšlenku, že tam mohly být kočky, a na to, jak moc mohou připomínat ženský křik. Zaječení. Kočičí mrouskání. Puma zní podobně. Co jste to říkal, že jste slyšel?“

Mladík nejdřív neodpověděl. Pak neochvějně prohlásil: „Ženský křik.“

Tegg pokračoval: „Nevím, jak moc chcete do věci zatahovat policii, ale já ji v lásce nemám. Byl jste na soukromém pozemku? Bylo tam nějaké upozornění? Pustil vás tam majitel? Na takové věci se vás budou ptát. Nezapomeňte.“

„Vím. A taky vím, co jsem slyšel.“

„A jste připraven s nimi debatovat? Fajn.“ Tegg předstíral, že chce nastartovat. „Podle mě jsou policajti tupí. Bezvýznamní lidé.“

„Jaká je jiná možnost? Něco udělat musím.“ Pak dodal: „A co s těmi psy?“

Tegg přikývl. Bylo důležité, aby se nepřestal ovládat. Musel na něj působit, že zná na všechno odpověď, i když jen okamžitě improvizoval. Klíč k úspěchu spočíval v tom, že jste druhé osobě umožnili, aby si myslela, že všechny dobré myšlenky napadly ji. Potřeba vyplnit mezery, které zpočátku nešly překlenout.

Pro divoká zvířata jediná šance na přežití, způsob, jak lapit kořist. Předstírat. Tegg dobře věděl, že nejúčinnější kamufláž je předstírat přátelství. Jak rychle začneme důvěřovat těm, které máme rádi! A Tegg dokázal být celkem roztomilý, když chtěl.

„Poslyšte, jestli chcete, já se tam s vámi vrátím,“ navrhl mladíkovi. „Myslím, že to není od věci. Je to dobrý nápad. Policie bude mnohem pravděpodobněji věřit nám dvěma než jenom vám. Nemám pravdu?

Myslím, že ano!“ Nečekal na souhlas. Měl ho přesně tam, kde ho chtěl mít: zmateného. Málokdo zamítne dobrý nápad. Tegg otočil auto. Bude muset předstírat, že nezná cestu.

Bylo s podivem, jak dlouhá se cesta zdála. Ve skutečnosti trvala pár minut, několik kilometrů. Pro Eldena Tegga, který se snažil všechno si rozmyslet a srovnat v hlavě, se minuty doslova vlekly. Další komplikace.

To srdce mu přinášelo smůlu, ale rozhodně se nemínil vzdát. A už vůbec ne s Wong Kejovými penězi v ruce. A když sehnali dárce. Člověk musí problémy pevně chytit pod krkem a nepovolit, dokud nezajdou.

Když je nechá nadechnout, znovu ožijou. Buď se jich zbaví napoprvé, nebo pak musí nést důsledky.

Michael ukazoval na křižovatkách Teggovi, kudy má jet k jeho vlastní chatě. Tegg poznamenal přesvědčivým tónem. „Jezdím tudy už několik let, ale nevěděl jsem, že tu takové místo existuje.“

„Já taky ne,“ odpověděl Michael.

„Vy tu jste pěšky?“ vyzvídal Tegg, protože potřeboval co nejvíc informací. Doufal, že se mu podaří mladíka přesvědčit, že se přeslechl, a že se ho vbrzku zbaví. Ale co když se to nepovede? Co potom? Kde je Maybeck, když ho nejvíc potřebuje?

„Na výletě.“

„To jste se dostal dost daleko.“ A hned dodal: „Já jsem žil v domnění, že tady kolem jsou soukromé pozemky.“ Celá oblast byla soukromě pronajatá, les vlastnil stát a pronajaly si ho papírny. Mladík vstoupil na cizí pozemek a zdálo se, že vědomě, což mohlo posloužit jako účinná zbraň. Musí se umět těžit ze zranitelných míst druhých. Tam se dá většinou zaznamenat první úspěch.

Když jeho společník neodpověděl, Tegg pokračoval: „Víte, jde o tohle. Policie se vás bude ze všeho nejdřív vyptávat, co jste tam nahoře dělal. Zvlášť když to bude jen bublina, pár nějakých koček. Říkal jste, že jste na túře. Jsou tam nahoře nějaké stopy?“

„Je tam stará železnice,“ bránil se mladík úsečně. „A je mi jedno, co bude policie říkat.“ Tegg znal železnici, věděl o snahách organizace ochránců přírody získat co nejvíce. Vzpomínal si na akce kolem stromů. Radikálové se k nim nechávali vázat řetězy.

Střelil pohledem po mladíkovi, který se zdál tak spravedlivý, tak přesvědčený o své pravdě. Tegg stáhl okno a lapal po dechu. Co dál? Vymyslel ještě jednu variantu. „Se psy, o kterých jste mluvil, nebudeme mít vůbec žádné problémy.“ Jeho slova znovu upoutala Michaelovu pozornost. „Alespoň bychom neměli mít. Hmm? Už jsem vám říkal, že jsem veterinář?“ A bylo to. Obrovský risk, ale mohl přinést užitek.

„Bez legrace?“ zeptal se mladík.

„Lesníci tady poblíž mají pár koní. Až u jezera,“ lhal Tegg přesvědčivě a podíval se na něj, viděl v jeho očích úlevu? Mluvil rychle dál.

„V kufru mám všechno svoje veterinární náčiní. Nemusíme se bát, že by byl se psy nějaký problém.“

„Už tam jsme,“ oznámil Michael.

„Mluvil jste s někým z domu?“ zeptal se Tegg, když projížděli zatáčku, za kterou se objevila chata.

Dokázal se líp ovládnout, i když mu srdce pořád bušilo. Trochu se mu točila hlava při představě, co bude následovat.

„Blázníte? A co když tam někdo v domě je? A v tom hangáru je opravdu zamčená žena?“

„Není,“ prohlásil Tegg s dávkou autority v hlase.

„Tady v lesích se pohybují dost divní lidé.“

„Vím.“

„Já myslím skutečně divní.“

Tegg zpomalil a zastavil. Psi zuřivě štěkali. S pohledem upřeným na chatu Michael pronesl: „Nechte běžet motor. Jestli jsou ozbrojeni… jestli tam někdo je a má zbraň, budeme připraveni rychle zmizet.“

„Dobře.“ Oba vystoupili. Tegga náhle osvítilo, skvělý nápad. „Na něco jste mě přivedl. Úplně náhodou s sebou mám něco, co by nám mohlo pomoct.“ Cítil se mnohem líp, už to byl zase on. Vrátil se k autu, otevřel kufr a chvíli v něm krámoval.

Jedna věc byla víc než jistá. Jestli se mu z tohohle podaří vybruslit, pár věcí se změní. Felix nebude v kleci, ale bude hlídat volně v uličce. Neuvázaný, aby mohl napadnout kohokoli, kdo by jen otevřel dveře.

A ta ženská dostane náhubek. Potvora. Už nebude ječet.

„Tohle by nám mohlo pomoct,“ řekl a ukázal věc Michaelovi Washingtonovi.

„Zbraň?“

„Pistole na uspávači střely. Je v ní droga, která se jmenuje ketamin. A ujišťuju vás, že je velmi účinná. A teď budeme poslouchat.“ Pokynul směrem k boudě.

„Tamhle. Slyšel jsem ji tamhle,“ ukázal Michael k severní straně.

„Kvůli štěkotu neuslyšíme nic.“

„Možná kdybychom si tady sedli,“ navrhl Michael, „tak by se za chvíli utišili.“ Vypadal nervózní, jako by se bál, aby z chaty někdo nevyšel. Neustále se na ni otáčel.

„Nemám čas celý den, mladíku. Víte?“

„Kdybychom se tak mohli podívat dovnitř.“

„Je zamčeno. Už takhle jsme vnikli na cizí pozemek. Chcete k tomu přidat vloupání? Policie posuzuje všechny přečiny stejně. Pokud jde o mě, nechci už porušit žádný další zákon.“ Tegga se zmocňovala podivná závrať. Vzduch byl úplně průzračný. Přesně věděl, co musí udělat. Zkontroloval pistoli.

Ještě jednou se pokusil Michaela od úmyslu odradit. „A za další mám před sebou jinou práci. A co vy?

Říkal jste, že jste zabloudil. Vaše zdržení nikomu nevadí?“ zkoumal. „Jste tady s někým?“

„Já? Ne. Ale chápu, co myslíte. Nemůžeme tu čekat věčnost. Možná to byla opravdu kočka.“

Psi se uklidňovali. Tegg zvedl ruku jako kazatel a v tichosti čekali, až přestanou úplně. Překvapilo ho, že přestali tak brzo. Někdy štěkali celé hodiny. „Nic,“ zašeptal.

Michael došel k budově. Zvedl ruku, připravený zabušit.

„Když se nedostaneme dovnitř,“ zarazil ho Tegg, „stejně nic nezmůžeme. A stoprocentně se nám nepodaří odstranit zámek.“ Prstem sklouzl na spoušť. I když bylo místo opuštěné, rozhodně netoužil provést svůj záměr venku. Jednou v životě se dopustil podobné chyby a nehodlal ji zopakovat.

„Pomóóóc!“ ozval se přidušený ženský hlas. Okamžitě ho přehlušilo štěkání, ale už nebylo pochyb.

Mladík se začal chovat jako posedlý. „Co jsem vám říkal?“ Rozběhl se ke dveřím.

Pistole se na pohyblivé cíle nehodila. A Tegg nebyl žádný střelec. Spěchal za ním. Kromě toho chtěl, aby byli vevnitř oba, až zbraň použije. Účinek se mohl projevit po pár vteřinách, ale i po několika minutách.

Potřeboval muže na to období držet v šachu a ne ho nechat divoce pobíhat. Střelit v psinci, pak rychle ven, zamknout a počkat, až droga začne účinkovat.

Klidně, téměř vyrovnaně probíral svoje možnosti. Co zbývalo? Tomu muži se nedalo věřit. Hrozba byla příliš vážná. I kdyby ženu převezl, je dole v suterénu jeho laboratoř. Měl by se toho všeho vzdát kvůli jednomu ztracenému turistovi? Problémy se rojily jeden za druhým. Řešení vyžadovalo rychlé rozhodnutí.

„Něco mě napadlo. Co takhle schovaný klíč? Náhradní? Lidé vždycky schovávají nějaký rezervní. Já tedy ano. Neměl by být problém ho nalézt,“ říkal Tegg a v kapse se pokoušel nahmátnout ten správný.

„Máte pravdu!“

„Musíme se vmyslet do přemýšlení majitele. Kam byste klíč schoval vy? Já půjdu touhle stranou, vy běžte tamhle.“

Teggovi trvalo jen pár vteřin, než oddělil klíč od ostatních, i když si musel na chvíli položit pistoli. Obrátil kámen, jako by ho našel právě tam. Pak hlasitě zavolal: „Mám ho!“

Michael přiběhl.

Tegg sáhl po pistoli a vedl mladíka ke dveřím. Zastrčil klíč a otočil jím. Zámek se s cvaknutím otevřel. „Vy první,“ řekl Tegg. „Byl to váš nápad. Já jdu za vámi,“ dodal s posunkem na nataženou zbraň.

Dveře se rozletěly. Přivítala je tma a hnusný zápach. Psi divoce štěkali. Michael Washington se tázavě podíval na Tegga. Povzbuzen jeho výrazem začal pomalu, váhavě vcházet do tmavé uličky. Bílé zuby psů, odhalené a chňapající, ho provázely při každém kroku. Obojky vrčely a psi skučeli bolestí při každém dotyku s drátěným pletivem, proti kterému se vrhali.

Elden Tegg s pistolí v ruce šel několik kroků za ním. V každé kleci, kterou přešel, se pes uklidnil. Michael Washington si toho ale vůbec nevšiml, nic si nedal dohromady, pozornost upínal na bytost v kleci vlevo před ním. Na nahá záda a zadek ženy, která se krčila ve vzdálenějším rohu. Ohlédla se přes rameno, pevně zkříženými pažemi si zakrývala prsa. Nejdřív se podívala na Michaela Washingtona, pak na Eldena Tegga a schovala si obličej.

„Měl jsem pravdu!“ prohlásil Michael vítězně a otočil se na Tegga.

„Ale brzo si budete přát, abyste se byl mýlil,“ odpověděl Elden Tegg, který čekal pár kroků za ním se zvednutou pistolí. Stiskl spoušť. Zbraň s prásknutím vystřelila. Tegg ji nikdy nepoužil na člověka. Zaváhal o okamžik déle. Ohromený Michael sáhl dolů po jehle a vytáhl ji.

V očích mu zaplála zuřivost a zaútočil na Tegga, který fyzicky na urostlého mladíka neměl.

Štěkot drásal uši!

Tegg přemýšlel na plné obrátky. Lopata. Stála opřená o zeď a skýtala šanci. Skokem se vrhl ke zdi.

Doleva, aby ho zmátl. Vrazil do dveří a s prásknutím je zabouchl. Nadrogovaný mladík se k nim pokoušel dostat, aby je otevřel, ale Tegg popadl lopatu a dlouhým obloukem se rozmáchl přímo na jeho hlavu, trefil se však do ruky. Washingtonovi se podařilo lopatu chytit a ručkováním si Tegga přitahoval blíž, oba bojovali ze všech sil. Tegg si všiml mladíkových panenek a lopatu pustil. Překvapený Michael Washington couvl zpátky, lopatu v rukou. Tegg zaregistroval první záchvěv, kontrakci svalů, která mladíkem proběhla od nohou až k ramenům.

Michael Washington se nevzdával. S vypětím posledních sil udělal jeden nemotorný krok dopředu. Ale přemohl ho náhlý děs.

Tegg se na něj díval se zadrženým dechem. „Teď nemá cenu bojovat,“ usmíval se.

Washington se celý napjal, jak jím projela druhá kontrakce. Pak padl. Tegg nad ním stál a pozoroval ho.

Zaujatě. Nikdy neviděl tak prudkou reakci na ketamin. Jako doktor byl fascinovaný. Ve vyšší dávce by byl

smrtelný.

„Ach, ne…,“ zasténal muž.

„Ale ano,“ odpověděl Elden Tegg a další úsměv mu zvlnil rty.

17

Boldt řídil svou toyotu a Daphne jela s ním. Upozornili ho, že by mohlo trvat dny, možná týdny, než si bude moct vzít služební vůz. A svoji kancelář taky ještě neměl. Určitým způsobem zůstal outsiderem, jeho návrat na oddělení byl spíš technický než skutečný.

Ujeli pár kilometrů. Ve zpětném zrcátku se jim vzdalovalo centrum a Boldt v něm mohl dohlédnout pomalu až k Pugetskému zálivu. Svěží zelené ostrůvky jako drahokamy. Víc různorodých plavidel než v pracovní dny, s plachtami chytajícími sluneční paprsky jako sluncemilné květiny. Trajekty jako obrovští brouci, tam a sem, tam a sem. Kanály vždy o víkendech ožily, když svítilo slunce. Přeostřil. VĚCI JSOU

BLÍŽ, NEŽ SE ZDÁ četl zprávu napsanou na venkovním zrcátku. „Svatá pravda,“ pomyslel si a prohlížel si Daphnin profil.

„Neměla by ses tak nervovat,“ řekl jí.

„Mohli jsme to udělat už včera.“

„Včera jsi s ní přece mluvila. Oficiálně se čeká dvacet čtyři hodin.“

„Pěkně stupidní zákon. Dvacet čtyři hodin? Za tu dobu už může být Sharon bůhvíkde. A neunavuj mě přednáškou ze statistiky! Uvidíš. Až budeš mluvit s Agnes, uvěříš mi. Znám tě. Vím, že uvěříš. Sharon si nikam nevyrazila. Ty zatracené statistiky nejsou dělané na lidi, jako je ona. A už vůbec na mě nechoď s nesmysly typu ‚toulala se vždycky‘. To už je za ní. Shoswitze bych nejradši odstřelila. Je hrozně zaměřený proti ženám, mizogyn jeden, věděls to?“

„LaMoia sleduje jednu zaměstnankyni BloodLines, Connie Chiovou,“ pokusil se ji zarazit. Rozčilovala se zbytečně. Na policii nikdy nešlo nic tempem, které si člověk představoval. Vyšetřovatelé se s tím vyrovnali a psychologové přeučení na vyšetřovatele se s tím trápili. Dlouho bylo ticho.

„A co jinak?“ zeptal se.

„Jak, co jinak?“

„No, vždyť víš.“

„Co můj sexuální život?“ zeptala se bez obalu. „Jestli mi to stačí? Něco takového?“

Cítil, jak se červená. „Promiň.“ Neptal se jí na sex, ale na to, jestli je šťastná. Ale nevěděl, jak jí to vysvětlit.

„Momentálně jsem volná. Chvíli jsem někoho měla, ale zkazila jsem to. Chtěla jsem příliš mnoho příliš brzy. Snad jsem to ani nechtěla, ale očekávala jsem to. Pravdou zůstává, že vlastně nevím, co chci, a to pro vztah není nejlepší rozpoložení.“

Zastavili na křižovatce, ale Boldt se na ni nepodíval. Mluvila tak zničeně. „Vypadáš šťastně,“ řekl optimisticky.

„Prodělávám terapii. Je to fantastické! To jsem myslela tím, že jsem volná. Hodně pracuju. Čas pak utíká rychleji, víš. A terapie dost pomáhá. Je prima mít nad sebou zase vládu.“

Jediný večer, který strávili spolu. Večeře, která se jim vymkla z rukou. Zábrany padly. Ozývaly se něžnosti. Teď, zvláštní, jako by se nikdy nic nestalo.

„No, každopádně vypadáš skvěle,“ řekl a cítil se hloupě, sotva to vyslovil.

„Díky.“ Zaváhala. „Nelituju. A ty?“

„Taky ne.“ Vytušil, že se na něj dívá, a celý se zapotil.

„To jsem ráda.“

*

Agnes Rutherfordová, spolubydlící Sharon Shafferové, měřila asi metr padesát, měla stříbřitě modré vlasy, které se leskly jako hedvábí, a dokonale jasné modré oči, které prozrazovaly svoji nefunkčnost. Agnes Rutherfordová byla slepá. Na sobě měla pletenou vestu plnou lupů a sukni, které se páral lem. Kožené pantofle byly nošením po stranách oblýskané. Při chůzi šoupala nohama jako lidé na bruslích. Když byl Boldt a Daphne téměř ještě ve dveřích, zeptala se: „Jak staré máte dítě, pane Boldte? Nebo vám mám říkat hodností?“

Boldt se podíval užasle na Daphne. Posunkem si ukázala na nos.

„Šest měsíců,“ odpověděl. „Miminko.“

„A vy kouříte, když je v domě dítě?“

„Kouřím? Ne. Já ne. Já jsem muzikant. Příležitostně hraju,“ dodal, i když si nebyl zrovna jistý, co myslí tím příležitostně. „V nočním klubu.“ Čichl si ke kabátu. „Zřejmě je cigaretami cítit můj kabát.“

Agnes Rutherfordová se plná pýchy sama nad sebou usmála. Zuby měla tak dokonalé, že rozhodně nemohly být její.

„Pořád není doma,“ řekla pak ustaraným hlasem.

„Proč si myslíte, že se Sharon něco stalo?“ zeptal se jí Boldt.

„Ó, jistě se něco stalo. Proč by mi pak ten muž lhal?“

„Jaký muž?“

„Podle hlasu poznáte, když někdo lže. Věděl jste to? Byl tak napjatý. A jaký měl hlas, jako když přejedete nehtem po plechu. A taky nervózní. Ne proto, že jsem ho překvapila, což se mi doufám povedlo, ale ze strachu. Může se vám to zdát divné, ale ten člověk se mě bál. Mě!“

Daphne jemně navrhla: „Proč nezačnete od začátku, Agnes?“

„Slyšela jsem přes zeď hlasy. Dva muži hovořili s Sharon. A Sharon se bála. Moc. Neslyšela jsem slova, ale ani jsem nemusela. Sharon byla slušná a strašně se bála.“

„Hlasy,“ opakovala Daphne.

„Ano, tak jsem prošla kuchyní. Máme ji společnou. Moje místnosti jsou vzadu. Šla jsem se podívat, jestli je v pořádku. A proto říkám, že mně ten muž lhal. Řekl mi, že si Sharon odskočila a že on se svým společníkem už taky jdou. Ale ten druhý, ten, kterému tak páchlo z úst, mám pocit, že Sharon vlekl ven. Slyšela jsem, jak někdo něco táhne po koberci. Seděla tady na židli, přímo tady. Ta židle vrže.

Slyšela jsem ji. A slyšela jsem její hlas, i když ne slova. Nerozuměla jsem, co říká. Ne přesně.“

„Pamatujete si, co se tu říkalo?“ zeptal se Boldt.

Agnes Rutherfordová přikývla. „Tak přibližně. Když jsem se objevila zpoza rohu, ten s pronikavým hlasem se zeptal: ‚Kdo je kčertu tohle?‘“

„Přesně tak to řekl?“

„Ano. Nečekal mě. Pak bylo dlouhé ticho. A ten druhý ji odtáhl. Tenkrát jsem si neuvědomovala, co se děje, ale myslím si, že se to stalo takhle.“

„Proč jste nezavolala na policii?“ zeptal se Boldt ohromeně.

„Bála jsem, bojím se jí. Pěknou řádku let jsem strávila tím, že jsem se jí vyhýbala. Schovávala jsem se.

Na ulicích, rozumíte? Věřil by někdo staré slepé tulačce s rancem, pane Boldte? No, věřil? Vy sám mi nevěříte. Slyším to z vašeho hlasu. Nechápete, jak stará slepá ženská přežila na ulici, ale mně se to povedlo. Vsadím se, že Daphne mi věří, ale jen proto, že mě zná.“ Pak dodala: „Nevolala jsem policii, volala jsem Azyl. Volala jsem Daphne.“

Daphne na Boldta upřeně zírala. A on se snažil celou situaci vidět očima zákona, Phila Shoswitze nebo prokurátora, a co viděl, se mu vůbec nezamlouvalo. Žádný důkaz o zločinu. Ať už Agnes Rutherfordová věřila, že se něčeho stala svědkem, neviděla to. Policejní práce vyžadovala zrovna tolik faktů jako instinktu. Sharon Shafferová měla v minulosti cejch bezdomovkyně. Tohle nebude jednoduché i přes slušnou spolupráci policie a Azylu. A kancelář prokurátora byla historie sama pro sebe.

Boldt se rozhlížel po pokoji a připomněl si slova z písničky Stevieho Wondera: „Šaty má staré, ale nikdy špinavé.“ Přesně tak vypadal pokoj. Vybavený kousky z různých výprodejů, ale čistý, že by se dalo jíst z podlahy. Luxováno nedávno. Zeptal se Agnes: „Zůstal ten pokoj, jak byl?“

„No jistě. Ničeho jsem se ani nedotkla. Mám pokoje vzadu a Sharon do pokoje nechodím.“

Boldt došel pomalu ke stolu a židlím. Policista v něm si uvědomoval důležitost všeho, co by netrénované oči mohly považovat jen za smítko na stole. Nebylo to smítko. Malinkaté útržky papíru, možná.

Prozkoumával desku stolu a pak s kapesníkem v ruce, aby nezanechal otisky, zatlačil na opěradlo židle.

Zavrzala.

„To je ona,“ řekla Agnes.

„Byt byl právě uklizený,“ zkonstatoval. „Ráno musela luxovat.“

„A jak jste to tak přesně uhádl?“ zeptala se Agnes Rutherfordová.

„Lou?“ ozvala se Daphne.

Boldt už nepotřeboval žádné další přesvědčování. Stál přímo uprostřed hromady důkazů. Na opěradle židle byly kapky krve. „Zavolej laboratoř a řekni jim, ať přivezou silná světla.“

„Světla?“

„Kvůli koberci,“ vysvětlil jí Boldt. Díky jeho sametovému povrchu si všiml několika čar a téměř dokonalého otisku boty.

18

Boldt hrozně rád sledoval pracovníky kriminalistické laboratoře při práci. Se svým vědeckým vzděláním nepřemýšleli jako ostatní policisté. Pracovali jako tým, mluvili na sebe v polovětách, užívali hantýrku, která byla pro laika nesrozumitelná. Se svým vybavením a vlastním jazykem zůstávali tito lidé na okraji velké policejní rodiny, ale hráli čím dál tím důležitější roli při vyšetřování. Korunním svědkem už dávno nebyl přítel nebo náhodný soused, ale technici z laboratoře. Výrok o vině závisel na nalezení dostatečných důkazů. Porota, dokonce i soudci, dávali přednost výsledkům z počítače a elektronického mikroskopu před ženami jako Agnes, které slyšely hlasy přes zeď. Člověk si nemohl dovolit obtěžovat prokurátora a

jeho tým, dokud nedržel v ruce složku se zprávami, které podporovaly jeho verzi.

Jediné, co Boldtovi na technicích pilo krev, byla jejich pomalost. Jestliže Sharon Shafferovou někdo unesl, a on už tomu věřil, mohl si jen představovat, jak vyděšená musí v téhle chvíli být. Za předpokladu, že je stále naživu. Neozval se žádný telefonát žádající výkupné, žádné oznámení, nic. Boldta stravoval neklid.

Technici dál kousek po kousku prohlíželi místo činu. První kolo zahrnovalo detailní fotografování s různým zvětšením, z různých úhlů a pozic, které mohly mít k možnému činu vztah. Také se udělalo několik celkových fotografií, po kterých následovalo pečlivé zkoumání koberce, židle, na které Sharon pravděpodobně seděla, desky stolu a věcí okolo.

Celé místo se pak luxovalo, až na koberec. Používalo se speciálních ručních vysavačů, které byly vybaveny zvláštními filtry. Každý filtr byl po vyjmutí označen a uložen do bílého papírového sáčku. Umělá hmota se používala na nálezy vlasů a vláken jen zřídka kvůli jejímu statickému charakteru.

Zatímco několik lidí z týmu měřilo a fotografovalo otisky na koberci, další s pomocí kartáčků z jemných zvířecích chlupů poprašovali tmavým nebo světlým práškem povrchy. Jakýkoli otisk byl nejprve vyfotografován, a potom „sejmut“ pomocí širokých proužků z průhledné lepenky. Lepenka zachycující i prášek i otisk se připevnila na štítek, byla popsána a uložena.

Mezitím Boldt spolu s Daphne sepisovali první detailní zprávu o případu. Popisovali místnost přesně tak, jak ji našli, svoje názory a zjištění. Zpráva vyšla normálním rukopisem na dvě stránky úřední velikosti.

Oba se podepsali a zaznamenali i hodinu.

*

Bernie Lofgrin moc jedl a málo cvičil. Pleť měl jako Ir a povahu jako Skot. Brýle tloušťkou připomínaly masivní dno skleněného popelníku. Nosil šle s ručně malovanými akty. Když se za šle tahal způsobem jako právě teď, postavy prováděly břišní tance. Všichni mu říkali Profesor. Svoji skupinu vedl skoro jako skautský oddíl a v Big Joke zkonzumoval víc piva než student, který přijede na víkend domů. Během minulého roku nevynechal ani jedno Boldtovo vystoupení. Přidal se k tandemu Boldt-Dixon ve výměně jazzových desek. Bernieho sbírka inklinovala k bubeníkům a hráčům na pozoun.

Boldt si uvědomoval, že se z laboratoře objeví jen základní sestava techniků, protože byla neděle. Ale Lofgrin přijel sám o sobě a hned se pustil do práce.

Když se pak objevil u Boldta, zamířil na něj svoje silné brýle jako rozostřený dalekohled. Oči měl jako kola od vozu. „Jeden z podezřelých měl číslo bot osm a půl. Druhý měl nějaké sportovní boty. Otisk, který nám nechali na koberci, je téměř jako odlitek. Během zítřka budeme mít výrobce těch sportovních bot.

Několikrát jsme narazili na jiný otisk s trojúhelníkovým vzorem. Velikost třináct, mimochodem. Velká noha. Se stolem jsme taky hotovi. Na pohled čistý papír. Pod stolem jsme našli ještě malý útržek. Světle modrou barvou je na něm ‚USA‘.“

„Nad ním mával ten chlapík tím mikrofonem?“

„Teda, vy chlapíci od jazzu si myslíte, že všechno, do čeho vedou dráty, je mikrofon. Tenhle přístroj měří nízkou radioaktivitu.“

„Geigerův počítač?“

„Něco takového, jo. Měl jsem podezření, že by to mohlo být z obalu od obvazu nebo gázy, z něčeho takového. Takový papír vypadá trochu jinak. Geigerův počítač, jak mu říkáš, moje podezření potvrdil.“

„Radioaktivita?“

„Tak se sterilizuje. Veškerý jednorázový materiál v nemocnici, nacpou do nich radioaktivitu, až když je zabalí. Tímhle způsobem můžou garantovat sterilnost.“

„Člověk se pořád učí.“

„Dej na mě, chlapče. Důkazy ukazují na dvě možnosti: buď opravdu pečlivý feťák, což pochybuji, nebo

doktor. To je pravděpodobnější.“

„Doktor?“

„Taky jsme našli zbyteček tekutiny, vyschlé, pochopitelně, na opěradle židle a pod stolem. Povedl se nám prima snímek vzorku té kapičky. Hádal bych, že vystříkla. Podle její velikosti usuzuju na…“

„Injekci,“ přerušil ho Boldt.

„Buď, anebo taky něco úplně jiného.“ Usmíval se. „Vezmeme ty krámy do laboratoře. Tu krev budeš mít hotovou někdy během zítřka,“ odpověděl na Boldtovy myšlenky dřív, než je Boldt stačil vyslovit. „A pan Osm a půl nesl nějaký kufřík s plochým dnem, tak asi pětatřicet na pětačtyřicet centimetrů.“

„Něco jako lékařský kufřík?“

„Podle mě ano. Velká noha, ten chlapík se sportovní obuví, nesl přenosný počítač. Položil ho vedle sebe u židle a zanechal nám postačující otisk, abychom uhádli, o co se jednalo. Jestli ty dva zatkneš v rozmezí čtyřiadvaceti až osmačtyřiceti hodin, můžeme jim na podrážkách objevit chlupy z koberce. Je levný, umělý, a vlákna z něj pouštějí. Na botě se chvíli udrží. A pokud jde o tu tvoji myšlenku, že z té židle někoho táhli ven z pokoje, je to možné, ale nejsme schopni to dokázat. Něco táhli, to potvrzuju, mělo to dvě nohy nebo třeba sloupky, ale to je jediné, co víme. Ostatní vzorky, které jsme sebrali, nám dají zatraceně zabrat. Neklesej na duchu.“ Poplácal Boldta po paži, otočil se a odešel ke svým lidem.

Boldt se rozhlížel po vynervované Daphne, která se právě vrátila od sousedů. Vyptávala se všech v okolních domech. Zamával na ni. „Nic,“ řekla. „Čtrnáct rodin, plno lidí a nikdo neviděl ani ň!“ Požádal ji, aby zavolala pohotovost, Sharonina doktora, ambulance a dvě nejbližší nemocnice a zeptala se, jestli Sharon včera nevyhledala doktora.

„Co se děje?“

„Profesor zjistil věci, které ukazují buď na drogy, nebo na doktora.“

„Drogy ne, Lou. Sharon ne. Vím, že má bohatou minulost, ale já ji znám.“

„Chtěl bych po tobě, abys obvolávala nemocnice, kdybych byl přesvědčený o drogách?“

Očividně se jí ulevilo.

„Ale jestli doktora nesháněla, půjde spíš o drogy.“

„Podle mě ne.“

„Daffy, jak by se dvěma cizím chlapíkům podařilo přesvědčit Sharon, která má výchovu ulice, aby jim otevřela? Jak? Navíc se zdá, že byla ochotná si i vyhrnout rukáv. Víš, co se říká o prokurátorovi. Musíme vyloučit jakoukoli spojitost s drogami. A laboratoř k tomu bude mít hodně co říct. Ale když ji najdeme přijatou do nějaké nemocnice, určitě se nám všem hrozně uleví.“

„Takhle o tom Agnes nemluvila. Říkala, že ji unesli.“

„Já to vím, Daffy.“

„Lou!“ zavolal Profesor klečící u jedné židle. Boldt se k němu vydal.

„Ty jsi korunovaný král šťastných náhod,“ řekl Lofgrin. „Nemáš ten pocit?“

„Co je?“

„Naše laboratoř taky zkoumala oblečení Cindy Chapmanové, té tulačky od Matthewsové. Že jo?“

„Ano.“ Boldt cítil, jak se mu zrychluje tep. Proč se Profesor teď zmiňuje o Chapmanové?

Lofgrin, který měl na svých už tak dost silných brýlích připevněné ještě zvětšovací sklo, sáhl do tašky a podal mu velkou lupu. „Dobře se podívej,“ řekl.

Ukázal prstem. Boldt zamířil lupou na naznačené místo. Na čalounem židle visel chumáček zvířecích chlupů. Pod sklem vypadaly jako bodlinky.

„Co vidíš?“ ptal se Lofgrin.

„Zvířecí chlupy. Spoustu.“

„Všimni si těch hodně dlouhých bílých. Vidíš, o kolik jsou delší než ty ostatní? Jsou neobyčejně dlouhé. Z

šatů Chapmanové jsme sebrali podobné chlupy.“ Udělal na Boldta obličej. Takový člověk z laboratoře jako Lofgrin nikdy nepoužije slovo ‚stejné‘. Ve vědeckém světě se slůvko stejné vyskytuje zřídka. „Máme tu dokonale zamotaný kousek.“

Lofgrinovy oči za zvětšujícím sklem připomínaly tenisáky s mapami žilek.

Boldt si chlupy znovu prohlížel, v uších mu bušila krev. Souvislost mezi případem Cindy Chapmanové a Sharon Shafferové? Unesená týmž mužem? Obě tulačky, jedna kdysi, druhá nyní. Shodné znaky.

Hromadění podobností. ‚Je nějaký způsob, jak dokázat takovou souvislost?“ zeptal se. Důkaz z něčeho tak běžného, jako jsou zvířecí chlupy, se před soudem se vší pravděpodobností nemohl objevit, ale Boldt to v současné chvíli ignoroval.

Lofgrin se usmál. Profesor miloval výzvy: „Budeme se zatraceně snažit.“

Daphne se na Boldta upřeně zadívala, když ji vyhnal od telefonu, sebral jí sluchátko a začal zuřivě vytáčet číslo.

Zaprotestovala: „Hele, byls to ty, kdo mě nutil jít telefonovat.“

„Mám něco důležitějšího,“ odpověděl.

Dával si pozor, aby se na ni nepodíval, protože ona byla člověk, který vycítí, že je něco v nepořádku.

Neznal číslo, tak volal informace. „Seattle,“ řekl. Podobnosti? uvažoval. „BloodLines,“ doufal, že mluvil natolik potichu, aby ho nezaslechla, ale když se otočil, stála od něj jen pár centimetrů se zmateným, vyděšeným výrazem.

Žena, která zvedla telefon, ho přepojila na muže jménem Henderson, protože Vera Dundeeová v neděli nemívala služby. Boldt se znovu představil a nastínil, co by potřeboval. Daphne poslouchala. Zakryl dlaní mluvítko a otočil se na ni. „Může tady mít člověk trochu soukromí?“

„Ne,“ odrazila ho a v očích jí probleskovalo rozčilení a strach.

Boldt hláskoval muži Sharonino jméno. „Pochybuji, že to bude v současných záznamech. Počkám,“ řekl s nadějí v hlase. Jak předpokládal, nechal ho na lince čekat a použil další linku k vyřízení jeho žádosti.

„Lou?“ ozvala se Daphne. Mhouřila oči a rty měla bledé.

Boldtovi bylo nepředstavitelné vedro. Vteřiny přerůstaly v minuty. Myslel si: Měl bych okamžitě zavěsit a nechat to jiným. Měl bych se vrátit ke své rodině a ke svému pianu. Protože jestli se to potvrdí…

Henderson mu právě říkal, co vlastně nechtěl slyšet. Nebude potřebovat výsledky Profesorových testů. Už ne. Dělalo se mu zle od žaludku.

Daphne měla zoufalství v očích. Už se domýšlela. „Lou?“

Jak se dá něco takového sdělit právě Daphne? Proč musí být jako polda vždycky poslem špatných zpráv?

„Sharon Shafferová je v databázi BloodLines. Před třemi roky patřila k pravidelným dárcům.“

Daphne vydechla.

„Myslím, že náš doktor Zloděj znovu udeřil.“ Podíval se na Agnes Rutherfordovou, do jejích nehybných očí. „A ona je náš jediný svědek.“

PONDĚLÍ

6. února

19

Sharon Shafferová sledovala, jak muž vedle ní v kotci přichází k sobě. Pamatovala si děs prvního okamžiku a nemohla ho vůbec varovat před hrůzou, kterou si prožije, ničím nemohla zážitek utlumit. Psi začali štěkat, poznala, že se muž probouzí, u ní to bylo totéž. Nemohla si vzpomenout kdy přesně. Bylo to včera? Spíš se zdálo, že už je to věčnost.

Rozhlédl se. Překvapení. Udiv. Hrůza. Jasně si uvědomoval klece z pletiva a o chvíli později i svoji nahotu.

Tušila, jak mu třeští hlava po droze. Stejně jako jí.

Pak si jí všiml. Ze všech sil se snažila komunikovat očima, protože ústa jí držela jakási obdoba psího náhubku z popruhu, který přidržoval na ústech improvizovaný roubík tak, aby nemohla křičet. Cítila se zodpovědná za to, že se tam ocitl. Ona za to mohla. Čelist mu držel podobný náhubek, ale bez roubíku, protože doktor měl asi obavy, že by mladík mohl po probuzení zvracet. Což taky několikrát udělal.

Přemýšlela, jestli účinkem sedativa nebo pohledem na ni. Mohla se jen dohadovat, jak vypadá. Obvaz se zaschlou červenou barvou na okrajích. Bledá pleť ne nepodobná cigaretovému popelu. Vlasy mastné a zcuchané. Nebo se možná tak tvářil kvůli psům a tomu hroznému smradu. Ohlušující štěkot při sebemenším pohybu. Chvíli mu bude trvat, než se přizpůsobí situaci, ale ona potřebovala, aby se dal do pořádku. Aby se adaptoval.

Aby jí pomohl utéct. Rozhodla se odtamtud dostat, s ním nebo bez něj.

Mrzelo ji, že ho nemůže zarazit, aby nedělal, k čemu se chystal. Mohla mu ušetřit bolest. Ale náhubek a roubík jí nedovolovaly mluvit, takže mohla jen vrčet a gestikulovat. A i tak jen slabě. Měla málo síly po droze, která se jí neustále dostávala do těla nitrožilní výživou. Odhadovala kombinaci valia a demerolu. Po svých zkušenostech byla schopná to poznat. Když se pokoušela přemýšlet, střídal se v ní vztek a apatie, pobouření a odevzdání se osudu. Poslední tři roky života se učila žít bez závislosti. Teď ji omámili násilím

– a jí se ten stav líbil a chtěla by víc. Podívala se nahoru. Kap, kap, kap odkapávala pravidelně hadička.

Nejhorší bylo, že se nemohla donutit hadičku odpojit. Jediné, co si přála, aby roztok tekl rychleji. Snesla by víc. Vždycky dokázala snést hodně…

Přes všechny varovné pokusy dotápal její soused ke dveřím klece. Zabořil do pletiva prsty a silně s ním zatřásl. Určitě slyšel signál z obojku, bzučení, ale stejně jako ona poprvé si varovný signál nespojil s bolestí, která následovala. A stejně jako ona se to brzo naučil.

Sledovala, jak se jeho prsty dotkly klece, jak mu šíjí projel oslepující elektrický šok a doslova mu podtrhl zem pod nohama. Hlavou tupě dopadl na zem, střeva mu vypověděla službu a on se pokálel. Zůstal ležet na zádech a upřeně se na ni díval, v očích neskutečný výraz strachu, bolesti a děsu, až měla pocit, že se rozpláče. Ale nervy drásající pocit zmaru se začal pomalu vytrácet. Našla dost síly, aby se posadila a přisunula co nejblíž k němu.

Když se vzpamatoval, vzal znovu za obojek i přes její nesouhlasnou gestikulaci a pokusil se ho zbavit.

Jak živě si pamatovala prvních pár minut a jak vzdálené jí teď připadaly. Nejdřív si bude všechno vymlouvat. Věděla to. Bude si říkat: Tohle nemůže být pravda. To je nemožné. Pak, až mu začne realita pomalu docházet, až se mu vrátí fyzická síla, až začne uvažovat a uvědomovat si svou bezmocnost, vyděsí se. O minutu později seděl uprostřed klece v pozici lidského plodu, vzlykal a nesouvisle mumlal. „To snad není pravda. Co jsem dělal? Určitě ne…“ Volal Boha a rodiče. Několikrát se na ni podíval, ale nezdálo se, že ji vnímá. Pak se stáhl do sebe.

Seděla na jutovém pytli a čekala. Časem se probere. Uvědomí si, že teď jsou partneři a jediný způsob, jak se z toho dostat, je spolupracovat.

Doufala, že přijde s nějakým řešením. Za dobu, kterou v kleci strávila, nebyla schopná vymyslet, jak pryč.

Trčela tam stejně jako hadička z jejího zápěstí.

Zanedlouho, nemohla odhadnout čas kvůli drogám a stavům beztíže, ve kterých se pohybovala –

zaduněla zem. Auto! Psi začali v klecích neklidně pobíhat.

Prudce se otočila na svého souseda, silně rozrušená. Zakřičela na něj přes roubík, upoutala jeho pozornost, ale nebyla schopná mluvit. Uchýlila se k pantomimě, hrnula rukama cosi po podlaze, jako by chtěla říct: Uklízejte! Předváděla mu, že by měl uklidit výkaly a zvratky do kbelíku, který fungoval jako toaleta. Když nereagoval, zuřivě zkřivila obličej, zaječela, mávala zaťatými pěstmi a pak ukázala ke dveřím. „To je on!“ mumlala. Chytila se za obojek a zatřásla. To ho probralo. Se škubnutím se posadil.

Znovu mu naznačovala, že po sobě musí uklidit. Její strach byl nakažlivý. Nakonec ho k tomu přiměla.

Pracoval rychle a pořád se přes rameno ohlížel, jednak na ni, jednak na dveře, které se měly každou chvílí otevřít.

Zázrakem se mu podařilo dostat většinu nepořádku do kbelíku včas.

Dveře zarachotily, když Doktor odemykal zámek.

Psi se znovu rozštěkali.

Sharon si zakryla uši. Dveře se otevřely.

Doktor vešel dovnitř ve společenském obleku. Usmíval se.

„Dobré ráno,“ zavolal a působil spíš jako dobrotivá postava z dětských příběhů než jako šílenec, za kterého ho považovala.

*

Elden Tegg šel úzkou uličkou, která vedla prostředkem psince mezi klecemi, a důkladně si prohlížel každé zvíře. Znal jejich zdravotní stav, anamnézu. Zamiloval si je. Každého z nich, i přes jejich nebezpečnou povahu. A vlastně možná právě kvůli ní.

„Čas k jídlu,“ oznámil a tlačil ke klecím kolečko se špatně vyváženým pytlem psího žrádla. Na konci uličky došel ke dvěma novým přírůstkům, k Sharon a Washingtonovi.

Sharon se choulila v rohu a dívala se na něj skrz náhubek, který jí vybavil řemínky. Z očí jí snad nikdy nezmizí pohrdání, i když uvažoval napravit to odoperováním pravé rohovky. „No tak,“ snažil se ji přimět, aby mu ukázala jizvu. Když neposlechla, sáhl po dálkovém ovládání obojku a pohrozil, že ho použije.

Účinek byl stejný, jako když se člověk dotkl klece, šok. Rozhýbala se, poslušně se k němu dokolébala a dávala si při tom pozor na hadičku s výživou. Snažila se trochu zakrýt. „Pan doktor se podívá,“ řekl a vychutnával zvuk titulu. O její nahotu se nestaral. Zajímaly ho jizvy. Trvání na nahotě těch dvou nebyl žádný projev voajérství. Pevně rozhodnutý člověk se na oblečení dokáže oběsit. A on si nemohl dovolit ji ztratit, to bylo všechno. Znovu mávl ovládáním, a tak se k němu nakonec otočila. Kůži kolem obvazu měla zarudlou, ale ne moc.

Pokynul jí na konec klece a vlezl dovnitř. Ovládání měl celou dobu v ruce jako neustálou hrozbu. Převázal ji, sundal náhubek a změřil teplotu. Trochu zvýšená, ale ne moc. Vyměnil jí láhev s výživou za čerstvý roztok doplněný valiem, demerolem a značnou dávkou antibiotik. Také jí vyměnil roubík v náhubku, znovu jí ho nasadil a podal jí kbelík s dezinfekcí, který se používá v nemocnicích. Stál vedle a pozoroval ji, jak

čistí podlahu. Upozornil ji na pár skvrn, které tu nechala, a pak jí kbelík sebral. Neopomněl se přesvědčit, jestli je podlaha naprosto čistá. Zamkl Sharon dovnitř a řekl jí: „Čistota vede k bohabojnosti.“

Otočil se k Washingtonovi.

„Vítám vás,“ řekl mu.

„Vy jste šílený,“ zašeptal mladík.

Tegg strnul. Zmocnilo se ho pokušení potrestat mladíka šokem, ale ovládl se. Nikdy se necítil klidněji. „To je věc názoru.“

„Potřebuje lékařskou péči.“

Tegg stroze odsekl: „A co si myslíte, že jsem s ní právě dělal?“

Sharon něco zavrčela a gestem se svého společníka pokoušela umlčet.

„Možná že vy potřebujete lékařskou péči,“ dodal Tegg.

„Spíš vy,“ protestoval Washington.

Tegg takovým výpadům rozuměl. Když zůstaly bez odpovědi, získávaly jakousi zvrácenou platnost už tím, že byly vyřčeny. Zvedl ovládání na mužův obojek a připomněl mu realitu krátkým stisknutím.

Washingtona zkroutila bolest. „Nejste zrovna ve svém živlu. Být vámi, dávám si na urážky pozor.“

Washington se skrčil do kouta. „Nedělejte to.“

„Co nemám dělat?“ namítal Tegg. „Vy vůbec nevíte, o co běží. Jedná se o základní potřeby. O život a smrt. Dost jednoduché, ne?“

Mladík evidentně nechápal.

Tegg zamířil do středu uličky. Nedokázal popsat svoje současné pocity. Zdálo se mu, že vzduch kolem něj vibruje. Myšlenky měl jasné jako uprostřed operace. Považoval se za spravedlivého a zlobil se. Proč je nucený obhajovat tak samozřejmou věc?

Podíval se na hodinky. Osm dvacet. Z kopce nad městem bude mobilní telefon fungovat. Zavolá Pamele, aby přeobjednala ranní návštěvy. Za čtyřicet minut tady může být. Proč mrhat takovým exemplářem, jako je Washington, pomyslel si a zastavil se u jeho klece. Naopak, vytěžit co nejvíc.

„Některá poučení jsou nejlepší z první ruky,“ řekl mladíkovi a pověsil dálkové ovládání na háček na kleci.

„Pamatujete si na naši včerejší potyčku? Pochopitelně nepřipustím, aby se něco podobného opakovalo.“

Uvažoval úplně jasně. S člověkem jako Washington se dalo jednat jedině s použitím uspávači pistole.

20

„To je můj syn Miles.“

„Ahoj, Milesi.“ Doktorka Crystal Light Horseová byla chirurg a zabývala se transplantacemi v nemocnici Washingtonské univerzity. A Dixie ji poznal na svých přednáškách. Měla na sobě obnošený lékařský plášť a na asistenta vypadala mladě. Tak na pětatřicet. Američanka se světle hnědýma smějícíma se očima.

Špulila ústa, kdykoli Boldt mluvil, a plně se na něj soustředila, jako by se dívala přes mušku.

Boldt přemýšlel, kolik překážek musela překonat, aby se dostala až sem.

„Měli jsme Milese asi tři dny v jeslích, ale pak začal mít takový divný výraz,“ vysvětloval. „Máte děti?“

„Dvě.“

„Pak mi rozumíte, co myslím.“

„Ne.“

„Podívejte se mu do očí,“ ukázal na syna. „Vidíte ty jiskřičky? No, tak to je on. A když byl v jeslích,“ mávl rukou před obličejem jako kouzelník, „ty jiskřičky zmizely. Měl jen prázdný pohled.“

Naježila se. „Obě moje děti chodily do jeslí a nikdy jsem si ničeho takového nevšimla.“

„Musela jste jako chirurg někdy odstraňovat nohu z něčí pusy?“

Vyvolal úsměv. „Zaplaťpánbůh, ne.“ Po chvíli dodala: „Je dobře, že jste policista. Vypadá to, že chováte malého kleptomana.“ Miles jí ukradl ze stolu plnicí pero, které bylo už na první pohled drahé. Boldt mu ho vykroutil a vrátil ho rychle na místo. Miles po něm okamžitě chňapnul znovu. Otec mu ho znovu sebral a strčil mu dudlík.

Kancelář měla zavalenou knihami a papíry. Boldt si lámal hlavu, jestli patřila ke studentům typu „víc jedniček, než můžeš spočítat“. Rychlá, stručná.

„Potřebuju s vámi probrat jednu hypotetickou situaci. Pracuju na případu, který spadá spíš do vaší profese než do mojí. Potřebuju nějaké vodítko, o něco se opřít.“

„Stopu.“

„Přesně.“

„Udělám, co bude v mých silách.“

„Představte si, že jste chirurg a děláte transplantace, což opravdu jste. A z nějakého důvodu se ocitnete v situaci, kdy potřebujete sehnat hodně peněz.“

„Jste na mizině.“

„Ano, na mizině. A doslechnete se, že v cizině nebo možná i u nás jsou lidé ochotni zaplatit majlant za určité orgány.“

„Není žádný důkaz, že by u nás –“

Zvedl ruku, aby ji přerušil, protože nechtěl, aby předbíhala. „A jestli jsem pochopil dobře, při transplantaci třeba ledviny potřebujete dárce s krví nula.“

„To není úplně přesné. Orgán od dárce by měl typu krve příjemce naprosto odpovídat.“

„Ale při prodeji?“

Zase se naježila. „Nulka se k prodeji hodí, protože to je nejrozšířenější krevní skupina a orgány takových dárců vykazují nejmenší procento odmítnutí příjemcem ve srovnání s kteroukoli jinou krevní skupinou.“

„Takže, když se vžijete do role ,dodavatele‘ –“

„Chirurga, zprostředkovatele,“ opravila ho. „Slovo dodavatel neslyšíme rádi.“

„Já taky ne. Dobře,“ dokončil, „jak byste v jeho situaci vytipovávala dárce s krevní skupinou nula?“

„Takový chirurg vyhledává mrtvoly. Asi bych začala v márnicích u nemocnic i v jiných a na prosektuře.“

Boldt si dělal poznámky. Miles si vytáhl dudlík a hodil ho přes stůl na doktorku Light Horseovou, která ho

zachytila, otřela a nabídla mu ho zpátky. Miles byl nadšený. Šťastně si ho vzal a začal hlučně cucat. „A co když tyhle zdroje nemáte k dispozici nebo jsou z různých důvodů vyčerpané, co potom?“ vyptával se Boldt dál.

Vrhla na něj překvapený, pohněvaný pohled. „Co mi tu naznačujete?“

„Co asi naznačuju?“

„Někoho živého?“

„Je to možné nebo ne? Četl jsem o Egyptě, Indii…“

„Ale tam ti lidé potřebují zoufale peníze…“

„V naší zemi i v tomhle městě jsou lidé, kteří potřebují zoufale peníze.“

„Ale tady je to z hlediska odborné lékařské péče něco jiného,“ protestovala, značně otrávená. „Některé rozvojové země mají omezené zdroje a nedostatečné technické vybavení jako například dialýzu. Důvodem pro tak vysoké ceny za orgány a pro celý ten zmatek s transplantacemi v téhle části světa je, že bez transplantátů tam lidé umírají. Tady je to jiné. Úplně jiné.“

Obdivoval její snahu. Po morální a etické stránce byla naprosto zničená z toho, co se jí snažil naznačit.

„Takže odbyt máte v zámoří, jestli dobře rozumím.“

„Teď mě děsíte.“

„Dobře.“ Chtěl ji vystrašit, protože sám se bál o Sharon Shafferovou a o všechny, kteří měli přijít na řadu po ní.

„Tady v Seattlu?“

„Citovat mě nemůžete,“ řekl.

Dlouho a usilovně přemýšlela. „Krevní skupina. Všechno závisí na tom, jaké máte možnosti. Potřeboval byste přístup k počítači. Napadá mě Červený kříž, nemocniční záznamy, zdravotní pojišťovny. Jakákoli z těchto databází zahrnuje i krevní skupinu.“

„A banka plazmy?“

„Jak daleko už jste s tím vyšetřováním?“

Podal jí dva snímky od Dixieho. „Dixie navrhl, abyste si je prohlídla.“

Pozorně je prostudovávala. „Něco neobvyklého?“

Pokračovala v prohlížení. „Perfektně provedená uzavření. Ale ty řezy jsou poněkud velké.“

Když si Boldt zapisoval její připomínky, upoutal jeho pozornost jeden dřívější zápis. „Jaký potřebuje tým?

Kolik asistentů?“

„Záleží na orgánu a způsobu operace.“

„Ledvina. Vyoperování ledviny.“

„Je dobré mít asistenta. Ale vždyť já uvažuju o mrtvolách,“ opravila se. „U živých je nutné mít anesteziologa, chirurga a jednu, dvě sestry.“

„Mohlo by se to provést v menším počtu?“

Přikývla. „Chirurg a jeho asistent přinejhorším. A měl byste co dělat.“

Miles začal být neklidný. Boldt ho upokojil, ale přestal být tak soustředěný.

„Přemýšlel jste o tom, kde to dělá?“ zeptala se. „Místo?“ A pak profesionálním tónem dodala: „Zaprvé, když se orgán získá v nemocnici, stává se jejím majetkem, součástí systému. Dokonalého systému. A ten musí fungovat kvůli veřejnosti a jejímu zájmu o transplantace. Zabývá se tím celá organizace jménem UNOS. Orgán dostane od instituce svoje číslo. A příjemce orgánu dostane totéž číslo. Čísla se musí shodovat. Od samého začátku orgán provází dokumentace. To platí pro srdce, ledviny, játra, cokoli.

Chirurg zapisuje do dokumentace úplně všechno, jméno nemocnice, banku orgánů. Orgány se přepravují ve speciálních zaplombovaných a označených nádobách s ledem. Všechno je zaznamenáváno počítačem. UNOS odvádí neuvěřitelnou práci. A vy se mi tady snažíte naznačit, že by se to někomu podařilo obejít. Pořád nechápu, jak by to dokázal.“

„A když operace neprobíhá v nemocnici? Podaří se mi dostat orgán do oficiálního systému?“

„O tom mluvím. Bez přiděleného čísla ne. A žádný chirurg se nedotkne orgánu bez čísla a dokumentace.

Na konci každého roku dělá UNOS kontrolu získaných a transplantovaných orgánů. Když něco nesouhlasí, jsou obrovské problémy.“

„Ale co když se o nemocnici vůbec nejedná?“

Dlouze se zamyslela. Přikývla a okusovala si nehet, oči upřené do stolu. Boldt se podíval z okna, jak je venku. Měl vyschlo v krku a bylo mu vedro. Venku se stmívalo. Pršelo. Doktorka stále nic neříkala.

„Vypadáte zmateně.“ Vystrašeně by se hodilo víc, pomyslel si.

„Věc se má tak, že můžete mít s klidem pravdu. Se zeměmi třetího světa máte pravdu. Kdybych byla na místě chirurga-zprostředkovatele, vůbec bych se nechtěla s UNOS zaplést. Přišlo by se na to. Vyhýbala bych se celému systému. Bezpečnostní opatření je dost propracované. Ale v zámoří? Ledvina vydrží šedesát hodin. Dost času na to ji doručit na jakékoli místo na světě. A peníze, řekla bych, že částka je neuvěřitelná. Ceny až patnáct, dvacet tisíc dolarů za ledvinu. Na dřevo, nedaněné. Žádné otázky. Dvě ledviny měsíčně, a vyděláváte si slušné peníze.“

Boldta rozechvívalo rozrušení, takže psal téměř nečitelně. Zarazil se a napsal si poslední poznámku znovu.

Miles se zmocnil jeho pera a hodil ho na zem. S chlapcem v nosítku na břiše se pro něj nemohl předklonit. Doktorka mu podala náhradní. Bylo vidět, že čeká, až Boldt něco řekne. Znovu si prošel poznámky. „Takže někdo odebírá orgány mimo nemocnici.“

„Jedině. Pak to dává smysl. Ale hrozí velké nebezpečí infekce. Nemocnice investují stovky tisíc, miliony dolarů do vybavení. Pračky vzduchu, dvojité dveře, pravidelný úklid a dezinfekce. Takovou péči nelze nahradit někde pokoutně, leda by měl člověk peněz, že by nevěděl, co s nimi.“

Její strach ho zneklidňoval. Tady byly stopy, které bylo záhodno sledovat, a nápady, které stály za to rozvést. Čím déle hovořili, tím víc před sebou viděl průběh vyšetřování. Connie Chiovou, zaměstnankyni BloodLines, důkazy z bytu Sharon a kosti, o kterých mluvil Dixie.

Vypadala ještě vystrašeněji, když se zeptal: „Vybavení si můžu půjčit?“

„Ta stopa, o které jste mluvil… něco, co by se dalo sledovat.“

„Ano.“

„Není to můj obor, ale řekla bych, že ano.“

„A co převoz orgánů. Jak je to složité?“

„Po technické stránce vůbec. Nádoba může být z čehokoli, pak stačí trochu viospanu a led. Záleží na orgánu, dá se uchovávat pár hodin i několik dní. Používají se různé malé chladicí boxy nebo nádoby.

Podobné chladničkám, které se nosí na piknik. UNOS používá jednorázové chladicí nádoby s jasně červenými štítky, které jsou nalepené přes spáru mezi víčkem a nádobou. Jestliže hodláte projít letištní kontrolou, musíte mít nádoby, které používá UNOS. Tady byste mohl začít pátrat,“ rozzářila se. „Ukradené nádoby UNOSu nebo štítky. Orgány přepravované letecky má na starost většinou pilot nebo jiný člen

posádky. Legálně přepravované. Ale pasažér může udělat totéž, když projde kontrolou.“

Boldt chtěl skočit rovnou k telefonu. Nejradši by se rozběhl a pustil se do práce. Měl sto chutí natáhnout se přes stůl a paní doktorku políbit. Na takovou informaci přesně čekal. Něco z úplně jiného úhlu. Z jiného pohledu. Jestliže je k podivnému doktorovi nedovedou oběti, budou sledovat pohyb orgánů, posla. „Mám pocit, že trochu přeceňujete činnost letištní kontroly,“ ozval se. „Pokud předmět nevypadá jako bomba nebo zbraň, nic je nehoní, aby ho zadrželi.“

„Asi máte pravdu.“ Znovu zvedla fotografie a bedlivě je studovala. Případ už jí taky začínal vrtat hlavou.

„Na ledvinu je to velká jizva. Říkala jsem to?“

„Velká?“ zeptal se Boldt. „Je to důležité?“ Zmínila se o tom a on si dokonce napsal poznámku na horní okraj stránky. Byla chirurgova metoda nějak zvláštní? Poskytla by jim „vodítko“, které by později mohli použít při dalším vyšetřování?

Byla tak dlouho ponořená do svých myšlenek, až si začínal myslet, že na jeho otázku zapomněla. Upila trochu kávy a pohledem se mu vyhýbala takovým způsobem, že ji radši nevyrušoval.

S Milesem šili všichni čerti. Nevydržel v klidu. Boldt se ho pokusil zabavit umělohmotným kroužkem, ale chlapeček o něj nejevil zájem. Chtěl prostor a chtěl se hýbat.

Nakonec řekla: „Jizva je větší, než je nutné. A technika šití je zastaralá. Pochybuji, že to je práce aktivního chirurga. Spíš důchodce. Anebo někoho, kdo se nestará o změny. Ale v chirurgii je vzhledová stránka důležitá. Je snaha o co nejmenší jizvy. Podkožní uzavření je provedeno pokračovacím stehem. Netypické, ale velmi pevné šití.“

Boldt si zapsal velkými písmeny ŠITÍ. Důchodce? Byl to určitý výsledek, i když ještě nevěděl, k čemu bude dobrý. Další pátrání, další práce. Přemáhala ho netrpělivost, největší nepřítel policisty. Kde je právě teď Sharon Shafferová? Co s ní udělali? A co pro ni chystají?

Doktorka Light Horseová se podívala na hodinky a Boldt zavřel a uklidil záznamník a sbalil Milesovy věci.

Když je doprovázela k výtahu, zastavil se a řekl: „Dovolte mi poslední otázku… jestliže je pro transplantace nejlepší krevní skupina nula, proč by tenhle člověk potřeboval někoho s krví AB negativní?“

Z BloodLines dostal Sharoniny záznamy, kde byla uvedena její krevní skupina. Profesor potvrdil, že krev na židli v jejím bytě byla taky AB negativní.

Vypadala rozpačitě. „Že by si vybíral?“

„Jsme přesvědčeni, že unesl ženu,“ vysvětloval. „Ta má krevní skupinu AB negativní, ne nulu.“

Obličej jí strnul.

„Co to znamená?“

„AB je nesmírně vzácná krevní skupina.“

„Slyšel jsem. Ale co to znamená pro transplantaci?“

Dovedla ho k řadě židliček u automatu s coca-colou. Znervózněl obavou o Sharon. Jeho otázka zřejmě potřebovala delší vysvětlení. Milese upoutala barevná světýlka na automatu. Tvářil se uneseně.

„Lidské tělo je obdařeno imunitním systémem, který se potýká s nemocemi. Praktické aspekty transplantací byly dokonale propracovány před dvaceti lety. Od té doby se moc na žádné zázraky nepřišlo. Hlavní směr výzkumu se věnoval problému, jak přesvědčit lidský imunitní systém, aby nezničil transplantovaný orgán. Do určité míry odmítá tělo jakýkoli orgán, pokud není z jednovaječného dvojčete.

Krev je tkáň. Transfúze jsou nejjednodušším příkladem transplantace. Rozumíte mi?“ Boldt přikývl.

„Všichni patříme k určitým krevním skupinám a mnoho z nich se vzájemně nesnáší. Orgán vlastně tvoří jak typ krve, tak různé další tkáně, takže pro transplantační chirurgii se jedná o celý komplex, který musí být s tkáněmi příjemce slučitelný. Snahou posledních dvaceti let je potlačit imunitní systém natolik, aby transplantovaný orgán přijal, ale aby si ještě poradil s infekcemi. To je hrubý nástin. V posledních pěti

letech se podařilo hodně dosáhnout pomocí léků. Možná že už brzy bude potlačení imunity minulostí. Ale nyní, u životně důležitých orgánů jako srdce, plíce, slinivka, potřebujete orgán nejen odpovídající velikosti, ale co možná i nejvhodnějšího typu tkáně. Čím větší shoda, tím menší pravděpodobnost odmítnutí. Čím méně je nutné potlačovat imunitní systém, tím menší je možnost smrtelné nákazy. Je to jasné? Mluvili jsme o ledvinách. Orgány člověka s krevní skupinou nula jsou pro transplantaci nejvhodnější, protože nulu ostatní skupiny přijímají nejsnadněji. Tělo se tak moc nebrání. Jestliže někdo prodává orgány, jak naznačujete, je pochopitelné, že shání skupinu nula. Má pak největší trh, nejen nejrozšířenější krevní skupinu, ale i možnost výběru dalších krevních skupin, když není pro příjemce vhodný odpovídající protějšek. AB negativní jsou asi jen čtyři procenta populace. U důležitých orgánů, pokud se jedná o AB negativního příjemce, potřebujete AB negativního dárce, abyste měl aspoň šanci.“

„Obvyklá praxe, to máte na mysli.“

Dala najevo nechuť nad takovým výrazem. „Hledání specifického protějšku, to mám na mysli. Speciální objednávka.“

Výtah se otevřel. Dr. Light Horseová podržela Boldtovi a jeho neposednému společníkovi dveře.

Doprovodila ho k východu z budovy. Šla energicky a očekávala, že s ní bude držet krok.

Když se zastavili, aby se rozloučili, řekla: „To, co naznačujete, je otřesné. Lékařská komunita jako celek a chirurgové především teprve začínají zkoušet způsoby podrobnějšího sledování možných dárců. Kdyby více lidí, kteří umírají, darovalo svoje orgány, nemuseli bychom se podobnými věcmi zabývat. Pokud hledáte možného kandidáta,“ pokračovala, „rozhlédla bych se mezi chirurgy ze seznamů Lékařské komory, kterým byl udělen distanc. Hledala bych někoho, kdo byl zbaven funkce nebo vyhozen z práce.

Frustrovaného. Rozzlobeného. Určitě se shodneme, že takový člověk je vyšinutý a snadno poruší Hippokratovu přísahu. Jako lékaři jsme přísahali, že budeme za každých okolností zachraňovat lidské životy. On nebo ona může argumentovat tím, že dárce může s jednou ledvinou žít, ale příjemce by bez ní umřel. Mluvil jste o třech mrtvých. Třech ze sta, nebo z pěti? On asi takhle přemýšlí. Možná uvažuje v procentech. Promiňte, že to říkám tak natvrdo.“

Dotkla se jeho ramene. „Vlastně se může jednat o kohokoli, o jakéhokoli duševně narušeného člověka, který je vnitřně přesvědčený, že jeho činnost je nejen přijatelná, ale po etické stránce správná. Možná si připadá jako anděl spásy, dobrodinec lidstva.“

Zmínka o „andělu“ vyvolala v Boldtovi živou vzpomínku na mládí. Vybavilo se mu, jak si hrával na sněhu.

Lehal si do něj a třepetavým pohybem obtiskoval ruce a nohy, takže po něm zůstala vytlačená postava připomínající anděla. Jenže teď ji před sebou viděl jinak: Uprostřed otisku ležely vybělené lidské kosti.

„Anděl?“ zapochyboval. „Spíš by se hodilo říct, že z živých anděly vyrábí. Dobrodinec. Posílá je rovnou do nebe.“

21

V Pamele Chaseové vzbudila jeho výzva, aby okamžitě přijela, pocit důležitosti. Potřeboval ji! Možná se s ní bude znovu milovat, třeba jeho telefonát neměl s prací vůbec nic společného.

Nad místem, kde ležela chata, visela nízká kouřově šedá mlha. Táhla se od země až k vrcholku vysokých stromů, které lemovaly zvlněné kopce za chatou. Mlhy si všimla těsně předtím, než do ní vjela, a to ji přinutilo se zamyslet, zda člověk vždycky vidí věci takové, jaké jsou, když je jejich součástí.

Mlha ji přiměla jet pomaleji, takže získala pár minut na přemýšlení. Měla pocit, že jediné, co skutečně dělá, je, že přemýšlí. Osamělí lidé tak asi tráví čas, pomyslela si, uvízlí v pasti svých myšlenek a snů, stejně jako teď uvízlo její auto v mlze. Pohybují se pomalu. Vlečou se. Čekají, až zazvoní telefon. Čekají, až začne pracovní den. Čekají. Pořád myslí dopředu. Nikdy vlastně nejsou tím, čím jsou, ale tím, čím by chtěli být. Zvláštní způsob, jak také lze žít život.

Zaparkovala vedle jeho vozu, a když vylézala, dávala si pozor na bahno. Když zazvonil telefon, chystala se právě do práce a na prostředí chaty nebyla nejvhodněji oblečená. Milovala ho, to byl její problém. Byla pro něj schopná udělat téměř cokoli a on to věděl, což pro ni byla nevýhoda, protože toho notně využíval.

Navrch se do jejich vztahu dostal sex a ona váhala, kde to až může skončit. Buď z toho bude něco úžasného, nebo velké zklamání, těžko říct. Pokud se dalo usuzovat podle jeho způsobů, pak ji čeká zklamání. Nebyla si jistá, z čeho to pramení, ale vždycky jí z jeho způsobů naskočila husí kůže. Poslední dobou se to zhoršovalo. Beze všech pochyb. Namáhavě došla ke dveřím do suterénu a zaklepala. V mlze jí bylo ještě chladněji. Když otevřel, celá se třásla. Okamžitě za ní důkladně zamkl a začal jí dávat příkazy, aniž pořádně pozdravil. „Uděláte krevní test, ano? Pak ho umyjte a připravte k operaci. Pravá ledvina a slezina.“

„Obojí?“

Zastavil se, otočil a přimrazil ji očima. „Pochybujete o něčem?“ Byla to jen jiskřička, blýskla se mu v očích jako odraz na slunečních brýlích, ale v Pamele ztuhla krev. V jeho otázce zazněla hrozba. V jeho výrazu se objevil někdo jiný, někdo, koho vůbec neznala. Jen jako záblesk. Hned zmizel, stejně jako tiky, když se objevily poprvé.

„Pravá ledvina a slezina,“ řekla poslušně.

„Správně,“ přitakal a otočil se k ní zády. Pak přišel tik. Hlava mu divoce poskočila ke zvedajícímu se rameni, vzdorně zůstala na místě, a pak se uvolnila. Chtěla by mu pomoct, uvolnit ho masáží. Dokázala si představit bolest, kterou tiky vyvolávaly, protože jednou mu viděla do obličeje, když se to stalo. Všechny svaly mu ztuhly a zkroutily se jako na nějaké masopustní masce. Musel trpět. Krátká masáž by určitě zabrala. Ale nenabídla se. Oba dva předstírali, že se nic neděje, a o ničem nemluvili.

Zamyslela se, jestli podobný osud stihne i jejich intimní zážitek. Jako kdyby se nikdy nepřihodil. Odehrál se právě v téhle místnosti a ona tu teď musela pobíhat jako Pam Pomocnice. Pam Milenka zmizela v nenávratnu. Stejně jako odhozený odpad.

Začala jí z něho znovu naskakovat husí kůže, choval se podivně tiše.

Dárce byl černý mladík. Mohlo mu být něco mezi dvaceti pěti až třiceti lety. Ležel nahý, na zádech, oči doširoka otevřené vlivem ketaminu, který ho paralyzoval, ale neuspal. Byla na takové oči zvyklá, ale dneska ji poprvé vyděsily. Elden používal ketamin u všech dárců, bez ohledu na vedlejší účinky, které mohl mít na paměť. U některých používal i elektrošok. Nesouhlasila s tím, ale chápala ho. Tak to bylo s většinou věcí, které se ho týkaly. Eldenova síla a umění přesvědčovat ponechávaly málo prostoru pro argumenty. Všimla si mužovy paže, a jak se jí často stávalo, začala se z ní hrnout slova, aniž si uvědomila, co říká. „Panebože, Eldene! Co se mu stalo s rukou?“

„Co?“

„Jeho ruka! To mu udělal Donnie?“

„Donnie?!“

„Je pohmožděná nebo naražená. Na pohled vypadá i zlomená.“

„Jistě, všiml jsem si. Později se na to můžeme podívat. Ale teď ne. Ano? Pravou ledvinu a slezinu, Pamelo. Jste připravená mi pomoct, nebo ne?“

Jeho postava na pozadí stříbřité umělohmotné stěny působila až surrealisticky, téměř jako z jiného světa.

Dojem, který vyvolávala, k muži jeho schopností patřil.

Sebrala se a zeptala se ho: „Nemám mu to obvázat?“

„Připravte ho,“ poručil. Nikdy moc nevnímal, co říkala. A dnes měl zase svou náladu. V posledních dnech stále častěji. Když na tom byl takhle, nebyla šance, takže se přestala snažit. Nabrala několik vzorků krve a označila je štítky. Na jednom začala dělat test na HIV, na druhém test na žloutenku typu A a B a třetí dala do ledničky. Všimla si, že ve dveřích ledničky chybí plno léků. Už už se chtěla zmínit, ale zarazila se.

Chyběla především antibiotika. Pak nějaký demerol a valium. Blesklo jí hlavou, jestli Elden

neexperimentuje s drogami na sobě. To by vysvětlovalo jeho prapodivné chování. Ale demerol a valium ne, opravila se. Jestli něco zkouší, pak asi amfetamin, odhadovala.

Pravděpodobně je ukradl Donnie. Pořád se kolem drog ometal. Elden to věděl a ona taky. Oba se před ním snažili zásoby hlídat, ale Elden si Donnieho kvůli tomu nikdy nepodal, dokud ho nechytil přímo při činu. A pak mu stěží vynadal. Existoval mezi nimi podivný vztah, kterému nikdy nerozuměla. Proč Elden toleruje člověka, jako byl Donnie, bylo nad její chápání.

Namydlila a začala holit mužův bok. Elden jí muže pomohl otočit a ona pak pokračovala na zádech.

„Zařídil jsem všechno potřebné,“ řekl. „Vlastně Maybeck,“ upřesnil. „Ještě dneska večer budete zpátky.

Všechno jsem napsal.“ Rychle došel k pracovnímu stolku a vrátil se s poznámkami napsanými jeho vlastní rukou. Nepsal je Donnie. Ten uměl stěží psát. Elden nikdy nezařizoval dopravu.

„U východu se setkáte s Juanitou. Pravidelná linka do Ria. Jako obvykle.“

„Dobře,“ souhlasila a vzala si od něj itinerář, ale cítila se hrozně. Všechno bylo najednou nějaké divné.

Byla to vůbec ona? zapochybovala, dělala si po sobotní noci nějaké naděje?

„Začneme,“ pronesl od výlevky, kde si oplachoval ruce v dezinfekci, a pak si natáhl rukavice. Otočil se k ní zády, aby mu uvázala roušku. „Všechno připraveno?“

„Mám o vás strach,“ řekla potichu do jeho zad. Jemně mu položila ruce na ramena. V životě by to neřekla, kdyby k ní stál obličejem.

Rozhostilo se dlouhé, napjaté ticho, ve kterém slyšela hluboké oddychování muže na stole za ní. Slyšela, jak teplem praská v umělém stropě. Ani ona, ani Elden nedýchali. Co řekla, je oba zarazilo.

Nakonec trhaně pohnul hlavou. Zhluboka se nadechl a mrazivým šepotem pronesl: „Já si dělám starosti o něj.“

Způsob, jakým promluvil, ji vyděsil. „Eldene?“

Ozval se znovu. Připomněl jí: „Pacient je na prvním místě.“

22

Šplhali nad město po nadjezdu, který na konci Columbie ústil na viadukt, pak se vydali na jih směrem k dokům a k Boeing Field. Nad vodou se valila další vlna dešťových mraků, visela nad nevýslovně krásnou zelení Bainbridge Islandu, který připomínal rozprostřený ocas klisny. Našedlá mlha rozmazávala černé mraky. Pokud někomu nevadí déšť, naskytl by se mu úchvatný pohled. A jestli mu vadí, tak by tady v únoru a v březnu nebydlel. Boldt zapnul stěrače, aby se zbavil spršky od náklaďáku před nimi.

Daphne si přehodila nohu přes nohu a natáhla se, aby viděla na tachometr.

„Nerad jezdím rychle,“ vysvětlil Boldt.

„Aha, už jsem si myslela, že s tím něco je.“

Na poslední chvíli ho poprosila, jestli může jet s ním. Boldt ji varoval, že by se schůzka mohla protáhnout, ale trvala na svém. Přemýšlel, co měla tak důležitého na srdci, že nemohla počkat.

Nakonec mu došla trpělivost. „Tak co se děje?“

„Nerada se mýlím,“ postěžovala si. „Špatně se to přiznává.“

„Ty a mýlit se?“

„Mluvila jsem se Cindy Chapmanovou. Chtěla jsem jí nadhodit popis těch dvou chlapů, o kterých mluvila Agnes, rezavý hlas a páchnoucí dech. S pamětí se dají dělat zajímavé věci. Existují nenásilné způsoby, jak připomenout člověku něco, co by si snad radši nepamatoval.“

Boldt se zeptal: „A kde kruci vlastně je zpráva o té Chapmanové z toxikologie? A laboratorní vyšetření krve?“

„Zajímá tě, co ti říkám, nebo ne?“

„Povídej.“

„Pamatuje si mě a Sharon z Azylu, když jsme se o ni staraly. Je si naprosto jistá. Pracovala jsem s ní na událostech před operací. Jestli si pamatuje na únos. Jestli se jí vybavují obličeje, hlasy, prostředí? Věci, které se staly před týdnem, předevčírem, před hodinou. Jak se ukázalo, měls pravdu, pokud šlo o peníze.

To jsem myslela, když jsem řekla, že jsem se zmýlila. Byla jsem přesvědčena, že pravdu nemáš.“

Ruce se mu na volantu potily. Stáhl okénko, aby se dovnitř dostal vzduch. „Zaplatili jí za ledvinu?“ zeptal se.

„Byla to obchodní dohoda. Nabídli jí pět set dolarů.“

„Pět set,“ vydechl nevěřícně. „Běžná cena se pohybuje kolem patnácti tisíc. Pěkná přirážka.“

„A to ještě není jisté, jestli je dostala.“

„Tím se vysvětluje plno věcí. Třeba proč jsme na něj nikdy nedostali od nikoho oficiální stížnost. Když nejsi plnoletý a s někým se domluvíš, že mu prodáš ledvinu, tak ho pak neudáš. Z toho ale plyne, že existuje víc takových dárců, než vůbec tušíme. Ti šťastnější z nich si někde utrácejí svých pět set. A už je taky jasné používání elektrošoku.“

„Neřekla bych,“ přerušila ho. „To jasné zatím není. Ti tři od Dixona, Blumenthal, Shermanová a ta druhá, Julia Walkerová, žádné stopy po elektrošoku neměli. Kdyby mezitím třeba uběhlo pár dnů, tak by se to dalo vysvětlit, ale minimálně u dvou případů bylo příčinou smrti krvácení a patolog měl těla na stole dost rychle. A ta žádné známky použití elektrošoku nevykazovala.“

„Něco se ti honí hlavou,“ řekl Boldt. „Slyším ti to v hlase.“

„Co když elektrošok dostanou jen ti, kteří se najednou postaví proti? Aby se jim dokonale zablokovala paměť? Co když máš pravdu, že jich je mnohem víc? Tulák, pořád na štíru s penězi, uzavře dohodu.

Proběhnou přípravy, pak operace. Dostane zaplaceno a vrátí se na ulici. Ale co když někdo, třeba jako Cindy Chapmanová, má najednou plné kalhoty, když se kolem sebe rozhlédne a uvědomí si, do čeho se dostal? Jestliže jsi ten doktor, co uděláš? Ledvinu si vezmeš v každém případě, už jsi ji někomu slíbil, ale dáš si zatracený pozor, aby si dárce nic nepamatoval.“ Nechala slova viset ve vzduchu. „Moc se ti to nelíbí, vid?“

„Dává to smysl,“ připustil. „Ale neznamená to, že se mi to líbí.“

„Tak fajn, řekněme, že mám pravdu. Proč teda unesli Sharon? Až na svou minulost a kontakt s BloodLines vůbec modelu dárce neodpovídá. Není na mizině, nežije na ulici, není zoufalá. A navíc je o pár let starší než ti ostatní.“

Nechtěl jí vyprávět o teorii dr. Light Horseové, že Sharon unesli kvůli nějaké speciální objednávce. Pokud šli po životně důležitém orgánu, byla už Sharon pravděpodobně mrtvá.

„Co s ní udělali?“ zeptala se.

Boldt byl ušetřen odpovědi. Zahnul na příjezdovou cestu k budově Vojenského technického ústavu armády USA a hledal místo k zaparkování.

*

Kanceláře místního Vojenského technického ústavu v Seattlu zabíraly obrovskou cihlovou budovu na Marginal Way několik kilometrů jižně od města.

Boldt doufal, že jak naznačil Dixon, mohly by je kosti oběti dovést až k onomu doktorovi. Nalézt zbytek těla se teď jevilo základním a nejdůležitějším krokem v celém pátrání. Vrahova oběť byla posledním svědkem zločinu a mohla i po smrti vypovědět víc, než by si pachatel představoval.

Vrátný Boldta a Daphne přátelsky uvítal a telefonicky ohlásil jejich příchod. Za moment seběhl dolů po schodech šlachovitý čtyřicátník, už z dálky natahoval ruku a představil se jako Harry Terkel. Měl veselé oči plné života a mnohem míň vlasů než Boldt. Na sobě měl khaki kalhoty, černé sportovní boty a kostkovanou košili bez kravaty. V náprsní kapsičce neměl jedinou tužku, což Boldt u inženýra neočekával.

Harry Terkel si potřásl rukou i s Daphne a vydal se nahoru po schodech. „Povedu vás. Máme tady trochu bludiště.“

Vyšli po schodišti a zahnuli doprava chodbou plnou kanceláří.

Šli a šli a šli, až konečně došli k Terkelově zamčené pracovně. Uvnitř si sedli ke konferenčnímu stolku. Na druhém konci místnosti stála tabule plná matematických rovnic napsaných modrým fixem. Terkel se neposadil za svůj stůl, ale naproti Boldtovi, který jeho gesto ocenil. Pak řekl: „Joe se mi to pokoušel vysvětlit, ale možná by bylo lepší, kdybyste mi to řekl znovu.“

Boldt začal vysvětlovat. „Před šesti měsíci našel lovec u Tolt River lidské pozůstatky. Přes několik vyčerpávajících pokusů jsme nebyli schopni místo lokalizovat. Zbytek těla je pro naše vyšetřování velmi důležitý, jednak pro určení totožnosti oběti, jednak pro nalezení pachatele. Muž, se kterým jsem mluvil, mi nabídl, že by se pomocí počítačů dalo odhadnout, kam se kosti posunuly.“

„Joe Webster. Ano, je to pravda. Existuje kniha, která by vás mohla zajímat. Jmenuje se Fluviální procesy v geomorfologii. Pohyb řek. Vytváření meandrů. Usazeniny. Sedimenty se ve skutečnosti stmelují a pohybují se po proudu jako celek. Naše práce je kvantitativní výmezem vodního toku. Sledování proudů.

Předpovídání sedimentačních procesů. Eroze, ukládání naplavenin.“

Boldt dumal, jakou řečí na něj mluví. Fluviální procesy v geomorfologii? Prima čtení před spaním.

Terkel drmolil jako student. „Materiál vymletý z jednoho břehu se uloží na témže břehu, tak jeden dva nánosy dolů po proudu. Dva, čtyři zákruty,“ informoval Boldta. „To je fakt, na který se můžeme spolehnout. A pomůže nám počítač. CIM jeden má.“ Všiml si Boldtova překvapeného výrazu. „CIM –

Centrum inženýrské hydrauliky, má počítač se speciálním grafickým programem.“

„Asi bychom si s nimi měli promluvit,“ navrhl Boldt.

O pár minut později seděl Boldt s Daphne vedle Japonky, Becky Sumataraové, a upřeně sledovali barevnou obrazovku, na níž vyběhlo menu s předvolbami. Joe Webster, mohutný muž, kterému bylo hodně přes čtyřicet, se tyčil za nimi.

„Když jsme dostali váš požadavek,“ ozvala se Becky Sumataraová, „doplnili jsme model řeky Tolt současnými záznamy o toku, sklonu, množství usazenin, oblastech eroze. Zabralo nám to několik dní. Je to zdlouhavý proces.“

„Když dojde na počítače, jsem v koncích,“ omluvil se Boldt.

Na obrazovce naskočila mapa oblasti King County. „Vodní toky jakýchkoli velikosti a tvarů představují různé odstíny modré,“ vysvětlovala Becky Sumataraová a její rudě nalakovaný nehet mířil na Pugetský záliv, jezera a řeky, „v závislosti na hloubce. Čím tmavší odstín, tím více vody. Elliottův záliv a Pugetský jsou hodně hluboké, zatímco některé menší říčky jsou téměř bílé. U řeky Tolt vás zajímá její severní část, že?“

„Ano,“ odpověděl Joe Webster za Boldta.

Ohraničila požadovanou oblast čtverečkem. Body na obvodu tvořila místa Carnation, Monroe, Sultan,

Skykomish a Big Snow Mountain. Dvakrát stiskla myš a obrazovka se zaplnila zvětšeným výřezem.

„Během zvětšení dojde ke změně odstínění. Vidíte, že teď je Tolt sytě modrý a jeho přítoky jsou světlejší zase podle hloubky. A taky,“ říkala, zatímco znovu stiskla myš a řeka, říčky a přítoky změnily barvu na různé odstíny červené a růžové, „je můžeme pozorovat podle rychlosti toku, jak rychle určité množství vody teče jak z hlediska kvantity, tak“, vodní toky změnily barvu na zelenou, „z hlediska nánosů. Teď tu máme erozní činnost a všechny faktory týkající se toku.“

Po zvětšení se na obrazovce objevilo množství malých přítoků. Daphne vytáhla z Boldtova kufříku topografickou mapu. Přesné místo, kde byly kosti nalezeny, bylo pečlivě vyznačeno. Becky Sumataraová s Daphne mapu pozorně studovala a pak znovu poopravila výřez na obrazovce, aby dosáhla potřebného zvětšení. „Je to přímo v oblasti Snoqualmieského národního lesa,“ pronesla Becky při práci s počítačem.

„Drsné končiny.“

„To ano.“

„Co se z toho dozvíme?“ zeptal se Boldt.

„Každý tok můžeme pozorovat ze dvou pohledů. Z leteckého a z hlediska příčného řezu. Tak vidíme jak horizontální erozi, tak příčný řez korytem. Pomocí počítače můžu zvětšit nebo zmenšit objem vody nebo rychlost toku a zrovna tak doplnit jakýkoli údaj z minulosti a zobrazit si předcházející stav toku. Bohužel máme tohle rozpracované jen pro Tolt a ne pro jeho přítoky.“

„Tolt je naše dítě,“ ozval se Joe Webster. „Měli bychom se taky ale podívat nahoru po proudu.“

„Značka nejvyššího stavu vody z jezerní nádrže Tolt nám dá celkem spolehlivou výškovou značku pro ověření stavu eroze po toku řeky.“

Zadala do počítače pokyny. Boldt cítil, že ho pomalu opouští napětí. Konečně se něco děje! Vlevo na obrazovce změnila Becky datum. Obrazovka potemněla a vzápětí se na ní objevil nový obrázek.

„Chci, aby počítač srovnal tenhle nákres s nákresem z minulého měsíce. Oblasti nejvážnějších erozí zobrazí v barevném kódu. Červeně budou ty nejvíce postižené.“

Zatímco mluvila, objevovaly se na obrazovce různé nákresy. Šipka se pohybovala nahoru a dolů, jak hýbala s myší.

„Ale nesmíte zapomínat, že jde jen o spekulaci. Bez průzkumů v terénu se nemůžeme stoprocentně na nic spolehnout. Stačí spadlý strom, sesuv půdy a můžeme začít znovu. Tohle modelování je tak přesné, jak jsou přesné zadané údaje.“

„Data jsou v pořádku,“ pronesl Joe Webster stroze.

Boldt se díval na Becky Sumataraovou, která přesně vymezovala zákruty jasně červené barvy. „Počítač bere v úvahu i složení půdy, což je pro nás v tomhle případě plus,“ vysvětlovala. „Vy nebo já se můžeme podívat na mapu a zakroužkovat místa, kde řeka udělala zákruty, ale eroze závisí i na složení půdy a není neobvyklé, že se proud dostane ze břehů a najde si cestu přímo, kde je půda měkká a relativně stejnorodá. Koryta se vytvářejí podle různých překážek, na které proud narazí. Můžete vyslat pátrací četu od zátočiny k zátočině a nikdy ten hrob nemusíte najít. Podle mého odhadu můžeme u takového toku čekat, že se v korytu nedržel. A Joe může mít pravdu se svou teorií, abychom šli proti proudu.“

„Rád bych ty zátočiny nahoře po proudu viděl. Tam bych asi začal,“ řekl Joe.

„Věc, kterou musíme mít na mysli,“ ozval se Boldt, „je přístupová cesta. Podle toho, co víme, byla oběť pohřbená tak sto metrů od stávajících cest.“

„Hrůzná představa.“

Daphne se potýkala s neskladnou topografickou mapou. V té oblasti je pár cest, které používají dřevorubci, a taky několik starých cest k usedlostem.

„Vedly tudy i turistické pěšiny, dokud je nezavřeli,“ řekl Joe Webster. „Ale pamatuju si, že před pár lety

fungovaly všechny.“

Daphne označila na mapě cesty na dopravu dřeva a jedním okem úzkostně sledovala obrazovku. „Tohle nám pomůže,“ zareagovala Becky Sumataraová a porovnala mapu s výřezem na obrazovce. Zadala pár pokynů pro úpravy. Obrazovka se několikrát změnila. Boldt se přistihl, že znovu zadržuje dech. Oblast z pohledu ptačí perspektivy se několikrát zvětšila a přiblížila. Becky na obrazovku ukázala prstem. „Tady jsou ty dvě úzké písčiny na horním toku, Joe, o které ti jde.“ Horní zátočina řeky byla sytě modrá, příčný řez břehem se objevil jasně, až zářivě, červený a tloukl se s barvou jejího laku. „Břeh je silně podemletý.“ Pak řekla směrem k Boldtovi: „Proto se při pátrání nic nenašlo.“ Odvrátila se k počítači, protože po ní chtěl další příkazy. Chvilku pracovala s myší a znovu se obrazovka několikrát změnila. „Máte štěstí.“

„Jak to?“

„I přes nedávné deště ještě značka nejvyššího stavu vody nepřesáhla údaj z loňského podzimu, takže k dalšímu podemletí nedošlo.“ Prstem si ukazovala v menu na obrazovce. Boldt se otočil po Daphne a Joeovi, kteří na monitoru doslova viseli očima. „Ale ne,“ ozvala se Becky, která urputně ťukala do klávesnice.

„Becky?“ promluvil Boldt, protože za jejím náhlým odmlčením tušil problém.

„Asi byste tam měli někoho rychle poslat,“ ozvala se konečně a ukázala na obrazovku. „Úroveň hladiny tu značku přesáhne za míň než osmačtyřicet hodin.“

„Mohla byste nám tu oblast vyznačit?“ požádala Daphne.

Ale nezdálo se, že by ji Becky, ponořená do práce, vnímala. „A tady je ještě něco.“ Obrazovka znovu změnila barvy. „Pokud jde o hloubku, tak se mýlíte. Hrob nebyl vůbec mělký.“ Přepnula na příčný řez, který zobrazil převis hnědé země a pod ním modrou řeku. „Podle nákresu došlo k podemletí v hloubce minimálně dvou metrů, pod povrchem. Kosti byly pohřbeny hluboko.“

„Ví, co dělá,“ zamumlal Boldt.

„Je to doktor,“ uklouzlo Daphne. Hned se zatvářila zděšeně.

„Doktor!“ zakuckala se Becky Sumataraová.

„Nikdy jste nic neslyšeli,“ ozval se Boldt. Upřeně se podíval na Sumataraovou a pak na Joea Webstera.

„Koneckonců to platí pro všechno, o čem jsme se tady dneska bavili. Nemůžeme si dovolit, aby se něco dostalo ven. Žádné klepy.“

Joe Webster přikývl, o odstín bělejší.

Sumataraová nevnímala. „Doktor, který zabíjí lidi!“ vydechla a zírala do svítící obrazovky.

Červená barva už nevypadala zářivě. Boldtovi připomínala barvu krve.

23

Sharon Shafferové dělalo problémy pod vlivem utlumujících drog přemýšlet. Bylo to stejné, jako by měla psát levou rukou. Písmenka, která se měla na papíru objevit, znala, a přesto věděla, že nikdy nebudou vypadat správně.

Auto přijelo před hodinou. O čtyřicet minut později odjelo. Čtyřicet minut se snažila přemýšlet.

Mladík byl ve vedlejším kotci. S dvěma čerstvými obvazy. Jejich Doktor byl řezník.

Nevzpomínala si, kdy se vrátil, ale byl tam, a taky pojízdná židle, kterou Doktor používal, teď byla složená a opřená o zeď. Sharon musela znovu usnout. Často klímala, a proto bylo tak těžké odhadnout čas.

Podívala se doprava a doslova nadskočila, když uviděla Doktora ve vedlejším kotci. Držel láhev s výživou a injekční stříkačkou ji plnil drogou. Odděloval je jen tenký drát pletiva. Pletiva, které by ji okamžitě potrestalo, kdyby o něj jen zavadila. Pohled zblízka do jeho obličeje ji vyděsil.

Felix, největší pes z psince, vůdce, se volně pohyboval uličkou. Funěl. Byl hladový a neklidný. Hlídač, bachař. Měli ho tady, aby další nezvaný host neměl šanci. Aby nebyla naděje na útěk.

Doktor na Sharon potichu promluvil: „Zrušil jsem všechny svoje ranní schůzky, ale stejně mám trochu naspěch.“

S náhubkem nemohla odpovědět. Jen si pomyslela „Jaké ranní schůzky!?“

„Až se vzbudíte, bude vás bolet pravé oko. Bude pečlivě zavázané. V žádném případě si na obvaz nesahejte. Slyšíte? Rozumíte mi? Kývněte, jestli jste mě slyšela. Dobře. Pláčete. Proč pláčete? Vyděsil jsem vás?“

Neochotně přikývla.

„Já? Nemusíte se bát. Přestaňte plakat. Já jsem doktor.“

Nemohla přestat. Čím víc mluvil, tím větší z něj měla hrůzu.

„Prosím vás,“ řekl skoro dětinsky.

Zápasila se svými pocity a podařilo se jí navenek uklidnit. Sice se třásla, ale plakala už jen uvnitř. Přála si, aby v něm mohla vidět blázna, ale nedařilo se jí to. Všechno, co dělal, dělal naprosto profesionálně. S

jasným cílem. Vzhledem k jeho přístupu byla šance na útěk čím dál mizivější.

„Způsobíte si nepředstavitelnou bolest, jestliže budete později plakat. Slzy jsou slané. Rozumíte mi?

Musíte si pláč zakázat. A taky na obvaz netlačte, vůbec na něj nesahejte. A dávejte pozor, jak si položíte hlavu, když budete spát.“ Chvíli vyčkával a pak se zeptal: „Posloucháte mě?“

Pokusila se kývnutím hlavy naznačit, že ano.

„Díky vám, díky vaší rohovce, bude nějaký chudák zase vidět. Chápete? Věnujete někomu dar vidění.

Umíte si něco takového představit? Zázrak, a bez vás by k němu nemohlo dojít. Slyšíte? Co to ve vás vyvolává?“

Zoufalou touhu utéct, pomyslela si. Teď víc než jindy byl útěk jediná věc, na kterou dokázala soustředit myšlenky. Drogy přidané do výživy jí zastíraly oči mlhavým závojem. Bude ještě někdy vidět? Vzbudí se vůbec? Naposledy se podívala Doktorovi do očí. Napadlo jí, že slepota možná nebude tak zlá.

24

Boldtovi se hlavou honilo tisíc myšlenek, když upřeně sledoval svůj telefonní přístroj. Ráno byl s Milesem a pak ho nechal u sousedky Emmy, která se stala jakousi chlapečkovou chůvou. Telefon nebyl úplně jeho, stejně jako denní místnost nebyla jeho kancelář, ale protože mu ještě nepřidělili pracovnu, používal obojí, jako by mu to patřilo. Spolupracovníci se už naučili klepat, než do denní místnosti vešli, takže ve skutečnosti měl Boldt větší kancelář než sám Shoswitz.

Seděl na laminátové židli pod oblakem dýmu, který po sobě zanechala předchozí návštěva. Z místnosti někdo sebral nástěnný kalendář s obrázky od Garyho Larsona, a tak se díval neustále na hodinky, aby si

připamatoval dnešní datum. Odpadkový koš byl nacpaný k prasknutí, protože se kanceláře pro nedostatek financí uklízely jen každý druhý den a o sobotách. Nemohl se dovolat Dixieho, a tak se z nouze uchýlil k použití nedávno instalované elektronické pošty. O pomoc požádal mladšího a v otázce počítačů zběhlejšího kolegu. Nadiktoval mu veškeré podrobnosti, které se dozvěděl od vojáků, a všechny informace od doktorky Light Horseové z univerzity. Navrhl, že by se mělo postupovat podle některých jejích doporučení a prostudovat především způsob, jakým byla Chapmanová zašita. Stlačením jediného tlačítka se jeho zpráva přenesla městem a blikala teď na obrazovce počítače nějaké sekretářky.

„Seržo?“ zahalekal na něj přes celou místnost John La Moia, telefonní sluchátko zasunuté mezi rameno a bradu, a mával na něj nějakými papíry. La Moia vedl tým, který sledoval Connie Chiovou, zaměstnankyni BloodLines. Měl službu v kanceláři, zatímco ostatní kriminalisté byli v terénu. Urostlý muž s hnědými kudrnatými vlasy, ve vypasovaných džínách, byl vyhlášený nenasytný sukničkář, ale v práci ho všichni milovali, muži i ženy, v uniformě nebo v civilu. „Přišly zprávy z Lékařské komory.“

Boldt rychle přešel místnost. Napětí v něm stoupalo každým krokem. Bylo možné, vlastně víc než pravděpodobné, že na seznamu bude jméno jejich člověka. Vzal si sjetinu od La Moiy a rychle přeběhl očima první stránku. Pak druhou. Stránku po stránce. Vzrušené očekávání z něj vyprchávalo.

La Moia jeho reakci přesně očekával. Zavěsil a řekl: „Šest set sedmdesát pět chirurgů. Pesimista by řekl

,přinejmenším‘. Podívej se na poslední stránku. Podle specializace to vypadá trochu líp,“ pokračoval, když ji Boldt našel. „Kdokoli z nich se může na krádeži orgánů podílet. To je to, co říkám, ale pokud se ten chlápek věnuje své odbornosti, tak pak máme už jen jednatřicet specialistů na hrudníky, deset na urologické záležitosti, šedesát osm všeobecných a třicet čtyři pámbůh ví na co. Napsal jsem celkový počet. Sto čtyřicet tři.“

Před nimi stál obrovský mravenčí úkol, i když ne úplně neproveditelný. Vyžadoval zapojení mnoha lidí a bylo jasné, že takové akci nebude Shoswitz nakloněný. S každým chirurgem by se muselo provést podrobné interview. Dál tajné zjišťování bankovních účtů, úvěrů, životního standardu. Pracovních programů, cest a telefonních hovorů. A na základě toho všeho by se měli pokusit zúžit téměř nepřehledný seznam na jednoho jediného chirurga, aniž by jen cokoli tušil.

La Moia, který mu pořád nahlížel přes rameno, s ním došel až ke stolu. Zdálo se, že mu čte myšlenky, když se zeptal: „A to je sem chceš vodit jednoho po druhém?“

„Přemýšlím o tom, ale ne úplně vážně. Zaprvé: doktoři můžou udělat takový poprask, který u našich nejmocnějších nezůstane bez odezvy. Zadruhé: řeči se šíří rychlostí blesku, takže náš člověk může okamžitě zavřít krám, a to by byl konec jakýchkoli důkazů. Nezapomeň, že zákon je v tomhle ohledu velice neurčitý, a to je problém. Jestli toho chlapíka máme dostat, pak ho musíme vlastně chytit při činu.

Když mu dáme týden čas, zahladí stopy a piš si, že ze všeho vybruslí. Pokud máme pravdu, věnuje se kradení orgánů minimálně tři roky, takže to znamená, že má věci dobře zorganizované a moc dobře ví, co dělá. Kolik operací už asi udělal? A když se doslechne, že po něm jdeme, všechno zabalí a my nenajdeme vůbec nic. Potřebujeme třeba jeho operační nástroje, ty kleště, které spojují případ Blumenthal s nalezenými kostmi. Pak už bychom měli jasný důkaz.“

„Co tedy navrhujete?“ zeptal se LaMoia.

Kdykoli se takhle zeptal, dokázal Boldta vždycky pěkně nadzvednout.

Zazvonil telefon. Mohl volat kdokoli. Daphne, která kromě rozhovorů se Cindy Chapmanovou a Sharoninou sousedkou pracovala se známými z oddělení behaviorální vědy FBI na možném psychologickém profilu pachatele. Bernie Lofgrin, který Boldtovi dlužil podrobnou laboratorní zprávu jak na Chapmanovou, tak i na Shafferovou. Mohla to být i doktorka Light Horseová z univerzity nebo paní Dundeeová z BloodLines, které obě slíbily, že se ozvou, pokud se objeví něco souvisejícího s případem.

Ale kromě toho Boldt doufal, že by se mohl ozvat někdo, kdokoli –, kdo by jim oznámil, že Sharon Shafferová je živá a zdravá nebo že se nějaký doktor právě udal.

Ozvala se posádka, která sledovala Connii Chiovou. Dvakrát se hovor z auta přerušil a dvakrát čekal Boldt netrpělivě na odpověď. Poprvé zaslechl, jak se tým nahlásil, a větu: „Máme problém…“ Podruhé se hlas zeptal: „Kolik jste nám rozuměli?“ Boldt podle okolního hluku usuzoval, že se auto pohybuje.

„Sledujete ji?“ zeptal se, ale sluchátko oněmělo dřív, než dostal odpověď. Když zvedl telefon potřetí, bylo

všechno v pořádku, ale přesto se přistihl, že ze sebe věty jen sype v očekávání dalšího přerušení.

„Podle všeho, co vidíme, se nás chce zbavit,“ řekl mužský hlas.

„Všimla si vás?“ zeptal se Boldt.

„To je právě to. Já bych neřekl. Ale chová se, krucinál, jako kdyby jo. Zavolali jsme si na pomoc Dannyho a Butche. Jsou v džípu. Střídáme se. Takže si myslím, že ona si myslí, že nás ztratila. Ale chová se, jako by jí někdo řekl, co má dělat. Rozumíte mi? Zpanikařená. Pořád se dívá do zrcátka a dělá další blbosti.

Amatérka. Chvilku jsem měl nahnáno, když se nás snažila v Nordstroms zbavit, ale říkám vám, že tohle děvče není žádný zločinec. A pokud je, tak takový typ, který mají policajti rádi. Je tak nervózní, až je nápadná. Necháme ji vám, seržo. Víte, jak na ně.“

„Zůstaňte ve spojení. Jedu.“

Jak se Boldt proplétal plnými ulicemi, pokusil se posádky obou aut zachytit. Z rádia zaslechl: „Máme ji, Butchi.“ Hlasy vyplouvaly na povrch nepřetržitého rádiového šumění jen chvilkami.

„Fajn, pouštíme ji. Zůstaňte ve spojení.“

Sledování auty s sebou přinášelo speciální problémy. Aby bylo účinné, bylo potřeba značného množství vozidel, museli jste mít dispečera, který by činnost řídil, a hodně štěstí. Střídání stejných dvou nebo tří aut na delší dobu končívalo většinou neúspěchem. Buď se sledovaný ztratil, nebo si aut všiml. Boldt právě dumal, kde se La Moia zdržel, když se éterem ozval jeho hlas. To byl celý on. Když už v něj člověk ztrácel důvěru, tak se objevil na scéně. A s energií sobě vlastní dostal všechny a všechno tam, kde to mělo být.

Když s nimi jel on, měli už čtyři auta. A tak i šanci.

„Právě zahýbá doprava na 119.,“ oznámil John C. Adams, kterému všichni říkali J. C.

„Čím to ksakru jede?“ zeptal se La Moia.

„Červeným Saturnem,“ ozvala se odpověď. „Ale neřídí, řídí nějaká jiná žena.“

La Moia se zeptal na poznávací značku. „Mám je,“ oznámil. „Znovu zahýbají, 119., teď jedou severně na Greenwood. Vyrazte a předjeďte je.“

Boldt projel dvě stopky a jedna světla a pracně se probojoval kousek za La Moiu. „Jsem s tebou, Johne, když mě budeš potřebovat.“

„Fajn.“

„Na koho je psané to auto?“ zeptal se Boldt.

„Na nějakou Sulin Chiovou.“

„Shodné příjmem,“ řekl někdo.

„Kvůli vysílačce budeme spolucestující říkat Connie a řidičce sestra,“ rozhodl Boldt.

„Rozumím,“ ozývaly se různé hlasy.

„A co auto Connie v Nordstroms?“ zeptal se Boldt. „Napadlo někoho z vás, moulové, aby ho nechal sledovat?“ Hrobové ticho ho překvapilo. „Vždyť by to mohla být přece léčka. Nikoho z vás nenapadlo, že někdo chce, abychom ji sledovali, protože nás chce svést ze stopy?“

J. C. nabídl: „Nablízku se většinou poflakují dva hlídkové vozy. Mám tam někoho poslat?“

„Vyřídíme to odsud,“ ozval se v rádiu hlas Phila Shoswitze. Sledoval jejich rozhovor. Boldtovi i ostatním to naprosto vyrazilo dech. Poručík poslouchal s dispečerem jen výjimečně, protože nesnášel práci v terénu.

Červené auto dalo směrovku a změnilo jízdní pruh. „Beru ho, Johne,“ ozval se Boldt.

La Moia se stáhl a nechal Boldta, aby za autem odbočil.

„Zpomalují,“ hlásil Boldt. „Možná jedou k pumpě. Zpomaluju.“ Vzrušení, které mu tepalo v krvi, vystřídal pocit rozčarování, když si všiml, že auto opravdu u pumpy zastavilo.

„Já zastavím,“ řekl J. C. Boldt objel blok a zaparkoval tak, aby měl na benzinovou stanici dobrý výhled. La Moia mezitím se svým autem dojel na jednu ze dvou křižovatek a zařídil, aby poslední auto modrý džíp s Butchem Butlerem a Dannym Wuem, hlídalo druhou křižovatku.

Jak tak Boldt pozoroval dění, došlo mu, že řidička červeného saturna naschvál zdržuje. Okamžitě to oznámil všem posádkám vysílačkou. Mladá Číňanka plnila nádrž malého autíčka neskutečně dlouho, a když byla hotova, rozhodla se okamžitě zkontrolovat stav oleje. Po celou dobu se úzkostlivě rozhlížela a na něco se ptala Connie, která seděla na místě spolujezdce. Přes ulici se poflakoval asi osmnáctiletý mladík, který pořád pokukoval zpoza zaparkovaného auta. Boldt pověřil Butche Butlera, aby na něj dával pozor, protože svoji pozornost potřeboval soustředit na červené auto. Samoobslužná benzinová stanice je příhodným místem ke krádeži. Řidiči se dost často neobtěžují vzít si s sebou klíčky. Anebo je chlapec jen poslíček, někdo zaplacený, aby Connii Chiové něco předal nebo řekl. Ať už měl za lubem cokoli, jeho přítomnost se Boldtovi vůbec nezamlouvala.

Z druhé strany silnice se přibližovala tmavě modrá, trochu otlučená dodávka rychlostí až nepřiměřeně pomalou na seattleské řidiče. Boldt se napřímil v sedadle a jednou rukou popadl mikrofon. Z řidiče byl vidět jen tmavý obrys za předním sklem, od kterého se odrážela stříbřitá obloha. Boldt stiskl tlačítko na mikrofonu a rychle řekl: „Butchi, Danny, je tady, přímo za vámi!“ Z dálky sledoval, jak se jeho kolegové proměnili v gumu a sesunuli se na sedadlech tak, aby se džíp zdál prázdný. Boldt se na svém sedadle také svezl co nejníž a pokračoval: „Myslím, že to máme. Butchi, ty sleduj toho kluka. La Moio, zjisti značku dodávky. J. C, jestli se rozjedou, máš ty s La Moiou na starosti saturn. Danny, Butch a já půjdeme po dodávce.“

*

Donnie Maybeck projel kolem benzinové stanice, aby se ujistil, že je tam podle domluvy zaparkované červené auto Conniiny sestry. Když ho uviděl, objel blok a hledal chlapíky, kteří jedí na předních sedadlech svých aut koblihy: policajty. Nikoho neviděl, tak dojel k pumpě a zaparkoval vedle u volného stojanu. Vystoupil a začal tankovat. Takhle s ní mohl mluvit, aniž by se na ni jen podíval. Všechno to vymyslel Doktor. Zatracenej génius. Na domluvený pokyn odešla Coniina sestra na toaletu.

„Řekni mi o těch policajtech,“ obrátil se na Connii. „Jak to vypadá teďko?“ Když člověk šlápne do sraček, pěkně se veze, pomyslel si.

„Ptali se na ženu jménem Sharon Shafferová. Je to ta AB negativní, kterou jsem vám dávala minulý týden!“ Nechtěně stiskl hadici tak silně, až benzin vyšplíchl z nádrže.

„A Vera se mě pořád ptá, co dělám na počítači. Co se děje, Donnie? Já ani pořádně nevím, co s těmi údaji děláš. Mám z toho nějaké peníze, to je všechno. Tos mi říkal. A ani jsem to nechtěla vědět.“ Zarazila se a vzápětí si protiřečila. „Co s tím děláš?“

Snažil se uklidnit. Když se naštval, dokázal udělat příšerné věci. Vracelo se mu to celý život. Teď právě ho to nejvíc nutkalo, aby se jí zbavil, aby proti ní otočil hadici, škrtl zápalkou a díval se, jak se smaží. Než sem dojel, ukradl poznávací značku a našrouboval ji, nebyl zas až tak pitomý. Mohl se zbavit i dodávky, kdyby musel. Nechal by ji taky shořet. Hoř si, holka, hoř. Kdyby si býval nechával dělat tetování, byl by si řekl o něco takového. Nic neměl tak rád jako plameny. Až na peníze, pochopitelně. Prachy. Anebo šukání.

To miloval taky.

Páka se zmáčkne. Sirkou se škrtne. A Connie vzplane. Nejdřív půjdou vlasy, pak šaty. A jestli má na sobě něco syntetického, ze streče nebo elastického materiálu, pěkně se jí to přiškvaří na kůži. Bude na něj zírat a ječet, plameny ji budou skalpovat a oči se jí budou roztěkat v důlcích. „Nemusíš si dělat starosti,“

odpověděl jí.

„Mám strach.“

Padesát táců. Padesát! Zatracený prachy. Harley. Nebo cesta někam? Kdoví?

„Co po tobě chci je…,“ začal a pokoušel se přemýšlet jako Doktor, ale do myšlenek se mu pletl vztek.

Jeho vznětlivost mu dělala problémy. Pokaždé. Už jako dítě na ulici, potuloval se od třinácti let, se naučil, jak se chovat tvrdě. Neurvalost v kombinaci se špatnou povahou znamená násilí. V patnácti poprvé zabil. Narkomana, který se ho chystal okrást. Pořádně se dožral, pořezal ho střepem z láhve a pak ho nechal vykrvácet. V sedmnácti zabil ve Spokane prostitutku, když se s ní vyspal a bylo to tenkrát poprvé

–, protože neměl peníze, aby jí zaplatil. Musel z města odjet, protože po něm šel její pasák. V Seattlu ho zavřeli za pouliční krádeže. Odseděl si šest měsíců a trest mu byl ze záznamů vymazán. Dostal se ven, když mu bylo osmnáct a stát mu zařídil povinné vyučení, které ho dovedlo až k firmě NorWest Power and Light. Skoro dva měsíce žil „normálním“ životem. A pak jednoho dne, když dělal zase nějakou otravnou práci na nově postaveném sloupu vysokého napětí, zahlédl Doktora, jak kope hrob. Tajemství. Šance dostat se ke slušným penězům. Od té doby se jeho život změnil.

„Můžeš vymazat meno Sharon Shafferový z databáze?“

„A co policie?“

„Na něco sem se ptal?“ Takhle s ním jednal Doktor a jemu dělalo moc dobře, když mohl jeho způsob uplatnit na někoho jiného. Opravdu moc dobře. „Můžeš vymazat soubor? Vymazat se vším všudy?“ Vytáhl hadici z nádrže a zavěsil ji na stojan, i když si v hlavě pořád pohrával s myšlenkou, jestli by nebylo lepší obrátit ji proti ní.

„Vymazat záznam z uložených dat? To myslíš? Nevím, jestli to jde. Asi ano. Ale nikdy jsem to nezkoušela.“

„Chci, abys to teda zkusila. Soubor Shafferový. Je to důležitý. Chápeš?“ podíval se na ni pohledem Charlese Bronsona ve špatné náladě. Možná Branda. Jak by se vůbec zachoval Opravdový chlap?

Váhala. Lezla mu krkem. Její sestra se motala kolem pultu s cukrovinkami a vypadala neklidně. Rozhodl se zaplatit. Otevřel dodávku a vzal si klíče. Dveře nechal otevřené, protože v tu chvíli promluvila.

„Zkusím to.“

„To si piš, že to zkusíš,“ podíval se na ni ještě jednou a šel pryč. Tvrdý chlapík. Já jsem tvrdý, přesvědčoval sám sebe.

Když došel ke kanceláři, odvrátil se, aby ho neviděla její sestra, která právě procházela kolem. Člověk si musí nechávat zadní vrátka.

Musel vylézt na malý stupínek, aby mohl zaplatit u pokladny.

Benzin ho stál dvacet babek a to ho vytočilo ještě víc.

Když se otočil, uviděl ze své vyvýšené pozice dva muže, co se krčili v zaparkovaném džípu.

Poldové! Connie to zpackala a přivedla je sem! Nebo v tom jede s nima?

Zachvátila ho taková hrůza, jako by ho chtěl někdo kuchat zaživa.

Koutkem oka zahlédl rychlý pohyb.

Nějaký pankáč sprintoval k jeho dodávce. Doběhl, natáhl se dovnitř a vynořil se s počítačem. Zatracenej počítač! Doktor ho varoval, aby ho nikdy nespustil z očí. Databáze! Mladík utíkal pryč. Donnie začal křičet a rozběhl se za ním. Ale pořád pokukoval po policii. Kdyby se počítač dostal do rukou jim, bylo by po všem.

Doktor si s tím snad poradí.

*

„Problémy,“ ozval se J. C. Adams v rádiu. Až do tohoto okamžiku byla Boldtova pozornost upřená na

řidiče dodávky, ale teď postranním pohledem zahlédl běžet přes ulici mladíka. O pár vteřin později sahal mladík dovnitř dodávky. Když za chvíli uviděl Boldt v jeho ruce laptop, posadil se tak prudce, až se uhodil do hlavy o sklopené stínítko. Profesor našel na koberci otisky, které naznačovaly, že jeden z mužů, kteří unesli Sharon, nesl přenosný počítač. Connie Chiová a BloodLines, BloodLines a Sharon Shafferová. Už muselo jít o víc než jen o pouhou náhodu.

„Butchi, Danny, chyťte toho kluka. Běží přímo na vás,“ začal okamžitě udělovat pokyny. „J. C. vezmi si na starost saturn. Johne, ty toho řidiče. Já budu rezerva. A poslyšte, chci všechny. I ten počítač. Jasný?

Běžte.“

Když sledoval, jak se jeho lidi pouštějí do akce, ozval se v rádiu Shoswitz. „Lou?“

„Co takhle pár aut s vysílačkami, poručíku? Moc se nechytáme,“ varoval, když viděl, co se děje. Butch a Danny vyskočili z džípu, vytáhli pistole a vyrazili za zlodějíčkem. Chlapec rychlostí blesku prokličkoval přes ulici a zmizel. Správně ho měl jeden pronásledovat a druhý jet v džípu. Ale v daném okamžiku se za mladíkem rozběhli oba dva, takže pravděpodobnost, že ho chytí, byla víc než nízká. Boldt vyštěkl do mikrofonu: „Zálohy potřebuju okamžitě. Podezřelý utíká mezi 68. a 69. na sever. Jestli se dostane do parku, ztratíme ho.“

Obava z dalšího neúspěchu mu sevřela hrdlo, když viděl, jak od benzinové stanice prudce vyrazil červený saturn, a nikdo z jeho mužů ho nesledoval. J. C. Adams musel objet blok, protože popeláři zatarasili cestu. Boldt stiskl tlačítko na mikrofonu, aby mu oznámil, že se s ním bude střídat, ale hned ho zase pustil, když si všiml La Moiy, který za řidičem dodávky běžel.

La Moia špatně odhadl situaci a rozhodl se pro zkratku, vzal to zadem kolem nejbližšího domu. Ale když řidič uviděl Butche a Dannyho s vytaženými pistolemi, udělal čelem vzad a nechal La Moiu běžet zkratkou do neznáma. Takže Boldt měl teď zodpovědnost za dodávku, která s lomozem nastartovala a vmáčkla se za pomalu jedoucí popelářský vůz. Boldt musel za ní. Nebyl žádný vyznavač rychlé jízdy. Jednak ho ani nebavila, jednak ani rychle jezdit neuměl a věděl to o sobě. Na první křižovatce ze zvyku zabrzdil na stopce a hodně se zdržel. Mohl ve své situaci použít rádio nebo sirénu, ale potřeboval obě ruce na řízení.

Potil se a svědilo ho celé tělo. Snažil se značky ignorovat, ale pravá noha ho vždycky zradila a stiskla podvědomě pedál.

Dodávka byla v dohledu, ale jen tak tak. Najednou vyvinula velkou rychlost. Projela dvoje světla a celkem hladce překonala pár ostrých zatáček. Boldt se snažil za ní udržet, ale věděl, že při takové rychlosti nemá šanci. Když byla silnice chvíli rovná, natáhl se pro vysílačku, aby udal svou polohu. Jen po ní sáhl, vyrazil do silnice zpoza zaparkovaných aut skateboard. V závěsu za ním asi dvanáctiletý chlapec. Boldt prudce strhl volant na stranu a dupl na brzdy. Auto se s kvílením stočilo. Po palubní desce sklouzla tužka a spadla na zem. Boldta uhodilo do čela uvolněné stínítko a přinutilo ho sesunout se v sedadle, aby viděl. Pravá přední pneumatika přejela přes skateboard.

Nárazník minul chlapce o milimetry.

Boldt držel nohu na brzdě. Dodávka jela pořád dál a zmenšovala se. Zahnula doprava. Boldt se podíval do zpětného zrcátka. Chlapec byl v pořádku. Podíval se na svou pravou ruku a zjistil, že v ní drží vytržený mikrofon. Uvolněný drát, vyrvaný z přístroje, se volně pohupoval. Boldt ztratil veškeré spojení s centrem.

Zahnul také doprava a sledoval směr dodávky. Všiml si, že tři bloky před ním zahnula na sever na Auroru, byla to státní č. 99. Na čtyřproudé silnici semtam se světelnými křižovatkami byla hustá doprava. Na další červené zpomalil, ale ještě projel. Už se to začínal učit. Možná si ho všimne dopravní policie. Natáhl se přes přední sedadlo a dal na palubní desku maják. Pustil ho a vůz zaplnilo blikající modré světlo. Přejel do levého pruhu a šlápl na plyn. Dodávka, neustále měnící jízdní pruhy, se mu vzdalovala. Boldt nebyl na takové manévry zvyklý. V dlouhé pravotočivé zatáčce ji ztratil. Ještě přidal.

V protisměru se objevila policejní hlídka. Boldt stáhl okýnko a levou rukou dával signál, jak doufal, že potřebuje pomoc. Ze silnice před sebou spustil oči jen na vteřinu, ale když se tam podíval zpátky, zjistil, že se auta před ním zastavila.

Okamžitě sešlápl brzdu a dostal auto do smyku. Vzdálenost se nebezpečně zkracovala. Několikrát přerušovaně brzdil. Podařilo se mu stáhnout rychlost na polovinu. Ale zadní nárazník náklaďáku před ním byl až hrozivě blízko. Třicet metrů. Dvacet. Dusil se napětím. Miles… Liz… hlas Beara Berensona „A tady

to byl Lou Boldt…“ Znovu brzdy. Pořád moc rychle. Příliš blízko.

Vteřiny se zdály nekonečné. Doslova před sebou viděl zkracující se vzdálenost mezi svým autem a náklaďákem. Mohl ji měřit.

V zoufalství znovu dupl na brzdu a držel ji. Zadek auta začal po silnici lítat ze strany na stranu.

Vůz před ním, a celá šňůra aut, se pohnul dopředu v očekávám zelené. Tím se mezi nimi vzdálenost zvětšila o pár metrů. Podařilo se mu zastavit pár centimetrů od náklaďáku.

Dodávka stála čtyři auta před ním.

Sáhl po zbrani. Zbraně nebyly jeho hobby a takovou práci v terénu nikdy nedělal, ale neviděl jinou možnost.

Řidič dodávky byl zapleten do únosu Sharon Shafferové.

Auta stála na červenou, ne kvůli zácpě, jak původně doufal. Za chvíli se šňůra zase pohne a on se zase požene, aby ho neztratil. Podíval se do zpětného zrcátka. Policejní hlídka nikde. Je sám.

Odstavil auto do parkovacího pruhu a v podřepu, aby ho řidič neviděl v postraním zrcátku, zamířil ze strany spolujezdce k dodávce. Proplétal se mezi čekajícími auty, v zádech mrazení. Už je moc starý na takovéhle blbosti. Někdo za ním zatroubil, sakra, určitě proto, že tam nechal auto. Konečně, prima, pomyslel si. Potřebuji získat co nejvíc pozornosti.

Padla zelená. Motory se rozeběhly a auta se začala hýbat. Rychle překonal poslední metry a s rukou nataženou popadl kliku zadních dveří. Prudce to s ním trhlo, jak se dodávka rozjela. Zamčeno! Vyrazil k postraním dveřím, auto už jelo mnohem rychleji. Za ním se ozývalo nesouhlasné houkám klaksonů.

Sáhl po klice a prudce s ní trhl. Přesně v ten samý okamžik uviděl prst, který stiskl zámek. Nepovedlo se.

Boldt klopýtl a upadl.

Když se dostal zpátky k autu a rozjel se, dodávku přes náklaďáky neviděl. Vydržel ještě chvíli, ale vůz zmizel. Bez rádiového spojení a posil se Boldt pomalu smiřoval s prohrou.

Zmocnila se ho deprese. Ne kvůli tomu, co si vyslechne od Shoswitze, s tím si poradí, ale kvůli Sharon.

Boldt byl přesvědčený, že muž v dodávce byl komplicem při jejím únosu.

Je nejvyšší čas začít znovu, rozhodl se. A pořádně.

A také je na čase promluvit si s malou Connií Chiovou.

25

Tegg nikdy neviděl Maybecka s tak zoufalým výrazem, jinak by se proti jeho neohlášenému příchodu do kanceláře tvrdě ohradil. Pro Maybecka byl vyhrazen zadní vchod, kterým se odvážel odpad. Naprosto překročil meze.

„Co se děje?“ zeptal se.

„Ukradli počítač,“ vypadlo z Maybecka.

Tegg ucítil nahoře v lebce pronikavou bolest a následoval jeden ze silných tiků. Rameno se mu zvedlo a hlava se stočila na stranu. Když křeč povolila, řekl: „Jak se to stalo, Donalde?“

„Neříkejte mi tak.“

„Spusťte, Donalde. Okamžitě.“

Maybeck se při vysvětlování potil rozpaky a snažil se ze sebe udělat hrdinu, když vyprávěl, jak se zbavil policie. Tegg se na něj začal dívat jako na mrtvolu. Ale jak se jen zbavit takového těla?

Počítač! Nadával si, že mu tak důležitou věc svěřil. Ale dělal to záměrně. Chtěl být od usvědčujícího materiálu co nejdál. Ale teď? Musel zhodnotit svou situaci a něco vymyslet. V počítači bylo plánované datum pro odebrání srdce. Kompletní popis jejich činnosti, pokud člověk věděl, co hledá.

„Nejdřív si musíte poradit s Connií. Něco s ní udělejte. Ale žádné násilí. Nic takového nenaznačuji. Jen dohlídněte, aby se dostala pryč z města. Hned! A pak se postaráme o počítač. Jedno po druhém.

Rozumíte?“

„Nejdřív Connie,“ opakoval Maybeck jako papoušek po svém pánovi.

„Okamžitě.“

„To nebude problém. Zařídil jsem to, jak jste chtěl.“

„Budete dávat pozor na policajty.“

„Vím.“

„A ten pankáč, jak mu říkáte,“ pronesl Tegg znechuceně, nebyl zvyklý používat taková slova, „dokázal byste ho identifikovat?“

„Moh bych ho i oznámit na policii,“ zareagoval Maybeck přihlouple.

Tegg na něj namířil prstem. „Neprovokujte mě, Donalde. S drzostí u mě moc nepořídíte.“ Hranice, pomyslel si Tegg. Takovéhle tělo je pro hranici jako stvořené. Jeden oheň, aby shořelo maso, druhý kvůli kostem. Možná třetí kvůli zubům. „Tohle je vaše chyba a my se ji snažíme napravit. Takže si uvědomte svoji míru zodpovědnosti, ano? Už jsme o tom několikrát mluvili. Několikrát.“

Jak může svádět představa násilí. Toužil tomu člověku ublížit.

„Zvládnu to.“

„Ušetřte mě svého nadšení. Říkejte si to sám sobě.“ Tegg cítil, že se blíží další tik. Zuřivě ho potlačil.

Zajímavé, jak to funguje, pomyslel si. Možná hněv, vždycky považovaný za nepřítele, bude nakonec jeho přítel. „Zvolíme jakékoli prostředky, abychom počítač dostali zpátky. Odměna, výkupné, je mi jedno, co budete muset udělat.“

„Pustím to do éteru. Nabídnem odměnu, pudem po tom jak čuba po stopě. Je dobrý, že je krytej heslem,“

připomněl Maybeck. „Aspoň jedna dobrá věc.“

„Na tom není nic dobrého!“ prohlásil Tegg. Vyprázdnil peněženku, sto padesát dolarů, a prakticky je po Maybeckovi hodil. „Takhle přemýšlet je zhouba! Slyšíte? Zhouba! Počítač potřebujeme zpátky okamžitě.

Ten počítač je důkaz, Donalde. Vtlučte si to do hlavy. Je to přesně to, co chce policie dostat. Je to naše bitva, copak to pořád nechápete? Ne že bychom ji chtěli bojovat, ale když musíme, tak budeme. To se můžete vsadit.“

„Dostanu ho zpátky.“ Maybeck zamával penězi na Tegga. „Znám různý lidi.“

Tegg měl pocit, že se mu to jen zdá, to snad nebylo možné, zvlášť ta poslední věta. „Co jste to za idiota?“ zeptal se.

„Mlčte.“

„Idiota, slyšíte mě?“ Naklonil se k Maybeckovi. „Seženete počítač a zničíte databázi dřív, než bude policie o něco chytřejší. Taky se zbavíte dodávky. Jestli cokoli zpackáte, budete litovat!“

„Doktore?“ ozval se hlas jeho sekretářky. „Je všechno v pořádku?“

Křičel. „Za vteřinku,“ odpověděl Tegg přátelským hlasem do zavřených dveří. Kolik toho mohla slyšet? Jak se tak všechno kolem člověka najednou sesype?

Maybeck zašeptal: „Říkám, že bysme měli zlikvidovat tu holku, jak jsme unesli. Zoom“, Maybeckův oblíbený výraz, „a s Wong Kejem to risknout.“

„Tak vy říkáte?“ zeptal se Tegg. Zvedl se, blížil se k němu a odvážil se mu podívat zblízka do obličeje.

Maybeckovi páchlo z úst jako z otevřené stoky. „Já se ani trochu nezajímám, co vy říkáte, Donalde. Ale vy byste se měl setsakra zajímat o to, co říkám já. Hodně zajímat.“ Ztlumil hlas: „Connie, počítač, dodávka.

Pořadí vašich úkolů. Jestli Connie nebude spolupracovat… no… použijte svou představivost.“

„Bez problému,“ odpověděl Donnie.

Skutečně zavírá oči před takovou věcí, ptal se Tegg sám sebe. V hlavě cítil nesnesitelný tlak, jako když se přehustí pneumatika. Zamyslel se, proč vlastně nepřestane. Proč všeho nenechá? Kam až zajde, aby napravil svou chybu z minulosti? Neměl se v lásce a ani se neznal. Na škole studoval psychologii zvířat zahnaných do úzkých, ale až teprve teď, když podobný pocit okusil, začínal chápat.

Až teprve teď jasně věděl, co se stane s černým mladíkem v psinci. Znamenal riziko, které si v současnosti nemohli dovolit.

Ale nebude to trvat dlouho.

26

S pocitem naprostého nezdaru, za který mohl vynadat jen sobě, a úplně bez chuti odešel Boldt z práce a zamířil rovnou k zadnímu vchodu klubu Big Joke. Nechtěl, aby ho Liz viděla v tomhle stavu. Vlastně ani nevěděl, co chce. Kdyby na to byl, napil by se, ale po pití ho vždycky jen bolel žaludek a špatně se mu hrálo blues. Blues se zdálo jako jediné východisko, osmdesát osm kláves záchrany, kdy mu do hlavy vstoupí melodie a nepřipustí žádné myšlenky. Klub byl z rozhodnutí finančního úřadu pro veřejnost uzavřený, ale protože Bear Berenson bydlel nahoře, dalo se do něj dostat zadním vchodem. Piano ještě nezabavili, jen účetní knihy, a znesvětili ho jen dvěma z původně zamýšlených šesti šroubů, aby ho udrželi zavřené.

Boldt vešel, v šeru k němu dotápal a začal hrát.

O chvíli později se do židle u nejvzdálenějšího stolu od pódia posadil Bear, protože Boldt nesnášel cigaretový kouř a protože stůl byl přímo pod lampou, kterou Bear potřeboval, aby si mohl číst v osvětové literatuře „Jak si poradit s finančním úřadem“, kterou dostal od Boldta. Pročítal ji jako kněz bibli a čtení doprovázel nesouhlasným mručením a úpěnlivými vzdechy. Kapitán potápějící se se svou lodí. Vzhlédl, jen aby si vychutnal určitou melodii Boldtova piana nebo aby si ubalil další joint.

Uběhlo už několik dní, co hrál Boldt naposledy, a teď se do hudby úplně ponořil. Vypnutá vysílačka, pistole v pouzdře, odznak i peněženka se povalovaly na hromadě vedle sklenky s mlékem, kterou Bear příležitostně cestou k baru doplňoval.

Semtam se mu vybavovaly události z vyšetřování, ale Boldt je vždycky zaplašil podupáváním nebo disonantní melodií.

Bear někdy během hudebního maratónu zmizel. Boldt se nedíval na hodinky, kolik je. Několikrát slyšel zvonit telefon a byl šťastný, že ho nemusí zvedat. O chvilku později potřeboval jít na toaletu, a protože nemohl použít tu dole, kde byla tma, vyšel do patra. Bear spal před televizí. Vykouřil tolik marjánky, že ani nemá smysl ho budit a pokoušet se dostat ho do postele, pomyslel si Boldt a nechal ho být.

Vrátil se k pianu a právě hrál jednu ze svých nejlepších interpretací „All The Things You Are“, když koutkem oka zachytil pohyb.

Obrátil se a uviděl ve tmě stát Liz. Stejně jako on vešla zadním vchodem. Ruce zkřížené, pozorovala ho vážně a zamyšleně. Vůbec netušil, jak dlouho tam tak mohla stát. Liz nepatřila k těm, kteří by ho rušili v hraní.

„Špatný den,“ uvítal ji.

„Stává se,“ odpověděla.

Místností zavanul vítr a přinesl s sebou její vůni. Možná ho zarazilo tohle. Voněla božsky.

„Potřebujeme tě, já i Miles,“ vysvětlovala. „Potřebujeme tě, i když se cítíš takhle. Především, když ti je takhle. Měla jsem strach. Představovala jsem si nějaký hotelový pokoj. Něco takového.“

„Nepravděpodobné.“

„Ale možné. Všechno je možné. Zklamala jsem tě? Nebo jsi mě zklamal ty? Mám to vyčítat tvé práci?

Nebo tobě? Já tolik chci. Tak se snažím.“

„Stýskalo se mi po muzice. To je všechno. A po vás ještě víc. Po tobě a Einsteinovi. Kde je?“

„Emma má pohotovost.“

Jejich sousedka. Vždycky zaskočila, když ji potřebovali.

„Tobě to nedošlo, vid?“

„Asi ne.“

„Miluju tě.“ Když neodpověděl, dodala: „Chtěla bych být tvoje piano. Chtěla bych být někdo, za kým jdeš, když se cítíš mizerně. Chtěla bych být někdo, kdo ti pomůže.“

„To všechno jseš. Není to v tobě, ale ve mně.“

„Je to v nás obou. To je vždycky.“

„Dneska odpoledne jsem měl pech. Nepovedlo se mi pronásledování.“

„Vidíš, co to s tebou dělá?“

„Prosím.“

„Ale uvědomuješ si to? On zabíjí i tebe. A mě a Milese. Co tvůj syn? Nenávidím to. Jako bysme o tom nikdy nemluvili. Ale mluvili, už jednou.“

„Já mám svou práci rád. Žiju tím, že můžu takové chlápky chytat.“

„Ale když se ti to nepovede? Podívej se na sebe.“

Podíval se na piano. „To je moje druhé já.“

„Ne, Lou. To jseš pořád ty. A já ti nikdy nedovolím, abys měl svou práci radši než rodinu.“

„Kdo řekl něco takového?“

„Já.“

„Já mluvím o sobě.“

„Nikdy nemluvíš o sobě. To je jeden z našich problémů.“

„Jeden z našich problémů?“

„Ke spokojenosti máme daleko.“

Na jednom reflektoru visel pavouk a neúspěšně hledal ve své síti nějakou potravu. Boldt si chvílemi připadal jako on. Opuštěný, visící na niti, chycený do osidel nesnesitelného žáru.

„Lidé umírají. Člověk toho vidí dost a nutí ho to přemýšlet.“

„Kecy,“ už se zlobila.

„Chtělas, abych nepodepsal smlouvu?“

„Chci, abys byl spokojený. A ty nejsi. Ani se mnou. Ani sám se sebou. Chci to pochopit. Chci ti pomoct.“

„Chceš, abych odešel z práce?“

„A ty?“

„Udělám to.“

„Potřebuješ výmluvu. Jednu ti poskytnu, jestli ji tak potřebuješ.“

Někdy se v něm vyznala líp než on sám v sobě. Boldt si poposedl.

„Možná existuje nějaký způsob, jak ty dvě veci dát do rovnováhy.“

„Které dvě?“ Mluvila o Daphne? Pořád ji to znepokojovalo?

„Muziku a práci. Přátele a rodinu. Práci a rodinu.“ Přinutila se k úsměvu. „Upřímnost je dobrý způsob, jak začít.“

„Miluju tě.“

„Potřebuju nějaký důkaz, seržante.“

Zvedl se a s otevřenou náručí přešel místnost. Stulila se k němu a obemkla ho jako úponek. „Lepší důkaz,“ dožadovala se, a tak ji objal ještě pevněji. Vklouzl jí rukou pod sukni a chytil ji za zadek. Zavrněla.

Vlasy jí uvízly na jeho neoholené tváři. Šimralo to. „Zkusím být vždycky při tobě.“

„Já taky.“

„Ale půjde to ztuha.“

„Protože jsi tak blízko jednou za čas,“ řekl. Rozesmála se. „Potřebujeme se víc smát,“ zareagoval.

„Potřebujeme hromadu věcí,“ řekla mu potichu do ramene a rozpačitě se zachichotala.

Bylo to tak nové, tak neuvěřitelně nezvyklé, že měl pocit, jako by se jí dotýkal poprvé. Každý její pohyb nebo dotyk ho neskutečně rozechvíval. Vytáhla mu košili. Její ruce ho pálily na kůži. Už vůbec nestála, držel ji v náručí. Umazala ho rtěnkou a její vůně ho přemáhala. Tápal ke dveřím a klopýtal pod její váhou.

Rozepnula mu pásek, vůbec nevěděl jak, a pokračovala knoflíkem u kalhot. Zaklapl zástrčku. Odhodila pásek, jako by to měli nacvičené.

Odmítla se nechat postavit a vinula se k němu jako Miles. Laškovala s ním a smála se. Kalhoty se mu svezly ke kolenům, až se zapotácel. „Ne,“ protestovala, když se ji snažil posadit na barovou židličku. „Ne,“

ozvalo se znovu, když zamířil ke stolu. Jak tak popocházel od místa k místu a čekal na souhlas, vykasala si sukni a energicky si začala stahovat prádlo. Ale s nohama obkročmo kolem něj se snažila zbytečně.

„Kruci,“ vydechla nedočkavě, až ho zalilo vzrušení. Místnost byla tmavá a podivně zelektrizovaná. Připadal si jako nemehlo a rozhlížel se kolem sebe, kde by se jí to mohlo líbit. Byla netrpělivá, nervózní, plná života a touhy.

Trochu se z něj svezla se zakloněnou hlavou a vystavila jeho pohledu prsa zvedající se v krajkách přímo k němu. Sklonil hlavu a vzal podprsenku do zubů. Když jí osvobodil prsa, přejížděl po nich rty mazlivými pohyby a pak se k jednomu přisál. Vydechla překvapením a slastí. Cítil proti sobě její horkost a ocitl se téměř na pokraji šílenství. Málem ji upustil, zakláněla se čím dál víc a její nohy ho pevně svíraly. Ústy našel druhé ňadro a začal po něm přejíždět jazykem. Vykřikla, nohy semkla ještě pevněji a začala se pohybovat proti němu. „O, bože,“ vydechla způsobem, kterým ho k sobě zvala. „Chci dolů.“

Položil ji na lavičku u piana, hlava se jí volně pohupovala na druhém konci, sukni měla nahrnutou do pasu. Boldt se zbavil kalhot, téměř z nich vyskočil. S usilovným pohybováním nohou ze sebe stahovala poslední překážku. Boldta naprosto přemohla její vůně. Ztratil jakoukoli představu o okolí. Byli jen oni dva. Spolu. Nenasytní, divocí, blízcí naplnění. Neustále na něj dorážela zdvíhajícími se boky a kaskádou krátkých spokojených výkřiků. Loktem uhodila do kláves a ozval se disharmonický akord.

Vlasy jí padaly k zemi jako vodopád. Viděl temnou jeskyňku jejího hrdla, když se smála šťastným, hlubokým smíchem. Jak dlouho na něj čekal? Jak dlouho ho už neslyšel?

Už se neovládal a ona to milovala.

„Počkej… pomalu…,“ prosila.

„Nemůžu.“

Pak se znovu ozval její šťastný smích, ale tentokrát přerostl v ostrý výkřik uspokojení, hlasitý a upřímný.

Upřímný jako všechno, co mu kdy řekla. Takový, pro který žil, aby ho mohl slyšet.

Dlouhou dobu ležela malátná, prsa se jí zvedala a klesala a postupně se uklidňovala. S námahou k němu, vzhlédla a pořád se ho držela, takže se nemohl ani pohnout. Nemohl od ní. Obličej měla zarudlý, oči naplněné štěstím, nadějí a sliby.

Vzala ho za vlasy a přitáhla si ho k sobě. „Koupíme si piano,“ zašeptala mazlivě.

ÚTERÝ

7. února

27

Vražda. Boldt jich už viděl víc, než by se dalo spočítat, ale každá byla jiná, každá mu zvedla žaludek. Je to něco, na co si nikdy nezvyknete, a pokud si zvyknete, pak byste měli změnit oddělení. Lidský život. Tak cenný, když ho vidíte odcházet. Na zavražděného člověka je ošklivý pohled. Je to něco úplně jiného než obyčejná mrtvola. První mrtvé tělo, které kdy viděl, patřilo jeho dědečkovi. Neměl ho vidět. Řekli mu, aby nechodil nahoru, ale on se vyplížil, zatímco otec naléval matce pití z dědečkova baru. Mrtvý ležel na podlaze v koupelně, pyžamo shrnuté ke kotníkům. Otevřené, zírající oči. Malý Lou Boldt se ho odvážil dotknout, a když to udělal, celé tělo nadskočilo, jako by bylo nabité elektřinou. Boldt utíkal z pokoje a křičel „On žije! On žije!“ Mrtvá těla ho děsila stále.

Zaparkovat musel na asfaltu. Odbočili z písčité cesty a doufali, že Profesorovi muži už snad sejmuli otisky

bot nebo pneumatik. Ale v tomhle dešti to bylo nepravděpodobné. Všechno rychle smýval. Boldt přešel přes golfový trávník, který vypadal jako nasátá houba. Prapodivné místo pro vraždu, golfové hřiště. Muži na tělo ještě nesáhli. Když k nim Boldt dorazil, pořád ještě fotografovali. Zadní dveře dodávky byly otevřené. Connie Chiová měla na sobě poměrně nové boty, soudě podle podrážek. Její spodní prádlo se zachytilo na pravé noze. Za kotníky byla přivázaná k opačným koncům deštníku tak, že měla roztažené nohy.

Zaplavila ho lítost, která po chvíli přešla v silnou, nesmiřitelnou zlobu.

„Určitě znásilnění,“ řekl Profesorův mladší kolega. Boldt zapomněl, jak se jmenuje, „ale Dixie to bude muset potvrdit.“

„Kde je Dixie?“ zeptal se Boldt.

„Na cestě. Bude tu každou minutu.“ Boldt se na ni podíval. Nahá od pasu dolů. Ruce, přivázané igelitovými sáčky od potravin, se jí rozpínaly jako paže Ježíše na kříži. Byla přivázaná ke klikám dveří u zadních sedadel. Na hlavu se podíval pouze jednou. Světlo od auta zaražené hluboko v ústech, vyčnívalo jako doutník. Fosfor propálil v hrdle díru. Vůbec žádná krev. Jen odporná, několik centimetrů dlouhá díra.

Druhý chlapík řekl: „Imituje Grouche.“ Pokoušel se být vtipný. V takových případech byla vždycky snaha situaci trochu zlehčit. Boldt je rychle opustil a šel ke křoví pro případ, že by zvracel. Nepracoval v branži už dva roky a jeho žaludek si odvykl. Před patnácti lety by mu bylo trapně, kdyby se pozvracel, ale teď by si to přál, jen aby se cítil líp.

Říkal si, že jí to udělala nějaká zrůda, jen tak, bez důvodu. Ale pocit, kterému nešlo uniknout, mu napovídal, že i on je zodpovědný. On a jeho lidé rozvířili hladinu. On a jeho lidé dali svůj zájem o Connii Chiovou otevřeně najevo. Oni ji označili.

„Tady,“ zavolal jeden z Profesorových mužů. Boldt a ostatní šli k němu. Muž držel na špičce pera použitý kondom. Zdálo se, že byl použitý nedávno. Další z týmu pronesl: „Místo jako tohle je rozhodně plné takových rukaviček na jeden prst. Chcete to, seržo?“ zeptal se Boldta ve snaze zjistit, jestli to mají vzít a označit jako důkaz.

„Chci všechno,“ odpověděl Boldt hlasem, který se zlomil. Nejradši by řekl „chci ji zpátky živou“. Chci dostat ještě jednu šanci u té benzinové pumpy.

Představoval si sám sebe, jak běží kolem dodávky, ruku na klice, on to dokonce cítil. Viděl prst, který zamkl dveře dřív, než je on otevřel. Viděl, jak se vůz vmáčkl do proudu aut.

„Hledáme zvířecí chlupy, bílé zvířecí chlupy. Vlákna z koberce. Otisky prstů.“

„Otisky jsou pryč. Vozidlo je pečlivě otřené,“ zavolal jeden z techniků.

Rozhodným hlasem, ve kterém bylo slyšet zlobu, Boldt nařídil: „Nezapomeňte to zkontrolovat pod zadním sedadlem. Možná zadní sedadlo nějakým způsobem složil. Možná ho zapomněl otřít.“ Nebo ten chlap myslel na všechno? „A zavolejte někoho ze sexuálního. Chci, aby se s ní zacházelo, jako kdyby přežila.

Tohle je mnohem horší peklo než…“ Zarazil se. Celá skupina asi deseti mužů, včetně těch v uniformách, se na něho dívala. Zírali. Teprve potom si uvědomil, že pláče. Slzy jako hrachy. A tehdy se přistihl, jak si přeje, aby se byl nikdy nevrátil.

28

Donnie Maybeck vstoupil na První Avenue do obchodu, který hlásal „Peep Show za jeden dolar“. Vevnitř, za černou sametovou záclonou byla řada dost použitých hracích automatů, které promítaly na nekonečné smyčce videofilmy pro dospělé. Samotáři, kteří nepříjemně páchli a nebyli schopni udržet ruce v klidu, tlačili své obličeje ke kukátkům a napjatě zírali. Donnie si pomyslel, že kdyby někdo natáčel v zadním

prostoru jeho dodávky, když šukal tulačky nebo když skočil na Connie, tak by byl pornohvězda raz dva.

Donnie dělá Debbie. Žijte zdravě. Jezte zeleninu. Viděl ty titulky před sebou. Bezcenní staří balíci, tihle chlapi. Všichni by se měli zlikvidovat.

Muž za pultem se jmenoval Bogs. Na levé tváři měl vytetovanou lebku a žvýkal žvýkačku tak rychle, že připomínal hltavého psa. Bogs věděl všechno a znal každého. Když se Donnie dozvěděl, že s ním Bogs chce mluvit, mazal hned za ním do obchodu.

„Čao,“ pozdravil ho, protože takhle přesně to říkal Bogs. Člověk tyhle věci musel znát.

„Čao,“ řekl Bogs. Jeho ústa nikdy nepřestala žvýkat. „Slyšel jsem, že pro mě máš kilo.“

„Počítač,“ houkl Donnie. Nedokázal se ovládat.

„Co si, ty hajzle, myslíš?“ Muž na něho pomalu mrkal. Na pravém víčku měl vytetováno „Fuck“. Když mrkl levým okem, viděl Donnie „You“. Celé slovní spojem „fuck you“ pyšně zopakoval pro případ, že by si Donnie nevšiml. Donnie si dovedl představit tohoto muže před zrcadlem, jak si slova čte i pozpátku, přitom se usmívá a žvýká svoji žvýkačku. Pravděpodobně žvýkal i ve spánku.

„Máš prachy?“ zeptal se Donnieho.

Donnie hrábl do kapsy a vytáhl Teggovy peníze. Nerad je vydával.

Bogs řekl: „No, neslibuju, že je to právě to, co hledáš. Nevím.“

Donnie si uvědomil, že měl placení rozdělit do dvou etap. Nesnášel, když dělal takové hlouposti jako právě teď „Jestli to není moje, tak se pro prachy vrátím.“

„Toshiba, jo?“

Donnie odpověděl pokývnutím.

„Mladej kluk s tmavejma vlasama?“

Další pokývnutí.

„Pak je to tvoje.“ Bogs strčil peníze do kapsy. „Severní strana čtvrti Pine, mezi První a Druhou, nahoře nad trhem. Znáš to tam?“

„Najdu to.“

„Bez útržku to nedostaneš. Víš, jak to chodí. Konečně je to tvůj problém.“

„Ňáký méno? Někdo, koho můžu podmáznout?“

„Podmazat někoho v zastavárně? Co jseš to za idiota?“

Donnie už měl plné zuby nadávek, které na jeho osobu pršely ze všech stran. „Až po tobě,“ trpělivost ho opouštěla. „Dostanu to zpátky.“

Bogs zavrtěl hlavou. To Donnieho opravdu dožralo. „Povíme si,“ řekl dětinsky.

Bogs se ale projevil pouze mrknutím a z jeho tmavých očních důlků vycházelo pořád stejné poselství: fuck… you.

29

Boldt zrovna skládal prádlo, když venku zabrzdilo auto. Stále měl před očima zavražděné tělo Connie Chiové. Liz seděla na pohovce a četla román. Miles usnul v košíku a tím důsledně bránil vchod do kuchyně, aby se tam snad někdo nepokusil uklízet. Scott Hamilton vyhrával z kazety smyslné skladby pro saxofon. Boldt znal každou notu, každičký detail. Ale dnes večer se všechno zdálo nepodstatné. Myslel ještě na jednu ženu: na Sharon Shafferovou, na její otevřený hrudník, odstraněné srdce. Bylo už příliš pozdě, aby tomu všemu mohli zabránit?

Ukázalo se, že poznávací značky na autě byly falešné. Boldta to trochu rozladilo, ale v podstatě nepřekvapilo. Zastavárny v okolí byly v pohotovosti, připravené informovat o jakýchkoli zastavených laptopech. Čekání bylo strašné. Pekelně ubíjející.

„To je černá a hnědá, jen pro případ, že by tě to zajímalo,“ řekla Liz a ukazovala na ponožky, které se Boldt snažil srolovat dohromady. Dokázala věnovat svoji pozornost více věcem najednou. Boldt ne, byl téměř posedlý. Jeho mysl a veškeré pocity se upínaly na jednu věc, od které se nemohl odpoutat. I když se právě zabýval ponožkami, jeho pozornost se na ně nesoustředila. Byl jakoby naprogramovaný, jako bažant, který si pořád přemílá svoje chyby. Dal ponožky od sebe, řekl: „Děkuju“ a začal znova. Ona se starala, v tom to bylo –, starala se o ponožky, starala se o něj. Pečovala o něj a on jí za to byl vděčný.

Nerýpala, jen ho pozorovala. Nevnucovala se. Připomínala mu, aby se oholil, když zapomněl. Házela mu košile do prádla, i když pral on. Právě teď si patrně dělala starosti, že ještě nevečeřel. Měli návštěvu.

Boldt slyšel kroky, které stoupaly po dřevěných schodech přední verandy, a ohlásil: „To je Dixie“ dřív, než muž stačil zaklepat. „Jdu otevřít.“

„Ty mě ohromuješ,“ zareagovala. Boldt se zastavil u dveří. Raději by teď otočil klíčem v zámku, než aby otvíral, vyhrnul by jí sukni a trochu by ji pozlobil nebo by jí udělal další dítě.

„Určitě bude chtít, abych s ním někam šel,“ poinformoval ji, když si všiml oslnivého světla reflektorů, a uvědomil si, že Dixie nechal auto běžet. Otevřel dveře. „Za chvilku jsem u tebe,“ řekl mu dřív, než Dixie stačil otevřít pusu.

Jen se stihl zeptat: „Ale jak…?“

„On je médium,“ přerušila ho Liz, když pomáhala Boldtovi najít zbraň a bundu. „Jak dlouho se zdržíte?“

obrátila se na Dixona.

„Možná pár hodin,“ odpověděl zmatený muž.

Pak se zeptala Boldta, jestli má klíče, protože hodlala kolem jedenácté už spát. Nenáviděla, když jim jeho práce policisty kradla soukromí. V úterý večer měl ukládat Milese. Teď to zůstalo na ní. Zašeptala mu do ucha: „Vzbuď mě“ a zlehka mu ho olízla. Boldt jí polibek vrátil, a když sestupoval s Dixiem ze schodů, slyšel, jak se za nimi dveře zavírají a zamykají.

„Co se děje?“ zeptal se Boldt přes střechu auta, když do něho nasedal.

„Našli ostatky,“ oznámil Dixon. „Hladina vody v řece je vysoká a stále stoupá. Buď je dneska vykopeme, nebo o ně přijdeme. Monty je na cestě, náš soudní archeolog, a také jsem požádal entomologa, aby přijel. Bylo by lepší dělat to za denního světla, ale nemůžeme riskovat.“

Boldtova deprese zmizela a byla nahrazena lechtivým pocitem napětí a zrychlujícím se pulsem. V mozku se mu opět vyrojil tucet otázek. Kdy bylo tělo pohřbeno? Co bylo přesně příčinou smrti? Co z toho byli schopni vyvodit o jejich „doktorovi“? Zabil tenkrát poprvé? Potřebovali najít zbytek kostí a pak zjistit totožnost oběti, aby mohli na tyto otázky odpovědět.

„Nemusíš pořád mluvit,“ nechal se Dixie po pár minutách slyšet. Za dalších asi patnáct minut byli daleko od světel a provozu. Tma okolo nich houstla. Chvíli slabě pršelo. Boldt měl pocit, že ho pohyb stěračů uspává. Dixon ho požádal, aby mu nalil kávu z termosky, ale jemu nenabídl, protože ho znal.

„Dneska přišel rozbor krve té Chapmanové,“ řekl, aby Boldta vyprovokoval k hovoru.

„Něco zajímavého?“

„Slyšel jsi někdy o droze zvané ketamin?“

„Ne. Měl jsem snad?“

„Tak o ní právě uslyšíš.“

„Dobře.“

„Je to droga užívaná veterináři.“

Boldt na chvilku cítil, že se mu zastavilo srdce. „Zvířecí chlupy,“ řekl a vzpomněl si na spoustu chlupů, které byly nalezeny na oblečení Chapmanové a na nábytku Sharon Shafferové.

„Co?“ zeptal se Dixon.

Boldt si vzpomněl také na poznámku doktorky Light Horseové o podivném šití. Veterinář. Když se člověk zamyslel nad důkazy, tak to bylo zřejmé. Silnice před autem byla prázdná, ale Boldt měl v hlavě zácpu z myšlenek. „Povídej si se mnou.“

„Díváš se někdy na Šedesát minut?“ zeptal se Dixon.

„Zeptej se mě ještě jednou.“ Boldt neměl televizi od té doby, co Walter Cronkite přestal vysílat.

„Je to droga, kterou při operacích používají veterináři. Ochromí pacienta od krku dolů. Pes, kočka nebo cokoli zůstává v polobdělém stavu. To znamená, že během operace nepotřebuje dýchání, ale necítí nic a nemůže se hýbat. Často se to používá ve spojení s plynem. Je to dost nebezpečná droga, aby se používala na lidech, kvůli jejím psychologickým účinkům. Kupodivu ji dnes používají i někteří pediatři.

Šedesát minut bylo o muži, který z ketaminu udělal prášek a sypal ho do nápojů ženám, s nimiž se seznámil v barech. Pak je bral do motelu a znásilňoval je.“

„Četl jsem o tom,“ řekl Boldt. „Pamatuju si ten případ.“

„No, zřejmě nejsi jediný. Na ketaminu je zajímavé, že ve velkých dávkách má ničivý účinek na krátkodobou paměť. Žádná ze znásilněných si nikdy nepamatovala, co se stalo. Chci říct, že si nepamatovaly vůbec nic. Přišlo se na něj jen díky tomu, že jedna z nich stihla uniknout, než droga začala plně účinkovat. Měl štěstí, že nikoho nezabil. V hodně vysokých dávkách je ketamin smrtelný: křeče, dušení a smrt.“

„Veterinář?“

„Používá slušnou dávku ketaminu současně s valiem přímo do žíly. Pak malý elektrický šok a není nikdo, nikdo, kdo by ho kdy identifikoval.“ Dixon odbočil z potemnělé cesty na blátivou, špinavou silnici a zpomalil, aby zadní část vozu nešla do smyku.

„Veterinář?“ Boldt byl ohromený. Najednou si musel znovu rozmyslet linii svého vyšetřování. Nový začátek. Na nic jiného se nevzmohl.

„A ještě něco. Jakmile jsem zjistil ketamin v těle, věděl jsem, co mám hledat. Řekl jsem ti, že jsme uchovali nějaké vzorky tkáně z obětí, které zemřeli vykrvácením?“

„Daffy mi to řekla.“

„Uchováváme spoustu věcí, jen tak pro případ. Třeba jako tento.“

Auto jelo ztěžka, mělo potíže s pohonem. Více než jednou měl Boldt sto chutí se nahnout a chytit volant, ale Dixon zvládal obojí, řízení i povídání. „Ve dvou ze třech případů byl použit vicryl. Je to vlákno na vnitřní šití vyráběné firmou Ethicon. Ale vicryl, který byl použit v případě Petera Blumenthala a Glendy Shermanové, byl jiného typu. Nebyl vhodný pro lidi. A jizva měla velké stehy. Jakými se šijí koně, krávy, možná gorily, ale rozhodně ne člověk. Jde o to, že velký steh se může uvolnit. Uzly nevydrží. Když se jedná o ledviny, řekněme, že je jím podvázaná tepna, a uvolní se to, tak se 55 procent krve vylévá do

střev. A pak je člověk hodně rychle mrtvý. Opravdu rychle. Třeba jde po ulici a najednou se skácí. Tak byla nalezena Shermanová. Ještě mě posloucháš?“

Na levé straně před nimi zářilo červené světlo jako svíce. Dixon přibrzdil a zamířil směrem ke světlu.

Zpomalil. Míjeli spoustu vyjetých stop od pneumatik. Na místě rozhodně nebudou mezi prvními.

„Veterinář?“ zopakoval Boldt. „Můžu si zavolat?“ zeptal se, už když zvedal telefon, aniž čekal na Dixieho souhlas. Daphne chytil až na třetí pokus. Byla u Sharon. Starala se o Agnes Rutherfordovou.

„Jak ti je, když pracuješ přesčas a nikdo tě nezaplatí?“ položil jí řečnickou otázku. Hned pokračoval. „Není to chirurg, ale veterinář. Dixie má důkaz. Sežeň La Moiu. Udělejte stejný seznam jako ten z Lékařské komory. Všechny místní veterináře, kteří by přicházeli v úvahu. Zkus některé vyloučit. Taky zjisti způsob distribuce drogy jménem…“ Podíval se na Dixieho.

„Ketamin.“

Boldt to zopakoval. Dodal: „Kruh se zužuje, Daffy. Už se našly kosti.“

„Najdu La Moiu. Budeme v kanceláři.“

„Chci psychologický profil,“ připomenul ještě Boldt, ale telefon už byl hluchý. „Bohužel nic,“ řekl si Boldt a zavěsil.

„A ještě něco,“ oznámil Dixie hrdě. „Ethilton, materiál pro vnitřní šití, a pak něco, čemu říkáme pokračovací uzavírací steh. Teď mluvím o Chapmanové a o těch snímcích, které jsi bral k doktorce Light Horseové. Dostal jsem tvůj vzkaz. Má pravdu, co se týče techniky užívané při sešívání. Všechno shodou náhod odpovídá veterináři: používají tenhle způsob šití, protože je pevné. A jeho prozradilo. Praváci ho vždycky šijí zprava doleva a leváci zleva doprava. Tenhle byl zleva doprava.“

„Levák?“ zeptal se Boldt vzrušeně. „To nám zúží okruh podezřelých, i když informace, jestli je člověk pravák nebo levák, není zrovna to, k čemu máme přístup.“ Uvědomil si, že to bude vyžadovat hodně lidí, aby toho chlapa chytili.

„Myslel jsem, že tě to bude zajímat.“

Boldt přikývl, ale zároveň přemýšlel, jak bude složité všechno vypátrat a ověřit. A když se začnou vyptávat, jen mu nahrají, aby uklidil stopy a zavřel krám. Nejdřív potřebují vůz a potom tažného koně.

Potřebovali nůžky, které podle Dixieho spojovaly poslední dvě oběti. Potřebovali svědka. I mrtvého.

„Jsme tady,“ řekl Dixie a zajel autem k okraji cesty.

*

Vzduch neuvěřitelně krásně voněl a zvuk valící se vody, který se ozýval ze tmy, mu připomněl dobu před dvaceti lety, kdy s Liz objevovali poloostrov. Dvoustopá vozidla byla zaparkována pod nimi, jejich světla a policejní reflektory odhalovaly rozkopaný povrch, který vypadal jako měsíční krajina. Místo bylo poseto hlubokými zkušebními jámami, které mělo na svědomí žluté rypadlo. Teď stálo stranou. Když si Boldtovy oči zvykly, všiml si, že se prokousali nahoru po tomto břehu řeky, odhadl dobrých pětapadesát metrů výkopu. Světla byla zaměřena na hrob, hrozivou černou jámu, která vypadala jako obrovská ústa strnulá v polovině výkřiku. Bylo tam možná deset lidí, samí muži, shromáždění okolo prohlubně. Někteří se opírali o lopaty, jiní byli v uniformách bezpečnostní služby a většina z nich popíjela kávu z plastikových šálků.

Jejich pozornost byla zaměřena na díru v zemi a její obsah, který byl pro Dixona a Boldta stále ještě neviditelný. Jak sešli trochu níž, zvuk řeky zesílil. Už nezněl příjemně a klidně. Čím blíž byli k té díře, k tomu hrobu, tím byl zvuk hrozivější. Dva ze čtyř válců stále běžely. Světlo působilo jako modrý opar, jako iluminace na fotografii nebo ve filmu.

Cestou se vyhýbali ostatním jámám. Jeden muž z šerifovy kanceláře se jim sám představil. Toto místo bylo mimo hranice města, mimo pravomoc Boldta, ale přesto stále v King County, a proto v rámci pravomocí doktora Ronalda Dixona. Právní kličky by mohly přinést problémy všem zúčastněným, pokud by přišlo na otázky moci a území. Boldt měl toto vše na paměti a nechal mluvit Dixieho. Zástupce šerifa byl příjemný člověk. Požádal, jestli by ho mohli do problému zasvětit. Dixie mu řekl jen tak málo, kolik

bylo potřeba. Vynechal únos Sharon Shafferové i možné souvislosti s krádežemi orgánů. Boldt mu byl vděčný. Do dnešního dne se jim podařilo vše uchovat v tajnosti před tiskem. Tisk by se pro ně mohl stát noční můrou.

Začala se snášet lehounká mlha. Boldt si zvedl límec. Jeden ze členů skupiny mu nabídl plášť do deště, ale Boldt ho odmítl. Řada terasovitých schodů až k částečně odkrytým kostem byla vykopána ručně. Boldt byl netrpělivý. Tohle místo může být místem první vraždy, možná první krádeže orgánu. A také může skrývat klíč k charakteru a metodám vraha. Vrazi a lupiči obvykle udělají chyby napoprvé. Časem, jak se zdokonalují, chyby mizí. Jak se otvor před nimi zvětšoval, viděli různé půdní vrstvy. „Dejte pozor,“ varoval je jeden z mužů. „Je to podemleté! Dole není dost země, aby vás to udrželo. Zůstaňte na terasách.

Poslední krok je přesně tam, kam jste se odvážili.“ Zdálo se, že lopata prorazila tenkou vrstvu zeminy, která stále držela zbytky kostry, a vytvořila díru. Pod ní bublala šedá pěna tmavé nelítostné hrozivé řeky.

Trochu vody se už dostávalo na povrch. Přes hukot slyšeli další varování: „Tady dole je to nebezpečné. Ta puklina, kterou vidíte, je od mé boty!“

Dixie vstoupil na první terasovitý výběžek a stál v té otevřené jámě zhruba po kolena. Boldt ho následoval. Drželi se vedle sebe bok po boku. Dixie se natáhl a někdo mu podal silný reflektor velikosti malého kufříku. Rozsvítil ho a ozářil lebku, jejíž prázdné oční důlky zíraly přímo na něj. Boldt jasně viděl paži a část nohy. „Je krásná,“ ozval se Dixie.

„Když myslíš,“ odpověděl Boldt.

Dixie posvítil na její končetiny a odříkával si názvy kostí, které viděl: „Humerus, rádius, ulna, tarsus, metatarsus.“ Když došel až k prstním článkům, náhodně zamířil světlem Boldtovi do očí. „Lebka a pánev a většina zbývajících žeber. Máme štěstí.“

Boldt se natáhl a stáhl světlo zpět na předmět jejich zájmu. „Ona ale ne,“ pomyslel si. Nahlas řekl: „U

každé vraždy jsou vždycky dva svědci.“

„Teď kdyby nám jen řekla, kdo je ten druhý,“ posteskl si Dixon.

„Náš doktor Zloděj,“ pronesl Boldt klidně. Už o tom nebylo pochyb. Dvě žebra byla ostře odříznuta, jejich konce jasně chyběly. Celá část hrudníku byla odříznuta, téměř připomínal prázdnou krabici.

Členové pátrací skupiny, jejichž žhnoucí, špinavé obličeje lemovaly uzávěru, se dívali dolů do hrobu.

„Tak se dáme do práce,“ oznámil Dixon.

30

Elden Tegg seděl na chatě skoro v přítmí, protože pokoj osvětlovalo pouze jediné světlo z vedlejšího pokoje. Chyběla mu Pamela. Byla pro jeho práci téměř nepostradatelná. Bez ní bude celá akce složitější, i když ne úplně nemožná. Ale i tak se na ni zlobil, že s tím nechtěla mít nic společného a že ho nutila, aby to před ní skrýval.

Tegg se rozhodl, co provede s Michaelem Washingtonem. Zodpovědnost za svoje řešení si rozhodně nepřipouštěl. Vinil ostatní. S policií musí počítat a neměl sebemenší zájem stát se objektem vyšetřování.

Obviňoval také Washingtona samotného, stal se obětí vlastní pošetilosti. Duševně se připravoval na úkol, který stál před ním, a pociťoval stimulující teplo ve své mozkové kůře. Byl plný energie. Byl připraven.

Zamířil chladnou nocí směrem k psinci, přitahován štěkotem, jako je matka přitahována pláčem dítěte.

Jakmile odemkl a otevřel dveře, Felix, který se mohl pohybovat, i ostatní psi zmlkli. Tegg stál před Washingtonovou klecí, v jedné ruce lékařský kufřík, v druhé dálkové ovládání obojku. Washingtonovy planoucí, ustrašené oči prozrazovaly člověka zmoženého hrůzou. I když byl Tegg sám velmi rozrušený, z mladíkova stavu neměl žádnou radost a nemohl s tím nic dělat. Věděl, jaký osud ho čeká? Sharon vypadala také vyděšeně. Všichni v tom jedeme, pomyslel si Tegg, všichni jsme spojeni.

Zamával ovládáním. „Nechcete, abych tohle používal, že ne?“

Washington odpověděl skrz náhubek a kupodivu mu přes něj bylo jasně rozumět. „Kdo vám dal právo tohle dělat? Kdo z vás udělal Boha?“

Tegg měl sto chutí stisknout ovládám a dívat se, jak se Washington po ráně proudem svíjí. Ale neudělal to. Cítil potřebu na otázky odpovědět, když už kvůli ničemu jinému, tak aby slyšel vlastní vysvětlení.

„Dělám to, co uděláno být musí. Všichni to tak děláme. Všichni musíme něco obětovat. Bez obětí se to rozhodně neobejde.“

„Ale vy jste podvodník, nejste lékař. Sám jste mi to řekl. Jste veterinář. Doktor přes zvířata! Jak si můžete na něco takového hrát?“

„Hrát?“ Teggovi se rozechvělo chřípí a oči mu hořely. Psi, kteří plni očekávání dychtivě poskakovali ve svých klecích, náhle zmlkli jako na povel. Najednou se rozhostilo mrtvolné ticho.

Tegg tlačítko na ovládám přece jen stiskl. Černoch začal poskakovat po kleci jako loutka. Sharon neslyšně ječela. Psi štěkali.

Tegg přestal. To stačí. Washington se skácel na beton s neuvěřitelnou erekcí.

Tegg se otočil k Sharon. „Co si o tom myslíte?“ Narážel na mladíkovu erekci, ale ona se nedívala.

Schoulila se a jen se třásla.

Washington byl tak oslabený, že se nemohl rychle pohybovat, perfektní cíl.

Tegg použil uspávací pistoli se silnou dávkou valia. Ketamin mu nedá, dokud ho nebude mít v laboratoři.

„Bude jen spát, to je všechno,“ řekl jí očividnou lež. Kolikrát řekl stejnou větu majitelům zvířat? Podivný eufemismus. Washington se ani nepokusil odstranit jehlu z vpichu. Jeho vůle byla zlomena. Překvapivě právě tohle ranilo Tegga nejvíce.

*

První řezy proběhly hladce. Měl bych to nahrávat na video, pomyslel si. Pacient ležel před ním s dvaceticentimetrovou ránou v hrudi. Tegg znovu zatoužil po Pamelině pomoci a podpoře. Byl na ní závislý. Nepříjemný pocit, podivná vazba, kterou nebyl schopen dost dobře přijmout.

Pečlivě promýšlel postup operace, protože přesně tady udělal před dvaceti lety chybu. Myšlenka na policii se teď z jeho hlavy vytratila. Vytratil se i přechodný vztek na Pamelu. Snažil se přes všechno přenést, aby měl v mysli klid a mohl začít.

Zkontroloval každý detail: rozdělí hrudní kost pilkou, upevní otvírač hrudního koše, otevře hrudní koš, otevře osrdečník, najde a zastaví činnost všech tepen a žil vedoucích ze srdce a do srdce, propláchne srdce studeným roztokem, okolo srdce dá led, urovná všechny žíly a tepny, vyjme srdce a dá okamžitě do ledu. Byl sám potěšen, jak snadno odrecitoval jednotlivé kroky. Není to tak strašně těžké. Jedno za druhým. Zkontroloval, jestli má po ruce všechny nástroje, které by mohl potřebovat. Měl. Teď může začít.

Zapnul pilu na hrudní kost. Ketamin, valium a versed muže uvolnily a paralyzovaly, ale levé oko se otevřelo a nepřítomně zíralo. Z těch očí byl Tegg šílený. Bez Pamely po boku, ke které obvykle hovořil a které popisoval každý detail práce jako pilot kontrolující seznam, najednou zjistil, že se dívá do těch očí a vede monolog. Elektrická pila hlučně vrčela. Muselo se na ni tlačit nahoru, aby se rozřízla kost, ale stejně tak při tom musel dávat pozor, aby nedošlo k porušení tkáně pod ní, k porušení srdce. Když hrudní kost rozřízl, zatlačil pilu pod dolní okraj, do hrudního koše, vtlačil hrot do otvoru a ten jej přijal.

Přesně tohle před dvaceti lety pořádně nezvládl. Teď, když držel pilu v ruce, mu to připadalo jako včera.

Úplně stejné, jako by se ten den vynořil z jeho nejhlubšího podvědomí. Jeho mysl si s ním zahrávala: na operačním stole nebyl Washington, ale Thomas Kent. Měl otevřené oči. Vypadal, že už je mrtvý. Jednu chvíli Washington, druhou Thomas Kent. A pořád dokola: černá kůže, světlá kůže, pozitivní, negativní.

„Jste podvodník!“ vzpomněl si jasně na mužova slova. Ale já nejsem, pomyslel si. Dokážu vám to. „Pila polyká hrudní kost.“ Pamatoval si, jak to popisoval a předváděl na mrtvolách v pitevně, nikdy žádné

zadrhnutí. Pamatoval si, jak nesčetněkrát asistoval Millingsfordovi. Nikdy žádná nesnáz.

„Přestaň zírat,“ obořil se na pacienta. Neobtěžoval se s tradiční anestezií, stejně to byla Pamelina práce, a Washington ji nakonec ani nepotřeboval. Za půl hodiny bude po všem, tak s čím si lámat hlavu.

Ale ty oči. Je snad vzhůru?

„Přestaň zírat,“ zaprosil tentokrát.

Stiskl tlačítko. Pila polyká hrudní kost. Do těch očí se podíval jen na vteřinu.

„Podvodník.“

Moc dlouho. Zapomněl pořád tlačit na pilu směrem vzhůru. Najednou vystříkla mladíkova teplá krev jako gejzír a oslepila ho. V ten moment ho znovu zaplavila řada vzpomínek. Tlačila ho stejná noční můra, se kterou žil dlouhých dvacet let? Na chvilku odstoupil a doufal, že se mu to jen zdá, ale jeho okolí, plastikové zdi a strop mu připomněly, že všechno je skutečné. Vrhl se znovu do práce. Pilu hodil doslova na betonovou podlahu. Ozvala se rána.

Pokusil se zvládnout svoji chybu, ale mělo to podobný smysl, jako by se malý Holanďánek snažil sám zastavit záplavy, jako by se člověk snažil slepit střepy ze smetiště. Rozšířil řez v hrudníku, a tím získal přístup k srdci. Rychle ránu vystlal obvazy a rukou přitlačil. Ucpal díru v mladíkově srdci obvazem a stiskl uzávěru. Chyběly mu ruce. Srdeční svorky byly vlevo, ležely tam, čekaly na něho, zíraly na něj a odrážely světlo, ale jeho ruce měly spoustu práce. Pamela! Kdyby jen… Jako v horečce pustil srdce a sáhl po svorkách. Krev znovu vystříkla jako gejzír. Začal zuřivě svorkovat všechno, čeho se dotkl. Krvácení sláblo a nakonec se zastavilo. Chvíli měl dojem, že se mu ho podařilo zastavit, ale potom se podíval na monitor a zjistil, že je mladík mrtev. V nejhlubší hrůze, ve strachu z úplné prohry, pracoval Tegg šíleným tempem.

Na hrudníku bylo příliš krve na to, aby viděl, co dělá. Jeho pohyby, obvykle jemné a cílené, se najednou změnily v malé výbuchy. Vytáhl pilku, otevřel hrudník a prsty zkoumal okolí. Orgán byl zničený. Pilka prořízla v levé srdeční komoře ránu dlouhou asi pět centimetrů. Kdyby to tak byla jen plicní tepna…

Tegg se snažil chybu ignorovat. Nebyla ani tak jeho jako spíš pilky, snažil se přesvědčit sám sebe. Srdce pečlivě vyndal. Držel ho v rukou a pomalu, vyčerpaně se svezl na podlahu. Copak ho nikdy nebudu schopen vyoperovat pořádně? pomyslel si. Ještě jeden pokus, a kdyby i ten nezvládl, co by mu Wong Kej udělal? Měl by jeho srdce, ano to je ono. Policie, Wong Kej, srdce, které držel v rukou, Pamela, která mu odmítla pomoc. Bylo to jako nějaké spiknutí! Musel se nad to povznést, překonat to. „Opakování vede k dokonalosti,“ mumlal si a díval se na srdce, které ještě stále držel. „Opakování vede k dokonalosti.“

*

Sharon Shafferová se třásla neovladatelným strachem v prostředku své klece. Tento strach se nedal s ničím srovnat. Zaprvé ji ochromila bolest. Bolest byla záležitostí toho, co člověk snese, to bylo spojeno s otázkou přístupu a volby. Rozhodla se být silná a dovolávala se své vyšší síly, aby jí pomohla. Tak daleko to došlo. Její zranění byla strašná a také bolestivá. Viděla jen na levé oko a možná to bylo štěstí, protože jediné, co viděla, byly zuřivé zlé oči neúnavných pitbullů, které ji provrtávaly. Snažila se soustředit na své silné stránky, ne na svá zranění a na to, co ztratila. Aby získala sílu potřebnou k útěku, musí využít každou svou schopnost.

Její pozornost se neustále upínala k možnosti získat svobodu. Lidé dělají chyby, dokonce i lidé, jako je on.

A ona byla připravena využít každou příležitost.

Patnáct minut poté, co Doktor opustil boudu, se dala do práce s odhodláním, které před ním nedávala najevo. Doufala, že je doktor přesvědčený o její psychické vyčerpanosti, což byl nezbytný úskok, pokud ho chtěla překvapit. Ve skutečnosti byl opak pravdou. Byla mnohem silnější, než vypadala.

Toho rána uviděla v rohu přilehlé klece, kde se zvrásněný kovový povrch budovy dotýkal pletiva, podkožní jehlu pokrytou prachem. V jejích očích to nebyla jehla, ale potenciální zbraň.

V nestřeženém okamžiku by mu s ní mohla vypíchnout oko. Oslepit ho. Skočit na něho. Až se vrátí s Michaelem, bude oslaben. Kdyby jen mohla získat tu jehlu, byla by to vhodná chvíle k útoku. Sténáním ho vlákat do klece a držet se za bok…

Potíž byla v tom, jak do vedlejší klece dosáhnout a jehlu vzít. Rozhodla se, že udělá udici z jediných dvou přístupných materiálů: z umělohmotné hadičky od výživy, kterou měla přivázanou k paži, a z provázku z pytle z režného plátna. Dobrých dvacet minut strávila rozmotáváním kousku pytle a navazováním vláken k sobě. Získala asi dva metry dlouhý provázek.

Když odpojila trubičku od jehly z paže a od láhve nad svojí hlavou, rozhodla se použít i jehlu ze své paže.

Jehla jako jehla, ale bála se, že by si toho mohl všimnout. Vždycky stál před klecí a prohlížel si ji, než klec otevřel. Kdyby si všiml, že jehla chybí, kdyby vytušil její plán, byl by všemu konec. Elektrickým šokem by ji dostal do bezvědomí a o svou „zbraň“ by přišla. Bude mít jen jednu šanci. Nemohla riskovat, že ji chytí.

Zabránila trubičce, aby kapala tím, že ji obrátila a znovu ji připnula k horní části klece. Začala si připravovat „rybářský prut“. Hadičku natáhla a na její konec uvázala režnou niť.

Slepé oko jí způsobovalo neočekávané problémy. Uvědomovala si, jak čas utíká. Za jak dlouho vrátí Michaela do klece? Čím více spěchala, tím byla nešikovnější. Rychle jí došlo, že nejdůležitější je zůstat klidná. Mít se na pozoru.

Bouchly dveře. Podívala se tím směrem ve strachu. On anebo jen vítr, který jimi lomcuje jako už tolikrát předtím. Kdyby přišel právě teď… Zaměřila se na psy, protože podle jejich chování dokázala odhadnout, jestli přichází. Nevypadalo to, že se blíží. Vrátila se ke své práci, pot jí stékal po spáncích. Na provázek navázala pár kousků jídla pro psy jako závaží. Stále se drolily a padaly. Její bezmocnost byla tak velká, že nebyla skoro schopná používat prsty. Musela přestat, zhluboka se nadechnout a pak to zkusit znovu.

Konečně udělala malou smyčku, laso, a měla tam i dostatek závaží, aby mohlo zvládnout svůj úkol.

Dveře znovu bouchly, ale psi zůstali klidní a většinou dřímali. Pot jí teď stékal po čelisti. Protáhla hadičku a provázek pletivem a dávala pozor, aby se ho nedotkla. Jakýkoli kontakt s klecí uvede do chodu obojek.

Škubla hadičkou dopředu a dozadu a snažila se posunout těžší část směrem k druhému rohu a k jehle.

Nebyla schopna pořádně odhadnout vzdálenost. Stále nahazovala směrem k jehle, ale konec provazu se nepřibližoval. Chtělo to trochu cviku. Hadička by se prohnula, kdyby ji natáhla moc. A provaz by spadl na zem, kdyby ho nedržela dostatečně vysoko. S každým novým pokusem se přibližovala k cíli.

Dveře, vítr, její představivost, všechno bylo proti ní. Čím více jí tlouklo srdce, tím víc ji bolely rány.

Smyčka zachytla jehlu! Pomalu ji přitahovala k sobě.

Najednou psi zbystřili, nastražili uši a oči jim zpozorněli. On!

On! Operované oko ji zabolelo, jak ho mhouřila. A zdravé se jí zalilo slzami, protože ho namáhala. Jehla od ní byla na půl cesty. Dělej! Zatáhla rychleji. Psi divoce skákali, byl blízko.

Klepaly se jí ruce. Přemáhala ji panika. Trhla hadičkou a ztratila jehlu v polovině vedlejší klece. Připadala jí tam viditelná jako láhev od coca-coly. Křičelo to: „Jsem tady. Ona se snaží utéct!“

Rukou zavadila o pletivo. Obojek rychle zavrčel na poplach a potom dostala ničivou elektrickou ránu.

Spadla dozadu a pustila hadičku. Proklouzla pletivem a hrozilo, že spadne do vedlejší klece. Natáhla se pro ni, ale znova se při tom dotkla plotu.

Psi kroužili ve svých klecích, úplně šílení. Přicházel! Určitě uvidí jehlu!

Nacpala všechno pod režný pytel, sedla si na něj a podívala se nahoru, jestli láhev s nitrožilním roztokem je stále na vrchu její klece. Tohle by jí prozradilo.

Pak si všimla, že jí z jehly ukápla krev na předloktí. Co dělat? Přemýšlej! Dveře se už otevíraly, stejně by už nedokázala přivázat tolik volných konců, a tak, aniž si pořádně uvědomovala, co dělá, stáhla láhev dolů a její obsah se začal vylévat na podlahu. Hrábla po plastikové hadičce, která byla pod ní, a stáhla z jejího konce provázek. Na podlaze zbyl nepořádek. Teď by to mohlo vypadat jako nehoda, zamotalo se to během spánku.

Všechny tyhle myšlenky se jí honily hlavou. Netroufla se na jehlu ani podívat. Neupozorňuj ho na ni.

Dívala se radši jinam.

Když se dveře úplně otevřely a on vešel, začala zvracet. Zbrocený krví, držel ve svých natažených rukou lidské srdce. Vypadalo tak malé. Tak žalostné.

„Ničeho se nebojte,“ řekl nahlas. Dveře se za ním hlučně zavřely. Psi přestali štěkat. Jak ucítili krev, všichni se nahnali dopředu svých klecí. Tegg popošel vnitřní uličkou. „Jen opakování vede k dokonalosti,“

konstatoval. Sharon se přistihla, že se tahá za obojek, zakázaná činnost –, ne že by se z něj chtěla dostat, což sice v podstatě chtěla, ale protože nemohla dýchat. Nekontrolovatelně jí jektaly zuby a ruce jí zmalátněly.

„Kdo byl hodný?“ zeptal se psů.

Zaječela, ale přes náhubek nevyšel téměř žádný zvuk.

„To, co vám dneska nesu, kamarádi,“ mluvil ke psům, „je ukázka člověka, ukázka dokonalosti.“ Vyzvedl kapající srdce vysoko, jako by ho obětoval. „Tak, kdo byl hodný?“ Jeho hlas zněl tak normálně! Jako když otec mluví k dětem.

Podívala se na jehlu, vypadala teď úplně bezvýznamně.

Se srdcem, které svíral v dlaních, jí řekl: „Děkujte Bohu, že jste to nebyla vy.“ Srdce trochu vyhodil do vzduchu a hravě chytil. Do jeho rukou v gumových rukavicích mlaskavě vklouzlo. Udělal to ještě několikrát za sebou jako dítě s míčem.

Prošel vnitrní uličkou. „Felixi, to je pro tebe,“ řekl psovi, když mu předtím rozkázal sednout. „Zůstaň,“ řekl.

Srdce hodil přímo před něj. „Ještě ne,“ řekl. „Ještě ne.“

Šel k hlavním dveřím. Jak je otevíral, zavrzaly. Felix se plně soustředil na kus masa před sebou. „Můžeš,“

rozkázal Tegg. Pes se po srdci vrhl a sežral ho.

STŘEDA

8. února

31

„Takže, celé dopoledne jsem telefonovala a konzultovala náš problém. S doktorem Christiansenem tady v Seattlu, Shiresem v Denveru, Rantnerem a McCulloughem v Quanticu a závěr není moc povzbudivý.

Jestliže to ten chlap udělal třikrát, tak to mohl udělat i třicetkrát. Evidentně považuje tuláky za spodinu společnosti, ale asi neví, že po jeho zákrocích umřou. Snaží se ze sebe udělat člověka, který pomáhá potřebným. Skutečnost, že vyoperoval přinejmenším dvě ledviny a jedny plíce, znamená, že nejde čistě jen o obchod. Dokazuje si tím svoje schopnosti. Je mu zhruba čtyřicet, ženatý, má děti.“

Shoswitz rozmrzele zasupěl.

„To je hrubý nástin, poručíku. Dělám rutinní práci. Snaží se asi překonat nějaký starý mindrák. U

veterináře to bývá nejčastěji fakt, že neuspěl na medicíně,“ vysvětlovala Daphne.

„Hraje si na lékaře,“ zkonstatoval Shoswitz.

„Přesně tak. Nebo mu zemřel někdo blízký kvůli špatnému transplantátu, anebo kvůli tomu, že se transplantát nenašel. A on si teď dokazuje nejen své schopnosti, ale i to, že je dost příležitostí, jak orgány

získat, a že se to už nestane nikomu jinému.“

„V oboru medicíny získal důkladné vzdělání. Možná vyletěl z lékařské fakulty a v tom tkví jeho problém.

On nebo jeho společník má kontakty s tuláky a bezdomovci. Dokáže s nimi pracovat, aniž by vzbudil pozornost.“

„Takže chceš říct,“ urovnával si Shoswitz myšlenky, „že ti tři mrtví jsou spíše výjimky než pravidlo.“

„Ano, ta možnost tu je. Cindy Chapmanová je typický příklad: odebrání orgánu, nadopování, elektrický šok a šup zpátky na ulici. Pár nešťastníků nepřežilo.“

„Třicet?“ zeptal se Shoswitz.

„Podle doktora Rantnera minimální odhad. Svou expertizu založil na pravidelně se opakujícím cyklu. Dvě z obětí, Shermanová a Blumenthal, se objevily tři týdny po sobě, což by mohlo znamenat, že se jedná o třítýdenní cyklus. Zřejmě to praktikuje už tři roky, jestli se potvrdí podle nálezů na kostech, že je to práce jednoho člověka. Vychází to na dvanáct až patnáct ročně. Možná ale i dvakrát nebo třikrát tolik.“

„A počet těl?“ zeptal se Boldt „Odpovídá?“

„Ano, naprosto. Tři mrtví, na které jsme přišli. Počítáme-li s desetiprocentní chybou, pořád dojdeme k počtu třiceti i víc.“

„Kristepane!“ ozval se Shoswitz. „Tomu chlapovi přeskočilo.“

„Ne tak úplně, poručíku,“ opravila ho. „Christiansen udělal profil jeho charakteru a došel k závěru, že to je inteligentní, příjemný člověk, společensky činný. Vidí se jako někdo, kdo je o krok dál, o pořádný krok dál, při záchraně života. Sám před sebou dokáže svou činnost absolutně ospravedlnit. Myslí si, že dělá dobrou věc. A to ho motivuje. Máme co dělat se silnou osobností.“

„Novodobý Robin Hood?“ zeptal se netrpělivě Shoswitz. „Chceš mi snad namluvit, že tenhle chlap pohlíží na to, co dělá, jako na společensky prospěšnou činnost?“

„Přesně tak. Správná formulace, poručíku. To je přesně ono.“

Ozvalo se zaťukání a dveře kanceláře otevřel uniformovaný policista. „Poručíku? Čekáme na vás.“

*

V operačním středisku bylo patnáct lidí, J. C. Adams, Butcha Danny, a všichni, kteří se podíleli na sledování, pár chlapíků z technického oddělení včetně Watsona, který se choval, jako by to bylo jeho vlastní oddělení, dvě ženy, Maria Romanellová a Trish Leidecherová, detektivové z oddělení sexuálních deliktů, kteří byli momentálně převedeni k jednotce speciálních akcí. Boldt, La Moia a Shoswitz vešli hned za Daphne.

Shoswitz rázoval po místnosti, masíroval si loket a spustil rozhodným hlasem: „Fakta jsou následující: z vozu, který jsme sledovali, byl ukraden počítač. Včera telefonovali ze zastavárny na Pine výrobní čísla počítače značky Toshiba. Časový údaj a popis počítače i mladíka perfektně sedí. Watson a jeho lidi se na to byli podívat. Taky jsme se dozvěděli, že je počítač chráněný heslem. Watsone,“ obrátil se k muži s tlustými brýlemi a masitými, červenými rty.

Když promluvil, šlapal si trochu na jazyk. „Protože neznáme heslo, nejsme ani schopni vytáhnout z harddisku nějaký soubor. Občas získáme pár dat z určitých sektorů, ale nemůžeme ani zadat příkaz.

Existují sice programy, jejichž pomocí se dají možná hesla testovat a dá se i narušit kód, ale s touhle kombinací hardwaru a softwaru je to pěkně zdlouhavý proces.“

Shoswitz ho přerušil. Ozval se potlesk. Watson si sedl. „Je jasné, že to heslo potřebujeme,“ pokračoval Shoswitz. „Je zajímavé, že do té zastavárny včera přišel člověk, který tvrdil, že počítač dal do zastavárny on. My víme, že to je nesmysl. Chtěl počítač zpátky. Řekli mu, aby přišel dnes ráno. Odpovídá popisu a díky videu v obchodě jsme ho mohli identifikovat jako řidiče zmíněné dodávky. Chceme mít řidiče pod dohledem a zároveň od něj potřebujeme získat heslo, abychom mohli údaje přečíst. Doufám, že to

vnímáte, nebudu nic opakovat. Seržant Boldt rozhodl, že nebudeme, opakuji, nebudeme toho člověka zadržovat, až se dneska dopoledne do obchodu vrátí. Budeme ho sledovat a budeme doufat, že nás zavede k větší rybě. OK? Jasné všem? Ale potřebujeme to heslo, abychom se do počítače dostali, a seržantka Matthewsová má nápad, jak to provést. Seržantko…,“ řekl a obrátil se k ní.

Daphne přehlédla skupinu a na každého se podívala. „Všem nám půjde o to, abychom podezřelého obelstili a aby nám heslo vydal dobrovolně. Každý z vás bude hrát určitou roli. Už jste byli zběžně informováni. Vysvětlím vám, jak se své role zhostíte a jak se budete k podezřelému chovat. Víme, jak ten chlapík vypadá, všichni jsme viděli video z obchodu. Budeme neustále v kontaktu. Watson bude vzadu v obchodě.“ Zadívala se do zprávy. „Měla jsem šanci záznam z videa pořádně prostudovat. Ten chlapík je nervózní a výbušný. Je jako kohout. Je zvyklý na to, že vládne, a jeho současná situace se mu nezamlouvá. Chce ten počítač. A proto nám tolik nahrává. Je podezřívavý, to znamená, že bude dobře reagovat na negativní motivaci, to je obrácená psychologická strategie. Musíme si s ním pohrávat, nechat ho smažit se ve vlastní šťávě. Budeme předstírat, že nás vůbec nezajímá. To na něj zabere. Nic nás netlačí, abychom mu z toho pomáhali. V žádném případě. Když vycítí, že se mu snažíme pomoct, odradí ho to. Pamatujte si také, že on nás hledá. Ti z vás, kteří budou v obchodě jako hlídka, se ho snažte při každé příležitosti vydráždit. To by pro většinu z vás neměl být problém.“ Smích. „Vyprovokujte ho, řekněte mu, že je kretén. Nebo blbec –“

„Jenom ho nezvěte na večeři,“ vykřikl někdo.

„Roztomilé, Meyersi. Tipla bych si, že jsi to celé vymyslel sám,“ zareagovala rychle a utnula smích, ve který Meyers doufal, a sama si tak zvýšila sebedůvěru. Podívala se Boldtovi do očí a byla ráda, že tam vidí respekt. „Jeho vlastní nejistota se mu musí vymstít. Chce ten počítač. To musíte mít stále na mysli.

Udělá, co bude potřeba, jen aby ho dostal zpátky. Řekne i heslo, pokud ho k tomu přivedeme. Bude to možná na víc pokusů. Musíme být připraveni i na to, že zmizí. Nesmíme se bát ho pustit. Ať si jde, vrátí se.“ Spousta nevěřících obličejů. „Tohle je moje parketa,“ připomněla jim. „Věřte mi, vrátí se. Pokud jsou v počítači ty informace, které si myslíme, že tam jsou, a pokud ho naše sledovací hlídky nezaplaší.“ Dala jim čas, aby si to mohli mezi sebou prokonzultovat, a potom je přerušila. „Budeme si s ním pohazovat.

Pohrávat. Musíme mu to udělat těžké.“

Boldt ji sebevědomě přerušil. „Až budeme mít heslo, zkopírujeme soubory z harddisku. To bude chvilku trvat…“

Přerušila ho. „Právě v tenhle moment bude nejvíc podezřívavý. Pak je to úkol pro hlídku v obchodě, aby vyvolala zmatek. Musí si myslet, že je to pro něj lepší. Když bude chtít odejít, ať si jde. Až budeme mít heslo, už nás to nebude zajímat.“

Boldt ji opravil: „Ale mi ho chceme chytit. Jediný důvod, proč ho necháme jít, je, že chceme, aby nás dovedl dál. Podobá se to zátahům z protinarkotického, proto tady máme pár lidí odtamtud. Potřebujeme vaše zkušenosti.“

Meyers se zeptal: „Jak víme, že tenhle chlap není ten řezník?“ Několik hlav přikývlo.

„Máme jeho charakteristiku. A tenhle nepasuje,“ odpověděl Boldt. Daphne si všimla podmračených obličejů a byla v pokušení se bránit. Boldt se na ni díval ze svého místa. „Máme důvod předpokládat, že se jedná o veterináře.“ Na chvíli se oba odmlčeli, aby ostatní mohli podobnou informaci strávit. Poprvé se o tom dozvěděli i jiní než jen Shoswitz a La Moia.

Daphne prohodila: „Máme i jiné důkazy týkající se fyzického vzhledu. Náš člověk má pravděpodobně pronikavý hlas. Podezřelý ze zastavárny ne. Také se domníváme, že jeho komplic nosí tenisky velikosti třináct a náš podezřelý má nohu velkou.

Je důležité,“ pokračovala, „abychom jeho netrpělivosti využili proti němu. Kritizujte ho, jeho zjev, jeho inteligenci, cokoli, jen abyste ho ještě víc rozzlobili. Když se bude rozčilovat, nebude schopen jasně myslet, přestane být pozorný a zaměří se na to, aby svůj hněv zvládl.“ Pak se obrátila k ženám. „Která z vás je prostitutka?“

Všichni muži se jako na povel otočili stejným směrem.

Přihlásila se Maria Romanellová. Kdo ji vybíral, měl šťastnou ruku: tmavá pokožka, vyzývavé chování,

smyslná postava. Ale stále žvýkala žvýkačku a v obličeji nebyla zase až tak moc krásná. Muži jí zatleskali.

Maria je odbyla pohrdavým, obhroublým gestem.

Daphne začala vysvětlovat. „Budeš to muset pořádně rozjet. Ne jen pro něho, pro všechny. Spoustu líčidla. Taky se odhal, ale jen kolik uznáš za vhodné. Dělej cokoli, z čeho bude skoro šílený, ale nesmíme to přehnat.“ Maria přikývla. Jeden z mužů pískl. „Musíme ho prostě zaměstnat. Udělat okolo rozruch.

Dohnat ho k myšlence, že na něm nikomu v obchodě nezáleží. Musíme se ho snažit vytočit. Maria se postará, aby mu pracovaly hormony. Čím víc podnětů bude kolem, tím bude mít míň síly, aby se soustředil na to, že po něm něco chceme. Musíme ho dovést k tomu, že on nabízí. Že je to všechno jeho nápad. Když to dobře zahrajeme, tak nám to heslo řekne a ani o tom nebude vědět.“

„A když to nezvládneme,“ řekl Boldt, „znamená to, že jsme zmařili pořádnou šanci.“

Daphne se podívala na hodinky. „Zastavárna otevírá v deset, to znamená, že máme hodinu, abychom se tam dostali. Nějaké otázky?“

Zvedla se jedna jediná ruka. Zase Meyers. Daphne kývla.

„Přemýšlel někdo o tom, co když si postaví hlavu a bude laptop tvrdě vyžadovat?“

Odpověděl Boldt: „Budeme mít jeden stejný. A když se pokusí o nějaké loupežné přepadení, tak je vyměníme a dáme mu ten špatný.“

„Ještě něco?“

Žádné další ruce. Daphne cítila, jak se potí, když se dívala na poručíka a čekala na jeho reakci. Shoswitz své lidi přejel pohledem. Váhal, ale nakonec přikývl. Boldt se na ni letmo podíval a Daphne zahřál pocit sounáležitosti.

Když ho míjela, zašeptala: „Co si o tom myslíš?“

„Jsem rád, že jseš na naší straně,“ odpověděl potichu.

Myšlenkami se vrátila k Sharon. To bylo jediné, na co teď dokázala myslet. Co s ní asi je? Odkud je ten muž ze zastavárny? A jaký osud čekává Sharon, jestli nezvládnou úkol, který je před nimi?

32

Sekretářka odešla na oběd.

Pamela zamkla přední dveře a na okénko dala ceduli ZAVŘENO, vrátíme se za hodinu, protože potřebovali operovat a nechtěli být rušeni. Ale ve skutečnosti to nebyl jediný důvod, proč zamkla. Také kvůli soukromí, zamčené dveře držely zákazníky venku a je naopak uvnitř, byli zamčeni spolu. A měli práci.

Za poslední tři dny zhubla celé kilo. Zázrak! A příčinou byl rozhodně on. Přepnula telefon na záznamník, rozepnula si horní knoflík košile a vydala se do kanceláře. Kdyby měla být sama před sebou upřímná, dělal jí starosti. Nebyl ve své kůži. Dnešní den strávil ve své kanceláři, zavrtaný do lékařských časopisů a učebnic. Odmítl prohlédnout několik pacientů, práci přenechal jí.

Zaklepala.

„Dále,“ zavolal hrozivým hlasem, který jí připomínal otce. Ne, dneska opravdu nebyl ve své kůži. Otevřela dveře.

Seděl za stolem a vypadal ustaraně. Jiní by to na něm třeba nepoznali, ale ona ho znala lépe. Nervózně

se hladil po bradě. „Co ten toulavý pes?“ zeptal se. „Co je s ním?“

„Obvolali jsme všechno možné. Nikdo ho nehledá. Tak dneska odpoledne poputuje do útulku.“

„Do útulku? Ale tam ho během tří dnů zničí. A já jsem mu zachránil nohu!“ namítl.

„Chata? Máte na mysli chatu? Chcete ho tam vzít?“

„Můžeme začít operovat?“ zeptal se místo odpovědi.

„Jsou to zauzlovaná střeva. Rutina. Všechno je připravené.“ Pak jakoby náhodou dodala: „Zamkla jsem.

Telefony jsou přepnuté na záznamník.“ Přemýšlela, jestli si všiml jejího výstřihu. Nezdálo se. Rozepnula si tedy i druhý knoflík.

„Výborně,“ řekl, když se zvedal ze své černé kožené židle. „Ale to teď dělat nebudeme. Připravte toho tuláka na operaci hrudníku.“

„Prosím?“ zeptala se nechápavě.

„Připravte toho toulavého psa. Hned.“

Za pár minut stáli vedle sebe připraveni na první řez. Strašně dlouho si zvíře prohlížel.

„Doktore?“ přerušila ticho. Nasupeně se na ni podíval. Sklouzl očima na její prsa a řekl jí, aby se zapnula.

„Nejsme na pornoshow. Máme tu práci. Vlastně ne! Já mám práci. Zvládnu to sám.“

„Cože?“ zalapala po dechu a začala lovit knoflíky.

Rozhlédl se po místnosti. „Přineste mi led.“

„Led?“

„Okamžitě!“

Odešla z místnosti do malé kuchyňky. Z mrazáku vyndala led. Ze sálu zaslechla vrčení. Pila?

„Fyziologický roztok!“ zakřičel nahlas. Musela pro něj jít do vedlejší místnosti. Ale hledala ho déle, než jí bylo milé. Rychle spěchala zpátky na sál, protože ji vždycky vinil z problémů, které se vyskytly, i když ji třeba sám předtím poslal pryč, aby něco udělala. „Kde je fyziologický roztok? Penicilin! Kde je led?“

opakoval přísně.

Když vyšla zpoza rohu a uviděla ho tam stát, náhle se zastavila. „Bože!“ vyklouzlo jí, protože uviděla otevřenou hrudní dutinu.

„Skvělá práce,“ prohlásil pyšně. „A rychlá!“ Otočil se k ní s nataženýma sepnutýma rukama. Držel v nich ještě tlukoucí, vyoperované psí srdce.

33

Když Donnie Maybeck vstoupil do zastavárny, neměl ani nejmenší tušení, že každý jeho pohyb, každé slovo natáčí policie. Ani by ho nenapadlo, že všichni v obchodě, sukně s rozparkem, páchnoucí levnou voňavkou, rádoby Jimi Hendrix a pár dalších, kteří obléhali pultíky, jsou převlečení policajti.

Ani že ten chlupatý pacholek v tílku, který mu byl tak nepříjemný, je z oddělení vražd a jmenuje se Lou Boldt. Muž za pultem měl být Hymie Monros, ale Hymie schůzku zmeškal, protože ho skolil astmatický záchvat, což ho nakonec dohnalo na pohotovost. Daphne s pomocí Shoswitze přemluvila Boldta. Boldt,

který byl známý svou nechutí k jakýmkoli činnostem tohoto druhu, argumentoval tím, že si ho možná pamatuje z pronásledování u benzinové pumpy.

Shoswitz dostal svoje pokyny, jak Boldta přemluvit. „Bylo pozdě odpoledne,“ vysvětloval. „Stmívalo se, byla už skoro tma. Pršelo. Běžel jsi, což znamená, že jsi měl skloněnou hlavu. A byla to dodávka, která nemá okna ani vzadu, ani po stranách, jen u spolucestujícího. Ale jak jsi sám řekl, až tam ses nedostal.“

Boldt tušil komplot.

„A co postranní zrcátko,“ nedal se Boldt. V tu chvíli mu došlo, že jsou na něj domluveni a že Daphne udělila poručíkovi pár rad. Shoswitz se vytasil s fotografií z pronásledování od benzinové pumpy, kterou pořídil J. C. Adams. Bylo na ní jasně vidět, že vůz postranní zrcátko neměl. V podstatě opravdu neexistoval způsob, jak by ho řidič mohl zahlédnout, tím se také vysvětlovalo, proč zamkl dveře u spolujezdce tak pozdě. Na tu stranu neviděl, tudíž nedělal nic, dokud neuslyšel, jak Bold zkouší dveře vzadu.

Boldt, kterého nervozitou svědilo celé tělo, právě znovu říkal podezřelému: „Ty idiote, to by moh přijít kdejakej blb z ulice a zeptat se, jestli máme počítač Toshiba, a pak tvrdit, že je jeho.“ Boldt měl v ústech obrovský kus růžové žvýkačky. Vypadalo to, jako když má absces. To byl Shoswitzův nápad. „Přečti si tu zatracenou ceduli.“

„Tak mi ho aspoň ukažte.“

„Ukaž nejdřív potvrzení,“ snažil se Boldt držet Daphnina scénáře, i když to bylo složité. Co když se mýlila?

Co když to přeženou a chlapíka ztratí? „Ukaž mi potvrzení, pak ho dostaneš, ale jen jestli máš peníze.“

„Peníze mám,“ ozval se muž nasupeně a vytáhl tlustý balík bankovek.

Zatracený peníze, pomyslel si Boldt. Dělalo se mu špatně, jen jak se na ně podíval. Měl chuť toho chlapa zavřít. Hned. Proč čekat? „Peníze ti bez potvrzení nepomůžou,“ varoval ho. „Cedulku, chlape. Přečti si tu pitomou ceduli.“

„Ale já sem to potvrzení ztratil,“ protestoval chlapík a jeho bledý obličej začal rudnout zlostí. Měl strašný dech, ta slepá žena, Agnes, se o tom zmiňovala. Držel před pusou volně ruku, a tím napůl zakrýval své zuby, nejhorší zuby, jaké Boldt kdy viděl.

„Tak mám pocit, že jsem asi první, kdo ztratil to zatracený potvrzení.“

„Možná neumíš číst,“ ukázal Boldt na ceduli. „Jseš slepej, nebo jen obyčejně pitomej?“ Začínalo se mu to líbit. Výborně si odreagovával svůj vztek.

K Boldtovi se přes pult nahnula jedna z žen a laškovně řekla: „Čau, zlato. Budeš s nim tady onanovat celej den? Měla bych pár šutrů, který chci dát do frcu.“

„Vypadni,“ štěkl na ni Maybeck.

„Běž do prdele,“ otočila se k němu. „S tebou se nebavím.“

„Momentík,“ odpověděl jí Boldt.

„To sou fakt tvoje zuby?“ zeptala se Maybecka. Maybeck se k ní otočil a hranou dlaně jí vrazil do ramene.

Zavrávorala, ale okamžitě na něj udělala zdviženým prstem výmluvný posunek.

„Tohle si nech vod cesty, fešáku,“ ozval se Boldt. „Seber se a táhni někam jinam. Fofrem!“ Měl hrůzu, když to říkal, ale držel se Daphnina návodu.

„No, no,“ bránil se muž a zvedl obě ruce, jako by žena klopýtla sama od sebe. „Jsem absolutně klidnej, pane.“

„Jestli na ni sáhneš, prohodíme tě dveřma a ani se nebudu obtěžovat je otevřít.“

„Ty a kdo ještě?“ zeptal se chlapík.

„Kdo je další?“ Zavolal přes jeho hlavu a úplně ho ignoroval. Prohlédl si Marii Romanellovou. Sukně připomínala velikostí spíš dámský kapesníček a nohy v černých punčochách měla snad kilometr dlouhé.

„Jaký kameny?“ zeptal se jí.

Jejich muž ji taky pozoroval. Skoro slintal blahem.

Meyers se přestal kontrolovat a bušil do elektrické kytary tak hlasitě, že Boldt ani nemohl soustředit myšlenky. Zahulákal na něj, aby toho nechal.

„No tak,“ zkusil to podezřelý znovu.

Boldtovi spadl kámen ze srdce. Zdálo se, že Daphnin plán vycházel. On by to byl nikdy takhle nedělal. Za nic na světě. Řekl důrazně, jako učitel, kterému dochází trpělivost, „můj šéf to řek včera jasně: ztratíš lístek, přijdeš, až vyprší lhůta a koupíš si ho za minimální cenu. Když to do tý doby nikdo nekoupí, je tvůj.

To jsou pravidla. Ale řeknu ti, ten laptop se tu dlouho neohřeje, takže to vzdej.“

„Co kdybyste udělal výjimku.“ Nabídl Boldtovi dvě dvacetidolarové bankovky, které žmoulal v ruce. „Šlo by to?“

„Dej si to podělaný spropitný pro taxikáře do kapsy, kámo. Budeš ho potřebovat. Jseš na špatný adrese.

Poslyš,“ připustil, „jedinou výjimku, kterou bych moh udělat, je, že by zákazník popsal předmět tak dokonale, že by bylo jasný, že patří jemu. Ale laptopy mi přijdou všechny stejný. O počítačích nevím ani ň, takže si v rejži.“

„Nejsou stejný.“

„Já myslím, že jo.“

„Diamanty,“ přerušila je Maria a předklonila se tak, aby jí muž viděl do výstřihu. „Diamantový náušnice.“

Podívali se oba dva. „Vypadni,“ řekl jí muž, ale bylo vidět, že to nemyslí vážně.

Upravila si blůzu. „Čum jinam.“

„Za chvilinku, miláčku,“ odbyl ji Boldt. Přesunula se na stoličku, kde se posadila s roztaženýma nohama.

Meyers praskl strunu na kytaře. Kdo by mu to mohl mít za zlé?

Podezřelý stále ještě na Marii zíral, když potichu řekl: „Kristepane, to je ale balení.“

„To bych řek,“ souhlasil Boldt. To je sblížilo. Boldt mohl trochu zmírnit.

„A co když můžu dokázat, že je můj?“ zeptal se Boldta.

„Myslíš výrobní číslo, nebo něco takovýho? Možná. Dělali jsme i podivnější věci.“ Naskytla se šance, kterou musel využít. A jestli mu ten chlap opravdu řekne výrobní číslo, bude muset změnit přístup. Nebo by mohl předstírat, že to jde dozadu zkontrolovat, a tam podle čísla „zjistit“, že je počítač kradený.

Zkrátka něco udělat musí. Nastal rozhodný moment. Bylo mu zase horko. Zajímalo ho, jestli si ten chlapík všiml, jak se potí. „Znáte ho?“

„Vím něco lepšího, než je výrobní číslo. Heslo. Kdo jinej, kromě majitele by znal to podělaný heslo?“

„Heslo, o čem to kčertu mluvíš?“

„Ta věc bez hesla nefunguje.“

„Děláš si ze mě srandu?“ Boldt zavolal na La Moiu, který měl na sobě taky ušmudlané tílko. „Hej, Benny!

Slyšels o počítačovejch heslech?“

„Heslech? To jsem myslel, že je ňáká zábavná show v televizi!“ zasmál se. „Zeptej se Deloris, je vzadu. Jí jediný to tady trochu myslí.“

Maria zavolala na La Moiu. „Hej fešáku? Zajímaly by tě moje diamanty?“

„Nemůžu vod nich vodtrhnout voči, zlato,“ zavolal na ni zpátky. Ležérně se zvedla ze stoličky a přesunula se k němu. Cestou se otřela o podezřelého, aby se tolik nezabýval tím, že Boldt zmizel vzadu. Meyers vyluzoval na kytaře zvuky připomínající start tryskového letadla. La Moia na něj sypal jednu nadávku za druhou, dokud Meyers kytaru neztlumil.

Boldt si otřel čelo, jakmile se dostal do zadní místnosti. U laptopu sedělo několik techniků. Několik draze vypadajících fotoaparátů bylo zamčeno v jakýchsi drátěných skřínkách. Ve vzduchu se vznášel oblak cigaretového kouře. Pocházel od majitele obchodu, který seděl v rohu na sedačce a kouřil jednu za druhou. Vypadal nervózně.

Technici laptop spustili, kurzor blikal na řádce, kam se mělo zapsat heslo. Daphne k němu spěchala.

„Vedeš si skvěle. Teď mu řekni, ať ti na kus papíru přesně napíše jednotlivé kroky a že se Deloris pokusí uvést laptop do chodu. Musíš ho přesvědčit, že ho ani nikoho jiného k počítači nepustíš. Žádné výjimky.“

„Jasně, žádné výjimky,“ zopakoval Boldt. Cítil se přetažený. „Už chápu, proč lidi kouří,“ řekl s pohledem na nervózního majitele a vrátil se zpátky do obchodu.

Jeden z tajných zakřičel: „Jste snad na ňáký zkurvený dovolený nebo co? Chci ňákou obsluhu, kurva!“

Maria se k němu obrátila: „Jestli to myslíš vážně, tak mám pár známejch, který tě vobsloužej. Ale nebude to levný.“

„Starej se vo svý.“

„To je základní věc, jestli jseš v tom novej.“ Dál se už zase věnovala La Moiovi ve snaze prodat mu své

„kameny“.

Boldta to tak pobavilo a také byl překvapený, jak jsou jeho lidé přesvědčiví, že na něho musel podezřelý zavolat, aby si ho vůbec začal všímat, což pracovalo v Boldtův prospěch. „Tak co?“

Meyers přešel na příšerné ztvárnění „Purple Haze“ a hrál ho neskutečně falešně. Do obchodu vešla žena, která měla místo očních řas kuchyňské smetáky, a prohlížela si nehty. Její pleť připomínala kůži ze staré boty.

Boldt z ní neměl radost. Nechtěl tu teď žádné civilisty. Mohla by si všimnout, že on a La Moia jsou noví.

Bold šel do zadní místnosti a požádal majitele, aby dopředu šel někdo z jeho lidí. Majitel souhlasil. Jeden z jeho zaměstnanců se začal ženě věnovat.

Boldt se vrátil k podezřelému, který viditelně ztrácel trpělivost. Na Meyerse alias Jimmyho Hendrixe zavolal: „Kupuješ to? Tady nejsi ve zkušebně.“ Podezřelému sdělil netrpělivým tónem: „Musíte mi ukázat dva průkazy totožnosti a napsat, jak se to dělá s tim heslem.“

„Můžu to udělat místo vás.“

„Ty ses pomát, v žádným případě. Umíš číst? Poslouchals vůbec? Platěj určitý zákony a taky naše vlastní pravidla. Je ti to jasný. A nechci s tebou strávit celej den, buď to chceš, anebo ne.“ Posunul před něho kousek papíru. Obrátil se na dalšího „zákazníka“ se slovy „Čím posloužím?“ a tvářil se, že se s podezřelým nebude dál zabývat. V ten moment podezřelý promluvil: „Chápu.“ Začal lovit náprsní kapsu. „Ale mám jenom jeden průkaz s fotkou.“

Boldt po té tašce hrozně toužil, potřeboval znát jeho jméno a byl by schopný pro to udělat cokoli. Místo toho se musel tvářit, že absolutně nemá zájem. „Nechci ty ptákoviny dělat dvakrát, tak napiš ty instrukce jednoduchý. Jasný? Pro mě za mě si můžeš přijít až po tý lhůtě, mně je to fuk. Lidi jako ty mě fakt serou.“

Podezřelý mu podal otevřenou náprsní tašku. Boldta nenapadlo, jak bude těžké skrývat nadšení. Cítil se skvěle. Donald Maybeck, mumlal si pro sebe, když si zapisoval jméno, adresu a příslušné údaje. To je to vzrušení, které zažívají hráči pokeru. „Pane Maybecku, máte třeba kreditní kartu,“ řekl. „Potřebuju ještě něco.“ Boldt se musel kousat do rtů, aby se nesmál. Měl sto chutí mu říct, že večer o něm bude vědět víc

než vlastní máma. Kreditní kartu měl, u Shell Oil. Jméno: Donald Maybeck. Budu o vás vědět všechno: daně, dluhy, příjem. Stanete se veřejným majetkem.

Bylo to pro něho jako pro policajta strašně těžké, aby peněženku vrátil přes pult, aniž by se podíval na zbytek. A ještě na sobě nesměl nechat znát ani stín radosti. Znova začal hrát naštvání, tenhle idiot ho zdržuje od manželky a dítěte, a když se Maybeck dal do psaní instrukcí, posunul se Boldt za pultem k dalšímu zákazníkovi. Pokusem vítězoslavně se rozesmát potlačoval jen stěží. Nakonec musel předstírat kýchání, aby se mohl odvrátit. Zhluboka se nadýchl, uklidnil se a obrátil svou pozornost na kolegu v roli zákazníka.

Meyers na něho zahalekal: „Hej, tlouštíku! Dám ti dvě pětky za kytaru a bednu.“

Boldt na něho zavrčel: „Počkej, až na tebe přijde řada.“ Ozval se La Moia: „Ty hovado, dej bacha, komu říkáš tlouštíku. Polož tu kytaru a mazej z krámu. Fofr!“

„Polib si prdel,“ zakřičel na něho Meyers zpátky. Zesílil zvuk, uhodil do strun. Ozval se ohlušující akord.

Maria se k němu vydala. Hrdinně se postavil. Dala mu ruku do rozkroku a silně zmáčkla. „Bolej mě z toho uši, Beethovene. Tak si ty bolístky trochu vyměníme.“ Znova zmáčkla.

Boldt z toho byl šílený jako všichni v obchodě. „Ven,“ zařval La Moia. Meyers odešel celý rudý, což rozhodně nebylo součástí jeho role.

„Mám to,“ zavolal Maybeck na Boldta a mával papírem. Boldt si uvědomil, že kdyby ho přivedli k výslechu a chtěli by po něm heslo, nikdy by ho dobrovolně neřekl. Teď tady s ním před Boldtem mává jako babča s vlajkou při oslavě Dne nezávislosti. Tak ber! zdálo se, že říká. Jak se Boldt k tomu kousku papíru přibližoval, srdce mu bilo čím dál rychleji. Konečně ho vzal do ruky. Ale ke svému údivu zjistil, že Maybeck ho nepouští. Stáli tváří v tvář. V mužových očích nebyl žádný výraz. Jako by se člověk díval do černé díry.

Jeho dech byl strašný. Boldt si znova připomněl vyprávění Sharoniny spolubydlící. Byl to ten chlap, co odtáhl Sharon z pokoje, Boldt si byl naprosto jistý. Nejradši by ho chytil pod krkem a přidusil. Chtěl mu ublížit.

Maybeck, který se pořád držel instrukce, heslo, se zeptal: „Až to spustíte, dostanu ho od vás za stejnou cenu, kterou ste mi zaplatili, jo?“

„Jo.“

„Tak to zkontrolujte. Máte na mě vztek, co?“ Mohl snad vycítit Boldtův hněv? Ne, to bylo tím tichem. Celá místnost ztichla. Boldt vzhlédl o zlomek vteřiny dřív než podezřelý. Nejdřív si všiml La Moiy, díval se na něj vyplašenýma očima.

Pak si všiml uniformy. Policista na obchůzce. Vešel do obchodu. Bylo téměř jisté, že aspoň pár lidí zná jménem. Všichni najednou zmlkli. Maybeck zbělal jako stěna. Když si toho Boldt všiml, začal před Maybeckem improvizovat. Řekl pevným, ale ne moc silným hlasem. „Náký problémy s poldama? Obchody s lidma, který maj oplejtačky, neděláme.“ Chtěl, aby to vyznělo, že chrání především sám sebe. Typický Američan.

„Já ne,“ odpověděl Maybeck. „Jsem čistej.“ Vypadal vystrašeně. Zpoza pultu vyšel La Moia: „Strážmistře Barnesi, uzi jsou tenhle týden komplet vykoupené.“

Maria Romanellová se začala smát a házela po pochůzkáři očima. Ten stál jako přibitý. Muselo mu dojít, že se něco děje, a nevěděl, jak se má chovat.

Boldt ho hlídal jedním okem.

Maybeck taky.

La Moia Barnesovi řekl: „Ale mám tu dost dobrý autorádio. Mohlo by se vám líbit.“ Vedl ho k pultu. Hladce jako úhoř se k němu naklonil a něco mu šeptal, když se Maybeck nedíval. Ten právě říkal Boldtovi vystrašeným, ale vyrovnaným hlasem: „Přijdu si to vyzvednout později.“ A otočil se.

Boldt ho chytil za paži. Držel ho pevně. „Uklidni se, vole. Nikdo kvůli tobě nebude plejtvat časem, když tu

nebudeš.“

Maybeck sklouzl pohledem na Boldtovu ruku, která ho držela. Až tehdy si Boldt uvědomil, že má na ruce prsten od policejní akademie. Nikdy nedělal takovou „tajnou“ práci, nikdy by ho ani nenapadlo si prsten sundat. Teď na něm zářil jako neonový nápis. Hned muže pustil. Všiml si toho prstenu? Prozradil celou akci? Prohrál život Sharon Shafferová?

Pochůzkář se s La Moiou rozloučil a odešel. Maybeck, který stále pozoroval vchod, řekl: „Počkám.

Dělejte.“

Boldt slyšel, jak Daphne dává ostatním instrukce. Přes svoje přesvědčení se muže zeptal: „Víš určitě, že jseš čistej?“

„Jo jsem. Tak uděláte to, nebo ne?“

„Počkej tady.“

Když Boldt podruhé vstoupil do zadní místnosti, všechny oči na něm visely, ve většině z nich byly vidět obavy. Jeden z techniků mu instrukce vytrhl z ruky a letěl k počítači. Boldt byl ochromen. Když k němu došla Daphne, zrovna si škubavě pohrával se svým prstenem. Vypadala o pár let starší než před pár minutami. Upřeně ho sledovala. „Jseš v pořádku?“ zeptala se.

„Dneska večer si s sebou do sprchy vezmu římské právo.“

„Vedl sis dobře,“ ocenila ho pracovním tónem.

Boldt se podíval na techniky. „Máte něco?“ zeptal se. Jeden z nich zvedl významně prst. „Právě kopírujeme. Databázový software, pár větších souborů, seržante. To je podle mého dobrá zpráva.“

Boldt si prohlížel Maybecka na Watsonově televizní obrazovce. Všechno se nahrávalo na časově kódovanou videokazetu. Zachytí každý jeho pohyb i pronesené slovo. Kancelář prokurátora nahrávku prostuduje, bude hledat něco, na čem by se dal chytit a posoudí použitelnost u soudu. Začne proces.

Maybecka už mají v záznamu. Boldt podal Watsonovi kousek papíru, na kterém bylo Maybeckovo jméno, adresa a číslo kreditní karty. „Odfaxuj to k nám do kanceláře, ať ho projedou na počítači. Totéž v ústředí.

Chci znát i jeho mateřská znaménka, jestli nějaká má.“

„Chtěla bych kopii toho, co napsal,“ ozvala se Daphne. „Jako vzorek rukopisu,“ vysvětlovala Boldtovi.

Boldt se na ni skepticky podíval. Moc analýze písma nedůvěřoval. Nedala se. „Ještě tomu začneš věřit.“

„Se mnou nepočítej.“

„Hledá tě,“ varoval ho Watson.

Boldt se podíval na televizní obrazovku. Maybeck vypadal neklidně. Boldt hledal očima u Daphne radu.

„Jen ať čeká,“ řekla. „Máme heslo.“

Watson přišel se svou troškou do mlýna. „Přijdete o něho, on ví, že to tak dlouho netrvá.“

„My ho potřebujeme,“ připomněl Boldt. Zeptal se techniků: „Jak dlouho ještě?“

„Je tam několik velkých souborů. Děláme co mů…“

„Jak dlouho?“

„Ne moc dlouho.“

„Zabav ho,“ řekla Daphne. Přeběhla ke stolu s počítačem a sáhla po instrukcích. „Řekni mu, ať to s tebou projde krok po kroku.“

„Odchází,“ řekl Watson Boldtovi. A na adresu Daphne dodal: „Já jsem ti to říkal.“

Když se Boldt vrátil do obchodu, Maybeck právě otevíral dveře.

„Hej, magore! Pane Toshiba! Kam to hergot jdeš?“ zavolal na něj. „Běž se vycpat.“

Maybeck se zastavil. Neodpověděl. Vypadal vystrašeně. Možná mu došlo, že je to připravená akce.

La Moia na Maybecka zavolal: „K čemu vám bude počítač, pane Toshiba. Mám támhle super rádio do auta.“ To zabralo. Maybeck nechal dveře zavřít a zůstal vevnitř.

Boldt se rozčiloval: „Nejdřív tady děláš cirkus, jak je to důležitý, a teď mě tu klidně necháš. Vypadni a už se tady neukazuj, nikdy.“

Další příšerné ticho a všichni se dívali na Maybecka. Praskalo v amplionu. To byl kromě hluku z ulice jediný zvuk.

„Proč to trvá tak dlouho?“ zeptal se Maybeck.

„Co? Myslíš si snad, že jsem Einstein?“ odpověděl Boldt a pomyslel si při tom, co asi dělá Miles. „Píšeš jako prase, víš vo tom?“ Zamával před ním instrukcemi. „Můj kluk píše líp! Vypadni odsud. A už se sem nevracej. Nikdy.“

„Cože? Vy to po mně nepřečtete?“

„Co sem ti to asi teď řikal! Vypadneš? Dělej, vypadni! Tady akorát plejtváš mým časem. A vytáčíš mě.“

„Co nemůžete přečíst?“ zeptal se Maybeck a udělal první krok k pultu.

Boldt cítil velkou úlevu. „Co kdybyste mi to vysvětlil?“

Oba se sklonili nad papírem. Maybeck ho Boldtovi celý přečetl. Trvalo to pár minut, Boldt sledoval hodiny na stěně.

Když se konečně vrátil do zadní místnosti, technici ho netrpělivě očekávali. Laptop byl připravený. „Našli jsme to,“ řekl vzrušeně jeden z nich. „Máme úplně všechny soubory.“

Boldt vzal laptop. „Radši ještě chvilku počkejte,“ poradil mu jiný programátor. Ta chvilka se strašně vlekla.

„Fajn, běžte,“ řekl konečně.

Boldt se zeptal: „Jak vlastně znělo to pitomý heslo? Úplně jsem se zapomněl podívat.“ Od Donnieho Maybecka ho dělilo pár metrů a dveře. „Zoom,“ odpověděl technik. „Pánbůh ví, co to znamená.“

34

Sharon Shafferová seděla nahá ve studené, vlhké kleci psince Eldena Tegga a objímala si kolena. Slabýma rukama držela jehlu, kterou se jí podařilo získat, a vnucovala si představu, že je ve vysněné zemi, kde beton, na kterém sedí, je příjemný mexický písek, a příšerný smrad sladká vůně povívajícího větříku.

Každý den se snažila představovat si něco jiného, jinak by propadla sebelítosti a nemocem. Nikdo jí to nemusel říkat, věděla to. Viděla toho na ulicích dost, obvykle to přicházelo s vyprázdněnou lahví nebo s jehlou, podobné té, kterou teď hýčkala. Opatrovala ji, jako by to byl klíč, jímž se jí podaří otevřít dveře svého vězení. Podle průjmu usuzovala, že ji drží na velkých dávkách antibiotik. Slabost byla její největší nepřítel. Intravenózními jehlami ji jednak živil, jednak jimi podával léky. Nevěděla, jak dlouho ještě vydrží.

Síla pro ni znamenala všechno. Věděla to.

Jedině silou vůle překonávala hodinu za hodinou, ale jak dlouho ještě? Znova si připomněla, že ať je na

tom jakkoli špatně, viděla i prožila už horší, když žila bez víry. Jen víra jí teď dávala novou sílu. Možná že tahle muka byla daň za léta její neukázněnosti.

V uších jí stále zněla jeho slova: „Jen opakování vede k dokonalosti.“ To říkal, když držel Michaelovo srdce. Opravdu to znamenalo to, co si myslela? Bylo její srdce tím dalším v pořadí? Šlo o její život?

Léta, která prožila na ulici, ji něčemu naučila. Pochopila, jak bojovat, přežít, lhát a podvádět. Zjistila, že mazanost může člověku pomoci z více problémů než jakékoli řeči nebo zdravý rozum.

Jehlu stále svírala v prstech. Oko za oko… Pomyslela si.

Zdálo se, že překážky, které musela překonat, ji přemohou. Doktor, veterinář, měl Felixe, aby hlídal budovu. Ten pes by roztrhal jakéhokoli vetřelce nebo i ji, kdyby se snad pokusila utéct. Součástí jeho bezpečnostních opatření bylo, že psovi nedal ani nažrat. Potřebovala lepší plán, jak to zvládnout. K pití Felix používal automatický zavlažovač v kleci napravo od ní, která měla dveře dokořán. Ale jak se blížilo odpoledne, psovo neúnavné pobíhání v očekávání příchodu pána a žrádla narůstalo. Když vlezl do vedlejší klece, sedl si tam, díval se na ni a slintal. Často to trvalo celou věčnost, naháněl jí strach. Nejraději by ho zahnala, zařvala na něho svými zacpanými ústy, ale pes jen nepřítomně seděl, větřil ji. Chtěl ji.

Největší starosti jí dělal obojek a to, jak ji doktor pomocí dálkového ovládám nutil k poslušnosti. Obojek se spouštěl dvěma způsoby: když se dotkla pletiva klece nebo tlačítkem na ovládání. Než vešel do klece, aby jí vyměnil obvazy, dal jí doktor obvykle několik zničujících ran, které ji měly oslabit. Po šoku ji všechno bolelo. Měl ji v rukou. Věděl přesně, co dělá. Nenechával nic náhodě.

Vyžadovalo by to od ní veškerou sílu, kdyby proti němu měla jehlu použít. Všechno si promyslela. Jehla do oka, ven z klece, ze dveří, zamknout, do auta a pryč. Ale jeho záliba v používání šoků znamenala, že až přijde, nebude mít už Sharon tolik síly.

Po hodinách, nebo dnech?, uvažování dospěla k jedinému závěru: musí se proti účinkům obojku obrnit.

Musí ho zničit jeho vlastní zbraní, musí snést víc.

Začít nebylo lehké. Teorie je jedno, praxe druhé. Pokaždé když na ni Felix zíral, pozorovala pletivo a odhodlávala se natáhnout a dotknout. Vyžadovalo to trochu perverzity, masochismu, který v sobě nenalézala.

Nic není nemožné, připomněla si.

Zavřela oči a připravovala se na šok, dotkla se. Obojek se varovně ozval, bzukot elektřiny a potom dostala pořádnou ránu. Ta jí narovnala páteř, zvedla bradu a zalila ji prudkým horkem. Sharon měla pocit, že jí hoří krk. Pustila se a neohrabaně se skácela na beton. Zpočátku nemohla popadnout dech, byla ochromená, měla ztuhlé klouby a svaly v nepředstavitelné, nelítostné křeči. Jen si uvědomila, že ji to přechodně oslepilo. Když se jí zrak vrátil, viděla Felixe na všech čtyřech, mával ocasem a visel na ní očima.

Posadila se, připravila se a znova se natáhla. Tentokrát se držela o tisícinu sekundy déle, vydržela to, křeče, bílý horký oheň v krku, ale nakonec se musela vzdát a pustit. Zase se zřítila na beton. Zase ji na chvíli opustil zrak. Zase viděla, jak ji její strážce pozoruje hladovýma očima z druhé strany klece.

Záleželo jí jedině na útěku. A protože bolest byla cesta ke svobodě, opakovala by ji s radostí ještě i desetkrát, stokrát. Až ji vystaví šoku, zvládne svůj úkol a bude volná. Možná že když bude mít víc času, podaří se jí vybít baterii u obojku. Neustále si připomínala, že uniknout nebude lehké, že sebeobětování je jediný způsob, jak toho docílit.

Měla sucho v ústech. Cítila, jako by se celá vevnitř nedobrovolně třásla. Snažila se nepřipouštět si své obavy. Bolest zápasila s touhou.

Znovu se natáhla a dotkla pletiva. Připadalo jí to jako hudba. Točila se jí hlava. Něco se snažilo ji přinutit, aby se pustila. Ale ona odmítala a bojovala.

„Néééé,“ křičela do roubíku, který jí ucpával ústa. „Nééé,“ a ještě pevněji sevřela prsty.

Felix se na ni nevěřícně díval svýma bíle lemovanýma očima. Skoro s úctou. Její publikum. Plný respektu.

Sedl si na zadek a hlavu tázavě stočil.

A pak si uvědomila, že vidí! Její zrak přemohl šok. Už žádné chvíle slepoty. Malé vítězství, ale pro Sharon znamenalo mezník.

To jí dodalo odvahu, a tak se znovu a znovu natahovala po pletivu a její obojek vždycky, než jí projelo napětí, zabzučel.

Kousek po kousku, říkala si. Kousek po kousku.

35

Daphne pozorovala Boldta, jak zápasí s automatem a snaží se ho uvést do chodu, aby si připravil trochu horké vody na čaj. Do kanceláře vstoupil La Moia, Boldta odstrčil, dvakrát rychle zapnul a vypnul tlačítko po straně, pak do přístroje bouchl a prohlásil: „Žádný problém.“ Světlo se rozsvítilo, a za chvíli už do kelímku kapala voda.

La Moia si koupil coca-colu. Všichni tři si sedli okolo Boldtova stolu.

Boldt se La Moiy zeptal: „Máš nějaké zprávy od Watsona? Je v té databázi něco?“

„Právě je na cestě. Co mám, je Maybeck.“

„Mě víc zajímá databáze.“

„To vím,“ řekl La Moia.

„Všechny nás to zajímá,“ dodala Daphne.

„Tak začni,“ řekl Boldt a pokoušel se zastřít netrpělivost.

„Donald Monroe Maybeck nemá žádné zápisy, žádné zvláštní škraloupy, jen pár obsílek za špatné parkování. V podstatě je čistý.“

„Do prdele,“ zasyčel Boldt. Otevřel složku s papíry, jen aby zaměstnal ruce. Doufal, modlil se, že jim Maybeckovy záznamy něco o tom chlapovi řeknou. Ale rejstřík a záznamy, které La Moia zkontroloval, poskytovaly velice málo informací.

La Moia pokračoval: „Vlastní modrou dodávku, forda z roku 1981. Nic jiného na něho oficiálně neměli.

Zavolal jsem známému chlapíkovi, který může vytáhnout informace z účtů, žádné otázky, prosím,“ řekl směrem k Daphne. „Dal jsem mu číslo karty na benzin. Bude to pro nás shánět. Ale nic neslibuje.“ Usrkl z plechovky. „Slyšeli jste to o tom laptopu?“

Boldt zavrtěl hlavou. La Moia patřil k policajtům, kteří všechno důležité věděli dřív než ostatní. Byl na to pyšný.

La Moia řekl: „J. O, který dělá v první pátrací s Butchem, volal, že ho Maybeck právě utopil. Má jeho fotku, jak ho hází do jezera Union. Myslím, že bychom ho mohli sebrat za znečišťování prostředí.“

„No,“ řekl Boldt, který se snažil vždycky najít to pozitivní, bez ohledu na velikost vítězství, „kdybychom se někdy dostali až k soudu, tak fakt, že hodil naprosto fungující počítač do vody, by mohl podpořit podezření, že údaje v něm nebyly košer. Můžeme předpokládat, že ty informace vymazal, takže asi věděl, že je laptop horké zboží. Možná ho sám ukradl. Chrání se. Není to moc, ale alespoň něco.“

„Má to ještě jednu stinnou stránku,“ připomněl La Moia. „Jestli ničí důkazy, musí k tomu mít důvod.“

Ozvala se Daphne: „Už o nás ví?“

Boldt pocítil záchvěv nevolnosti. Žluč mu vystoupila až do krku. Hlásil se žaludek. Jsem zpátky, slyšel ho říkat. Jestliže o nich tedy Maybeck a Doktor věděli, pak laptop nebude jediný důkaz, který zničí. Budou sebou muset pohnout. Každý den, každá hodina jim skýtají možnost zahladit stopy jejich díla.

Rychle projel svoje poznámky. Zeptal se Daphne, která stále ještě zářila díky svému úspěchu v zastavárně: „Máme přehled o počtu veterinářů v King County?“ Požádal ji o seznam minulou noc cestou k hrobu. Zdálo se mu to jako před týdnem.

„Ne kompletní, ale holé minimum máme.“ Zaváhala.

Boldt znal ten její rozčilený výraz a věděl, že odpověď raději nechce slyšet. „Tři sta sedmdesát.“

Číslo Boldta omráčilo. „To je snad vtip, ne?“

„A to jsou pouze ti veterináři, kteří inzerovali v západoamerických Zlatých stránkách. Ještě je tak zhruba třetina, kteří se rozhodli neinzerovat.“

„Vážně?“ Horentní číslo se zdálo neskutečné. Z hlediska vyšetřování to byl problém. Boldt se ujal iniciativy. „Musíme to zúžit. Rychle. O takovémhle množství ani nemůžeme uvažovat.“

Čekalo je zjišťování životního standardu, bankovních účtů, měli dělat výslechy. I s dvaceti lidmi by jim tohle množství zabralo šest měsíců.

„Něco z toho jsou kliniky,“ dodala. „Klinika může mít jak jednoho, tak deset nebo i více veterinářů.

Potřebovali bychom armádu, pokud je máme probrat jednoho po druhém.“ Dospěli s Boldtem ke stejnému závěru.

Boldt se snažil o optimismus. Přemáhala ho nevolnost, takže to nebylo lehké. „Skřípnu Shoswitze, aby nám dal speciální posily. A ty zkus ten seznam zúžit jen na chirurgy. Nebo třeba jen na chirurgy, kteří dělají transplantace. Nevím. Podívejte se, co se s tím dá dělat. Musíme ten seznam minimálně o polovinu zúžit. Když budeme mít štěstí, tak z toho uděláme půlku.“

„A to mám dělat ve svém volnu, co?“ zeptala se sarkasticky. Nebyla jediná, koho přemáhala únava.

„Poslouchej, já vím, že je to těžké…“

„Vždyť to nejde,“ zastal se La Moia Daphne. „Já ti to nedávám za vinu, seržo, ale musíme mít větší tým.

Dělal jsem normálně v kanceláři a ještě jsem měl službu. Nejenom že je poručíkovi úplně fuk, že dělám přesčas, ale ze mě je už chodící mrtvola. A člověk dělá chyby, když je takhle unavenej. I já. Můžeme něco důležitýho přehlídnout, ani nebudeme vědět jak.“

„Nějaké návrhy?“ zeptal se Boldt. Celou noc byl s Dixiem u výkopu kostí. Už nebyl schopen udržet myšlenky.

„Sám jsi řekl,“ ozval se La Moia, „že posila by určitě pomohla. Měli bychom vzít chlapy z okresu a FBI by nám taky mohla pomoct. Musíme mít víc chlapů.“

„A víc žen,“ poopravila ho Daphne.

„Řekl jsem, že se pokusím,“ vyštěkl podrážděně Boldt. „Promiňte,“ hned se omluvil.

La Moia vypil půl plechovky na jeden lok. Daphne si dělala poznámku.

„Udělám, co půjde,“ řekla, „abych ten seznam veterinářů zúžila. Možná by mi mohla pomoct Maria.“

La Moia nahodil: „Trochu pomáhám se sledováním Maybecka, ale J. C. to zvládá v pohodě. Mám plno papírování, ale jinak jsem k mání.“

Přesně takhle to fungovalo i dřív. Momenty, kdy si už každý sáhl na dno, ale přesto přišel a nabídl pomoc, tak si Boldt pamatoval práci jejich týmu a to mu scházelo, když odešel. Včera zase přemýšlel, proč se vůbec vracel, teď dumal, proč vlastně odcházel. Bože, byl ale unavený.

Znovu zkonzultoval svůj seznam s La Moiou: „Je toho víc.“

„To je normální.“

„Teď když jsme našli kosti, chci nechat udělat podrobnější zprávu. Povolení přístupu k řece autem, okresní záznamy o vlastnících půdy, smlouvy o pronájmu lesa, cokoli by pro nás mohlo mít význam.

Informace, které získáme, porovnáme se seznamem chirurgů a veterinářů, který dáš dohromady ty,“ řekl Daphne. „Někdy lidé pohřbívají mrtvoly tisíce kilometrů od svých domovů, ale někdy nejdou dál než na vlastní dvoreček. Tímhle začneme.“

„Jsem pro,“ řekl La Moia, který si všechno zapisoval a snažil se skrýt svoji sklíčenost, jak nejlépe uměl.

„Já vím, že je to na dlouhé lokte a zatraceně hodně práce,“ připustil Boldt. Také věděl, že La Moia nemá tohle „papírování“ rád, měl raději práci v terénu. „Ale ty kosti jsou součástí případu. Dixie to dokázal podle použití stejného nástroje. Nemůžeme to nechat být.“ S optimismem v hlase dodal: „Možná kdybychom se spojili s letectvem a získali vrtulník, mohli bychom udělat snímkování ze vzduchu. Tím by se to snad urychlilo.“

Daphne navrhla: „Geologové možná mají satelitní snímky oblasti. Mohli bychom je prostudovat, identifikovat objekty a zkontrolovat záznamy. Opačným postupem. A naši přátelé z vojenského ústavu by nám mohli s mapami pomoct.“

„Zavolám jim,“ řekl Boldt a udělal si poznámku. „Ještě něco?“

Vešel Watson a sedl si na židli vedle Daphne. Měl orosené brýle. Do holicího strojku by potřeboval nové žiletky, tvář měl jako strniště. Otřel si skla a řekl: „Nebudu vás nudit detaily.“

„Fajn,“ řekl La Moia a bylo vidět, že ho svou poznámkou vyvedl z míry.

Watson vypadal jako uzlík nervů. Jeho specializace byly různé dráty a obrazovky. Nebyl zvyklý na veřejná vystoupení.

Daphne ho uklidňovala: „S Johnem si nedělej problémy. Má trable s testosteronem.“

„Každý problém má řešení,“ přizvukoval La Moia a snažil se ji přivést svým pohledem do rozpaků.

„Na to nemysli ani v nejdivočejších fantaziích,“ oplácela mu pohled.

„Watson?“ zeptal se Boldt. Když jsou lidé pod stresem, projevují se podivným způsobem.

„Já se tak nejmenuju,“ postěžoval si muž.

„S tím tvým jménem, Clarence, bys měl být vděčný,“ poradil mu La Moia.

„Ta databáze?“ připomněl Boldt. „Laptop. Vytiskli jste nám to?“ Watson mu podal kus papíru. Vypadalo to jako mřížka. Sloupce a řádky. Sloupců bylo sedm, a kdyby byly nahoře pojmenovány, což nebyly, mohla by tam být hesla DATUM, JMÉNO, ?ČÍSLO SOUBORU, ADRESA, TELEFON, KREVNÍ SKUPINA/? /. Řádky tvořily jména dárců v abecedním pořadí. „Jakmile jsme měli tenhle papír v ruce, odfaxovali jsme ho do BloodLines kvůli srovnání. Liší se v jediném. Na našem seznamu je nový sloupec, ten poslední, kde jsou nám zatím nejasná čtyřmístná čísla. Ten sloupec je zvláštní, krevní databanka žádný takový sloupec ve svých databázích nemá. Další odlišný rys je v datu. Sloupec uvádějící datum, úplně nalevo, byl také změněn. Má ho jen malé procento záznamů. Měly by ho mít všechny.“

„Je to seřazeno abecedně podle jmen dárců,“ pokračoval. „Zajímavé je, že je-li datum u jména, je taky záznam v tom novém sloupci. Takovýchhle řádek s datem je dvacet osm.“

„Dvacet osm?“ zeptal se Boldt a natáhl se dopředu.

„To je seznam dárců,“ uvažovala Daphne. V místnosti bylo ticho. Daphne ho přerušila. „Je tam Sharon?“

„Dvacet osm dárců,“ opakoval Boldt a podíval se na seznam před sebou. Kolik mrtvých? Kolik obětí elektrických šoků? Všiml si Sharonina jména. „Je tady,“ potvrdil.

Daphne smrtelně zbledla, omluvila se a odešla z pokoje.

Boldt se svým žaludkem zápasil.

La Moia dopil coca-colu.

Watson si nervózně pohrával s brýlemi.

Boldt počkal, až se Daphne vrátí. Nevypadala o moc lépe.

Projel seznamem jmen a vykřikoval: „Blumenthal, Chapmanová, Shafferová, Shermanová, Walkerová.

Jsou tu všichni.“ Vnímal realitu, z které se mu dělalo špatně, ale i pocit triumfu, ukázalo se, že se divadlo s Maybeckem vyplatilo.

Najednou si všiml, že u Sharonina jména je datum příštího pátku. Přesně za dva dny, 10. února.

„Lou?“ Bylo to na něm tak snadno vidět? Nebo to bylo v ní? Vždycky měl pocit, že mu čte myšlenky.

Za méně než čtyřicet osm hodin bude Sharon Shafferová otevřena. Podle doktorky Light Horseové ji potřeboval na nějaký životně důležitý orgán. Nebudou mít čas zorganizovat speciální jednotku, ani čas na prošetření seznamu tři sta sedmdesáti veterinářů. Budou muset využít každičkou stopu, kterou měli, každého podezřelého. Život Sharon Shafferové byl teď jako časovaná bomba. Hledej ve věcech to dobré –

připomněl si. Byli už moc unaveni, aby zvážili takovou překážku. „Hledej ve věcech to dobré“, to byla jedna z písní, která se příležitostně hrála v Big Joke. Stýskalo se mu po klubu a vzpomněl si na Beara, jak asi válčí s finančním úřadem.

„Ona žije,“ řekl. „Sharon Shafferová žije.“

„Lou?“ zeptala se znova, protože vycítila, že něco není v pořádku. Podal jí výtisk a ukázal na datum. Viděl, jak se jí zalily oči.

Naprosto zmatený La Moia se zeptal: „Ale to je přece fajn, ne?“ Daphne mu podala seznam. Ztichl.

„Co mi uniklo?“ zeptal se Watson.

Boldt se důrazně zeptal: „Co znamenají ta čtyřmístná čísla?“

„Můžu vám říct, na co jsme přišli,“ začal vysvětlovat Watson. „Víme, že to nejsou telefonní čísla. Nejsou to čísla sociálního pojištění. Nejsou to směrovací čísla.“

„Ale co to je?“ zeptal se Boldt naštvaně. „Co znamenají?“

Watson se od něj rozpačitě odtáhl.

V místnosti zazvonil telefon. Boldt ho zvedl. Poslouchal. Pak do sluchátka řekl: „Nemůžeš mi to říct jasně?“ Odmlčel se. „Už jedu,“ dodal a zavěsil.

„Co se děje?“ zeptala se Daphne.

„Dixie něco má.“

*

Boldt zatočil k zadnímu traktu lékařského komplexu Harbor View a začal hledat místo na zaparkování. Za pět minut, dva bloky odtamtud jedno našel u prodejny Lucky Day.

Vylezl z auta. Minul ho student na horském kole. Od pneumatik vystříkla voda Boldtovi přímo na boty a také na noviny, které se povalovaly na zemi. Jak se podíval dolů, všiml si fotografie, která inzerovala lety Amerických aerolinií na Havaj. Bylo tam letadlo. Začal si reklamu prohlížet, když mu to došlo. Odemkl auto. Byl tak nervózní, že mu upadly klíčky. Když se konečně dostal dovnitř, strčil klíč do zapalování, nastartoval a namačkal tajný kód.

Pak vytočil číslo kanceláře dole ve městě a požádal, jestli by mohl mluvit s Daphne. Museli ji shánět přes operátor. Boldtovi právě docházela trpělivost, když konečně uslyšel její hlas. Hned vyhrkl: „Jsou to čísla letů. Ta zvláštní čísla, která jsou v databázi, jsou čísla letů.“

Na druhé straně telefonu bylo dlouhé ticho, než Daphne informaci vstřebala. „Ty orgány musejí převážet konkrétními lety, aby dorazily na místo svého určení v určenou dobu. Všechno musí být zorganizováno předem, načasované akorát.“

„Posel,“ řekla Daphne.

„Zjisti ta čísla letů. Zjisti, jestli máme pravdu. Dej to na začátek tvého seznamu.“

„Nebuď tam celý den!“ upozorňovala ho.

„Znáš Dixieho,“ řekl. „Když učiní objev, tak to trochu moc natahuje.“

„Trochu?“ Ona přece Dixieho znala.

„Budu se to snažit urychlit.“

Pitevny byly v suterénu nemocnice. Stropy nízké, oken málo a směrem k chodníku jen poloviční. Vrčení počítačů, spuštěná ventilace a světla, klepánísacích strojů, elektronické předení telefonů. To byly jediné zvuky, které se ozývaly, když Dixon vedl Boldta do zadní místnosti, kde na ocelovém pultě ležela vyzvednutá kostra.

„Jsou to zachovalé ostatky,“ ohlásil Dixon. „Všechno kromě zubů. Chybí nám dolní čelist. Pár zubů v horní čelisti bylo vylomeno. Možná použil šroubovák. Nechtěl, abychom ji identifikovali. Dobrá práce,“

poznamenal Dixon. „To znamená, že chtěl něco skrýt. Tahle snaha ve mně vždycky vyvolá ještě větší umíněnost.“ Ukázal na to, co zbylo z hrudní koše. „Uřízl šesté a sedmé žebro,“ nahnul se blíže, „tady a tady, těsně nad břišní dutinou. Na šestce máme pěkné stopy po nástroji.“ Podal Boldtovi několik černobílých fotografií, přesně takových, jaké mu ukazoval v Jazz Alley, jediný rozdíl bylo dnešní datum –

8. února, které bylo v pravém horním rohu. Na prvních snímcích bylo uvedeno jméno Petera Blumanthala. Na dalších stálo Jane Doeová. Stopy po nástroji byly shodné.

Dixie pokračoval: „Vyoperování jater je jedna z nejsložitějších operací. Výjimečně náročná na techniku.

Není neobvyklé, že lékař, který orgán opatřuje, provede takzvaný radikální zákrok.“ Demonstroval to na kostře. „Vyoperuje se o mnoho více tkáně, než je potřeba. Všechny cévy se nechají nedotčené. Pak se teprve provede vlastní zákrok.“

„Žije, nebo umře?“ zeptal se Boldt šeptem. „Přežila by oběť nebo ne?“

„To záleží na operaci, nemohu říci.“ Dixon se podíval na díru zející v hrudníku. „Ale po tomhle zásahu,“

řekl, „určitě ne.“

Dixon přešel místnost a vrátil se s několika nádobami, které postavil pod pronikavé světlo. Hovořil rychle.

„Další částí hádanky, kterou jsme se snažili uhodnout, bylo určit časový údaj. Abychom ji mohli identifikovat, potřebujeme co nejpřesněji určit, kdy zemřela, vlastně kdy byla pohřbená,“ opravil se,

„abychom ji hledali mezi osobami, které byly ve stejném období nezvěstné. Jak snášíš brouky?“ zeptal se najednou. „Larvy? Červy? A podobně.“ Než Boldt stačil odpovědět, Dixon řekl: „Nemám rád, když mi lidi předvádějí svou snídani.“

„Nikdy jsem nebyl žádný fanda do červů. A nemám rád věci s nožičkama. Nemůžeme to urychlit?“

„Dočkáš se.“ Dixon se zamračil a ukázal na nádoby. „Tohle jsou pozornosti našeho entomologa, který

nám pomáhal.“ Každá z nich měla nálepku, ale Boldt neměl brýle na čtení. „Soudní entomologie je prazvláštní odvětví,“ poznamenal Dixon. „Soudy se přesně nevyjádřily, na čí straně stojí, ale to je naštěstí problém Boba Proctora. Stupeň rozkladu ostatků je to první, o co se člověk zajímá, pokud chce zjistit, jak jsou ostatky staré. Když už nemají tkáň, jako v tomhle případě, pak vezme na pomoc brouky, hmyz živý i mrtvý. Hroby v hrobech.“

Dixie poklepal na víčko první nádoby. „Na kostech jsme našli nové kolonie stinek. Živí se houbou, která roste pouze na kostech. Stince trvá dva roky, než si vytvoří společenství.“

„Tak dva roky?“ řekl tázavě Boldt a myslel si, že doba je určena.

Dixon zvedl prst. Zaklepal na druhou nádobu. „Také jsme objevili, že dříve bylo tělo zamořeno červy jedné mušky. Blízká příbuzná mušky, kterou lze nalézt v rakvích. Tahle muška se živí rozpadajícími se těly. Podle kostry usuzujeme, že vážila tak padesát až šedesát kilo. Při takové váze to mouše trvá minimálně dva, ale ne více než tři roky, než ho zkonzumuje.“ Boldt cítil, jak bledne. „Stinka se s touhle muškou nevyskytuje současně, takže to celé sečteme, dva plus dva, a máme čtyři nebo pět let minimálně.

Abychom tyto odhady dále podložili, našli jsme brouka, který by se těla dotkl minimálně až za tři nebo čtyři roky po pohřbení.“

„Takže můžeme s jistotou říci, že byla v zemi minimálně čtyři, spíše pět let?“

„Správně.“

Dixie zvedl třetí nádobu do výšky očí a řekl: „Seznam se ještě s jednou muškou. Tahle žije nad zemí a klade vajíčka do rozkládajících se těl. Z těch vajíček se vylíhnou larvy, zakuklí se a pak z nich jsou dospělé mušky. Našel jsem ve vzorcích půdy deset takových případů. Žádná kolonie, jen deset larev.

Nepřítomnost kolonie je pro nás důležitá. Tělo bylo vystaveno vzduchu dostatečně dlouho na to, aby muška nakladla vajíčka, ale ne dostatečně dlouho na to, aby se vytvořila kolonie. To znamená, že její tělo, než bylo pohřbeno, bylo dva nebo tři dny na vzduchu. Kdokoli ji pohřbíval, musel mít silný žaludek.

To by na veterináře sedělo, a taky musel mít prostor, kde kazící se tělo schovával, aniž by vzbudil podezření. A to asi nebylo jednoduché, nebyla moc krásná, když šla do země. Jsi v pořádku?“ zeptal se nakonec.

Boldt řekl: „Čtyři roky stará vražda a neidentifikovaná oběť? Moc prima, Dixie, nesmíš mě špatně pochopit, ale to je noční můra každého vyšetřovatele, a jak už jsem řekl, tlačí mě čas.“

Dixon ho utěšoval. „Tahal bych tě sem kvůli špatným zprávám? Špatné zprávy ti mohu říct do telefonu.

Plýtval bych tvým časem?“

Ukázal Boldtovi ven z místnosti a přes kanceláře ho zavedl do vzdáleného skladiště, ze kterého nedávno udělali pracovnu. Na podstavci stála videokamera namířená na lebku, která byla umístěná na podstavci před bílým plátnem. Nalevo, na dosah kamery, visely obrázky žen.

„Chybějící osoby?“

„Ano,“ přitakal Dixie.

Zapnul obrazovku počítače. „Bělošky od osmnácti do dvaceti šesti. Všechny zhruba stejné výšky. Všechny se ztratily ne méně a ne více než před pěti lety. Dodnes nebyly nalezeny.“ Vzápětí dodal, jako by sám sobě namítal: „Všechny, až na jednu.“ To Boldta probudilo. Na paži mu naskočila husí kůže a napjala mu pokožku na hlavě. Obrazovka byla rozdělena na dvě části. Vlevo byl obrázek lebky. „Je to nová technologie, kterou vyvinuli Britové. Říká se jí ‚modelování lebky‘. Není neomylná, ani se to nedá použít u našich soudů, ale šetří to měsíce práce s rekonstrukcemi z jílu. Na lebku na obrazovce položíme obrázek hlavy chybějící osoby a hledáme, dokud přesně nepadne. Nezapomeň, že se všechny ztratily během šesti měsíců před čtyřmi lety. V tom nám pomohl entomolog.“

Dixon vzal do ruky myš. „Vlevo je čelní část lebky, kterou jsme vykopali u řeky. Vpravo je čelní část lebky Peggy Shulteové.“ Byla to průměrně hezká žena. Nijak výrazná, svým zjevem ani moc neupoutávala.

„Slečna Shulteová se u řeky Tolt ztratila před dvěma roky, ne před čtyřmi. Policie se domnívala, že to jsou ostatky Shulteové, ale: ‚Voila‘!“ Fotografie ženy se s lebkou překrývala, ale špatně sedla, tvar hlavy byl úplně jiný. Dixon se snažil udělat několik úprav ve snaze o zlepšení. „Ať dělám, co dělám,“ začal vzrušeně

vysvětlovat, „nepadne to. Vidíš? Ta vykopaná lebka v žádném případě není lebkou Peggy Shulteové.“

Boldt se posunul ke kraji židle. Rozpitváváme lidi až do morku kostí, jen abychom vysvětlili jejich smrt.

„Tak kdo to je?“ zeptal se netrpělivě.

Dixon se odtáhl od obrazovky. Z jeho očí zářilo nadšení. Znovu se vrátil ke klávesnici a myši. Fotografie Shulteové zmizela a nahradil ji jiný, ještě nevinnější obličej. Pod ním bylo číslo. Kolik se jich každý rok ztratí? přemýšlel Boldt, i když věděl, že jich je taková spousta a že policie a FBI každý rok své aktivní záznamy vypouští z databází, aby bylo místo pro nové. Tihle mladí lidé, většinou ženy, se dali spočítat až v hrobech.

Dixon právě přetahoval fotografii přes lebku, když řekl: „Byla číslo osm z jedenácti.“ Oba obrazy, obličej i lebka do sebe jasně zapadly jako klíč do zámku. Dixon to popsal se všemi technickými detaily a při tom se dotýkal obrazovky, která prskala statickou elektřinou. Boldt neposlouchal. Ten obrázek mluvil za všechna slova vysvětlení: jedna a tatáž žena. Dixon pyšně zakončil: „Tahle žena se ztratila, když pracovala v oblasti Seattlu před jednapadesáti měsíci, což našemu odhadu vyhovuje. Navíc záznamy od jejího zubaře, které nám dnes ráno odfaxoval, ukazují, že měla plomby na stejných horních zubech jako ty, které jí byly z úst vyraženy. Ten chlap měl být chytřejší a měl vytrhnout ještě pár sousedních. Takhle nám ji v podstatě pomohl identifikovat.“

„Tím, že jí vytrhl pár zubů? Jak to?“

„Tím, že vytrhl právě těch devět zubů,“ Dixon na něj namířil prst. „Já vím, že se mě na to stejně zeptáš, šťouro. Ale já jsem připravený.“ Z náprsní tašky vylovil kus poznámkového papíru. „Zavolal jsem kamarádovi, matematikovi, a zeptal jsem se ho na pravděpodobnost, že šlo právě o těch devět zubů, konkrétních zubů ošetřených zubařem. Jseš na to připravený?“ Posunul si brýle a četl: „Jedna z dvaceti osmi milionů čtyřiceti osmi tisíc osmi set. Ergo: Je pouze jedna v tomhle městě.“ Pak dodal. „Lou Boldte, seznamte se s Annou Ferragotovou.“

„Tak Anna,“ řekl Boldt a naklonil se k Dixonovi. Položil mu ruku na záda. „Vždycky perfektní příprava, ty mizero, vid?“

„To už tak musí být.“ Dixon přitiskl obličej blíže k obrazovce. Unaveným, ale pyšným hlasem pronesl: „Náš pan doktor tě čtyři dny nechal, než tě pohřbil. Proč? Vyoperoval ti játra. Pro koho? Můžeš nám pomoct?

Znala jsi svého vraha? Nebo byl cizí?“

Fotografie Anny Ferragotové naznačovala, že to byla atraktivní mladá žena s pískovými vlasy a jemnýma očima. Boldt řekl: „Vsadil bych se, že sis myslela, že jsme na tebe úplně zapomněli.“

„Tak se zamysli ještě jednou,“ dodal doktor Ronald Dixon.

36

Elden Tegg objal a políbil svou ženu na uvítanou. Navzdory věcem, které ho očekávaly, byl klidný.

Nemohl si dovolit přestat se ovládat. To mohli jen bezvýznamní lidé. Když se začal cítit neklidný, zapřel se a nejistotu překonal. Síla byla nejdůležitější.

„Líbí se mi tvůj sestřih,“ řekla mu Peggy. „Na večírek to takhle bude lepší.“ Oči jí zářily. Věděl, co pro ni večírek znamená. Ještě před pár dny měl určitou důležitost i pro něj. Ale teď?

Během posledních let šel každý cent z jeho podílu, který získal za odoperované orgány, na podporu umění

– především tance a hudby. Velké sumy peněz. Měl pak ze své práce o to větší radost. Zachraňoval životy a ještě prospíval společnosti. Co mohlo být příjemnější.

Ale peníze za srdce znamenaly absolutně něco jiného. Ocitl se na křižovatce, na předělu mezi minulostí a budoucností, kde přítomnost působila jako snová, přechodná fáze. V sázce bylo příliš mnoho peněz:

stovky tisíc dolarů. Dost, aby si koupil praxi, když je svěří do těch správných rukou. Jeho minulost a přítomnost, zásah policie, ho poháněly k budoucnosti stejně jistě jako vítr loďku do neprobádaných vod. Čekalo ho vyřídit spoustu telefonů, dotáhnout dokonce plno plánů. Budoucnost se dala do pohybu. S

každým krokem směrem k ní se jeho současná osobnost dostávala trochu do pozadí, jako by se rozdvojil a sledoval, jak se jeho původní já rozplývá v dálce. Růst znamená změnu, připomněl si a s rozhodností se chystal na úkoly, které před ním ležely. Tahle žena, tenhle dům, tahle existence patřily tomu druhému, člověku, kterého vlastně skoro neznal.

Něco mu říkala, ale nevnímal ji. Přemýšlel. Maybeck volal do kanceláře, že „auto je opraveno“. To znamenalo, že se postaral o laptop. Dobrá zpráva. Ale nepřesvědčila ho, že všechno půjde dál hladce.

Něco viselo ve vzduchu. Bylo potřeba rychle zmizet. Všechno záviselo na okamžiku, kdy bude vyoperováno srdce.

Popadl do ruky pár zbylých řízků a zuby je trhal na velká sousta. Pečlivě si očistil vousy, aby mu v nich neuvízly drobky. Vousy se rychle umažou, když o ně člověk správně nepečuje.

„Už jsi připravila menu?“ zeptal se ve snaze být tím druhým Eldenem Teggem, kterému hodlal dát vbrzku sbohem. Menu ho vůbec nezajímalo, potřeboval se zbavit těla Michaela Washingtona, ale hrál svou roli –

určité chování se od něj očekávalo.

„Najala jsem tu firmu. Vzpomínáš si? Stejná společnost, která připravovala pohoštění na večírek přátel zvířat. Není třeba se znepokojovat. Já se jen postarám o květinovou výzdobu, to je celé. Oni zařídí všechno ostatní.“

„A děti?“

„Co je s nimi?“ zeptala se. Byla to nervní žena. Tegga rozčilovala.

„Pochopitelně budou představeny. Po sklence na uvítanou, ale ještě před večeří. Pamatuj na to ve svém programu.“

„To musí?“ zeptala se.

„Jsou to tvoje děti. Odraz nás obou. Chceš se dostat do správní rady, nebo snad ne?“ Netečně před ní postával.

„Jistě že musí!“ odpověděla. „Co říkám?“

„A budou,“ souhlasil.

„Vypadáš tak unaveně,“ pozorně si ho prohlížela. „A barva vázanky neladí. Moc pracuješ. A taky by sis měl pořídit nové boty. Nebo si tyhle nechat alespoň vyčistit. Spíš dost? To jsou ty výlety na chatu. Mám pocit, že jsem tě neviděla týdny. Na čem vlastně pracuješ?“

„Na ničem důležitém,“ zamumlal. Musí něco udělat s tím tělem. To bylo bez diskuse. Ale jak to provést?

„Co to je?“

Měl pocit, že ho nikdy neslyší, vždycky ho přiměla, aby se opakoval. A pak to ucítil, křeč. Nechtěl, aby se to stalo před ní, protože v poslední době se tiky stále zhoršovaly a ji děsily, i když byly nepatrné. Pozdě.

Hlava mu poskočila k ramenu. Rychle se narovnal, ale stálo ho to velké úsilí. Měla vylekané oči cizího člověka. Odváží se tik komentovat? Díky křečím získal pocit moci, protože si nikdo nedovolil se o nich zmínit.

„Byl jsi u doktora?“ zeptala se.

„Já jsem doktor!“ Přemýšlel: Mohl bych ho spálit. Nebo pohřbít.

„Jestli se ti tohle stane na večírku –“

„Jistěže ne.“ Dalo by se to rozřezat, odvézt do spalovny jako odpad.

„Jako kdybys to mohl ovlivnit. Opravdu bys měl zajít –“

„Já jsem doktor. Nic to není. Malá nervozita, celková vyčerpanost. Kromě toho, není to tak hrozné.“ Měl by to udělat rychle. Jestli to bude možné, tak dneska večer.

„Dneska večer bys měl zůstat doma. Trochu si odpočinout,“ navrhovala mu vroucím tónem. „Mohli bychom… no, vždyť víš. Už je to dlouho,“ dotkla se ho.

„Dneska,“ zalapal po dechu. Jiné plány!

Bože, hlásil se další. Horší než před chvílí. Určitě ho vyvolal její návrh, nebylo pochyb. Její chyba.

Vyprovokoval se ke vzteku. „Nedívej se na mě takhle!“ rozkřikl se. Tik nepřišel. Překonal ho.

Vzchopil se. Plakala. Byla k politování se zarudlýma očima a tvářemi mokrými od slz. „Za někým zajdu,“

lhal. Pohřbít! přemýšlel. Byl přesvědčený, že tím ji nejlépe uklidní, než odjede. Do rána se asi nevrátí.

„Večírek bude prima. Oba jsme pod nějakým divným tlakem. Nejde o nic, co bychom nezvládli.“

„Jestli se ti to stane na večírku… Nemůžeš si na to něco vzít?“ zeptala se.

Takovou reakcí jeho vztek jen přiživila.

„Drogy?“ zeptal se. „Nebo lék?“ Bylo zvláštní, že o něčem takovém neuvažoval. „Dobrý návrh, miláčku.

Fajn, souhlasím. Postarej se o večírek, já se poohlédnu po nějakém narkotiku. A nečekej na mě.“

Odešel z domu a cítil se skutečně výborně. Všechno měl pod kontrolou. A čekala ho práce.

Kopat hrob.

37

Sharon Shafferová seděla uprostřed své klece. Jehlu, kterou se jí podařilo získat, mačkala pevně v dlani jako „růženec“. Upřeně zírala na skvrnu na podlaze, kde pár vteřin leželo srdce, než ho Felix spořádal. Se zvykáním na šoky musela přestat, protože jí otekl krk tak, že téměř nemohla dýchat. Před chvílí, asi před hodinou, když si poprvé uvědomila, co si způsobila, se vážně zaobírala myšlenkou pokračovat, nechat krk otéct tak, aby se udusila. Jednoduše spáchat sebevraždu. Brzy ale nápad zaplašila, když si vzpomněla na svůj život na ulici a když si prohlédla staré jizvy na obou zápěstích. Tenkrát se z nejhoršího dostala a žila budoucností. Rozhlédla se kolem sebe. I tohle pomine, pomyslela si a zahřívala v dlani jehlu, kterou doufala použít na Doktora. Odříkávala modlitby, částečně za sebe, částečně za lidi, které milovala. Znovu se podívala na krvavou skvrnu a pomodlila se za muže, kterému srdce patřilo.

Felix procházel uličkou sem a tam a občas se napil ve vedlejší kleci. Byl hladový a nervózní. Jak by si poradila s ním, kdyby se jí podařilo oslepit Doktora a dostat se z klece? Měl obojek. Taky na dálkové ovládání, ale ona nevěděla, kde jsou ovládání schována. Právě zvažovala všechny možnosti, když začal vrčet radiátor a vháněl do budovy teplý vzduch, který ji zaplavil. Hlasitě hučel. A jako vždycky na něj několik psů, obzvlášť jeden, začalo štěkat. Felix ještě víc znervózněl. Jeho pobíhání se zrychlilo.

Sharon si pomyslela, jak je divné, že už štěkot ani nevnímá. Stal se součástí jí samé, stejně jako kapání výživy a bolest v boku, která se během hodiny zhoršila. Bylo jí hůř, než tušila.

„Opakování vede k dokonalosti,“ znělo jí v hlavě jako obehraná deska. Mnohokrát se přistihla, že si tiskne ruce na hruď, schovávala srdce. Tušila, co má pro ni nachystáno. Jedinou nezodpovězenou otázkou zůstávalo, jestli se jí podaří nebo nepodaří ho zastavit. Zem se zachvěla. Psi neštěkali, ale zvedli se a začali pobíhat v klecích. Poznali zvuk jeho auta i na neuvěřitelnou vzdálenost.

Třásla se strachy, ale otočila se čelem ke dveřím. Stejně jako psi čekala, až se otevřou.

*

Tegg jel pozdě, žena ho se svými plány na zítřejší večírek zdržela. Chtěl začít před setměním a teď si bude muset pospíšit. Hluboko mezi stromy bylo asi hodinu a půl před západem slunce příhodné šero, kdy se v šedivém přítmí rozplývaly obrysy a bylo obtížné něco rozpoznat. Měl v plánu využít právě tuhle dobu.

Chystal se vykopat hrob.

Existovaly i jiné způsoby, jak se těla zbavit. Mohl ho rozřezat na kusy, jednotlivé části zapečetit do speciálních přepravek a nechat Maybecka, aby je odvezl do spalovny. Ale tenhle plán zahrnoval odvoz pěti nebo šesti přepravek zpátky na kliniku, jejich vyložení a přechovávání v lednici, všechny kroky byly příliš riskantní. Také mohl postavit velkou hranici a spálit tělo sám. Téhle myšlence věnoval nejvíc času, ale když o ní zevrubně přemýšlel, zavrhl ji, protože velký oheň by mohl přilákat něčí pozornost, aniž by to mohl ovlivnit, letadla nebo dalšího turisty. Zase příliš riskantní.

Tak se nakonec rozhodl zopakovat minulost. Břehy řeky Tolt byly už čtyři roky pohodlným útočištěm Anny Ferragotové, v půdě se dalo dobře, i když s určitým úsilím, kopat, a co bylo dobré pro jednoho, bude určitě vhodné i pro druhého.

Zajel s autem k zadnímu vchodu u chaty a téměř patnáct minut bojoval se ztuhlým tělem Michaela Washingtona, než se mu podařilo dostat ho na zadní sedadla. Přehodil přes něj deku. Ztrácel světlo. Příliš se zdržel. Nebude moci kopat tak hluboký hrob jako před čtyřmi léty, maximálně tak metr. Kapesník přes obličej, okénka stažená, vyrazil, jak nejrychleji to šlo.

Tři cesty, šest zatáček a pak dvě cesty, po kterých se přepravovalo dřevo. Jel po jižním břehu North Fork, jednom z ramen řeky Tolt, a pokoušel se vzpomenout, kde se cesta svažovala k řece dostatečně prudce, aby mohl mrtvolu dostat co nejblíž k břehu. Určitě někde tady…

Najednou mu došlo, že je na cestě příliš mnoho stop po pneumatikách. Lesní cesta hluboko v lese nezažila takový provoz ani v říjnu, kdy byly hony. Připadalo mu to dost podivné. Ve chvíli, kdy si to uvědomil, dojel na příhodné místo. Stopy pneumatik se tady rozšiřovaly a křižovaly celou cestu. Trvalo mu asi vteřinu, dvě, než pochopil, že tady parkovalo tucet aut. A podle stop celkem nedávno.

A pak si všiml jasně oranžové pásky natažené mezi několika vedle sebe stojícími stromy. Výraznými písmeny na ní stálo upozornění:

POLICIE KING COUNTY, NEVSTUPOVAT

Instinktivně dupl na brzdy. Autu se zablokovala kola a zadek se dostal do smyku. Srdce mu divoce bušilo v hrudi. Auto se sunulo ke kraji silnice, ke stromům a prudkému svahu. Dokázal si jasně představit, jak tam uvízne s mrtvolou na sedačce. Zase se mu reakce oproti myšlenkám opozdily. Uvolnil brzdy, přetočil volant na druhou stranu, přidal plyn a zadek mu znovu sklouzl. Smekl se doleva až ke stromům. Do jednoho narazil a strhl z něj kus policejní pásky. Viděl ji ve zpětném zrcátku. Třepotala se jako praporek.

Měl jediné štěstí, že na místě nikdo nebyl. Akce skončila a policie se sbalila a odjela. Neodpustil si rychlý pohled dolů ze svahu, jen aby si potvrdil svoje obavy, celá oblast byla rozkopaná, včetně jedné velké jámy, jejíž umístění si dobře pamatoval.

Začaly se mu vynořovat vzpomínky, zaplavovaly ho stejně rychle jako nebezpečně divoká voda břehy řeky pod ním. Ten hrob byl Tajemství, které Maybeck poslední čtyři roky používal k vydírám. Tegg si ten den vybavoval se znepokojivou ostrostí.

Anna, aniž si uvědomila svou chybu, zapomněla zastrčit jednu západku u psí klece. Na rozdíl od Pamely, která měla dobře vyvinuté instinkty, se Anna se psy nikdy nesblížila. Nedokázala se naučit jejich „psí řeč“.

Nedokázala je ovládat tónem svého hlasu a chováním. Pes ji napadl zezadu, zatímco byl Tegg mimo doslech. Když ji konečně uslyšel, bylo už pozdě. Nebo ne? vzpomněl si, jak přemýšlel tenkrát.

Nejdůležitější část jejího těla přežila. Měl ji nechat nevyužitou?

Po vyoperování orgánů se musel zbavit toho, co z ní zbylo, jinak stál před neřešitelným problémem.

Naložil ji do auta, našel místo pro hrob, které mu poskytovalo, alespoň jak se domníval, naprosté soukromí, a protože bylo blízko řeky, slibovalo i rychlé a důkladné rozložení těla. Naneštěstí přehlédl, že

právě ten den probíhaly práce na vysokém napětí asi kilometr odtamtud. Na jednom sloupu byl mladík jménem Donald Maybeck, který pracoval pro společnost NorWest Light and Power, a rozhlížel se po odlehlých místech.

Ulicí odkojený Maybeck ucítil peníze a místo na policii se rychle vydal za ním. Nabídl Teggovi mlčení, když mu zaplatí. Toto nerovné partnerství trvalo dodnes.

A teď se Tajemství zmocnila policie! Maybeckova práce? Táhl to s nimi?

Několik následujících minut jel Tegg rychle, snažil se, aby mezi ním a tím místem byla co největší vzdálenost, jako by doufal, že ujede své minulosti. Později si vůbec nevzpomínal, jak jel a kudy zatáčel, pamatoval si jen zející jámu na břehu řeky. Odmítal se vracet, ale neznal okolí moc dobře, takže několikrát zabloudil ve snaze najít jinou cestu. V mozku mu bušilo příliš mnoho myšlenek, přelo se v něm tolik vnitrních hlasů, že se nemohl soustředit na přemýšlení. Každá myšlenka byla jako výbuch. Každé možné vysvětlení ho děsilo.

Někde cestou vytáhl všechna okénka a nechal se obklopit odporným pachem rozkládajícího se těla.

Zastavil na kraji cesty a spěchal do křoví. Zvracel. Zápach nebo nervy? Nevzpomínal si, že by během posledních dvaceti let zvracel. Co se s ním dělo? Už se vůbec nepoznával.

A co s tím nákladem vzadu? ptal se sám sebe.

Možná bude oheň nakonec řešení.

38

Boldt s Milesem v nosítku našel Shoswitze na třetím poschodí starého cihlového skladiště ledu, z kterého bylo vybudováno fitcentrum nabízející všechno možné od bazénu po místnosti, které díky svému špičkovému technickému vybavení poskytovaly možnosti různých sportů. Budova stála pár bloků od BloodLines a Boldt se nemohl zbavit představy přijímací kanceláře a šňůry dvaceti osmi obětí, které procházely jejími dveřmi. Seattleský policejní sbor měl s fitcentrem smlouvu, která umožňovala policistům i civilním zaměstnancům za nižší poplatek sportoviště využívat. Boldt prošel posilovnou, kde se potilo a hekalo plno lidí, kteří měli po službě. Mladé, krásně stavěné ženy v dresech, které vypadaly jako jejich druhá kůže. Došel k tělocvičně, kde probíhal step aerobic. Chvíli se zastavil a díval se. Ti lidé vypadali až moc dobře na to, jak se vyčerpávali. Boldt by potřeboval aerobic, ale rozhodně nehodlal dostat infarkt v tričku a trenýrkách mezi společností lidí s takovou postavou.

Šel sem, vyzbrojený posledními zprávami a důkazy, aby získal Shoswitzovu podporu. Poručík, pořád skeptický, pokud šlo o vyšetřování, krádeží orgánů, a neustále citlivý, pokud se jednalo o jeho postavení v oddělení, nebyl snadný oříšek. Boldt od něj vlastně potřeboval jen jeden telefonní hovor. A musel ho vyřídit Shoswitz, protože jedině on měl potřebné známosti na imigračním úřadě. Ale požádat ho o telefonát přímo se rovnalo okamžitému odmítnutí. Musel ho nějak obelstít, dovést ho k tomu. Musel Shoswitze přimět, aby se sám nabídl, že zatelefonuje.

Ve třetím poschodí, vedle dveří s cedulkou PRIVÁT, byly další troje dveře označené GOLF, TENIS a BASEBALL. Ani nemusel hádat, za kterými Shoswitze najde. Zaklepal, vešel a prudce se zastavil. Místnost byla malá a tmavá. Stál na hřišti Yankee stadionu. Opravdového Yankee stadionu v New Yorku.

Obklopovalo ho množství obrazovek a svěží zelené hřiště se zdánlivě táhlo do dálky, tribuny se zvedaly k imaginární obloze. Hráč, Shoswitz, stál za stěnou z pletiva, které bylo natřeno načerno, takže v relativní tmě ho nebylo příliš vidět. Házeč, překvapivě skutečný, stál venku na trávníku.

„Aha, to jseš ty,“ ozval se Shoswitz s helmou na hlavě a vypadal neuvěřitelně pošetile. „Viděls tohleto někdy? Ti Japonci jsou géniové. Říká se tomu virtuální realita. Támhle je Tommy John. Nebo spíš jeho postava. A tohle je skutečný Yankee stadion.“

Stiskl tlačítko na podlaze. Házeč na trávníku se vzepjal a nadhodil. Odněkud z projekční obrazovky se

vynořil míček. Boldt instinktivně uskočil stranou, protože si neuvědomil, že by pletivo míč zachytilo, kdyby se Shoswitz netrefil. Když se ozval zvuk pálky dopadající na míč, Miles sebou škubl, ale kupodivu se nerozplakal. Rozený fanoušek. Míč letěl na projekci, narazil na síť a s tupým úderem dopadl na zem.

Současně se v projekci objevil míč, který pokračoval v dráze skutečného míče. Obloukem dopadl na levou stranu pole a kutálel se.

„Zásah,“ pochválil se pyšně Shoswitz. Neviditelné reproduktory se naplnily nadšeným pokřikem z hrdel padesáti tisíc elektronických fanoušků. Na tabuli úplně vzadu bylo zaznamenáno skóre, zatímco jeden z hráčů doběhl k první metě a sundal si rukavice. „Japonci jsou borci, že jo? Už jsi viděl golf?“

„Jednou ve filmu.“

„Taky zatraceně chytrý. A taky můžeš zastavit a vrátit míč. A hrát jako středopolař. Geniální. Nechytáš, ale když hodíš, tak ti obrazovka registruje přesnost úderu. V tomhle počasí a ročním období tě tyhle věci dokážou udržet ve formě, víš, jak to myslím, že jo?“

„Nemohli bychom si dát pauzu nebo tak něco?“ Miles zatahal Boldta ze ret.

„Blázníš? Víš, jak bych dopadl. To by byla pořádná změna. V žádném případě. Hraju dál. Mluv, jestli je to, proč jsi přišel.“

„Prosím!“

„Neštvi mě. A mluv.“ Stiskl tlačítko a netrefil. „Taky si můžeš měnit nadhazovače. I stadiony. Ale já miluju tenhle. Co ty?“

„Ne, díky,“ pochopil Boldt otázku mylně jako pozvání. Stěží znal jména dvou nebo tří nadhazovačů, stejně už většinou starých. „Kosti, které jsme vykopali na břehu řeky Tolt, byly identifikovány jako ostatky ženy jménem Anna Ferragotová –“

„Vím, Lou. O co ti jde? Mám tu práci.“ Otočil se a podíval se na Milese jako na nezvaného hosta.

„La Moia se právě kouká na výpisy z jejích daňových přiznání.“ Shoswitz se konečně otočil. Takové záznamy bylo dost obtížné sehnat. Boldt pokračoval: „Dva roky předtím, než zmizela, pracovala pro veterinární kliniku Tender Care.“

Shoswitz se rozpřáhl a minul. Míč hlučně zaduněl o pletivo. Poručík vrhl na Boldta naštvaný pohled. Boldt vůbec neměl chuť soutěžit s herním přístrojem, ale tohle do rána nesneslo odklad. Sharon Shafferová měla míň než osmačtyřicet hodin. Její naděje na přežití se s každou další hodinou rozplývala.

Boldt vysvětloval: „Šití. Dixieho patologická zpráva. Už jsi to četl?“ Miles se natáhl dopředu a ohmatával klec.

„Kam s tím chceš jít?“

„Jít? Poohlídnu se mezi veterináři. A na klinice Tender Care. Šití u obětí ukazuje na veterináře, používání ketaminu taky.“

„To šití se používá v každé nemocnici. U lidí i zvířat. Čteš svoje vlastní hlášení?“

„Ale velikost šití ukazuje bez pochyb na veterináře. A ketamin se nikdy nepoužívá u dospělých.“

„O účincích ketaminu se dozvědělo díky televizi třicet pět milionů Američanů. Poslyš, Lou, odvedls dobrou práci. Nechci ji snižovat. Myslím, že bychom měli zahrnout veterináře do našeho seznamu. Ale v tom, co říkáš, nevidím žádný důkaz. Chceš si promluvit s lidmi z Tender Care o Anně Ferragotové. V tom nevidím problém. Ale rozhovor je tak všechno, pokud nemáš něco navíc. Na tom se nedá stavět.“ Znovu se rozpřáhl a znovu minul. „Kazíš mi tu průměr, kruci. Už jsi skončil? Jestli ne, tak jdi k věci!“

Nemohl jít rovnou k věci. To byl ten problém. Musel postupovat krůček za krůčkem a dostat poručíka do pasti.

Shoswitz znovu stiskl tlačítko. Letěl na něj míč. Odrazil ho směrem k tribunám.

Boldt a syn trpělivě vyčkávali. Nějaký chlapík na tribunách úplně vzadu vlevo procházel uličkami a prodával buď párek v rohlíku nebo kukuřici. Boldt z toho dostal hlad. Nedokázal si vzpomenout, kdy jedl pořádné jídlo. A Liz neviděl vzhůru od jejich milování v Big Joke, ale na stole v kuchyni ho většinou očekávaly zprávy o finančním úřadu, to jednání zmeškal a vyřizovala ho Liz. Mezi složenkami se sumou zpětného dodunění a s pokutami. Dlužili finančnímu úřadu sedm tisíc tři sta dolarů. V jejich současné situaci to mohl zrovna tak dobře být milion. Byl odhodlaný požádat o půjčku, jakmile se naskytne vhodná příležitost.

Shoswitz se rozmáchl. Střelil po Boldtovi nazlobeným pohledem a zeptal se: „Kolik je v Tender Care veterinářů?“

„Před čtyřmi lety, všimni si, že časový údaj přesně odpovídá zmizení Anny Ferragotové, tam byli tři.

Působili jako společníci. Pak se jejich spolupráce rozpadla. Teď jsou na třech klinikách: Tender Care, Lakeview a North Main.“

„Takže jestli máš pravdu, ale to ví Pánbůh, je řezník jeden z těch tří. Tak se s La Moiou kolem nich trochu porozhlédněte. Koukněte se jim na zoubek. Ale říkám ti, já s tím nechci mít žádné problémy.“

„Klást otázky v tomhle případě nemá význam. Potřebuju si to místo prohlídnout. Potřebuju najít nůžky, které spojují případ Anny Ferragotové a Petera Blumenthala. To je náš největší důkaz, Phile. Jedině tímhle způsobem se tomu chlapíkovi můžeme dostat na kobylku a zastavit ho, dokud je Sharon Shafferová ještě naživu.“

Shoswitz přestal hrát. „Údaje o daních Ferragotové jste získali legálně?“

„Víš dobře, že ne. Oficiální žádost na finanční úřad by se vyřizovala týdny. A my je nemáme.“

„Jestli to správně chápu, tohle jediné ukazuje směrem k veterinárním klinikám. Takže ve skutečnosti nemáte v ruce absolutně nic.“ Znovu zapnul start. Míč byl vysoký. Shoswitz se opět rozmáchl a znovu minul.

V tu chvíli Miles, bez zjevných důvodů, vesele ze všech sil zavýsknul. Shoswitz se zamračil.

„Dívej se na to tak,“ navrhl Boldt přátelsky, „že za všechny špatné míče můžeš dávat vinu mně a Milesovi.“

„To si piš, že budu.“ Shoswitz vybral přízemní míč a zdálo se, že mu zásah trochu spravil náladu. Boldt si pohrával s prstíky svého syna ve snaze Milese zabavit. Shoswitz by jim nejradši viděl záda. Dobře. Sundal nohu z tlačítka a otočil se k Boldtovi. „Dlouho jsi byl mimo, Lou. Musíš pomalu. Jaký bude další krok?

Přemýšlej o tom.“ Přednáška. Perfektní. „Potřebuješ povolení k prohlídce. Buď to, anebo je jdi zatknout a vyslýchat a oba dva se shodneme, že to bude k ničemu. Nemám pravdu? Takže jestli na tohle dostaneš papír, musíš mít skutečně pravděpodobný případ, slušnou řádku důkazů. A co máš ty? Nic moc! Nějaké nitě? Nějakou drogu, o které běžel pořad v Šedesáti minutách? Prober se! Lidské kosti zakopané do země před čtyřmi lety? Co? Prosím tě, ke kterému soudci jsi tohle chtěl tahat? Nebo jsi snad měl v úmyslu to řešit s Bobem Proctorem, s naším prokurátorem, který každýmu umeje zadek? Víš, co by Bob udělal? Se smíchem by tě vyprovodil z kanceláře! Na to vezmi jed.“

Když se Shoswitz otočil tváří ke značce, Boldt se mu za zády usmál. Daphne ho instruovala, jak s poručíkem jednat. „Dopřej mu pocit, že má pravdu. Nech ho, aby řekl on první to, kvůli čemu za ním vlastně jdeš.“ Boldt pronesl: „Existují přece stopy po nástroji, které jsou shodné u obou obětí. A kdyby se nám podařilo vpadnout do všech tří klinik najednou… Kdybychom přišli s chirurgickými nůžkami, které způsobily ty stopy, máme usvědčující důkaz.“

„Odporuješ sám sobě,“ argumentoval Shoswitz. „To je Hlava 22, Lou. Potřebuješ ty nůžky, abys získal nezbytné povolení po nich vůbec pátrat. Chápeš? Prohlídku, od které si slibuješ následné zatčení, nemůžeš založit jen na předtuchách. Tohle bych ti snad už neměl vysvětlovat. A vůbec bychom se o tomhle neměli bavit. Chráním tě před hromadou nepříjemností. Dochází ti to?“

Shoswitz se znovu rozpřáhl. S ostrým lupnutím odpálil. Naprogramovaný zástup spustil ohlušující ovace.

„Ale uvědomuješ si, jak blízko už jsme?“ nevzdával se Boldt. „Co ještě potřebujeme?“

„Jste blízko, ale ne tam, kde máte být. Potřebujete svědka, třeba zaměstnance.“ Boldt si dovolil úlevný povzdech. Už ho skoro měl. Ještě kousek… „Co ta čísla v databázi?“ ptal se Shoswitz. „Byla to čísla letů, jak jste předpokládali? Maybeck a databáze, to jsou konečně dobré důkazy. Všichni zatracení soudci a poroty milují cokoli, co se týká počítačů. Můžeš tohle dát do souvislosti s nějakým veterinářem? Když se ti to povede, budeš zase o krok blíž.“

Právě kvůli tomu Boldt přišel. Aniž cokoli tušil, spadl Shoswitz do pasti. „Každé ze čtyřmístných čísel, která v databázi působí nezvykle, odpovídá číslům mezinárodních letů aerolinií NorthWest vypravovaných z Vancouveru. Jedná se o víc než tucet letů, ale jen do dvou zemí. Brazílie a Argentiny. Obě jsou známé díky trhu s ledvinami dárců. A skutečnost, že všechny lety z Vancouveru byly uskutečněny se dvěma stejnými dopravními společnostmi, naznačuje existenci…“

„Kurýra,“ dořekl Shoswitz. „Druhého pilota nebo pilota. Někoho, kdo pro ně orgány převáží.“ Shoswitz ztratil zájem o baseball.

Boldt cítil, jak mu začíná brnět kůže. Už to má na dosah. „Přesně tak. Organizují převoz a získávají informace o letech v předstihu, protože čas hraje u orgánů důležitou roli.“

„Takže když se nám podaří identifikovat kurýra, budeš mít svého svědka. Tak bychom mohli celou věc rozseknout.“

Boldt doslova slyšel, jak se dveře od jeho pasti přibouchly. Shoswitz už před sebou viděl titulky z prvních stránek novin. „Blízko, ale jistého nic.“

Shoswitz zvažoval jeho slova. „Kurýři mohou být dva. Jeden převáží orgány odsud do Vancouveru a předává je někomu druhému, kdo je dopravuje na místa určení. Ten druhý nebude mít o totožnosti chirurga ani potuchy.“

„Náš doktor Zloděj zůstává v pozadí,“ souhlasil Boldt. „Ale důležitější je, že předávají orgány někomu, kdo je pro převoz přijatelný. Členové posádek letadel dopravují orgány od organizace UNOS pokaždé.

Cestující nikdy.“

„Což znamená, že potřebujeme najít toho prvního. Toho, který cestuje mezi Seattlem a Vancouverem. To bude kurýr. Jestli posílali orgány letecky, nechali po sobě nějakou písemnou stopu.“

„Souhlasím.“

Shoswitz odložil pálku a klepl do nějakých tlačítek. Obrazovka potemněla a v místnosti se rozsvítilo. Ve srovnání se stadionem Yankee vypadala mrňavá. Shoswitz ve své baseballové helmě a odřených chráničích vypadal trochu jako blázen.

Boldt rychle vysvětloval: „Potřebujeme identifikovat pasažéra, který podnikal cesty do Vancouveru a zpátky ve dnech, kdy došlo ke krádežím orgánů. Máme štěstí, protože data jsou uvedena v databázi.“

Shoswitz se začínal orientovat. „Vy už jste to udělali, vid?“

„Nejdřív jsme prověřili Maybeckovo jméno, byl jsem si skoro jistý, že kurýrem je on. U něj se našel počítač s databází. Ale mýlil jsem se. Nenarazili jsme na nic. Maybeck to není. Zkontrolovali jsme i jména těch tří veterinářů, také nic. Dál chci projít jména zaměstnanců všech tří klinik, minulých a současných

– a porovnat je s údaji na seznamech cestujících, ale to je nadlidská práce. Spousta společností, spousta údajů. Děsivá představa.“

„Je to vůbec reálné? Kurýr mohl pokaždé cestovat pod jiným jménem, ne? Platit hotově a cestovat nalehko.“

„Žádná krycí jména, v tomhle máme štěstí. SEATAC je mezinárodní, je nutné se prokázat pravými doklady. To nám pomůže.“

Shoswitz si masíroval loket. „A co převoz autem?“

„To trvá moc dlouho. A u orgánů rozhoduje každá hodina.“ Už tě to bere, chtělo se Boldtovi říct.

„Ale projít seznamy cestujících a hledat v nich stejné jméno? Kolik je tu linek mezi Seattlem a Vancouverem? Desítky? Nebo víc? A kolik letů denně? Padesát? Šedesát? Jak dlouho by trvalo to všechno projít? Panebože! Týden? Měsíc? Skoro bych řekl, že Anna Ferragotová zemřela zbytečně. Nejsme ani o kousek blíž.“ Na Shoswitzovi se zračila stejná deprese, kterou nedávno pociťoval i Boldt. Daphne ji očekávala. Podle ní znamenala rozhodující okamžik.

„Neproveditelné,“ mumlal Shoswitz.

„Ale kdyby se nám povedlo okruh podezřelých zúžit,“ navrhoval Boldt a opravdu si chytil oba palce. Ani si nevzpomínal, kdy tohle naposled udělal. Miles sebou začal šít.

„Proč se na mě tak díváš?“ zeptal se Shoswitz, kterému docházelo, že mu něco uniklo. „Nech mě chvilku myslet. Jen malou zatracenou chvíli.“

„Ze Seattlu do Vancouveru,“ napovídal Boldt.

Shoswitz nestál o žádné nápovědy, zíral na Boldta a pak luskl s pochopením prsty. „Imigrační! Můžeme hledat v počítači imigračního úřadu federální vlády. Databáze je jednoduchá. Můžeme vyjít buď z dat nebo ze jmen zaměstnanců klinik. Nemusíme se zabývat desítkami různých společností. Jak může být obtížné tohle? Jak dlouho to může trvat?“

„Pár minut, jestliže využijeme zadní dvířka.“ Nadešla chvíle Boldtova vítězství: Shoswitz dospěl k cíli jeho návštěvy. „Jde o federální vládu,“ řekl poručíkovi. „Papírování a byrokratický přístup tam nebere konce.

Jestli se budeme snažit legální cestou, mohlo by to trvat týdny. Možná měsíce.“

„A co vzít to od konce?“ zeptal se Shoswitz. Boldt si pomyslel: Proč ne? Takový postup patřil k celkem běžné praxi: Požádala se banka, telefonní společnost, nebo imigrační úřad, aby něco zjistily, a když s něčím užitečným přišly, podávala se oficiální žádost. Přitom se vědělo dopředu, že oficiální žádost svoje ovoce přinese. Šetřilo to energii potřebnou pro zdolávání všech legálních kliček pro případ, že by se nic nezjistilo. Shoswitz konečně pochopil. Konečně mu došla jeho role v celém případu. „Ty chceš, abych zatelefonoval, je to tak?“

Boldt měl pocit, jako by vybuchl ohňostroj. Jak se říká v baseballu „doběhnout na domácí metu“. „Ty jsi jediný člověk, který má nezbytné kontakty na imigračním. Já je nemám. La Moia taky ne. Ale ty ano. Já vím, že tyhle věci neděláš rád, Phile, ale potřebujeme trochu píchnout.“ Boldt se chystal Daphne poděkovat. Tahle taktika byl její nápad.

„O to jsi mohl říct rovnou,“ dodal Shoswitz.

Boldt ho obdařil tázavým pohledem.

Poručík svoje slova chvíli zvažoval. „No,“ připustil nakonec, „myslím, že nemohl.“ Miles nebyl k udržení.

Ručičkama plácal Boldtovi do prsou.

„La Moia pracuje na získání seznamů zaměstnanců. Celkem tři kliniky: Tender Care, North Main a Lakeview. S trochou štěstí je budeme mít v ruce ráno.“

ČTVRTEK

9. února 7 hodin ráno

39

Když ve čtvrtek v sedm hodin ráno napochodovala Daphne do Boldtovy kanceláře, měla jeden den na to, aby našla Sharon naživu, a za sebou jen tři hodiny spánku. Pronesla: „Něco jsme přehlédli.“

Boldt, který měl na sobě stejné šaty jako včera, vzhlédl od stolu se skelným pohledem. „O tom nepochybuju,“ odpověděl.

„Vím, jak doktora Zloděje identifikovat.“

Vzpřímil se na židli, najednou úplně bdělý, a pozoroval ji, jak prošla kolem něj a zamířila přímo k jednomu z několika obrovských stohů papíru. „Máme řidičské průkazy těch tří veterinářů z Tender Care?“

„V druhé hromadě,“ poradil jí. „Ale je to zbytečné. Shoswitz souhlasí s tím, že bychom se tak prozradili.

Dali bychom doktůrkovi možnost, aby zavřel krám, aby zničil důkazy, kdybychom začali s výslechy. I když podle toho, jak se Maybeck choval kvůli laptopu, mám pocit, že už máme moc velké zpoždění.“

„Mně nejde o výslechy.“ Daphne se vrtala ve vedlejší hromadě, až vydolovala tři listy papíru. „On nám řekne, kdo je, aniž bychom mu položili jedinou otázku. Vzpomínáš, jak nám Dixie řekl, že pachatel musí být levák? Vůbec jsme nepřemýšleli.“

„Ale jak –?“

„Podle jeho podpisu, blbečku.“ Položila před něj jeden arch. Byla na něm nepříliš kvalitní kopie řidičského průkazu s údaji o jménu, adrese, výšce, váze, barvě očí a s identifikačním číslem. Nehtem podtrhla podpis. „Pravák,“ prohlásila, „vidíš sklon písmen a způsob, jak dělá tečku nad ‚i‘?“ Dala před něj další list.

Nakláněla se k němu tak blízko, že cítil vůni šamponu z jejích vlasů. „Další pravák,“ pokračovala. „Ten, kterému zůstala klinika Tender Care.“

„Jo, ale nechápu, jak –“

Znovu ho přerušila. „Tohle je moje profese, Lou, ne tvoje.“ Dala na stůl poslední list.

Prstem přejížděla po podpisu. „Tohle je levák. Vidíš, jakým stylem je napsáno ,1’ a ‚ď. Tohle je on!“

Boldt si přečetl jméno. „Elden Tegg? Jak moc si jseš jistá s tím rozlišením pravák, levák?“

„Dej ho sledovat,“ ujala se Daphne iniciativy. „A já začnu zjišťovat, kdo ten bastard ksakru je.“

*

V osm čtyřicet pět se vrátila do Boldtovy kanceláře a sedla si proti němu. „Dr. Elden Tegg je původem Kanaďan, teď americký občan. Možná chceš hádat, z kterého města v Kanadě pochází?“ Když se neměl k odpovědi, řekla: „Z Vancouveru.“ Nechala to viset ve vzduchu jako bombu.

„Jak tohle všechno víš?“ zeptal se skepticky.

Posunula k němu faxy a srdce jí prudce bilo. „Podívej se na tohle.“ Úplně cítila Boldtovo napětí. „Je to kvalifikovaný veterinář. Získala jsem jeho curriculum vitae ze Seattleské lékařské asociace veterinářů. Na druhé stránce je to zajímavější. Před studiem veteriny tady ve státě Washington navštěvoval lékařskou fakultu ve Vancouveru.“

„Jako na lidi?“ Boldtovy oči vypadaly jako obrovské koule.

„Přesně. Ale nezvládl to, což samo o sobě není neobvyklé, když se uváží, jaký je odpad. Odstěhoval se sem, do Seattlu a začal studovat veterinu, také nic neobvyklého. Ale zatraceně to odpovídá profilu.

Stránka tři: Je tam uvedený vedoucí doktor studijní skupiny: Dr. Stanley Millingsford. Žije mimo

Vancouver. Volala jsem mu. Neobvyklé na Eldenovi Teggovi je, že patřil k nejlepším ve svém kruhu.

Neodešel ze studií, byl požádán, aby odešel. Dr. Millingsford mi to sdělil víc než neochotně. Ve skutečnosti je Dr. Millingsford horlivým zastáncem Eldena Tegga, vlastně byl, dokud jsem mu neřekla o důvodu našeho vyšetřování.“ Pak dodala: „Chtěl bys hádat, co Tegga během studií nejvíc zajímalo?“

„Transplantace?“ zeptal se Boldt.

Přikývla. „Správně, transplantace. Dr. Millingsford je ochotný mluvit, ale ne po telefonu. Má k nim averzi.“

Boldt naprosto chápal, o co jí jde, a prohlásil: „Potřebuješ cestovní příkaz podepsaný Shoswitzem.“

„Ty jseš tak dobrej polda,“ pozlobila ho.

„Zařídíme sledování kliniky a Teggova domu. Ty už jeď. Hned!“

Prudce se zvedla. Stáli od sebe pár centimetrů. Na chvíli se zdálo, že by se mohl pokusit ji políbit. Něco v koutku její duše doufalo, že by ji mohl alespoň obejmout, ale kouzlo okamžiku pominulo. Vyrazil ze dveří a utíkal ke kanceláři jejich nadřízeného. „Poručíku!“ slyšela ho křičet, „máme ho!“

*

Millingsfordův dům pobitý překládanými prkny natřenými našedo se choulil v lese u pobřeží mezi obrovskými cedry, planikami a borovicemi. Obklopoval ho železný tepaný plot s bránou s kamennými sloupky. Štěrková příjezdová cesta ve tvaru podkovy v Daphne vyvolávala představu anglického panského sídla. Když ji taxikář vysadil, stála před černě nalakovanými, tři metry vysokými dveřmi s nablýskaným měděným klepadlem, půlměsícem. Slunce jasně svítilo, ale nebylo vedro. Vzala za klepadlo a jemně s ním zaťukala o vyleštěnou měděnou hvězdu.

Paní Millingsfordové, která se představila jako Marion, bylo hodně přes šedesát. Měla jasně modré oči a na sobě jezdecký komplet, který doplňovaly vysoké černé boty. Uvedla Daphne do útulného obývacího pokoje, kde ve velkém krbu hořel oheň. Zdálo se, že ji příjezd Daphne vyvedl z klidu a že nesouhlasí s tím, aby byl její manžel obtěžován. Dávala to najevo jednoznačným napjatým výrazem v obličeji. Nabídla jí čaj a odešla ho připravit dřív, než měla Daphne šanci odpovědět.

Dr. Millingsford vešel dovnitř a opíral se o hůl. Na sobě měl modrý blejzr, khaki kalhoty, bílé ponožky a trepky z kordu. Z kapsy kostkované košile mu vyčuhovaly brýle. Měl stříbřitě šedivé vlasy a barvu očí stejnou jako jeho manželka. Pokynul Daphne k pohovce a sám se usadil do koženého ušáku u ohně.

Nemocnou nohu si položil na podnožku a hůl si opřel, aby ji měl na dosah. „Promiňte, že jsem vás přinutil podniknout takovou cestu.“ Mlčela. Měl kolem sebe cosi, co člověku nedovolovalo rušit jeho myšlenky.

„Vaše generace je na telefon víc zvyklá než moje.“ Měl americký přízvuk, ne kanadský, ale neměla v úmyslu se ho ptát na osobní věci.

„Elden Tegg,“ pronesl.

„Ano.“

„Krádež orgánů?“ Díval se do ohně. „Jakých orgánů?“

„Jde o ledviny. Také o plíce. Ale domníváme se, že většinou jsou to ledviny. Dvěma obětem chyběla ledvina.“

„Obětem?“

„Přinejmenším tři z dárců zemřeli na krvácení.“

O odstín zbledl a vážně se na ni zadíval.

„Byl požádán, aby odešel ze studií,“ připomněla mu.

„Ano,“ doktor si dával dohromady myšlenky. „Na člověka, jako je Elden Tegg, jen tak nezapomenete.

Není tolik dobrých studentů, kteří by se tak nápadně odlišovali od ostatních. Nemám na mysli jen talent.

Talentem a inteligencí jich oplývá spousta. Ale jen zřídka se vyskytne jedinec, který disponuje obojím a ještě z jejich kombinace dosáhne jakési vyšší úrovně, nazvěme to tvořivost nebo sebedůvěra, kdybyste ho znala, věděla byste, o čem mluvím.“

„Elden Tegg měl ty nejjistější ruce, které jsem kdy viděl. Vynikající koordinace pohybů. A měl to, čemu se říká oko. To většina studentů postrádá. Jistě, načtou všechno možné, jsou pochodující příručky technických informací, ale nemají schopnost vidět. Chirurg vidět musí. Nejen problém, který operuje, ale všechno. Elden Tegg takové oči měl a ruce jeho schopnost jen doplňovaly. Po dobu, kterou jsem ho znal, ho charakterizovala ještě jedna věc, ambicióznost. Kola vzdělávání se pro něj točila příliš pomalu. Věděl o svých kvalitách. Chtěl všechno, naprosto všechno. Ale víc než po čemkoli jiném toužil po tom, aby ho jeho spolužáci přijali. Chtěl někam patřit. Nebylo příliš těžké si toho všimnout. Byl podivín, zázračné dítě a dost tím trpěl.“

Millingsfordova žena vstoupila s pojízdným stolečkem, na kterém byla konvice přikrytá látkovým poklopem, šálky, podšálky, citrónový koláč s mákem a malé talířky. „Bohužel se budete muset obsloužit sami. Je mi moc líto. Máme nemocné hříbě a musím být u něj,“ vysvětlila a odešla.

Daphne jim oběma nalila čaj a pro doktora ukrojila kousek koláče.

Ukousl si a pozoroval oheň. „Už jste ho viděla? Myslím Tegga?“

„Ne.“

„Jeho problém, a tohle je problém téměř všech chirurgů, on není výjimka, je jeho ego. Nosí nos vzhůru. S lidmi byl rychle hotov. Přezíral je. Ponižoval téměř všechny kolem sebe. Mělo to svá plus –

účinně každého ovládal. A vůdcovský rys je pro každého chirurga důležitý. Chirurg musí hrát prim. Každý si to musí uvědomit, musí to cítit.“ Podíval se na ni. Tady hrál prim on. „Chtěl jsem s vámi mluvit o nehodě, která vedla k jeho vyloučení. Měli jsme na programu srdce. Tegg byl určen jako asistent. Mě zdržela jiná operace, byl jsem na druhém konci města. Pacient se nám doslova propadal, ztráceli jsme ho. A já jsem nebyl nikde k zastižení.

Tegg sdělil celému týmu, že jsem odsouhlasil, aby začal operaci beze mne. Lhal: nikdy jsme o tom spolu nemluvili. Jak jsem řekl, ovládal sestry. Souhlasily. Tegg přebral plnou odpovědnost. Postavit se do čela patřilo dlouho k jeho snům.

Když operujete srdce nebo děláte nějakou invazní operaci hrudníku,“ pokračoval, „musíte hrudní koš otevřít nástrojem, kterému se říká sternální pila. Je to velmi užitečná pomůcka. Dřív se to dělalo ručně.

Ale je taky umění s ní zacházet. Po celou dobu se na ni musí tlačit směrem vzhůru, jedině tak čepel funguje.“ Doktor během řeči složil ruce do klína. „V mé nepřítomnosti Tegg pilu nezvládl. Prořízl levou komoru a pacient zemřel.

Přirozeně mu bylo doporučeno, aby ze školy odešel, a zároveň byl ústně upozorněn, že nikdy nebude přijat do žádného studijního programu. Kdyby byl podal přihlášku, celý případ by se byl zveřejnil. Přešel na veterinární školu, napsal jsem mu doporučení.“

„Byl někdy za to zabití obviněn?“

„Mluvíme o medicíně, slečno Matthewsová. Nebyla to vražda. Ale chyba. Chyby se stávají.“

„Nedošlo k žádnému soudnímu procesu?“

„Ale ano, došlo. To byl jeden z důvodů, proč odešel ze studií. Škola ho musela vyloučit okamžitě, aby si zachránila svoje jméno a pozici. Aby se očistila. Přesně kvůli tomu by ho nevzali ani do žádného jiného studijního programu.“

Daphne si dělala poznámky, dokud měla všechno čerstvě v hlavě. Vzhlédla k němu a zeptala se:

„Pamatujete si jméno toho pacienta, který zemřel?“

„Na takový zážitek se nezapomíná,“ odpověděl doktor Millingsford. „Jmenoval se Thomas Kent.“

Poznamenala si i tohle. Jméno podtrhla.

Thomas Kent

ČTVRTEK

9. února 3 hodiny

odpoledne

40

Když Daphne prošla vstupní krytou chodbou na letišti SEATAC, uviděla Lou Boldta a člena letištní policie, jak ji s napětím vyhlížejí. Stáli mimo nepřetržitě proudící dav pasažérů. Boldt se natáhl, jednou rukou jí vzal kufřík a druhou ji chytil pod paží. Šli rychle. Směroval ji k otevřenému letištnímu vozítku, které fungovalo jako kyvadlová doprava. Vzduch byl zelektrizovaný spěchem. Čas, který Sharon zbýval, rychle plynul.

„Maybeck čeká na vyšetřovně,“ promluvil Boldt. „A Shoswitz tě u toho chce.“ Než měla možnost se na něco zeptat, odpověděl sám. „Zatkla ho policie King County na psích zápasech. O našem vyšetřování ani o sledování nic nevěděli. Je to pěknej binec. A je taky kolem toho hodně křiku.“

Vylezli nahoru a řidič vyrazil dřív, než se Daphne stihla posadit. Náraz ji doslova hodil do sedadla. „Čas nám pořád běží. To snad víš, ne?“ zeptala se.

„Proto taky letíme do Lake Union obojživelníkem, abychom šetřili čas. Na 1-5 se převrhl kamion s chemikáliemi, doprava je odkloněná na silnici 99. Nic se nehýbe. Je to tak hodina zpoždění. A nedívej se na mě, tohle byl Philův nápad.“

„Poručík utrácí peníze,“ řekla do opakovaného bzučivého signálu, který upozorňoval chodce, že něco jede.

„A proslýchá se, že církevní organizace tlačí na starostu, aby jim řekl místo Sharonina pobytu. Poklička se nám z celé věci pěkně zvedá. Rádio KING odvysílalo zprávu o nalezení ostatků na břehu Toltu. Pokouší se získat další podrobnosti. Na zbytku úspěšně sedíme, ale poručík chce najednou výsledky.“

„Taky je už na čase.“

„Jo. Přesně o čas se jedná.“

Vozítko zabrzdilo u brány A-7, kde na ně čekal pilot speciálu. Daphne podala klíčky od svého vozu muži od letištní policie, který ho měl dopravit k policejní budově. Boldt si s pilotem potřásl rukou. Všichni tři seběhli ze schodů k čekajícímu letadlu, které mělo nejen podvozek, ale i krátké plováky a motor umístěný nahoře. Vedle obrovských tryskáčů vypadalo drobounce.

Daphne hrůzou zavřela oči, když o sedm minut později začali klesat. Po přistání letadla je posadili rovnou do policejního vozu, seděli vzadu, kde byla mříž a dveře bez klik.

„Víš, že jsem za celých sedm let vzadu nikdy neseděla?“ řekla Daphne.

V letadle byl příliš velký hluk na to, aby mohli mluvit. Teď ji Boldt unaveným hlasem informoval: „Počítač z imigračního vyplivl hromadu jmen. Vůbec jsme neměli ponětí, kolik lidí denně cestuje mezi Seattlem a

Vancouverem. Je to dlouhý seznam a bude zatraceně trvat, než ho roztřídíme. A aby to bylo ještě horší, nepovedlo se nám získat seznam jednotlivých zaměstnanců. A to byl seznam, se kterým jsme chtěli zkonfrontovat seznam z imigračního.“

„Jeden krok dopředu, dva kroky zpátky.“

„Tancujem policajtskou polku.“ Jeho poznámka u ní vzbudila úsměv.

Auto prudce zabrzdilo. Když se rozhlédla, uviděla policejní budovu. Řidič jim otevřel dveře. Boldt stále nesl Daphnin kufřík. Horečnaté tempo jen zesilovalo naléhavost, kterou teď pociťovala i fyzicky. Rychle, krátce dýchala. Srdce jí bilo jako na poplach.

Shoswitz na ně čekal v přízemí. Během jízdy mu musel řidič udávat pozici. Tenhle krok byl uvážený.

Shoswitz nepřipustil, aby byl ve výtahu s nimi někdo jiný. Hned jak se rozjeli, zeptal se Boldta: „Tak co?“

„Daphne je informovaná mnohem líp.“

„Co nám můžeš říct o Teggovi?“ obrátil se k ní poručík. „A chci slyšet všechno. Dohady, úvahy, všechno.

Mám schůzku s kapitánem za –“ mrknul na hodinky, „za deset minut. Honem.“

Pokoušela si srovnat myšlenky, když letěla z Vancouveru. Ale posledních pár minut ji pořádně vyvedlo z rovnováhy. Kabina výtahu dojela do čtvrtého patra. Shoswitz stiskl tlačítko STOP, aby výtah zůstal zavřený. Čekal, až mu Daphne sdělí podstatné informace.

Rychle spustila. „Tegg je paranoik. Je vázaný na svou minulost a snaží se ji potvrdit. Ve svých představách je lepší než kdokoli ostatní, má pocit, že všichni stojí proti němu. Navenek by mohl být s klidem pan Normální, dobrý doktor, manžel i otec. Ale uvnitř je paranoidní. Myslí si, že se mu nikdo nevyrovná. Je schopen svoje okolí tolerovat, ale to je tak všechno. Dokáže rychle obvinit, ale pro svoje chování má vždycky po ruce vysvětlení. Má pocit, že ztělesňuje Neomylnost a Dokonalost. Až doposud měl zřejmě jakýsi svůj alibistický přístup k tomu, že zabil člověka, zůstal mu pod rukama při operaci –

ale jeho druhé já si uvědomovalo, že je to lež, že si vlastně sám sobě něco nalhává, a muselo ho to dlouho, dlouho užírat.“

„Je nebezpečný?“ zeptal se Shoswitz. „Pro naše lidi?“

„Myslíte násilnický? Pochybuju. Ale nebylo by dobré ho podceňovat. Patřil k nejlepším studentům, pálí mu to. Má racionální způsob uvažování, to znamená, že přemýšlí v schématech a řetězcích, velmi úsporně a logicky. Vždycky je tak dva, tři kroky napřed, ať už jde o myšlenky, práci, život. A pravděpodobně bude posedlý svou prací, dovolí si jen minimum koníčků nebo čehokoli, co by ho od ní odvádělo. Je to podivín s mánií ovládat. Millingsford říkal, že ponižoval sestry, které se ho bály, a to naprosto odpovídá tomu, co si myslím já. Pořád svoje spolupracovníky ponižuje. Zřejmě bude výjimečně cílevědomý, s pevnou vůlí. Ale z psychologického hlediska jsou jeho silné stránky jeho slabými místy. Můžeme jich využít.“

Poručík přikývl a podíval se na Boldta. „Dobrý?“ zeptal se. „Chceš se na něco zeptat?“

„Ne, díky.“

Daphne popadla Shoswitze za ruku. To neměla dělat. „Úřední postup musíme obejít. Na toho chlapa musíme udeřit přímo, poručíku. A rychle.“

Shoswitz ruku vyprostil, sáhl dolů a stiskl tlačítko STOP V NEBEZPEČÍ. Dveře výtahu se odsunuly.

Najednou na ně nečekaně dopadly oslepující blesky z fotoaparátů a současně je zasypala spousta otázek.

Shoswitz a Boldt vzali Daphne mezi sebe a všichni tři s rukama zvednutýma před obličeji, aby se chránili před světly, si začali razit cestu davem novinářů. „Bez komentáře,“ řval Shoswitz bez přestávky přes rameno.

Když se protlačili na oddělení, podařilo se tisk udržet v patřičných mezích. Shoswitz vyštěkl rozkazy na prvního policistu, na kterého narazil. „Chci, aby se shromáždili v zasedačce, rozumíte? Ne tady nahoře.“ K

Boldtovi pronesl: „Teď vás tady oba musím nechat.“ A k Daphne se otočil se slovy: „Tohle je vaše parketa, Matthewsová. Potřebujeme toho chlapíka zlomit. Potřebujeme od něj, aby nám předal Tegga

pěkně v dárkovém balení. Koneckonců vy jste ta, kdo pořád říká, že se vaší přítelkyni krátí čas.“

Nejradši by ho za ta slova praštila. Kde byl celý minulý týden?

„S ním se netrap,“ řekl jí Boldt, když Shoswitz zmizel z doslechu.

„Netrápím,“ odpověděla. Došli k výplni z jednosměrného skla, kterým mohli pozorovat dění ve vyšetřovně A. „Starosti mi dělá támhleten.“

Na druhé straně skla seděl Donald Monroe Maybeck.

Boldt nikdy v životě neviděl takové zuby. On i Daphne si Maybecka prohlíželi speciálně upraveným sklem.

„Jediné, co ví,“ řekl Boldt, „je, že na něj máme obvinění kvůli psím zápasům. S pitbulteriéry. Ostatní zadržení mohli okamžitě složit kauci, takže mu musí vrtat v hlavě, proč ho tady ještě držíme.“ Maybeck měl zuby jako toulavý pes, groteskně šedohnědé. Bez ohledu na nápis o zákazu kouření kouřil cigaretu bez filtru. Potahoval zhluboka a kouř v sobě držel tak dlouho, že vyfoukl vždy jen tenký šedý proužek dýmu.

„Můžeme obvinění proti němu zapsat, ale ani jedno nebude stačit, až na psí zápasy, a to je vlastně jen přečin. Laptop neměl celou dobu u sebe, svědky toho, že mu ho ukradli, jsme my, policajti. On nebo jeho právní zástupce to můžou využít ve svůj prospěch. I když znal heslo, může tvrdit, že databázi dal do počítače někdo v době, kdy mu byl odcizen. A takovéhle věci se dokazují dost komplikovaně. Prokurátor nám tohle nevezme, to si piš. A vsadil bych se, že tenhle Maybeck zabil i Connii Chiovou, ale to mu taky musíme teprve dokázat. Laboratoř má ten kondom, má jeho sperma. Můžeme tvrdit, že je potřeba porovnat DNA. Můžeme ho ponížit. Chtít, aby si to udělal, že to potřebujeme kvůli laboratoři. Ale důkaz?

Možná ano, možná ne. Nejradši ze všeho bych ho vydusil a dostal z něj plné přiznání, že spolupracuje s Teggem a že zabil Connii. A pořádně ho zmáčkl.“

„Vyslýchat budeme oba?“ zeptala se Daphne. Přikývl. Tváří se jí mihl nepatrný úsměv. „Co bys říkal tomu, kdybych hrála tu ostrou já?“ Rozepnula si knoflíček na halence.

Boldt si pomyslel: Takže ona se chystá rozbalit zbraně těžkého kalibru. „Beru.“

Čekala, až jí otevře dveře. Když to udělal, pokynul jí a řekl: „Až po tobě.“

*

„Típněte tu cigaretu,“ nařídila, jakmile s Boldtem vstoupili do dveří.

„Vy?“ uklouzlo Maybeckovi, když v Boldtovi poznal prodavače ze zastavárny.

Tahle část byla zábavná. Začínalo to být zajímavé. Nebyla to tak úplně hra, ale mělo to k ní hodně blízko.

Maybeck se obrátil na ni a vpíjel se pohledem do každé křivky jejího těla. Pak ho nechal pevně upřený do jejího rozkroku, až to doslova cítila. Takže on taky věděl, jak tuhle hru hrát. No, prima. Usmál se. Jeho zuby připomínaly zrezivělé hrábě. Takoví chlápci si koledují o ránu. A pěkně zepředu. „Bezva zuby,“

pronesla. Otočila se, aby si položila kufřík a aby si na ní nemohl vylít vztek zuřivými pohledy, kdyby se mu snad dívala do očí, a do třetice aby si, což udělala, rozepla ještě dva knoflíčky. Takže když se otočila, rozevřená halenka odhalila rýhu mezi ňadry. Dost, aby ho to vyvedlo z míry. Znala takové Maybecky, často patřili k náplni její práce. Jestliže hodlali muži používat jejího pohlaví proti ní, dokázala ho i ona využít proti nim. Když její trik upoutal i Boldtův pohled a vyvolal v jeho očích chvilkový záblesk rozpaků, věděla, že se trefila do černého. Maybeck neodolá a nebude schopný se plně soustředit.

Byl to laciný trik. Nic víc, nic míň. A co na tom? Maybeck byl lidská svině. Viděla fotografii Connie Chiové z jejího posledního dne na zemi. Dostatečná motivace. „Nespornou výhodou nápravného zařízení je,“ řekla a dívala se mu přímo do očí, „že poskytuje zubařské ošetření zdarma.“ Ani nemrkl, byl silnější, než očekávala. No, bude hledat a zkoušet. Maybeck pevně sevřel rty. Prima, dostala ho do rozpaků. Styděl se. Nic není tak silné, jako když se stydíme za nějakou fyzickou vadu. Pohledem jí znovu zabloudil na prsa, takže se naklonila dopředu, aby se jí halenka ještě víc rozevřela, a umožnila mu tak docela slušný výhled.

„Pěkný kozy na policajtku,“ udeřil přímo. „Prošukáváš se na vrchol kariéry?“

Trochu ji vyvedl z míry. Když se jejich oči znovu setkaly, představila mu Boldta. „Nemyslím, že vy dva jste se někdy oficiálně seznámili. Seržant Lou Boldt. Oddělení vražd.“ Opřela se o to slovo, jako by to byl stůl.

A pak uviděla v jeho výraze, co potřebovala. Víc než jen záblesk paniky. Zapnula si knoflíčky.

„Určitě nám chcete říct něco o BloodLines,“ začal Boldt a evidentně Maybeckovi vyrazil dech. „Nebo nás chcete houpat?“

„Na houpání jste dost starej. Vona… vona je O. K. Už ste jí vopíchal?“

Boldt podvědomě napřáhl ruku, aby ho udeřil, ale ovládl se. Přesně tohle Maybeck chtěl: aby porušili svoje pravomoci.

„Jo,“ řekla Daphne rychle, „zubařské zákroky jsou v base zdarma a zrovna tak kondomy. Je to věc dohody. Záleží na tom, jak moc dychtíte po HIV Někteří lidé říkají, že AIDS je tu proto, aby se snižovaly počty vězňů.“

„No tak, chlape. Uhoď mě,“ nepřestal Maybeck provokovat.

„My jsme přední linie, kamaráde,“ upozorňoval ho Boldt. „My patříme k těm, kteří mají chuť poslouchat.

Po nás přijdou obhájci. Pak soudci, porotci, svědci –“

„Ze sestry Connie Chiové bude dobrá svědkyně,“ vypálila, jen aby pozorovala jeho reakci.

„Jo, Connie je vopravdu škoda.“

Boldt se k němu přiblížil ještě víc.

„Vězeň. To zní dobře, ne?“ přerušila je, znepokojená, že by ho Boldt mohl nakonec udeřit. Boldt měl hrát

„hodného“ a ona tu tvrdou, přesný opak, než mohl Maybeck očekávat. Měla v plánu pohrát si s jeho city.

Obrátit ho naruby a zatřepat s ním.

Boldt se na ni podíval a zakoulel očima. Doufala, že už se zase ovládá. Byl dobrý, lepší než většina, protože nevěřil, že dobrý je, a to ho přimělo na sobě víc pracovat. Něco Daphne oceňovala. Naslouchal.

Učil se. Dokázal dostat podezřelého do úzkých, vysledovat vztahy, napodobit řeč těla a vyhnout se jakémukoli vnějšímu projevu vlastního mínění.

„Stojíte před velmi vážným rozhodnutím,“ upozorňoval Maybecka, „protože váš přístup k věci může znamenat rozdíl několika let. Let, Maybecku. Chápete mě? Možná si to chcete rozmyslet.“

„Možná si chci zavolat právníka.“

„Svůj telefonní hovor jste už vyčerpal. Nehrajte to na mě, kamaráde. Říkám vám, že my jsme pro vás jediná šance, kterou máte,“ řekla Daphne.

„Vy teda rozhodně nevypadáte na policajtku,“ odpověděl Maybeck.

„A vy zase ne na inteligentního člověka, pane Maybecku, ale doufám, že zdání klame. Můžeme vám prokázat vaše spojení s BloodLines. S Connií Chiovou. A co databáze? Dvacet sedm odběrů orgánů. Tři z těch lidí jsou mrtví, věděl jste to? Můžete si to přežvýkat těmi svými parádními zoubky.“

„Už vám neřeknu ani slovo.“ Najednou byl neklidný. Dobré znamení. Vnější slupka praskala.

„Přestanete mluvit a je to pro vás vyřízené, no fajn,“ řekla rychle.

„Jak se do věci vloží právníci, jde to mimo nás,“ zopakoval Boldt. „Rozumíte mi? A advokáti neřeší věci jednoduše.“

„Jestli si chcete hrát na zabedněnce, pak zabedněný jste,“ poznamenala Daphne.

„No tak, mluvte s námi,“ povzbuzoval ho Boldt. „Řekněte nám o Teggovi. Když nám pomůžete, jste z toho

venku.“

Maybeck rychle mrkl z jednoho na druhého. Doposud nejlepší znamení. V očích se mu objevila nerozhodnost, která Daphne naznačila, kde je Maybeckovo slabé místo, a která vyžadovala použití odlišné taktiky.

„Vy jste připravený pykat za Teggovy zločiny?“ zeptala se ho a pak se obrátila k Boldtovi. „Tak nevím…

možná by opravdu měl počkat na svého advokáta. Jestli se rozhodl pojmout celou věc takhle, bude určitě nějakého potřebovat.“

„Nepoužíváme magnetofon. Všiml jste si toho?“ zeptal se Boldt.

„Není tak inteligentní, aby chápal, co se mu snažíš sdělit,“ upozorňovala Daphne Boldta. „Říkala jsem ti, že je to prostoduchý hlupák. Budeš muset tu dvacku vyklopit.“

„Vy jste se vo mě vsadili?“ zeptal se Maybeck nevěřícně.

„Sázení je zlozvyk,“ vysvětlila mu. „Seržant Boldt je z oddělení vražd. Zřejmě jste to poprvé přeslechl. Vy si myslíte, že jste tady proto, abychom si s vámi povídali o psích zápasech. Prokristapána, proberte se!“

„Řekněte nám o BloodLines. Vy jste sháněl Teggovi dárce. Nabídl jste jim hotové peníze za ledvinu a oni zabrali. Dopravil jste je k Teggovi. Bylo to tak? Protože jestli ano, pak to musíte domyslet až do konce, Donnie. Můžu vám tak říkat? Nebude vám to vadit? Když to řeknete, můžete z toho vyrazit hromadu výhod. Pak vás z toho dostane i začínající právník s roční praxí. Chápete? Ale únos? Převoz kradeného zboží přes hranice? To je federální úroveň, parketa FBI. Víte, do čeho zabředáváte? A kvůli čemu? Mluvte.

Používejte svou hlavu, Donnie, a mluvte se mnou. Prosím.“

„Tenhle nebude,“ ozvala se Daphne. „Je stupidní. Prosím tě, jen se podívej na jeho zuby. Už to by ti mělo něco napovědět. Srágory místo mozku. Další, co uslyší, bude zvuk kovu o kov. Bum. A dveře se zavřou na pěkně dlouhou dobu.“

„Tss, prcám ty vaše kecy.“

„Ale kdepak. V lapáku nebudete mít šanci. A nebudou to moje kecy. Nic, co by se týkalo mé osoby.

Počkejte, až vám budou vyprávět, že je to skoro stejně prima. Půjde totiž o vás, vy Plechová hubo. A nevěřte jim, příjemné to není.“

Její slova ho umlčela. Boldt se červenal. Maybeck dokonce zůstal s otevřenou pusou a zapomněl na zuby.

„Vsadím se, že to máte ráda.“

Uhodila ho. Pořádně přímo přes tvář. Smál se. „Nezapomeň, ty smradlavej hajzle,“ pronesla zuřivě, „že se tady nic nezapisuje.“ Úsměv mu pohasl.

„V očích zákona,“ spustil Boldt, „jsou Teggovy zločiny i vašimi zločiny. A je důležité, že si to uvědomujete.

Vidíte tady nějaký magnetofon, Donnie? Nic nenahráváme. Osvobodíme vás pro nedostatek důkazů.

Dáváme vám šanci. Jediné, co po vás teď chceme, je trochu spolupráce.“

„Chceme dostat Tegga,“ vysvětlovala Daphne, „ne vás.“

Maybeck procedil mezi svými šedivými zuby: „Cítím vás až sem.“

„Tegg vás využívá,“ ovládla se Daphne. „Využívá každého, nebo snad ne?“ Zkoušela jinou metodu. „Kolik vám platí? Řekl vám, jakou má jedna ledvina cenu? Víte, kolik se platí v Argentině, v Egyptě nebo v Indii?

Od pěti do patnácti tisíc.“ Zaregistrovala, jak to na něj ničivě zapůsobilo. Když všechno selže, je potřeba využít lidskou chamtivost. „Kolik jste z těch peněz viděl? Co mu dlužíte? Zbývající léta svého života?

Protože přesně to vás čeká.“

„Jak si myslíte, že je interpretován zákon,“ tlačil na něj i Boldt, „když dojde na operace prováděné bez licence? Tegg to ví naprosto jasně. My si nejsme ani jisti, jestli ho můžeme dát za to vazby. Proč asi má na špinavou práci vás a ostatní? Kdo si myslíte, že půjde za mříže, když ta věc teď praskla? On? V

žádném případě! Proč asi máme zájem mluvit nejdřív s vámi než s kýmkoli jiným?“

„Já vám taky něco povím,“ ozvala se Daphne, „ti chytří promluví. Možná mi to nevěříte, ale tak to funguje. Zabednění hlupáci končí tak, že utrácejí peníze za krabičky s kondomy a modlí se, aby se jim podařilo přesvědčit ty gorily vevnitř, aby je jednou za čas příležitostně použili.“ Pak dodala. „V tomhle státě jsi neseděl, Donalde. Víme to. Vzali jsme z laptopu otisky prstů. Taky víme, že jsi před čtyřmi lety pracoval pro společnost NorWest Power. A víme, žes nepodal daňové přiznání –“ Zarazila se a zmlkla.

Maybeck úplně ztratil barvu. Způsobila to zmínka o vězení nebo o bývalém zaměstnavateli?

„S někým si mě pletete.“

Okamžitě na něj vypálila. „Tak o co jde, Donalde? Copak se to pokoušíš zastírat?“

„Na obhájce mám právo, že jo? Tak mi jednoho dejte. Nemám, co bych vám řek.“

„Kdo zajišťuje Teggovi převoz orgánů do Vancouveru?“ zeptal se Boldt.

Všechny je zarazilo ostré zaklepání na dveře. Otevřely se. Muž, který v nich stál, byl evidentně právník od paty k hlavě. Ztělesněný obhájce. Nejdřív napřáhl ruku k Boldtovi a potom k Daphne. Byl jí protivný.

„Howard Chamberland,“ představil se.

Sám Howard Chamberland? přemýšlela Daphne. Kde pobuda jako Maybeck vzal peníze na takového obhájce?

Nechápala to. Ještě před chvílí Maybeck chtěl, aby mu nějakého právníka dali. Co se tady děje?

Chamberland se pustil do Boldta. „O vás jsem slýchal jen chválu. Nečekal jsem něco tak obyčejného.

Trochu zábavy? Psí zápasy? Vy, poručík z oddělení vražd…“

„Seržant,“ opravil ho Boldt.

„Předpokládám, že s ním jste mluvil,“ obhájce potřásl hlavou s výrazem znechucení. „Pochopitelně na všechno můžete zapomenout. Bylo by moudré zapomenout i na vznesení žaloby. Zápasy pitbullů? O čem to tady mluvíme? O stovce dolarů a zabavení psů? Jste snad od ochránců zvířat? No tak! Ať už jsou vaše záměry jakékoli, měl byste si promluvit s prokurátorem. Já to mám rozhodně v úmyslu, hned jak budu hotový tady. Máte proti mému klientovi ještě nějaká obvinění?“

„To je váš klient?“ zeptal se Boldt. „Při vašich cenách? Nebo jste se dal na dobročinnost?“

„Můj vztah k Donaldovi je důvěrný.“

„To rozhodně je,“ podotkla Daphne. „On tohle jméno nesnáší. Představil vás dva vůbec někdy někdo?“

Pak pronesla k Maybeckovi. „Vy jste volal Teggovi, viďte?“ Ale sledovala přitom Chamberlanda, aby jí neunikly jeho reakce. Tvář měl naprosto bez výrazu, peníze svých klientů si zasluhoval. Daphne cítila, jak se jí v krku usazuje pocit prohry jako knedlík. Byli tak blízko. Jakou šanci má teď Sharon?

„Před pár minutami žádal váš klient o přidělení veřejného obhájce, pane Chamberlande. Jste si jist, že máte toho správného muže?“ zeptal se Boldt.

„A vy?“ odpověděl právník. Držel otevřené dveře a čekal, až Maybeck vyjde.

41

Když šli úzkou chodbou vedoucí od vyšetřovny, spěchal proti nim La Moia, mával růžovým papírkem z poznámkového bloku a v obličeji měl mladistvou kombinaci nadšení a vyčerpání. Ještě než k nim došel, objevil se mu za zády v hlavních dveřích Shoswitz a hlasitě zakřičel: „Všichni, a myslím tím všechny, až na službu, okamžitě do zasedačky. Hned! Žádné výmluvy,“ zdůraznil, aby bylo jasné, že nebude brát na

zřetel žádné omluvy.

„Tenhle tón se mi nelíbí,“ zareagoval Boldt.

„A mně se nelíbí ostrostřelec s Chamberlandovou pověstí jako zástupce Maybecka. Dokáže se až moc dobře ohánět.“

„Souhlasím. Maybecka můžeme škrtnout.“

„Chce se mi ječet.“

„Radši to nedělej.“ Boldt náhodou zachytil poručíkův výraz a jen ten letmý pohled ho přiměl utrousit k Daphne poznámku: „Jsme v háji.“ Pracoval se Shoswitzem jedenáct let ze sedmnácti, které u policie strávil, a naučil se zaregistrovat i ten nejnepatrnější stín v jeho výrazu. Takový šestý smysl byl předpokladem pro úspěšnou kariéru na oddělení. Napověděl, kdy držet pusu a naopak kdy přitlačit. Teď nastala chvíle, kdy bylo třeba mlčet.

„Zřejmě máš pravdu. Naposled nás všechny svolával, když šlo před třemi lety o tu záležitost s neonacisty.“

„La Moio!“ houkl Shoswitz. „Zasedačka je na druhé straně! Řekl jsem hned!“

La Moia se otočil na podpatku. Lísteček si strčil do kapsy. Boldt i Daphne přidali do kroku ve snaze ho dohonit. Vešli do velké, vzdušné místnosti se skládacími židličkami a stolky.

Daphne rychle zamířila na místo u zdi, které bylo nejblíž jediným dveřím v místnosti. Doufala, že se jí v případě potřeby podaří zmizet. Shoswitz mohl být rozvláčný. Ona si rozvláčnost nemohla dovolit. V

místnosti byl chaos, jak vyšetřovatelé všech hodností zaplavovali sedadla a vytvářeli skupinky. Kromě Daphne byly v místnosti další dvě ženy, obě pracovaly jako detektivové. Bobbie Gaynesová a Anita DeSilvová. Ženy, které si vypůjčili pro akci v zastáváme z oddělení sexuálních deliktů, se už vrátily ke své práci.

„Sedněte si a informace si nechte pro sebe,“ poručil Shoswitz.

La Moia se k nim propracoval, postavil se za Daphne a zády se opíral o dveře. Daphne stála k Shoswitzovi obličejem, stejně jako oba její kolegové. „Tak co máš, Johne?“ zeptala se.

„Jméno kurýra,“ zašeptal La Moia. Vytáhl z kapsy lístek. Ohromilo ho, jak po něm Daphne chňapla.

„Seznam zaměstnanců jsem dostal elektronickou poštou, zatímco jste oba byli ve vyšetřovně. Zavolal jsem na policejní správu a oni začali porovnávat jména s údaji v počítačích na letišti. Měli jsme kliku hned ve dvou věcech. Zaprvé kurýr používal leteckou společnost ze začátku abecedy, Aljašské aerolinie, tak jsme totiž začali hledat, podle abecedy. A pak, byl nenasytný. Zapisoval si každý jednotlivý let kvůli náhradě cestovních výloh. To byl nápad mého kolegy. První místo, které zkusil, protože údaje jsou v podstatě roztříděny podle určitého systému a prásk: osmadvacet podivných letů narovnaných pěkně v řadě, všechny na letiště Vancouver International a ve dnech, kterým odpovídaly i operace.“

„Jak se jmenuje?“ zeptal se Boldt napjatě a jen nepatrně natočil hlavu přes rameno.

„Poslouchejte mě, lidi, a poslouchejte dobře. No tak. Ticho!“ řval Shoswitz. „Meyersi, držte už hubu!

Boldte, vy jste si svolal svou vlastní schůzi? Rád bych pokračoval v té své.“

Daphne, která se právě chystala Boldtovi jméno přečíst, zasunula lísteček zpátky do kapsy. Cítila, jak jí hoří obličej.

Shoswitz začal smrtelně vážně. „Poslouchejte mě. Před pěti minutami, chvíli po čtvrté hodině, vešel do potravin Stoneway Safeway muž, běloch, a začal střílet poloautomatickou pistolí. Doposud není identifikace.“

„Čeho? Muže nebo pistole?“ vykřikl anonymní hlas. Poznámka vyvolala trochu smíchu.

Shoswitz nezareagoval. Výraz měl ztrnulý a chladný, když pokračoval. „Jedenáct mrtvých.“ Místností to

zašumělo. Téměř nikdo nedýchal. „Včetně dvou dětí, jednoho nemluvněte a sedmi žen. Jedna z žen byla dcera senátora Bakera. Vozy krajské i městské policie už podezřelého, asi sto osmdesát, hnědé vlasy, plátěný oblek, vysoké boty, sledují. Se vší pravděpodobností si to namířil severně k ulici Aurora kolem křižovatky na 85. Všichni jste nasazeni na tenhle úkol.“ Ze všech stran se ozvalo nesouhlasné mručení.

„Všechna další vyšetřování, až na –“ vytáhl papír s poznámkami „– výbuch v přístavní čtvrti, znásilnění v ToyLandu a únosy spojené s krádežemi orgánů, jsou teď druhořadá. A u těch případů, které jsem zmínil, zůstávají jen, opakuji JEN, hlavní vyšetřovatelé.“ Projevy nesouhlasu zesílily. „Všechna ostatní vyšetřování, včetně sledovacích akcí, jsou až do odvolání ukončena.“ Poslední poznámka všechny vyburcovala z klidu. „Poslouchejte! Ticho! Platí to pro každého, jasné? Toho hajzla nesmíte zabít. Chci vás všechny hned vidět v akci, ale dávejte si pozor na styl jízdy, hlavně vy, La Moio, žádné parádní kousky.

Potřebujeme zprávy svědků, kompletní identifikace. Rutinu znáte.“

„Teď budeme pod mikroskopem. Celostátní noviny na to přidělily lidi a ti už se chystají informovat veřejnost. Tohle musí být prvotřídně odvedená policejní práce. A postarejte se, aby byla. Pořádně to rozjeďte. Já budu akci koordinovat s těmi úřednickými chlapíky, s experty na vraždy.“ Konečně si vysloužil projev sympatií. Místností se rozlehl výbuch smíchu. FBI, která vyučovala techniky pro vyšetřování vražd, ročně vykazovala na celostátní úrovni dokonce menší počet vyšetřených případů než policejní oddělení malého města. Úředníkům s málo zkušenostmi se tu a tam podařilo vyvolat zlou krev, když se snažili uplatňovat své pravomoce.

„Matthewsová, chci, abyste spolupracovala s FBI na psych –“ zarazil se. „Kde je kčertu Matthewsová?

Matthewsová, ozvěte se! Zvedněte ruku nebo něco!“ hulákal. „Boldte! Nestála přímo za vámi?“

„Nejsem si jistý, poručíku,“ lhal Boldt opatrně a v ruce žmoulal papírek, který mu podstrčila. Na zádech, kterých použila jako podložky chvíli před tím, než se vytratila, cítil její písmo.

„Možná šla na onu místnůstku,“ navrhl La Moia, který věděl svoje.

„Gaynesová, najděte ji!“ nařídil Shoswitz. Daphnina kolegyně spěchala ke dveřím.

„Nehledej moc pečlivě,“ procedil Boldt koutkem pusy, když ho míjela. Otočila se na něj a mrkla. Ať už měla Daphne namířeno kamkoli, dostane se tam.

Rozevřel dlaň a podíval se na zmačkaný papírek. Byl to papír, kterým na ně mával La Moia. Na jeho zadní straně bylo maskarou napsáno: „Postarej se o Maybecka. Já jedu za ní.“ Od vzkazu vedla šipka na druhou stranu, kde stálo ve výrazném kroužku jméno:

Pamela Chaseová

Boldt se energicky natočil zády k La Moiovi a zeptal se: „Hele, neumazala mi tou šminkou kabát?“

42

Dům, ve kterém bydlela Pamela Chaseová, byl v severní části univerzitní čtvrti, kousek od řecké restaurace, papírnictví a krejčovství. Připomínal spíš dvouposchoďový motel. Daphne řídila svoji hondu, protože se služebním autem, které měla přidělené, se musel vrátit člen letištní policie; to auto už asi nikdy neuvidí. Právě když kontrolovala, jestli má pod bundou v pouzdře připravenou svou berettu, začal pípat operátor. Odepnula si ho z pásku, chvilku si ho prohlížela, pak stáhla zvuk, a jako by se jí to netýkalo, bezmyšlenkovitě ho upustila mezi sedadla. Shoswitz už ji nebude buzerovat, to bylo teď bez debat. Už několik let svého života neprožila víc než třicet dnů, aniž by se nedostala do palebné zóny. A od akce, ze které si odnesla jizvu, možná ještě častěji. Jenže teď, když stála tváří v tvář možnosti, že skutečně použije zbraň proti člověku, přemýšlela, zda toho vůbec bude schopná.

Vyběhla po schodech a v hlavě se jí honila spousta myšlenek. Nahoře se zastavila, aby popadla dech a udělala si trochu jasno. Pak se vydala k číslu šest. Na schránce bylo napsané jméno Pamely Chaseové.

Daphne se teď cítila jako detektiv a ne jako kancelářská myš. Dělalo se jí špatně od žaludku, oči ji pálily a

prsty měla jako led. Šíje jí trnula intenzivním napětím, jako by do ní zaryl drápy nějaký obrovský pták. V

ústech měla sucho a slano a neslyšela, protože jí šumělo v uších.

Na téhle chvíli záviselo všechno. Jestliže Pamela Chaseová půjde proti Teggovi, pak by snad Sharon mohla mít ještě pořád šanci.

Zaťukala na dveře.

Žena, která je otevřela, byla obézní a mladá, asi tak pětadvacetiletá. V očích měla překvapený nevinný výraz, v pravé ruce toast s ovocným želé.

„Pamela Chaseová?“ zeptala se Daphne. I když žena vypadala jako naivka, jako někdo, s kým je snadné manipulovat, měla se Daphne na pozoru. Maybeckova odolnost ji překvapila. Do pátku, 10. února, zbývalo jen pár hodin a Pamela Chaseová byla poslední nitkou vedoucí k Teggovi.

Nebyl čas na roztomilosti nebo na pozvolné oťukávání. Daphne musela udeřit zostra a okamžitě, musela tu ženu zranit a vyděsit. „Jsem od policie, slečno Chaseová,“ ukázala jí svůj průkaz. „Vyšetřuji únos, čtyři vraždy a sérii nelegálních odběrů orgánů během posledních tří let.“

Toast pleskl namazanou stranou o zelený plyšový koberec. Pamela Chaseová ho příliš pevně stiskla.

Kousek jí ulpěl na ukazováčku a palci. Nepatřila ke snědým typům, ale teď byla ještě o stín bělejší.

Přimhouřila oči a uhnula pohledem, jako by Daphne za zády svítilo jasně slunce. Slunce viselo nad obzorem, obloha žhnula uhlově šedou barvou jako bezbarvé, vyleštěné okno zezadu osvětlené slabou žárovkou. Podruhé se Chaseová pokusila něco říct, snažila se ze sebe vypravit slovo, ale něco jí uvízlo v krku. Něco jako vina, pomyslela si Daphne. Taková věc, i když se člověk snaží sebevíc, se nedá spolknout.

„Co kdybychom si na to sedly?“ Dívka ji nepochopila. „Můžu dovnitř?“ zeptala se Daphne polopaticky.

„Co chcete?“

Měla chuť říct: „Chci Sharon zpátky živou! Chci víc času na vyšetřování. Chci zpátky naše lidi na sledování.

Chci nějakou naději.“

„Chci dostat Eldena Tegga za mříže,“ řekla místo toho.

Dveře se prudce otevřely. Dívka, celá zmatená, zavrávorala doprostřed místnosti, která výzdobou připomínala studentskou kolej. Nevypadalo to jako přímé pozvání, ale Daphne vešla a zavřela za sebou dveře. Když tlumeně zaklaply, zadívala se na ni dívka znovu, se stejně bolestným přimhouřeným pohledem jako před chvílí.

„Já… já nic nevím,“ vypravila ze sebe.

„Bylo by prima, kdybychom měly dost času si o tom popovídat, že?“ odpověděla Daphne. „Mohla byste mi lhát, já bych mohla lhát vám. V mé profesi tomu říkáme ‚taneček‘. Já dávám sliby, které nedodržím; a vy mně opakovaně říkáte, že nemáte ani představu, o čem mluvím. Ale vy jste pro mě malá ryba, Pamelo Chaseová. Nic neznamenáte. S vámi nemůžu ztrácet čas. Ani moje přítelkyně, ta, kterou jste unesli. Já závodím s každou minutou a vy stojíte v cestě. Ani mě moc nezajímá, co se s vámi stane, pokud zaplatíte za to, co jste udělala, a pokud se mi podaří mou přítelkyni zachránit. Většinou se tak nechovám, ale teď to tak cítím, a ať visím, jestli jsem schopná uvažovat jinak.“

Dívce poklesla brada. Naprosto ohromená se znovu pokusila něco říct. Nepovedlo se jí to.

Daphne cítila, že má úspěch na dosah. „Zkrátka a dobře jde o to, jestli jste, nebo nejste ochotná jít do vězení za zločiny, které spáchal on.“ Maybeck na takovou taktiku moc nezabíral, ale u dívky, kterou měla před sebou, vytušila Daphne větší šanci. „Viděla jste někdy ženskou věznici zevnitř? Víte, co si tam navzájem dělají? Většinou slýcháme hrůzné zkazky jen z věznic pro muže, ale to je proto, že žijeme ve společnosti, kde mužská část populace dominuje. Víte, co dělají dozorci vězeňkyním? Prodávají jim zboží –

především cigarety a drogy. A víte, čím ženy platí? Proč si nesednete, Pamelo? Omdlíte, když se nebudete mít na pozoru. Tak je to lepší. Jste v pořádku? Ne? Ani byste neměla být. Nejste O. K. Jste v pěkné bryndě. A ta brynda kolem vás tuhne, až vás sevře do nepropustného krunýře, z kterého se nedostanete ven. A přitom víte, že všechno, co po vás chci, je jen pár slov. Nic víc. Jak jste se k tomu dostala? Co dělal? Stačí, když mi řeknete, že Elden Tegg odoperovává nelegálně orgány, a podepíšete mi

prohlášení. Když tohle pro mě uděláte, jste z toho venku. Ne že bych z toho měla nějakou radost. Kdyby to záviselo na mně, odskákala byste si všechno, v čem jste měla prsty, ale zákony někdy fungují zvláštním způsobem. Budu se jimi řídit, jestliže nepůjdete proti mně. Spoluprací si můžete koupit pěkných pár let svobody. Ale nezískáte nic, jen pořádné trable, jestli budete jednat jinak.“

Vyzula si jednu botu a třela si chodidlo o druhou nohu.

„Mluvte, Pam. Řekněte mi, jak to funguje. Vysvětlete mi, kam zapadá Maybeck. A Connie Chiová. Četla jste o Connii v novinách? Je mrtvá, víte to? Podezříváme Maybecka, ale mohl to udělat Tegg. Někdo ji zabil. Mohla jste to být vy. Pořád ještě můžete. Být vámi, přemýšlela bych. Průměrná délka života je ve vaší branži podle statistik na konci tabulek.“

Pam se v takhle vedeném monologu začínala ztrácet. Vypadala zmateně. Daphne nechtěla, aby byla zmatená, chtěla, aby byla vystrašená. Tak vystrašená jako předtím. Co když s Pamelou taky neuspěje? Co potom? Sepjala roztažené prsty do jakési věžičky, jako by se modlila, možná, že to i dělala, a upřeně ji pozorovala přes prsty. Její nehty už volaly po chvíli péče. Celá se potřebovala dát dohromady. „Sedněte si!“ houkla na ni.

Pamela pozpátku klopýtla a dopadla do sedu na pohovku. Plakala.

„Tak,“ pronesla Daphne. Cítila se mizerně, jako pokaždé v takové situaci.

„Nevím, o čem mluvíte,“ zamumlala Pamela.

„Řekněte mi o svých letech do Vancouveru. Kdo vás požádal, abyste zásilky doručovala?“

„Jsem zatčená?“

Daphne si uvědomila, že nemluví jako Pamela Chaseová, ale jako Elden Tegg. Měla svoje instrukce.

Daphne ji nemohla zatknout kvůli letům do Vancouveru a po Shoswitzově prohlášení ji ani dost dobře nemohla odvést na stanici k výslechu. Policistka Daphne Matthewsová nemohla lhát, ale nemusela odpovídat.

Pamela se prudce zvedla. Daphne sáhla instinktivně po pistoli, když se dívka otočila směrem ke kuchyni.

„Kam jdete?“ zeptala se jí.

„Moment,“ zahučela Pamela. V koberci byla vyšlapaná cestička přímo od pohovky k přístěnku.

Daphne zbraň vytáhla úplně, protože jí Pamela zmizela za roh z dohledu. Se srdcem v krku se pomalu přibližovala ke kuchyni. Hluk! Dveře skříně? Zbraň? Svírala pistoli pevně v obou rukách, hlaveň namířenou k podlaze. Pomalu ji zvedala, když se opatrně posunovala kolem zdi.

Pamela se pokoušela schovat velkou sklenici s burskou pomazánkou, ale tváře měla jako sysel. Rychle polkla a rozšířené oči upírala na pistoli v Daphniných rukách.

„Požádal vás Tegg, abyste ty výlety pro něj podnikala?“ Vrátila zbraň do pouzdra.

„Jezdím tam kvůli studiu a výzkumu.“

„To vám poradil on? My víme, proč tam lítáte. Máme údaje o letech, které navazovaly na vaše. Je jen otázkou času, než zjistíme, kdo je druhý kurýr. Ten, který lítal mezistátně. Tegg se zblázní, až zjistí, jak jsme na vás přišli. Zapisovala jste si každý let, Pam. Každý jednotlivý let, kdy jste převážela ty orgány, máte zaznamenaný.“

„A proč bych neměla mít? Jezdím tam z pracovních důvodů.“

„Únos je považován za trestný čin po celých Státech. Rozumíte mi? Prokurátoři často vyjdou vstříc jednomu z podezřelých, ale jen jednomu. Ostatní dostanou plnou sazbu. Maybecka už máme ve vazbě.“

Poslední věta Pamelu šokovala. Natáhla se po sklenici a zabořila do ní lžíci. „Povězte mi o Eldenu Teggovi,“ pokračovala Daphne.

Když Pamela promluvila, rty umazané od pomazánky vydaly mlaskavý zvuk.

„Je nejlepší veterinář ve městě. Devadesát procent našich nových případů jsou pacienti, s nimiž si ostatní veterináři nevědí rady a posílají je k nám na vyšetření.“ Bylo to spíš odrecitované než řečené. Daphne si živě představila Tegga, jak pyšně a arogantně předříkává statistické údaje své asistentce a zaměstnancům.

Pamela Chaseová byla naočkovaná důkladně. Takové lidi je problém zlomit. Musejí se zpracovávat postupně, při opakovaných setkáních, ale na to Daphne neměla čas. Zmocňovala se jí panika. Pamela Chaseová musí promluvit. S lidmi pohybujícími se na pokraji kriminality se často dalo dohodnout, ale ti, kteří byli v centru dění, bývali mnohem tvrdohlavější. A k nejtvrdším oříškům patřili lidé, kteří stáli přímo ve stínu moci: měli v sobě nebezpečnou kombinaci naprosté oddanosti a přílišné naivity. Zdálo se, že Pamela Chaseová spadá do poslední kategorie.

Daphne se rychle přizpůsobila své nové roli. Její poslední nadějí bylo využít Pamelu jako spojovací článek.

Přimět ji, aby za ní udělala její práci. Pamela byla všechno jiné jen ne klidná a soustředěná. Uvnitř byla vyděšená. Obě byly. Daphne to vypozorovala z toho, jak horečně konzumovala pomazánku, jak se jí na horním rtu objevily drobné kapky potu a jak nervózní měla oči. Kdyby ji pořádně přimáčkla, kdyby se jí povedlo nad ní vyhrát, běžela by Pamela za Teggem, ať už opravdu, nebo že by mu jen zavolala, a to by Daphne k němu otevřelo cestu.

Uvědomila si, že lidé, kteří pracují jako něčí asistenti, jsou zvyklí přijímat příkazy. Musela začít vystupovat autoritativněji. „Položte to na linku a pojďte vedle. Dělá se mi z vás špatně.“

Pamela zrudla. Zaváhala.

„No tak!“ trvala na svém Daphne.

Sklenice putovala na určené místo.

Daphne s sebou během pracovní doby nenosila kabelku. Brala si jen nezbytné věci a nosila je po kapsách.

Peněženku, průkaz totožnosti, policejní odznak, lesk na rty a malý hřeben. Fotografii Sharon Shafferová měla v levé kapse kabátu spolu s nějakými poznámkami, telefonními vzkazy a klíčky od auta. Podala ji Pamele a sledovala, jak dívka prudce mžikla očima a po krku se jí rozlila červeň.

Teď se pro změnu zatočila hlava Daphne. Z nevysvětlitelného důvodu se až do této chvíle upínala k myšlence, že Sharonino zmizení se dá vysvětlit nějakým jiným způsobem, jakýmkoli, a že se ve svých domněnkách mýlili. Pamelina reakce byla nade všechny pochybnosti, i když se sama zdála překvapená, což zase zmátlo Daphne. „Máte ji naplánovanou na zítřek,“ prohlásila.

„Na zítřek?“ zeptala se Pamela, pořád ještě mimo sebe. Pak se probrala. „Já ji n-ne…“ zakoktala se.

„Neznám ji.“

„To je lež, Pamelo. A lhát policii se nemá. Můžete jít do vězení za to, že mi lžete. Řekněte mi o Sharon.

Kde ji Tegg drží? Proč tak dlouho, když Cindy Chapmanovou po šestatřiceti hodinách pustil?“ Na Pamele bylo patrné, že zná i tohle jméno. Daphne se zpotily dlaně a svaly na ramenou a šíji jí ztuhly. Je tak blízko… Pootočila hlavou, aby křeč trochu uvolnila. Pamela se pořád dívala na fotografii.

„Vy si myslíte, že je nepřekonatelný, viďte?“ začala Daphne znovu mluvit. „A možná si dokonce myslíte, že to, co děláte, je nějakým způsobem správné. Nevypadáte jako zločinec. A teď ho chráníte. Proč?

Využívá vás. Copak to nevidíte?“

Pamela prudce zvedla pohled od fotografie.

„Využívá vás a Maybecka, abyste za něj dělali špinavou práci, zatímco on inkasuje peníze. Víte, o jakých sumách mluvím?“

„Mlčte!“

„O stovkách tisíc dolarů.“

„Ticho!“ Pamela upustila fotografii a přitiskla si ruce k uším. Snímek se snesl k zemi. Ze země se na Daphne dívala Sharonina tvář, jako by u ní hledala pomoc.

„Je na klinice?“ zeptala se Daphne. „Tam ji drží? Jestli mě tam vezmete, jestli mi pomůžete ji najít, dostanete se ze všeho se zdravou kůží. Slibuju.“ Pamela zavrtěla hlavou, ale Daphne se nevzdávala.

„Přemýšlejte. Jste inteligentní. Vidíte sama, že vás využil. Jaký zákon tím porušil? A vy mě můžete dovést k Sharon, viďte? Vy ji můžete zachránit. Odveďte mě k ní hned teď. Co mu dlužíte?“

V Pamelině výrazu se objevil vzdor a v očích se jí rozhořela nenávist. „Dlužím mu všechno. Co o tom víte?

Nic! Všechno to jsou jen lži. Vy jste policajtka. Neříkáte nic jinýho než lži. Malí, bezvýznamní lidé. Přesně k nim patříte. Veřejný sluha, nic víc. Vypadněte z mého domu. Okamžitě.“

„Můžu vás odvést na policii k výslechu.“

„Tak co vám brání. Ale to vy neuděláte, co? Kdyby ano, odvedla byste mě rovnou, nebo ne?“ Pamela vykročila směrem k ní.

Daphne odpověděla stejně. Také popošla o krok dopředu a zabránila Pamele, aby šlápla na Sharoninu fotografii. „Má krev AB negativní,“ ukázala znovu na fotografii, „ne nulku. Podle našich odborníků vzácná krevní skupina naznačuje, že se doktor chystá k odběru životně důležitého orgánu, něčeho, co by ji zabilo. Možná jater. Jater jako u Anny Ferragotové. U toho jste byla?“ Pamela ztuhla. Oči se jí naplnily slzami. Bolest a hrůza jejího výrazu byly téměř hmatatelné.

Daphne vycítila zranitelné místo a přitvrdila. „Řekněte mi o Anně. Objevili jsme její pozůstatky, víte o tom? Našli jsme je zakopané na břehu řeky Tolt. Ničemu tady z toho neutečete. Žádný únik z takových věcí neexistuje. To je vražda. A kromě Anny Ferragotové minimálně tři další. Vy považujete Eldena Tegga za nejlepšího? Pokud jde o lidi, tak není. Smrt těch tří způsobila nekompetentnost, krvácení. Krváceli dovnitř. Vykrváceli na ulici. Tuláci. O ty se nikdo nestará, viďte? Takhle vám to říkal? Tak to se spletl. My se zajímáme. Já se zajímám. Malí lidé? Takhle jste mě označila? Kde potom stojíte vy, Pamelo? Kde jste pak k čertu vy i váš doktor Tegg?“

„Ven! Vypadněte z mého domu!“ Pamela udělala ještě krok a obě ženy si teď stály těsně tváří v tvář, i když Daphne byla vyšší. Pamela byla cítit jako parfumérie v kombinaci s burskou pomazánkou.

Když Daphne zvážila svoji situaci, nemohla nic víc dělat. To vědomí ji bolelo. Byla Pamela natolik silná, aby jednala podle vlastního uvážení? Daphne byla přesvědčená, že ne. Maybecka sledoval Boldt, takže zbýval Elden Tegg. Pamela musí jít za jedním z nich.

„Pamelo, ještě pořád se můžete zachránit.“

„Ven.“

Daphne zastrčila fotografii do kapsy. Slunce už bylo úplně za obzorem, když teď stála v otevřených dveřích. „Jestli ji necháte zemřít, jestli mu pomůžete, co jste to potom za člověka? Pamelo, vy jste jediná, kdo ji může zachránit. Řekněte mi, kde je. Řekněte mi o Teggovi. Něco mi řekněte. Pamelo, přemýšlejte!“

„Běžte pryč.“ Pamela tlačila do dveří ve snaze je zaklapnout. Daphne je na chvíli zadržela nohou a jejich oči se setkaly. Pak se dveře definitivně zabouchly. Na druhé straně bylo slyšet pláč. Daphne zvedla ruku a chystala se zaťukat, ještě naposled s ní zkusit promluvit, ale pak si to rozmyslela. Telefon je rychlejší než auto.

Musela se k Teggovi dostat co nejrychleji.

43

Když měl Maybeck nepříjemný zážitek s policií za sebou a vrátil se domů, čekala ho tam neobvyklá zásilka. Před dveřmi do bytu, v ponuře osvětlené chodbě, stála klec na psa a v ní pitbullteriér. Na obálce, která byla připevněná uvnitř klece, bylo napsáno jeho jméno a adresa. Klec mu pomohla objasnit menší balíček, který přišel dřív. Balíček dostal, než šel na psí zápasy, které skončily tak katastrofálně. Byl v něm klíč od zámečku a dálkové ovládání od psího obojku. Na lístečku se vzkazem psaným na počítači stálo: Další zásilka na cestě

To muselo být od Doktora. Na něj přesně sedělo udělat něco anonymně. Doktor nevěřil nikomu. Nevěřil telefonům. Myslel tím, aby psa použil na Pamelu? Něco takového? Nikdo nemusel Donnieho Maybecka upozorňovat na nebezpečí, které tihle psi představovali.

Donnie vtáhl klec do bytu, zavřel dveře a zamkl za sebou. Vytrhl obálku z klece a otevřel ji. Na papíru stálo:

Peníze na cestu

Srdce se mu rozbušilo. Peníze? Doplatek? Doktor mu naznačuje, aby odtud vypadl a aby to udělal hned.

Málem vlezl do klece. Napjatě zíral do tmavé díry, pes na něj vrčel, až si povšiml obálky z manilového papíru připevněné na zadní stěně. Pak pochopil: Kdyby se někdo pokusil otevřít klec bez klíče a dálkového ovládání obojku, stala by se z něj jednohubka pro psa, nikdy by z těch peněz nic neměl. Geniální! To se Doktorovi musí nechat.

Maybeck byl rozrušením úplně bez sebe. Nikdy se nevyznačoval velkou trpělivostí, ale teď se přistihl, že se pohybuje tak rychle, až naráží do věcí. Padesát? Zaplatil mu doktor celých padesát? Bohatě by mu stačila půlka. I deset táců by z něj na dlouhou dobu udělalo šťastlivce. Proč být nenasytný? Ale právě chtivost ho poháněla, aby jednal s takovým spěchem.

Vedle telefonu, kam je odložil, našel klíč i ovládání. Spěchal zpátky ke kleci s ovládáním v ruce a horečně začal odemykat dvířka. Byl tak rozrušený, že klíč ohnul a málem ho zlomil. Zkusil to znovu a zámek se tentokrát otevřel. Jednou rukou tlačil proti kleci, aby udržel psa vevnitř, a druhou rukou si chystal ovládání na obojek.

Jak to měl provést? Nejdřív potřeboval dostat ven psa, pak obálku s penězi a potom psa znovu dovnitř.

Stiskl tlačítko, aby se ujistil, že ovládání funguje. V obojku zabzučelo. Pes uvnitř naháněl hrůzu. Vypadal hrozně zběsile.

„Zůstaň,“ poručil Maybeck. Ukázal psovi ovládání, přesvědčený, že na něj platí jako varování. Pes zavyl.

Maybeck prudce otevřel.

Pes vyrazil z klece jako dělová koule.

Maybeck stiskl tlačítko. Uslyšel bzučení, ale pes už na něj skočil a chňapl mu po předloktí. Maybeck zařval a zkusil znovu ovládání. V obojku znovu zabzučelo, ale bylo jasné, že pes žádný šok nedostal. Jako pomůcku při trénování bylo možné ovládání nastavit dvěma způsoby. Buď pouze na zvuk varovného signálu, anebo na zvuk a následný elektrický šok. Doktor ho nikdy nenastavoval jen na zvuk, protože psi nebyli tak dobře trénováni.

Tentokrát ho tak nastavil.

Maybeck moc dobře věděl, jak pes zachází se svým protivníkem: rychle a nemilosrdně. Kdyby člověk něco držel, skočil by mu po ruce. Až by dotyčný předmět upustil, vrhl by se mu na paty a lýtka. A až by ho dostal na zem, šel by mu po krku.

Z tohoto důvodu chytil psa za obojek a zraněnou rukou se snažil udržet ovládátko. Psí čelisti mu svíraly ruku jako past na medvěda. Kolikrát sledoval takové smrtící stisknutí při psích zápasech? Kolikrát uvažoval, jaké to asi je, mít do sebe zakousnutého něco takového? Tak teď to věděl! Jestli ovládání neudrží, jestli mu upadne, podaří se mu dostat včas ke dveřím? Jestli ne, jaké mu zůstanou možnosti?

Zuby mu už prokously sval a dostaly se na kost a nervy jako ostří dvou pil řezajících proti sobě. Maybeck,

už na kolenou, nepřestával tahat za obojek ve snaze protivníka přidusit, aby ho pustil, ale bezvýsledně.

Pes fungoval jako továrna na bolest. Maybeck instinktivně mačkal pořád dokola tlačítko ovládání, dokud mu prsty nevypověděly službu. Pak mu přístroj vyklouzl z ruky.

Ještě než dopadl na zem, vrhl se pes Maybeckovi po nohách. Vytrhl mu kus ze stehna. Maybeck uhnul před dalším útokem a podařilo se mu postavit na nohy. Udělal přesně dva kroky, než mu pes překousl pravou Achillovu šlachu. Maybeck bolestí zaječel, ale neozval se žádný zvuk. Hrůza ho připravila o hlas.

Pravé chodidlo mu nepoužitelně pleskalo po zemi, jako by k jeho tělu ani nepatřilo. Nohu táhl za sebou.

Zakymácel se, ale hned se vzchopil. Kdyby teď upadl, je konec.

Poskakoval směrem k oknu a snažil se, aby měl pes před sebou pohybující se předmět, ale reakce zvířete byly desetkrát rychlejší než jeho. Když pohnul nohou doleva, ucítil, jak se do něj pes zahryzl. Do lýtka.

Nakopl ho. Znovu lýtko. Maybeck upadl na kolena. Ten zatracený pes se mu zakousl do zadku a držel.

Maybeck se překulil doleva, přímo na psa. Ten pronikavě vyštěkl a pustil ho. Konečně volný! Maybeck sebral poslední zbytek síly, aby se postavil na nohy. Předklonil hlavu a vrhl se proti sklu okna ve druhém poschodí. Dole ho čekal jen chodník, zaparkovaná auta a dlažba.

Poslední věc, kterou slyšel, byl řinkot rozbitého skla.

44

Lou Boldt pozoroval okna Maybeckova bytu, právě když chlapík proletěl oknem a střemhlav padal dolů. Za ním vyskočil nějaký pes. Boldt měl pocit, že se všechno odehrává v jakémsi děsivém zpomalení. Muž mával rukama, jako kdyby to mohlo jeho pád zpomalit. Hodně štěstí. Byl zkrvavený a vypadal hrozně ještě dřív, než dopadl na požární hydrant.

Boldt neměl reakce potřebné pro práci v terénu. Neměl ani za úkol být tady a sledovat Maybecka. Otevřel dveře, natočil se a právě sahal po zbrani, když ho napadlo, že muž vyskočil možná kvůli bombě. Třeba to tady za chvíli vybouchne.

Rychle se kryl za otevřenými dveřmi svého auta, čekal, až se ozve rána, a pistolí mířil přímo na okno, ze kterého Maybeck před chvílí vypadl. Možná mu někdo pomohl. Vypadalo to tak, když o tom teď uvažoval.

V situacích podobných téhle neexistovalo pro způsob, jakým přemýšlel, žádné vysvětlení. Střípky myšlenek se spojovaly a pak se ztrácely, aby je vystřídaly jiné. A ty potom zase jiné. Myslel na vlastní bezpečnost a na bezpečnost těch nevinných lidí, kteří byli na ulici. Pes proletěl oknem jako bomba navedená na cíl. Přímo dolů. Doslova se odrazil od chodníku, vyskočil na nohy, levou tlapu měl ohnutou do strany a zlomenou, a zaútočil na ležící tělo. Boldt v životě nic podobného neviděl.

Ozvaly se hysterické výkřiky. Byly slyšet odporné zvuky, které pes vydával, hluk automobilových motorů poblíž a motorek v dálce. Boldt si všechny zvuky uvědomoval. Přišla ta nechutná chvíle, kdy si Boldt nemohl pomoct, aby ve své představivosti neviděl, co se děje s mužovým tělem, a vzápětí onen děsivý moment, kdy přebíhal přes ulici, pistoli v ruce a hlavou se mu honilo, jestli má psa zastřelit nebo ne.

Rozhodnutí padlo za něj. Když minul jedno zaparkované auto, pes vzhlédl, zdálo se, že svoji pozornost zaměřil na pistoli, ne na něj, a připravil se k útoku.

Přikrčil se až k zemi a bleskově vyrazil, jako by pro něj zlomená noha nebyla nic víc než protéza.

Boldt vystřelil a minul. Vystřelil znovu a znovu netrefil. Pes mezi nimi zkracoval vzdálenost tak rychle, že Boldt nebyl schopen další výstřel pořádně zaměřit. Vystřelil naslepo a znovu chybil. Pes měl na tlamě krev

– Boldt ji zřetelně viděl, a v očích vášnivé odhodlání, které Boldta nutilo, aby se otočil a utíkal.

Ale zůstal stát. Přispěl k tomu jeho výcvik. Člověk se zbraní může zvládnout jednoho útočícího psa, ale už ne dva. Pravidlo znělo: Dva psi, vezmi roha, jeden pes, použij zbraň.

Boldt zamířil a tentokrát čekal, čekal připravený vystřelit.

Výstřel odhodil psa stranou. Jednu chvíli tam byl a najednou ne. Skončil pod autem, pokud se dalo soudit podle krvavých stop.

Boldt ale nevystřelil.

Chlapci v zimníku mohlo být asi tak sedmnáct, byl to Asijec. Letmý pohled na zbraň Boldta ubezpečil, že se jedná o poloautomatickou pětačtyřicítku, které se mezi gangy podle jedné úspěšné desky říkalo zabiják policajtů. Pistole se na moment objevila, a pak zmizela. Stejně jako pes. Chlapec ji schoval a dal se na útěk.

Boldt věděl, že kluci z gangů nosí zbraně, někdy i nebezpečné, ale nikdy ho nenapadlo, že s nimi umějí střílet na něco jiného než jen na sebe navzájem. Zasáhnout psa, i když z boku, nebylo lehké. Ale možná mu ten chlapec zachránil život. „Hej!“ zavolal za ním Boldt. Samotnému mu nebylo jasné, jestli ho chce zavřít nebo mu poděkovat. Chlapec zrychlil. Boldt se instinktivně rozeběhl, ale zarazil se, když mu došly souvislosti. Co se chystal udělat? Zastřelit ho?

V dálce se ozvala siréna. Někdo zavolal policii. Já jsem policajt, pomyslel si Boldt. Pak se podíval na Maybecka. Necítil vůbec nic. Žádnou nevolnost, ani lítost nebo soucit. Nic podobného, co cítil, když viděl tělo Connie Chiové. Jeho mozek zaregistroval, že šlo možná o vraždu, i když prokázat ji by stálo nadlidské úsilí. Kašovitá hmota před ním byla také oběť. Ale spravedlnosti bylo učiněno zadost, alespoň v Boldtových očích, a nikomu se nepovede, aby měl výčitky svědomí ze svého dobrého pocitu. Nikomu.

Připozdilo se. Možná uběhlo tři čtvrtě hodiny, nebyl si jistý. Neměl představu o čase. Byla už tma. Lidé z okolí už o zabíjení ztratili zájem. Boldt došel nahoru do bytu a udělal si pár poznámek. V místním obchodě si koupil fotoaparát na jednorázové použití a pokusil se udělat pár záběrů sám, protože speciální jednotka měla s vraždami v Safeway natolik plné ruce práce, že na pomoc přijelo jen jedno policejní auto a od Dixieho parta, která odvážela mrtvoly. Při takovém osvětlení nebylo moc pravděpodobné, že by se mu povedly detailní fotografie.

Vyfotografoval také požární hydrant. Teď to byl navíc i náhrobní kámen. Jak příhodné, že Maybeck skončil právě na něm, pomyslel si Boldt, když dělal poslední záběr. Tam, kam ten chlapík šel, a možná, že už tam dorazil, bude požáry hasit dnem i nocí až do skonání světa.

Jeho operátor zabzučel. Doufal, že to bude Daphne se zprávami o Pamele Chaseové nebo Teggovi. Trvalo mu celou věčnost, než tu věc vypnul, ale nakonec stiskl to správné tlačítko.

Zavolal telefonem z auta. Vzkaz byl od La Moiy, kterému se zřejmě nějakým způsobem podařilo vyhnout akci Safeway. La Moia měl svůj způsob, jak se z podobných věcí vyvléknout. Dokázal vyklouznout, aniž vzbudil dojem, že se chová jako mizera. Od Daphne nic. To ho zneklidňovalo.

Vzkaz, který mu dispečer přečetl, zněl: „Administrativní budova, 8 hodin večer.“

Boldt se podíval na hodinky: 7,45.

Skočil do auta a vyrazil. Muži od Dixieho za ním něco křičeli, ale Lou Boldt je neposlouchal.

Donnie Maybeck byl pro něj důležitý asi jako včerejší zprávy.

45

V kašmírovém námořnicky modrém saku s bílým špendlíkem Oxfordu a pestrobarevnou italskou hedvábnou vázankou se Elden Tegg těšil pohledem na své hosty, kteří se dobře bavili.

Miloval roli hostitele a chlebodárce, i když tajně, ve svých nejskrytějších myšlenkách okázalými projevy

těchto lidí opovrhoval. Dnešní večer patřil Peggy a slavnostní večeři, kterou pořádala kvůli místu v radě opery. Pět z jejich dvanácti hostů byli členové rady, včetně jejího předsedy Byrona Endicotta, a měli hlasovací právo. Navzdory problémům, které měl Maybeck s policií, a navzdory jeho vlastnímu zjištění, že okresní policie našla kosti Anny Ferragotové, se Tegg zúčastnil večírku své ženy a přesně dodržoval plán, který si promyslel během dne po telefonátu do Vancouveru. Operace se uskuteční zítra ráno, jak bylo domluveno. Orgán doručí on osobně. Měl na poledne zamluvenou letenku z Vancouveru do Ria přes Mexico City. Jeho život veterináře skončil. Až dorazí do Ria, bude u sebe mít Wong Kejovy peníze a bude mít ještě přístup na několik účtů tady ve městě. Kdyby všechno zvládl rychle, mohl by převést peníze dřív, než ty nuly zjistí, jak vůbec hláskovat jeho jméno. Ty peníze byly jeho vstupenkou do světa transplantací a chirurgie. Do nového života.

Něco v něm mu říkalo, že je to mámení. Fantazie. Všechno se zdálo příliš jednoduché. Všechno fungovalo příliš snadno a perfektně. Ale přece jenom sám sebe přesvědčoval, že lidé dělají podobné věci neustále.

Četl o nich v novinách: vysocí úředníci se ztráceli se všemi penězi společnosti, sekretářky mizely se svými šéfy, ženy z domácnosti vybraly společný účet a už o nich nikdo neslyšel. Všechno, co k tomu stačilo, bylo trochu odvahy, trochu plánování a hodně rychlých rozhodnutí.

Tegg se zaměřil na blížící se operaci a svůj útěk. Jediné, co musel zvládnout, bylo zachovat na pár hodin zdání normálnosti, musel všechny obalamutit, a zítra v poledne už bude pryč, na cestě za svým novým životem. Tohle byl způsob, jak to udělat, nebo ne?

„Způsob, jak to udělat?“ zeptala se žena před ním.

Řekl jí něco? Přemýšlel nahlas, takže jeho myšlenky mohli slyšet všichni kolem? „Prosím?“ zeptal se a pokoušel si vybavit její jméno, zhnusený kouskem houby, který jí uvízl na horním rtu.

„Co to znamená?“ zeptala se a ubrouskem si setřela drobek. Tegg zabloudil očima na její poprsí. Trčelo tak, že se pohledem na ně mohl potěšit každý. V místnosti bylo víc silikonu než předkrmů. Víc záševků než na skotském kiltu.

Jeho žena mu dávala na dálku znamení tak, aby ho viděla i žena, se kterou mluvil. Jaká úleva! Omluvil se a rychle vyrazil za ní.

Peggy vypadala kouzelně, i když trochu neohrabaně ve svém japonském oblečení, které jí obepínalo boky a kolena tak těsně, že se od hosta k hostu pohybovala jako kůň, jemuž svázali přední nohy. Většina ostatních žen v místnosti nedosahovala Pegginých vysokých nároků, pokud šlo o způsob oblékání a vystupování na veřejnosti, i když to rozhodně nebylo z nedostatku jejich snažení.

Přicupitala k němu a zašeptala: „T. J. má problémy s firmou, ale minulý měsíc vyhrál v golfu ve Scottsdalu. Pro-Am.“ Hbitě se natáhla po šampaňském a prohodila pár slov s jedním z číšníků v bílých rukavičkách.

Tegg neměl nejmenší náladu na tohle pletichaření a politikaření. Léta se s Peggy usilovně snažili, aby získali společenskou reputaci, ale teď, když už ji měli, mu to celé připadalo hrané a falešné. Zvlášť nyní, ve chvílích nervy drásajících rozhodnutí a v době plné problémů, které mohly mít nedozírné následky.

Svoje přijetí do společnosti si koupili. Vyhazovali peníze z prodaných orgánů za společenské akce, za balety, plesy, opery, aby byli vidět. Aby zapadli mezi smetánku. Směšný nesmysl. Co by asi tak řekla Peggy, kdyby zjistila, že značné obnosy, kterými přispíval na umění, nepocházely z práce na klinice, ale z prodeje ledvin odoperovaných degenerovaným tulákům.

„Moc rád tě zase vidím, Eldene. Jak to jde na klinice?“

Thomas, T. J., Harper vlastnil druhou největší síť obchodních domů na Severozápadě. Měl bílé vlasy, bílé zuby a chodil v oblecích šitých na míru v Londýně.

„Tam je pořád čím se bavit,“ odpověděl Tegg a čekal, až Harperovi jeho humor dojde. Obchodník se slabě pousmál, ale i to vypadalo vynuceně. V situacích, jako byla tato, se zdálo vynucené všechno. Tegg nevěděl, o čem se má bavit dál. Upil trochu šampaňského.

„S Gingerovou nohou jsi udělal zázrak,“ pronesl Harper.

Ginger byl Harperův kříženec teriéra. Tegg cítil, jak brunátní v obličeji. Takovéhle poznámky v něm vyvolávaly pocity méněcennosti, jako kdyby byl zahradník nebo posluha v domě. Bezvýznamný člověk.

Měl ze sebe pocit, že se chová jako patolízal, a nenáviděl se za to. Kvůli Peggy se přinutil vyslovit pár zdvořilostních slov. „Slyšel jsem, že jsi ve vrcholné formě. Gratuluju ke Scottsdalu.“

Muž se rozzářil. „Někdy bychom si měli zahrát.“

„S radostí,“ odpověděl Tegg. Golf ho moc nepřitahoval, i když byli členy klubu, spíš z reprezentativních důvodů a kvůli Peggy než kvůli němu. Po chvíli se omluvil a zamířil k Tině Edincottové, jejíž oči prozrazovaly neklid, který si Tegg přetlumočil jako sexuální SOS Byron Edincott vyvolal u mužské části společnosti, v níž se pohyboval, značnou dávku závisti, když se oženil s osmadvacetiletou sexbombou o čtyřicet let mladší. Každý se dohadoval, jak dlouho jejich svazek vydrží a kolik flirtů bude Byron ochotný tolerovat. Edincott si před dvaceti minutami odešel zatelefonovat a musel se každou chvíli z pracovny vynořit. Tina měla nohy, které nekončily, a bujnou hřívu tiziánových vlasů.

Když se Elden Tegg duševně připravoval na rozhovor s Tinou, zachytil zase pohled své ženy, která ho mrknutím upozornila na mizející kaviár, čímž mu chtěla sdělit, že jejich hosté spořádali tuhle chuťovku za dvě stě padesát dolarů za poloviční čas, než odhadovala. Její němá zpráva zněla: každou chvíli je pozveme ke stolu a bude se podávat polévka. Večírky dokázal s Peggy zvládat stejně bravurně jako s Pamelou operace.

Jen to nebyla taková zábava.

Tegg naznačil pokývnutím k pracovně, že pro Byrona Edincotta dojde on. Peggy opětovala kývnutí a odcupitala do kuchyně.

Když Tegg procházel halou, otevírala jedna ze servírek právě vchodové dveře. Tváří v tvář, s rysy staženými úzkostí a s obtloustlými končetinami třesoucími se nervozitou, tam stála Pamela Chaseová, ne nepodobná praseti. Co tady dělá? Jsou snad další problémy? Tegg cítil, že se blíží jeden z jeho tiků, a rychle zareagoval, zatímco jeho rameno a hlava se pokusily dotknout, když spěchal ke dveřím, aby ji přivítal. Mladičká servírka sebou jen cukla a rychle se podívala stranou, jako kdyby nic neviděla. Tegg zahlédl v Pameliných sešikmených malých očích strach, ale nevěnoval mu moc pozornosti.

„Pamelo, vy? Děje se něco?“

„Ano, je to důležité,“ odpověděla s překvapivým sebeovládáním a úkosem pohlédla na služebnou.

„Naléhavý případ na klinice.“ Napětí v jejích očích mu napovídalo, že je nutné okamžitě jednat.

Nasměroval ji k pracovně, dobře si vědomý toho, že bude muset vypudit Byrona Edincotta. Jestliže situaci nezvládne taktně, začnou se šířit skandální průpovídky dřív, než se bude podávat ryba.

Cestou do pracovny si v mysli převracel všechny možnosti Pameliny návštěvy, otevřel Maybeck jeho balíček?, a pokoušel se ji vidět očima Byrona Edincotta. Znal zatraceně dobře řeči, které by o nich začaly kolovat, kdyby se mu nepovedlo vzít to za správný konec. Ale co. Ať si říkají, co chtějí. Od zítřka ho čeká nový život.

Kontroluj se, připomněl si, když cítil další z tiků, ale ovládl ho, jako by mu přirazil dveře těsně před nosem. Přitom nevědomky přibouchl dveře pracovny. Ozvala se obrovská rána. Pamela nadskočila. Starý Edincott zamumlal něco do sluchátka a zavěsil. Zvedl se a s nedůvěřivým, lehce neuctivým výrazem obešel stůl. „Kdopak je tohle roztomilé stvoření?“ obrátil se na Pamelu.

Tegga se na vteřinu zmocnily rozpaky. „To je moje asistentka z kliniky, Pamela Chaseová. Byron Edincott,“ představil starého pána. „Bohužel se na klinice něco stalo, Byrone, a potřebovali bychom si tady na chvíli promluvit, kdyby ti to nevadilo.“

„Okouzlující bytůstka,“ řekl Edincott a vzal Pamelu za ruku. „Nejste snad dcerka Douglase Chase?“

„Ano,“ odpověděla Pamela a nervózně se podívala po Teggovi.

„Jaká je z vás roztomilá mladá žena. Naposled jsem vás viděl… A teď se na vás podívejme!“ strojeně po ní vrhl chtivý pohled.

Zrudla.

Edincott se na Tegga zakřenil a s neskrývaným podtextem prohodil: „Nechám vás o samotě. Ale musíš ji pak, Eldene, představit společnosti, nebo udělám bengál. A myslím to vážně.“ Pamele řekl: „Všichni jsme přátelé vašich rodičů. Určitě nás musíte pozdravit, než odejdete.“

Spokojeně se zaculil, věnoval Teggovi nechutný, škádlivý pohled a odešel.

„Omlouvám se, že jsem přišla,“ začala Pamela.

„Nic se neděje,“ odpověděl Tegg. „Vypadáte příšerně. Co se stalo? Pečlivě dovřel dveře pracovny a v hlavě se mu honily všemožné myšlenky.“

„Přišla za mnou do bytu policie a vyptávala se na moje lety do Vancouveru.“

Nejdřív si myslel, že se přeslechl, ale z jejího vážného výrazu a z toho, jak se mu v prsou všechno sevřelo, pochopil, že slyšel dobře. Cítil, jak ho přemáhá zrazující nával dvou prudkých tiků, jako dva sžíravé údery elektrického proudu. Těžce dosedl do židle. Krev mu v uších bušila tak silně, že ani neslyšel, co říká dál. Nejdřív Maybeck, teď Pamela. Jsou tak blízko. Víc než blízko. Už nebylo možné ztrácet čas. Okamžitě začal promýšlet plán.

„Vědí všechno,“ pokračovala. „Nabízeli mi výhody, kdybych jim předhodila vás.“

Mluvil snad Maybeck? Jeho právník, Howard Chamberland, ho ujišťoval, že je všechno v pořádku.

Maybeck byl propuštěn s obviněním za přestupek. Dlaně mu zvlhly studeným potem. Ovládej se!

připomněl si znovu a odpověděl na její zmatený výraz zvednutím brady a vypnutím ramen. Policie je rychlá asi jako apatičtí lvouni a evidentně nemá představu o jeho nejnovějších plánech. Není důvod panikařit. Je potřeba zhodnotit situaci. Analyzovat. Nerozhodnost je největší nepřítel lidí. On měl náhradní řešení.

Zadíval se jí do tmavých sešikmených očí a zvažoval, jestli se jí má svěřit se svým plánovaným odjezdem.

Ale to by znamenalo zasvětit ji do odběru srdce a s tím by ona nesouhlasila. Mohla by se dokonce postavit i proti němu, kdyby o tom věděla. Ne, lepší bude ji uklidnit a zbavit se jí. Zítřejší ráno už není daleko.

„Posaďte se,“ řekl. „Nic se neděje. Můžu vám nabídnout něco k pití? Šampaňské? Chci, abyste se uklidnila a odpočinula si. Teď jste se mnou, všechno je v pořádku.“

„Je krásná. Víc než krásná. Tmavé vlasy. Vyšší než já. Nádherné oči.“

„Žena?“ zeptal se přihlouple. Myšlenka, že Pamelu vyslýchala žena, mu připadala mnohem méně nebezpečná, než kdyby to byl muž. Proč, to nedokázal říct.

Věděl, jak nenávidí hezké ženy. Cítila se ukřivděná kvůli své váze, neschopná chápat ji jako chorobu.

Místo toho ji brala jako důsledek slabosti své povahy, což byl přístup, který do ní vtloukali její pošetilí rodiče.

„Musím vás přerušit,“ pokračoval. „Promiňte mi, prosím, ale detaily jsou pro mě celkem nedůležité. Vždyť vás přece nezatkli, ne? A proč? Z jednoho prostého důvodu. Nemají proti nám nic průkazného. Jen nás podezřívají, to je všechno. Už jsme o tom kdysi mluvili. A pokud jde o policii, je důležité pamatovat si jednu věc, když se s nimi nebudete bavit, nic se od vás nedozvědí. Vím, že to je těžké,“ natáhl se k ní a dotkl se jejího kolena, „hrozně moc těžké, ale je to tak.“

„Zmínila se o odběrech orgánů. Řekla, že tři z dárců zemřeli na krvácení.“

Nemohl téměř popadnout dech. Neúspěch? Kroky v hale, blížily se k pracovně. Nepochybně ho postrádají u stolu. Najednou měl pocit, jako by se místnost zmenšila, jako by se kolem něj začaly stahovat stěny.

Ano. Doslova cítil, jak se stěny přibližují. Ovládej se!

Zaťukání jako nůž do srdce. Teď ne! Podíval se směrem ke dveřím a pokusil se zvednout ze židle, ale

nebyl schopný pohybu. Taková bezmocnost mu byla cizí. Vždycky to byl pacient, kdo byl paralyzovaný, on nikdy. Pamela se zvedla bez problémů a šla ke dveřím, a to přimělo Teggovy končetiny k poslušnosti.

Natáhl se, a když se zvedal, zastavil ji. V duchu si připomínal, že neklamný projev převahy je schopnost vítězit. Chování, vzezření, znamenají všechno.

Když otevřel dveře, ulevilo se mu při pohledu na jednu ze servírek. Z nějakých důvodů čekal svoji ženu a v současné chvíli neměl nejmenší chuť ji vidět. Dokázal si ji představit v čele tabule, naproti jeho prázdnému místu, bez sebe vzteky, ale přesto roztomile konverzující, jak půvabně podává hostům košíček na chléb.

„Polévka je na stole, pane doktore. Pam Teggová mě poslala, abych vám to vyřídila.“

„Prosím vás, ať začnou beze mě, ano? Musím vyřídit jednu malou pracovní záležitost. Chvilku se zdržím.“

Nebylo obtížné vysvětlit svou nepřítomnost. Jako jediný veterinář na klinice byl neustále v permanenci. K

různým naléhavým případům ho volali v kteroukoli dobu. Bylo naprosto běžné, že i ve večerních hodinách.

A dnes večer, když pořádal společenský večírek, bylo pochopitelné, že ho neodvolali do nemocnice, ale že jeho asistentka měla dobrý nápad navštívit ho osobně a záležitost s ním konzultovat, aby ho připravila o co nejméně času.

Zavřel dveře a otočil se k Pamele. „Krvácení? To je nesmysl. Určitě šlo o nějakou léčku, když řekla tohle.

Pokoušela se vás vystrašit.“

„Nemyslím. Znělo to vážně. Mluvila také o vyšetřování na oddělení vražd.“

Její slova mu připomněla Maybecka a odeslaný balík. Teď toho litoval. Litoval hned chvíli poté, co ho předal poslíčkovi k doručení. Ale už bylo pozdě.

„Maybeckova chyba,“ řekl a myšlenka, která se ho zmocnila, působila jako obrovská úleva. „Jestliže jakýmkoli způsobem zacházel s dárci nesprávně… Když už je jednou pacient mimo naši péči a kontrolu, nikdo od nás nemůže očekávat, že ho budeme sledovat na každém kroku, nebo snad ano? No jistě, že ne.

Při předčasné námaze se něco musí uvolnit. Všichni byli upozorněni, na co musí dbát. Nemůžeme každého pacienta vodit za ručičku.“

Pamela bezbarvě pokračovala. „Ukázala mi fotografii ženy. Sharon, které jsme minulou sobotu brali ledvinu. Pamatuju si její jméno. Ten večer si pamatuju dobře a jasně, určitě chápete proč. A taky si vzpomínám na tampon a její vlhký hrudník. Teď už myslím, že vím od čeho. Od betadinu? Kvůli tomu nebyla připravená na odběr ledviny? Proto jste udělal, co jste udělal, co jsme udělali oba, abyste odvedl mou pozornost? Říkala, že Sharon zmizela, a to se kvůli ledvině nedělá. Jde o srdce, Eldene, že jo?

Zmínila krevní skupinu AB negativní. Jediné, co mě napadá, je srdce.“

Jeho vlastní srdce znělo jako sbor tympánů.

„Nemusíte mi odpovídat, protože já to vím. Kolikrát jen jste se mě pokoušel přesvědčit, abychom udělali srdce. A zrovna včera jste dělal to psí. Co se děje? Už jste to provedl? Ano?“

„To se vás netýká.“

„Netýká? Mě?“ zapochybovala. „Kdo vám to řekl? Vždyť vy to vůbec nechápete!“

Přemáhal ho vztek, ale potlačil ho. Chovala se jako dítě. „Už jsme o tom mluvili, Pam. Vaše argumenty neberu. To přece víte. Slyšel jsem je tisíckrát. Vy se nemůžete smířit s tím, že bych mohl mít pravdu!

Připusťte si to!“

„Nic jim neřeknu. Vy víte, že to neudělám. Dlužím vám to. Ale mám strach. Kvůli vám. I kvůli sobě.

Nevím, co mám dělat. Vědí o cestách do Vancouveru. Vědí úplně všechno. Něco musíme udělat! Oni se jen tak lehce nevzdají.“

„Uniká vám základní věc.“

„Jaká?“

„Že kdyby něco věděli, tak byste tady se mnou neseděla a nepovídala si.“

Najednou ho zachvátila hrůza. Co když se s nimi dohodla? Co když má u sebe mikrofon a před dveřmi na něj čeká policie? Zvedl se, pomalu prošel kolem stolu a vrhl rychlý, ale naprosto zbytečný pohled z okna.

Pršelo a byla tma. Viděl jen silnici plnou aut. Pak se přiblížil zezadu k ní a pohladil ji po vlasech. Měla to ráda. Zaklonila hlavu a podívala se na něj vzhůru. Sklonil se v předstírání polibku a rukou jí přejel přes prsa a břicho ve skryté snaze najít nějaký hrbolek, který by mu mohl prozradit utajený drát nebo mikrofon. Předklonil ji dopředu a lehkým masírováním jí prohledal krk i záda. Nic. Zřejmě mluvila pravdu.

„Kdyby vůbec něco měli,“ pokračoval, „nepokládali by jenom otázky. Jen čmuchají kolem, to je všechno.

Svůj plat si vydělávají slíděním. Plat z našich daní, chápete?“ Trochu odbočil. „Rozhodně jsou na správné stopě. V tom máte pravdu. Tolik jsem schopný připustit. Ale kde jsou ta obvinění? Proč nevyslýchali mě?

Rozumíte? Jen přešlapují kolem. Nesmíme se nechat vyprovokovat. A kromě toho jsme už i o tomhle mluvili dřív, viďte? No, jistěže ano. My jsme podobnou situaci předvídali. Ne? Laboratoř na chatě může být zlikvidována za pár hodin. Jsme připraveni. Není to žádný problém. A kde pak vezmou důkazy?“ To byla pravda. Kdyby vyklidil lékařská zařízení a laboratoř zrušil, a kdyby Pam zůstala loajální, o co by se pak policie mohla opřít? „Nemyslím si, že by to bylo tak hrozné, jak to vypadá, má milá. Hmm? Určitě to není tak strašné. Důležité je zůstat v klidu. Mějte to na paměti a zůstaňte, kde jste. Jsem hned zpátky.“

Ať už byly jeho plány jakékoli, potřeboval Pamelu na zbytek noci uklidnit. Odklidit ji z cesty. Znemožnit, aby mu udělala čáru přes rozpočet.

Spěchal do garáže a důkladně prohledal veterinářské zásoby, které měl v malém chlazeném boxu v kufru svého auta. Jediná sedativa, která měl po ruce, byla pro nitrožilní použití, ale pak objevil zásobu valia v tabletách, jejichž účinnost by stačila na mastifa. Popadl dvě kapsle a spěchal zpátky do pracovny. Jídelně a svým hostům se pečlivě vyhnul.

„Není se čeho bát, opravdu,“ řekl, když se vrátil. Natahoval k ní ruku s pilulkami. „Vezměte si tohle, uklidní vás to.“

„Ne, díky.“

„No tak. Vezměte si je.“ Podal jí svou sklenku šampaňského. „Po každé bouřce se vyčasí. Běžte domů.

Dejte si nohy na stůl a relaxujte.“

Pozorně si prohlížela tablety. „To je spousta valia.“

„Věřte mi.“

„Radši bych…“

„Pamelo, vezměte si ty prášky.“ Nasypala si pilulky do pusy a spláchla je douškem šampaňského. „Jeďte rovnou domů. Jedla jste něco?“

Přikývla.

„Fajn. Tak jeďte pro jistotu rovnou domů. Dejte si horkou koupel. Odpočiňte si. Ráno si promluvíme.

Ano?“ Prstem jí nadzvedl bradu a zadíval se jí do očí. „Bylo od vás moc chytré, že jste za mnou přijela.

Vůbec se na vás nezlobím. Ale je důležité přemýšlet dopředu. Hmm? Za žádnou cenu nesmíte znovu mluvit s policií. Oni se jen budou pokoušet vyvést vás z míry. To nesmíte připustit. Posloucháte mě, Pamelo?“

Znovu kývla.

„Dobře. Ještě nějaké jiné problémy?“

Zavrtěla hlavou. Vypadala trochu naštvaně. A trochu smutně. Nechtěla si vzít ty prášky, to bylo ono.

Nebo ne? Nevěděl. „Tak běžte,“ řekl a nabídl jí svou ruku.

Neodpověděla. Dotknul se jí. No, valium to v krátké době napraví.

Doprovodil ji k domovním dveřím. Spěchala deštěm ke svému autu.

Za sebou zaslechl prázdné klábosení svých hostů. Vydrží vůbec ve svém současném stavu obrovského napětí s těmi lidmi společně povečeřet? A měl vůbec nějakou jinou volbu?

46

Daphne seděla za volantem své hondy a ve sporém světle pouličního osvětlení v Broadmore Estates si dělala poznámky, když zaslechla mužský hlas. Vzhlédla právě včas, aby zahlédla Pamelu Chaseovou spěchat deštěm k autu.

Daphne se cítila neklidná, osamocená, rozzlobená a dokonce měla i trochu strach. Shoswitzovo omezení bude stát Sharon život. Tak to teď vypadalo. Ukázalo se, že politické tlaky a zodpovědnost vyplývající z případu vražd v obchodním domě jsou pro Shoswitze víc, než čemu může čelit. Ten, kdo to odnese, bude Sharon. Pocit marnosti, který pramenil ze skutečnosti, že je připoutaná k přednímu sedadlu svého auta a dělá si poznámky, ji doháněl k šílenství. Už bylo na čase něco podniknout.

Pamelino auto nastartovalo. Rozsvícená světla ozářila bujnou vegetaci, která oddělovala velké domy s vyhlídkami na moře od jejich sousedů. Teggův dům byl bohatě zdobený obloukovými okny, jejichž okenní tabulky byly zasazené do olova, a cimbuřím podél krovů, aby byl dojem hradu úplný. Měl červenou střechu z břidlicových tašek, dva komíny a větrnou korouhev. To nebyl svět značek cherokee nebo volvo, ale jaguárů a BMW. Druhé domy v Decatur Northwest, dvacetiletá výročí, soboty v šatech od Ralpha Laurena, soukromé kluby, příspěvky na politické kampaně. Žili tady lidé, se kterými musel policista zacházet opatrně. Lidé, kteří věděli, jak udělat potíže.

Daphne stála před těžkým rozhodnutím: vyrazit za Pamelou, nebo zůstat s Teggem. Když sem Pamela dorazila jen chvíli po ní, pocítila Daphne záchvěv uspokojení nad tím, jak ji dobře odhadla. Přesně v to doufala. Že Pamelu donutí běžet hned za Teggem. Její poznámky pečlivě zachycovaly dobu, kdy přijela, jak dlouho se zdržela a kdy odjela. Soud Daphne po formální stránce nenachytá na žádné nepřesnosti.

Byla odhodlaná se pořádně připravit. Ale co teď?

Její netrpělivost ji nutila Pamelu sledovat, něco dělat. Ale ignorovala ji, protože to nebyla Pamela Chaseová, ale buď Tegg nebo Maybeck, kdo měl na svědomí, že je Sharon někde nedobrovolně zavřená.

Daphne tipovala, že se Tegg bude chránit a využije Maybecka. Boldt má pověření a ona mu naprosto věří.

Pamela varovala Tegga, a teď možná Tegg upozorní Maybecka, který tak vlastně Boldta dovede k Sharon. Možná že budou mít štěstí. A možná že od toho očekávala příliš mnoho.

Podívala se na hodinky: za čtyři hodiny, o půlnoci, začne 10. únor. Den, který byl v databázi uveden jako den Sharoniny operace. Tegg ji pravděpodobně provede někdy během dopoledne, když teď ve svém domě pořádá večírek. Bude se muset snažit, aby vydržela vzhůru. Hrozně si přála, aby tak u sebe měla svou policejní vysílačku nebo mobilní telefon, být odříznutý od jakéhokoli kontaktu je nejhorší ze všeho.

Zadní světla Pamelina auta se vzdalovala, až úplně zmizela z dohledu.

Daphne toužebně pozorovala, jak mizí, a přemýšlela, jestli se spolu s nimi ztrácí i poslední naděje Sharon Shafferové na přežití.

47

„Podejte mi máslo, prosím vás.“

Tegg podal nádobku na máslo ženě s výstavním poprsím, jejíž jméno si pořád nebyl schopen vybavit.

Neměl nejmenší představu, o čem se u stolu právě mluví, a ani ho to nezajímalo. Naprosto ho zaměstnávalo plánování útěku. Peggy se šťastným výrazem tlachala s Byronem Endicottem. Kvůli svému vysněnému křeslu by udělala cokoli. Bylo zvláštní, jak mu to teď všechno připadalo banální. Proč proboha na takové věci dával svoje peníze? Co ho to posedlo, že se snažil stát se veterinářem-filantropem? Jak absurdní! Všechno proto, aby jeho žena mohla hrát bridž s těmi správnými lidmi? Jaký to všechno mělo význam? Teď je v sázce otázka života nebo smrti. Byl tu ten balík, který poslal Maybeckovi. A policie!

Oddělení vražd? To vypátrali stopy od pitbula k němu tak rychle? To se mu nechtělo uvěřit. Tolik se snažil, aby klec pečlivě otřel, měl rukavice, všechno vytiskl na tiskárně, rukou nepsal nic, a ani obojek, baterie nebo dálkové ovládání neměly výrobní číslo. U dodávkové služby taky nic nepodepsal. Vybral si jednu takovou pochybnou partu dole ve městě, kde balík nechal, aby se vyhnul předání zásilky ve svém domě. Všechno dopodrobna promyslel.

„Prosím vás, sůl.“

Slánka stála pár centimetrů od ruky toho otravy. Co chtěl? Aby mu to někdo posolil? Teggovi povolily nervy a přesně to udělal. Popadl solničku a posolil muži na talíři absolutně všechno. Vzpamatoval se, ale už bylo příliš pozdě. Nalil mu tedy do sklenky trochu merlotu a s prázdnou lahví v ruce se omluvil od stolu. Na Peggy se neodvážil ani podívat.

Cestou do kuchyně si znovu přehrával krátký, ale náročný rozhovor s Pamelou a pátral po jakékoli chybě, kterou snad udělal.

V kuchyni se posadil na nízkou stoličku. Někdo z personálu přizvaného na výpomoc mu něco říkal, ale Tegg jen odmítavě mávl rukou. Pak si to rozmyslel a řekl si o víno. „U stolu taky žádné není,“ dodal neadresně.

Valium byla zatraceně dobrá myšlenka. K té si mohl gratulovat. Dávka by na ni měla dost silně zapůsobit.

Napadlo ho, že by možná nebylo marné ji zkontrolovat, přesvědčit se, že se dostala v pořádku domů, uklidnit ji, kdyby prášky ještě nezačaly působit. Nějakou dobu nebude jejich účinek pociťovat, třeba potřebuje někoho, s kým by si popovídala.

Vzal si víno s sebou do garáže, rozhodnutý použít svůj telefon v autě, protože věřil, že policie má s odposloucháváním takových linek problémy. Trochu si sklopil opěradlo, opřel se, vyťukal číslo a stiskl tlačítko. Bože, jak se cítil dobře daleko od těch pokrytců. Pořádně si lokl vína a po dlouhých hodinách pocítil první záchvěv skutečné úlevy. Ozval se záznamník.

To ho znepokojilo. Rozbušilo se mu srdce. Nadával si do idiotů, že ji donutil valium vzít, když před sebou měla ještě cestu domů. Měl jí ho dát, aby si ho vzala až potom. Ale, připomněl si, chtěl se přece ujistit, že to opravdu spolkne. Neměl zájem, aby se někde večer poflakovala a všechno jen zkomplikovala.

Nezatkli ji už policajti?

Narovnal se a vylil si trochu vína do klína. V tomhle stavu by jim mohla říct úplně všechno! Na co myslel, když jí dal valium? Následujících třicet minut jí jazyk pojede jako po másle. Měl se držet svého plánu a uklidnit ji. Chtěl ji odklidit z cesty, ne ji nadopovat!

Vnitřní hlas mu radil, aby se ovládal. Klid! Zřejmě byla jen v koupelně a nestihla dojít k telefonu. Znovu vytočil číslo. Po čtvrtém zazvonění odpověděl záznamník.

„Do prdele,“ řekl Tegg do sluchátka.

Možná, přelo se s ním jeho druhé realističtější já, už je otupělá a vypnula telefon. Ano, to dávalo smysl.

Leží a má na uších sluchátka, nebo se dívá na televizi. Typické chování po valiu.

Dopil zbytek vína, ale necítil se o nic líp. Pomalu se mu v paměti živě vynořovalo posledních pár minut s Pamelou. Viděl ji a slyšel jejich rozhovor, jako by se mu v hlavě přehrával záznam na videu. Promluvila vůbec, otevřela vůbec pusu potom, co jí dal ty prášky? Spolkla je?

Co když ne a jen na něj zahrála, že si je vzala? Kam by jela? Co by dělala?

Jela by na policii?

Na chatu!

Křeč ho chytila tak silně, že slyšel, jak mu prasklo v šíji. Sklenička mu vyletěla z ruky, dopadla na řadicí páku a roztříštila se.

Chata!

Spustil automatického vrátného. Vrata se začala pomalu a s vrzáním otevírat. Nevěřil vlastním očím, jak pomalu. Nikdy takhle zpomaleně nefungovala. Co s sebou bude potřebovat? Zapomněl na něco?

Večírek!

Vrata se otevřela natolik, že se na příjezdové cestě ke garáži ukázala čtyři zaparkovaná auta a na silnici další. Je v pasti?

Dveře od kuchyně se otevřely. Peggy, ve svém červeném japonském kimonu, v obličeji nachově rudá.

Co mohl říct? Co mohl v této chvíli udělat? Ovládat se.

Mezi prvním zaparkovaným autem a garáží byla docela slušná mezera. Možná bude stačit.

Pomalu vycouval přes mokrý trávník. Pneumatiky v něm vytlačily hluboké stopy. Oknem ho pozorovali jeho hosté. Auto se zapnutým pohonem na všechna čtyři kola zadunělo na silnici a bylo pryč.

K Pamele? Ne, rozhodl se. Přednost má něco jiného. Pamele bude zkoušet volat. Chata je mnohem důležitější.

Ano. Chata teď byla alfou a omegou všeho.

48

Terénní auto couvalo přes trávník a pneumatiky rozstřikovaly bláto všemi směry. Daphne se jen stěží podařilo rozeznat vousatý obličej za sklem. Elden Tegg.

Rychle se na sedadle sesunula co nejníž, ruku položila na klíčky v zapalování a čekala. Jeho přední světla zalila vnitřek vozu a bodala ji do očí. Zůstala naprosto bez hnutí. Měla pocit, že jí exploduje srdce.

Projel kolem.

Napočítala do tří a nastartovala. V sedadle se zvedla jen tak vysoko, aby viděla v postranním zrcátku, kam míří. V okamžiku, kdy jí zmizel z dohledu, zařadila rychlost a obrátila se do protisměru nejrychleji, jak se jí kdy v životě povedlo.

Za pár vteřin už jela jeho směrem.

Instinktivně se natáhla po vysílačce, ale sáhla do prázdna. Znovu na ni tíživě dolehl pocit osamění.

Potřebovala se dostat k telefonu. Musela nějakým způsobem Boldta nebo někoho na oddělení upozornit na to, co se děje.

Šlo do tuhého. Cítila to. Na konci téhle vyjížďky bude Sharon.

A ve hře nebude Maybeck, ale Tegg. Nepůjde o Boldta, ale o ni.

49

„Máš to u mě,“ řekl La Moia atraktivní černošce, která jim otevřela postranní vchod do administrativní budovy z James Street. Boldt ji odhadoval na něco přes třicet, trochu nejistou kvůli výšce metr osmdesát.

Měla nádherné mandlové oči a postavu tanečnice. Byla v džínách a khaki bundě s páskem. Boldtovi byla povědomá, možná na oddělení pracovala před lety jako civilní zaměstnanec.

„Za tohle by mě mohli vyrazit. Víš to, Johne?“

„Jo, vím.“

„A ani se mě neptej, proč to dělám, protože ať se propadnu, jestli to vím sama.“

„A já jsem si myslel, že kvůli tomu, že mě miluješ,“ zlobil ji La Moia.

„Nenuť mě o tom přemýšlet, drahoušku, nebo ti tu tvou prdelku odsud vyprovodím ráz dva.“

„Koneckonců jsme přece od policie,“ připomněl jí La Moia. „Nejsme žádní gauneři.“

„Jasně, jasně. Nazdar, Ernie,“ pozdravila hlídače, který jim šel přes halu naproti.

Boldt i La Moia vyndali odznaky ještě dřív, než jim o ně muž řekl.

„Nazdar, Lori,“ odpověděl bývalý vzpěrač. Silné paže se mu do předepsané uniformy stěží vešly. V pase byl trochu nakynulý.

„Tohle jsou dva nejlepší chlapíci z oddělení vražd,“ představila je navzájem. Hlídač si odznaky pečlivě prohlédl. „Potřebujou se tady na něco mrknout a nemají moc času nazbyt.“

„Oddělení vražd? Jasně,“ odpověděl Ernie. Neustále si Boldta prohlížel, jako by ho poznával. „Výtahy jsou mimo provoz, preventivní prohlídka. Budete muset jít po schodech.“

Když šli po schodech nahoru, Lori pronesla: „Z tohohle místa mám vždycky husí kůži, když tu nikdo není.

Víte, co tím myslím?“ Po pár krocích si odpověděla: „No, vy to pánové zřejmě vůbec netušíte.“

„Je to sranda,“ otočil se La Moia dolů na Boldta, který zůstával trochu pozadu, „napadlo mě, že když jsem poprvé chtěl po Loraine, aby prošla v počítači pár jmen, kdy to bylo? včera?, choval jsem se jako chlap přesvědčený o své nadřazenosti.“

„Ty?“ zeptala se Loraine sarkasticky. „To si ani neumím představit.“

„Mluvím s ním, jestli ti to nevadí,“ opáčil LaMoia.

„Ty?“ napodobil Boldt její posměšný tón.

La Moia nedotčeně pokračoval dál. „Neměl jsem čas tu práci udělat pořádně. Ale zkontroloval jsem, jestli některý z těch tří veterinářů vlastní půdu poblíž místa, kde Dixie vykopal Ferragotovou. To bylo ještě předtím, než jsme s určitostí přišli na Tegga. Když jsem dostal seznamy zaměstnanců, dal jsem je Loraine, aby je prošla.“

„A těch bylo požehnaně,“ postěžovala si tónem, jako by jí za to něco dlužil.

Boldt byl z formy. To bylo bez debat. Měl pocit, že má nohy jako z olova. „Jak je to ještě vysoko?“

„Sedmé poschodí, zlato. Ještě dvě.“

„Jeden způsob, jak to zjistit, je vzít územní mapy, protože tam je každá parcela označená jménem toho, kdo platí daně.“

„Ale to je nadlidská práce,“ odpověděla Loraine. „A výsledek je nejistý. Kolem Toltu je tolik půdy: v soukromém vlastnictví, ve veřejné správě, v pronájmu, něco patří správě povodí, a tak dál.“ Loraine se po schodech téměř vznášela a stěží jim věnovala pozornost. Boldt začínal pochybovat, jestli se nahoru vůbec dostane.

Ke dveřím došla první. Podržela je La Moiovi a čekala na Boldta. „Jste v pořádku?“ zeptala se.

Boldt přikývl, natolik bez dechu, že nemohl mluvit. Trochu se styděl.

„Když Matthewsová s určitostí prokázala, že se jedná o Tegga, napadlo mě, že bychom mohli zkusit…“

„Jeho ženu,“ skočil La Moiovi do řeči Boldt.

Trochu ho tím otrávil.

Boldt vysvětloval svoje myšlenkové pochody, když šli chodbou doprava, pak doleva a když jim Loraine odemykala dveře místnosti 700A. „Víme, že Tegg pochází z Vancouveru. Později tady studoval, oženil se a usadil se tu. Jestliže nekoupil tu půdu on, mohla ji koupit nebo zdědit jeho žena.“

„Přesně tak,“ souhlasil La Moia.

„Jde jen o jedno jméno?“ zeptala se Loraine. Rozsvítila světlo. V místnosti byl dlouhý pult a několik obrovských cedulí vysvětlujících, komu kancelář vlastně slouží. Uprostřed místa, které bylo vyhrazeno klientům, stál dlouhý stůl. O zeď, která byla blíž, se opíral zkosený regál s mapami vázanými v kůži, o rozměrech téměř metr na půl metru. Byly to mapy města a celého správního obvodu King County. Podle zlacených nápisů je vyrobila kartografická společnost Kroll.

Podél vzdálenější zdi bylo rozmístěno půl tuctu počítačových terminálů a další cedulky s návody, jak je používat. Obrazovka u počítače se rozsvítila. Loraine stála připravená u klávesnice. „Já tohle podstupuju kvůli jedinému jménu?“ zopakovala. Stiskla několik funkčních kláves a změnila menu. „No tak fajn. Tak to vybalte a zmizte odsud, než mi hrůzou naskočí husí kůže znovu.“

Děláš to, abys zachránila jedné ženě život, měl sto chutí říct Boldt. Děláš to proto, abys zastavila člověka, který se skalpelem v ruce propadá šílenství.

La Moia jí podal kousek popsaného ubrousku.

„Peggy Schmidtová Teggová,“ četla Loraine a vyťukala jméno do počítače.

„Jen Schmidtová,“ opravil ji La Moia. „Peggy Schmidtová. To je informace z jejích záznamů, z řidičáku.

Pevně věříme, že svoje jméno za svobodna používá jako druhé jméno, jinak někde musíme vydolovat oddací list.“

„Já ale nemám přístup k žádným oddacím listům, Johne La Moio,“ zaprotestovala Loraine. „A ani mi neříkej, abych to udělala. Je to ve druhém patře a s těmi lidmi já nemám nic společného. Jestli to chceš, budeš se muset vrátit zítra.“

„Zítra je pozdě,“ řekl La Moia a očima se setkal s Boldtem.

„To myslíš vážně?“ podívala se na něj Loraine a zdálo se, že jí napjatost situace začíná docházet.

„Schmidtová,“ ukázal La Moia na klávesnici. „Co by to mohlo být jiného než jméno za svobodna?“

„Nějaké rodinné jméno,“ odpověděl Boldt, ale doufal, že se mýlí. La Moiovi napětím ztuhly rysy. Oba dva sledovali Loraine, která zapsala jméno a zadala počítači několik pokynů.

„Tak do toho!“ řekla.

Z obrazovky úplně všechno zmizelo.

Boldt cítil, jak se ho zmocňuje pocit nevolnosti. Byl vyčerpaný, hladový a teď se dostali do slepé uličky.

„Buďte v klidu, zlato,“ otočila se k němu Loraine. „Tohle může trvat dlouho.“

Obrazovka se zaplnila dlouhým seznamem se jmény Schmidt. První byl Schmidt Alfred.

„Další stránky,“ instruoval La Moia.

„Já vím.“

Stránky a stránky Schmidtů. Desítky jmen.

„Tady!“ vykřikl La Moia. „Schmidtová Priscilla. To by mohla být ona.“

Loraine přejela nalakovaným prstem po řádce až ke kolonce, ve které byla změť spousty velkých písmen a číslic. „Zákonem předepsaný popis. Johne, prosím tě, přečti mi to nahlas.“

Vyskočila ze židle. Boldt šel za ní k řadě vázaných map. Vybrala jednu ze správního obvodu. King County

– sever.

„Čti pomalu, zlato.“

La Moia přečetl první údaje. Loraine našla odpovídající číslo zeměpisné šířky na okraji mapy. Nalistovala stranu čtyřicet dva. Stejné číslo vyhledala i tam.

„Dál.“

La Moia přečetl další číslo.

Loraine roztáhla prsty jako ramena kružítka a našla další údaj. Výsledek se blížil. Loraininy prsty, roztažené do pavoučí sítě, představovaly souřadnice. Na mapě byly desítky, možná stovky útvarů a útvárků, které znázorňovaly parcely. V každém bylo vepsáno jméno vlastníka. Ve většině stálo Hollybrook

– což bylo jméno jedné z největších dřevařských společností na Severozápadě.

Boldt slyšel sám sebe, jak říká: „No tak! Honem!“ Napjatě sledoval, jak se její prsty blíží k sobě. Když se setkaly, uhnula s nimi Loraine trochu na stranu. Objevilo se jméno: Schmidtová.

„Čtyřúhelník u řeky Skykomish,“ oznámila. „Přehradní jezero Tolt, Snoqualmieský les. Máme to!“

„My jsme to našli?“ ptal se La Moia nevěřícně. „Opravdu jsme to našli?“ opakoval jako v extázi.

„Udělám ti kopii, zlato,“ odpověděla Loraine. „Naservíruju ti ji přímo pod nos.“

ČTVRTEK

9. února 9 hodin večer

50

Pamela Chaseová jela jako k ohni. Dojela na nedlážděnou okresní cestu, která vedla k Teggově chatě, zadek auta jí sklouzl ve smyku a téměř skončila mezi stromy. Pokusil se ji zdrogovat! Nemohla se s tím vyrovnat. Jednu tabletu spolkla, ale ostatní se jí podařilo zachytit zuby. Teď ležely u něj na zahradě. Jela rychle. Nejen aby se dostala rychle na farmu, ale aby předstihla účinky valia. Už cítila, jak začíná působit.

Její úzkost v posledních několika minutách znatelně poklesla, už tak křečovitě nesvírala volant a nezatínala zuby. Ale čím se cítila uvolněnější, tím se jí zmocňovala větší hrůza. Řekl, že jí ráno zavolá, ale proč? Choval se, jako by ji vlastnil, jako by byla jeden z jeho vycvičených psů. Cítila se mizerně. Jako blázen. Jak mohla dovolit, aby s ní tak dlouho zacházel takovým způsobem? Co to byla za člověka?

No rozhodně nebyla taková, aby zavřela oči před vyoperováním srdce, odpověděla sama sobě. Měla v úmyslu se vším rázně skoncovat, a rychle!

Zastavila u chaty a vypnula motor. Z psince se ozýval divoký štěkot psů. Při pohledu na malý srub z přelomu století a nedalekou plechovou boudu si uvědomovala znovu stejný pocit, který v ní tohle místo vždycky vyvolávalo. Pocit naprosté izolace. Byla vděčná, že je Tegg na večírku. Nechtěla, aby ji přistihl právě tady.

Vystoupila z auta a šla pomalu k chatě, i když cítila, že by měla spěchat. Nohy ji doslova nadnášely.

Valium působilo plíživě a jeho účinek bylo dost těžké překonat. Pořád v ní převládala směsice zmatku a rozpaků, protože si přála, aby mu mohla věřit. Její víra v něj jí přinesla několik let šťastného života. Tím, že sem přijela, chtěla svoje podezření spíš vyvrátit než potvrdit. Nemohla ho vymazat z mysli, měla pocit, jako by s ní byl pořád s výrazem nesouhlasu při každém jejím kroku, který ji vedl ke zradě. Slyšela jeho argumenty. Dokázal být tak přesvědčivý. Nervózně se ohlédla přes rameno. Mraky na obloze se trhaly, svítil měsíc. Po louce se proháněly černobílé stíny. Přistihla se, jak je pozoruje. Cítila se neuvěřitelně dobře.

Náhradní klíč chyběl. Proč by ho schovával? Ledaže… Sehnula se pro kámen a hodila ho do okna. Musela si pospíšit. Valium pomalu vítězilo. „Všechno se v dobré obrátí,“ říkal jí vnitrní hlas. „Odpočiň si.“ Ze všech sil ho ignorovala. Sklo se rozsypalo do kuchyně. Protáhla ruku dírou, protože věděla, kde najít zástrčku, ale pořezala se na předloktí. Zabolelo to, ale nevěnovala bolesti pozornost. Dveře se doširoka otevřely.

Cizímu člověku se chata mohla zdát opuštěná, zařízená skrovným, nestylovým nábytkem. Možná něco jako bývalá lovecká chata. Tegg ji tak udržoval úmyslně, aby odradil případné zloděje od vloupání. Trpěl stihomamem, že by mohli objevit laboratoř v suterénu, chirurgické oblečení ad hoc –, i když Pamela nechápala, proč se tak bojí. Nikdy neviděla v okolí živou duši.

Přestože byl pokoj postoperační péče ve sklepě hned vedle sálu, mohl Tegg tu ženu držet v kterékoli z ložnic. Rozhodla se prohledat chatu odshora dolů.

Pokud neopravil světla v patře, tak nefungovala. Zkusila otočit vypínačem. Neopravil je. Na schodech do sklepa míval baterku. Protápala kuchyní. Baterku našla a rozsvítila ji. Rychle prošla místnosti v přízemí.

Nikde nikdo.

Vylezla po schodech nahoru. Cítila se hrozně lehká a odpoutaná od svého těla. Šťastná. Stála proti dvěma ložničkám a minikoupelně. Na podlaze bylo staré popraskané lino, sytě červené se stylizovanými květy lilie. Umyvadlo i záchod byly zašlé a plné zažloutlých skvrn. Žlutý kužel světla baterky putoval po stěnách.

Kohoutek na studenou vodu odkapával na skvrnu ve tvaru velké kapky. Utáhla ho a kapání přestalo. Něco ji rozrušovalo. Doslova cítila nebezpečí. Nadechovala vzduch jako zvíře, které v lese větří. Kovový, štiplavý pach. Bylo to horší, znala ho. Byla to krev. Když se blížila k proutěnému koši s víkem, ze kterého smrad vycházel, zatočila se jí hlava. Běžně odsud odnášela prádlo na kliniku. Odtamtud se pak vozilo do prádelny. Teď stála vedle koše, dívala se na něj dolů a zarazila se. Nechtěla vědět, co je uvnitř. Děsila ji představa, co by tam mohla najít. Nejistě natáhla ruku, vzala za držadlo víka, zaváhala, a pak ho s trhnutím zvedla. Při pohledu na jeho obsah příšerně zaječela a uskočila. Ležel tam jeho chirurgický plášť, zmuchlaný a pokrytý neuvěřitelnou vrstvou krve. Podvědomě tušila, že je to lidská krev, Sharonina krev.

On už to srdce udělal. A stalo se při tom něco hrozného.

Víko koše tlumeně bouchlo. Pamela si připadala jako šílená, zachvacovala ji panika a hrůza, která se drala na místo uměle vyvolaného pocitu blaženosti. Když pospíchala po schodech dolů, aby se ve svém podezření utvrdila, zaváhala. Nese vinu jenom on? Nemohl by on taky vinit ji, že mu odmítla asistovat?

Motala se jí hlava.

Spěchala po úzkých schodech, které vedly do sklepa. Když došla na jejich konec, posvítila si baterkou na

vypínač, protože se natáhla, aby rozsvítila světlo. Zaschlá krev.

A operační sál byl nezamčený! Neuvěřitelné! Najednou všechny důkazy, na které narazila, začaly dávat smysl: zakrvácené prádlo nechané v koši, nezamčené dveře. To nebyl Elden. Dovnitř se musel dostat někdo jiný, někdo, kdo to tak hrozně zpustošil.

Už měla strach hledat dál. Co asi bylo na druhé straně dveří do sálu? Váhavě, špičkou své boty je pootevřela, pak si dodala odvahy a otevřela je úplně, připravená na rychlý ústup.

Místnost osvětlovala jen holá žárovka nad její hlavou. Všude byl příšerný nepořádek. Noční můra. Krvavá lázeň. Vypadalo to tam jako na pohotovosti po válce gangů. Rozsvítila všechna světla.

Nástroje nebyly vyčištěné. Sternální háky, skalpely, hemostáze, stůl, podlaha, všechno bylo pokryto neuvěřitelným množstvím zaschlé krve. Ta policistka použila termín „oběť“ a Pamela na ni měla vztek, vůbec Eldena nepochopila. Teď jí to slovo připadalo výstižné.

Zachvacovala ji panika, i když trochu potlačovaná drogou, která jí kolovala v žilách. Děním kolem sebe se cítila rozpolcená na dva kusy. Na jedné straně Eldena Tegga milovala, ale teď se ho i bála, byla mu oddaná, ale přitom věděla, že ho zradí, chtěla vinu svalit jen na něj, ale částečně ji dávala i sama sobě, byla vyděšená a vystrašená a zároveň se cítila neuvěřitelně v klidu.

Masakr.

Vražda?

Psí obojek.

Ležel vedle hemostází.

Zabublal v ní nervózní smích. Obojek. To znamenalo jen jedinou věc: pes. Žádný člověk, žádná vražda.

Žádná lidská oběť. Ale pes! Součást jeho vědeckého výzkumu?

A ona ho podezřívala. Pochybovala o jeho záměrech. Nechala se ovlivnit názorem policie, přesně jak ji před tím varoval. Jak mohla dospět k takovým závěrům? Jak mu mohla přestat tak rychle důvěřovat?

Nenáviděla se za to.

Rozrušená svým zjištěním, rozechvěná, že se její původní podezření ukázalo nesprávné, spěchala do místnosti pooperační péče. Její zdi i strop byly také pokryty igelitovou fólií. Světlo baterky odhalilo skládací lůžko opřené o zeď a pak okno vedoucí směrem před chatu. Dokonce i na takovou vzdálenost zněl štěkot psů z psince nepřirozeně hlasitě. Nikdy dřív si toho nevšimla. Možná její zostřené vnímání způsobilo valium. Možná také, že nikdy neposlouchala.

Proč nebyla Sharon tady, jak napůl předpokládala? Světlo znovu sklouzlo po natřeném okně a Pamela našla odpověď. Jasně vnímala štěkání psů. V psinci nebylo žádné okno, žádná šance na útěk.

Ven ze dveří. Nahoru po schodech. Přes trávník k psinci. Upínala se k naději, že obojek skutečně něco znamenal, psa, a ne člověka. Ne Sharon. Důkazem bude o jednoho psa méně v psinci. A ona kvůli němu nebude vůbec smutná. Tihle jeho pitbulteriéři byli jen pro strach. Hodně jich tak bylo vytrénováno dřív, než je „zachránil“ před smrtí. A chirurgické experimenty, které na nich prováděl, jejich dispozice nijak nezměnily.

Protože si od psince zapomněla klíč, musela pro něj utíkat zpátky na operační sál. Tou dobou ji čím dál víc povznášela radost z nálezem obojku. Svůj pocit štěstí už vůbec nepřipisovala prášku, který spolkla, úplně na něj zapomněla. Tím, že se odpoutala od skutečnosti, přesáhla práh. Valium začalo působit plnou silou.

Elden nic špatného neprovedl. Všechno bude zase v pořádku.

Ve skutečnosti, z jejího pohledu, se situace opravdu zlepšovala.

51

Eldenův terénní vůz čněl vysoko nad auty, a tak bylo pro Daphne snadné ho sledovat. Kdykoli to bylo možné, nechávala mezi nimi alespoň jedno auto, ačkoli podle jeho uspěchaného, téměř riskantního způsobu jízdy pochybovala, jestli ho vůbec zajímá, co se za ním děje. Zdálo se, že je pevně rozhodnutý dostat se tam, kam jede, za každou cenu.

Jel severně po 15, ale jen chvilku. Pak zamířil na východ na silnici č. 90. Na mezistátní projel přes Bellevue a pokračoval směrem na 901. Teď už ho sledovala za hranicemi města. Dostala se do míst, kde její pravomoc policistky neplatila. Patřila k seattleské policii a tady si úřední moc mezi sebou dělila policie King County a policejní oddělení jednotlivých obvodů. Daphne tu byla prakticky obyčejný občan.

Kde to bylo možné, jel skoro stovkou. Čím víc se vzdalovali od města, tím osamělejší si Daphne připadala.

Kdyby tak jen chtěl zastavit třeba pro benzin, kdyby jí tak dal vteřinu, aby mohla zatelefonovat. Zavolat pro posilu. Ale on se hnal do noci a ona ho ze vzdálenosti několika desítek metrů sledovala.

V Prestonu sjel z mezistátní a odbočil na sever, na silnici 203 směrem k Fall City.

Čím déle jeli, tím byla Daphne nervóznější. Byla v tom až po uši a dobře si to uvědomovala. Co dál, až ji dovede k Sharon? Co potom? Použít zbraň? Nebo konfrontaci? Během posledních šesti let vyjednávala kvůli rukojmím jedenáctkrát a měla fantastické výsledky. Ale tenkrát pracovala v sehraném týmu. Jedinou akci, kterou nezvládla, a která nebyla zanesená do záznamů na oddělení –, odnesla ona. Boldt tenkrát situaci vyřešil použitím zbraně, ale až když jí únosce přejel nožem přes hrdlo.

Byla schopná použít zbraň k účelu, ke kterému měla sloužit? Střílet na postavy z lepenky byla věc jedna a lidský život věc druhá.

O chvíli později za ním vjela do malého městečka Fall City a krátce poté Tegg uhnul jižně na silnici 202.

Teď s ním byla sama a měla strach, že ji zahlédne. Držela se dost vzadu, ale s rostoucí vzdáleností mezi nimi riskovala, že ho ztratí.

Projeli Spring Glen, přejeli přes temnou a ponurou řeku Tokul a zahnuli doleva směrem na Snoqualmie Falls. Projeli městečkem, přejeli železniční koleje a podél kolejí zamířili na jih.

Ani ne po kilometru dal signál na odbočení doleva a zmizel jí z dohledu. Zabočil s úmyslem, aby ji setřásl?

Nebo aby ji chytil do pasti? Čeká, aby zjistil, jestli ho bude sledovat? Nebo se o její přítomnost vůbec nezajímal?

Na obloze vytvářely potrhané mraky mřížku, kterou semtam probleskoval měsíc. Nemohla pokračovat v pronásledování jako předtím, byli už příliš daleko od hlavní silnice. Co měla dělat? Na okraji městečka minuli hospodu. Měla by se vrátit a zavolat pro pomoc? Riskovat, že ho ztratí?

Zpomalila. Do spánků jí bušila nemilosrdná bolest. Vypnula přední světla a zamířila na potemnělou cestu za jeho zadními světly, která byla na vzdálenost půl kilometru stěží viditelná. Povrch cesty byl z makadamu, z asfaltu míchaného se štěrkem. Když se mezi mraky objevil měsíc, zpomalila téměř na hlemýždí tempo. Jakmile měsíc zmizel, rychle přidala, aby se vzdálenost mezi nimi zkrátila. Jako kočka s myší. Chytila ho a pustila, chytila a pustila. Bolest ji bodala až do šíje. Do lýtka ji z neustálého sešlapávání a pouštění pedálu chytaly křeče.

Povrch cesty se změnil v bláto. Dvakrát přejela postranní cestu, kam vedly stopy jeho auta. Zacouvala plná obav, aby neviděl její zadní světla, zabočila a znovu se dala do sledování. Polní cesty kolem ní vytvářely pavučinu, do podvozku bušilo rozstřikující se bahno. Přední náhon držel auto pevně na cestě.

Vlevo. Vpravo. Odsud nikdy nenajde cestu zpátky. Jestli tohle byla pavučinová síť, jak si myslela, pak on byl pavouk a ona kořist. Třeba ji dostal přesně tam, kde ji chtěl mít. Možná o ní po celou dobu věděl.

52

Pamela Chaseová neohrabaně, nervózně zápolila s obrovským kovovým zámkem. Konečně se jí podařilo do něj dostat klíč a otočit s ním. Psi uvnitř byli vybičováni k šílenství. Zámek se s hlasitým cvaknutím otevřel. Překvapeně uskočila, když se do škvíry mezi dveřmi vmáčknul psí čenich s odhalenými zuby.

Chňapaly po ní. Natáhla před sebe ruku, aby ji mohl očichat. Zakňučel. Znovu se k ní pokusil dostat a ona poznala, kterému psu čenich patří.

„Felixi! Ty ses dostal z klece, chlapče?“ Uvolnila dveře, ruku stále před sebou, aby cítil její pach. Pes se k ní přitiskl čumákem. Několik dalších psů přestalo štěkat. Pamela za sebou zavřela dveře.

Uvnitř to hrozně páchlo. Tegg tu vůbec neudržoval pořádek. Smrad byl příšerný. Ani ne jako ze psů. Byla tam tma a Pamela neviděla.

Rozsvítila světla. První kotec, na který se podívala, byl prázdný a ona okamžitě dospěla k závěru, že právě pes z něj byl vybrán pro chirurgický zákrok. Přesně v to doufala, že tu najde, prázdnou klec, Tegg byl očištěn. Při pohledu na prázdné místo ji zalila další příjemná vlna uklidnění.

Za zády, ze vzdálenějšího kotce zaslechla varovné bzučení obojku a náraz jednoho psa do stěny klece.

Ohlédla se, aby zjistila, kdo je tak rozdivočelý.

Žena!

Vlasy zcuchané a slepené, jedno oko zavázané, ústa stažená náhubkem, rty rozpraskané, kolem krku psí obojek.

Pamela zaječela. Žena vykřikla bezhlesně. Psi začali znovu zuřivě štěkat.

Obvaz kolem jizvy po vyjmutí ledviny. Nehezky zanícené podle barvy.

„Sharon?“ zeptala se Pamela váhavě.

Žena na ni podezřívavě zaměřila zdravé oko. Nevěřícně.

Pamela se cítila hrozně slabá, neschopná se pohnout, naprosto bez energie. Jak jen mohla udělat takovou věc? Měla se podílet na vraždě? A co to vypovídalo o Teggovi? Řekl jí vůbec kdy o čemkoli pravdu?

Udělalo se jí zle od žaludku, ten pach a prosebný výraz ve tváři té ubohé ženy. Pak nevolnost vystřídalo náhlé uklidnění, začala se cítit mnohem líp. Tohle zvládne, všechno je v pořádku.

Vzápětí na ni znovu dolehlo, že je přinejmenším částečně zodpovědná. Kde končila její odpovědnost a kde začínala Teggova?

Žena v kotci, Sharon, propletla prsty pletivem a trhla, úmyslně ignorujíc trest, který podle bzučení obojku následoval.

Evidentně žádná bolest.

Psi byli bez sebe, ale Pamela byla na jejich chování zvyklá, téměř je nevnímala. Co na ni zapůsobilo, bylo ženino neobvyklé jednání. Pamela se k ní přiblížila o pár kroků. Jak mohla sama sobě působit takovou bolest a vydržet ji?

„Už jdu,“ řekla a přemýšlela, proč jde, proč neběží. Jak je vlastně možné, že cítí klid a povzbuzení.

Pamela vzala za zámek ve snaze vysvětlit Sharon, že ji chce odtamtud dostat.

Sharon zagestikulovala a divoce kývala.

„Klíč?“ zeptala se Pamela. „Je tady od toho klíč?“

Žena zavrtěla hlavou.

„Chci vás odsud vysvobodit,“ pronesla Pamela přesvědčivě, sama překvapená, odkud se její sebejistota bere.

Sharon nadšeně kývala.

Pamela se rozhlédla. Klíč nemá, tak co? Lopata? Podaří se jí zámek urazit? Zamířila k lopatě.

Uvědomovala si, že by si měla pospíšit, ale kupodivu nespěchala. Byla v klidu. Všechno bylo v pořádku.

Sharon se začala chovat jako posedlá. Vydávala skřeky. Mávala rukama. Plácala do podlahy. Poskakovala sem a tam. Bože, vypadala jako zvíře.

Co se dělo? Několik psů se utišilo, a pak najednou začali pobíhat v klecích.

Sharon nepřestávala mlátit do podlahy v jakémsi těžkopádném, primitivním tanci.

Pamela do zámku uhodila násadou. Nic.

Zkusila to znovu.

„Snažím se,“ řekla pološílené ženě uvnitř klece. Její chování ji znervózňovalo. „Přestaňte!“ Až teď, když zaregistrovala letmou nervozitu, si uvědomila, jaká obrovská dávka valia to musela být. Mezi tím, co by snad cítila a co cítila doopravdy, byl propastný rozdíl.

Znovu udeřila lopatou do zámku. Nic.

Teď Sharon třepala rukou směrem ke dveřím. Hystericky dupala do podlahy a znovu ukazovala na dveře.

Konečně si Pamela uvědomila, že se podlaha chvěje.

Psí štěkot přehlušil blížící se zvuky, ale Pamela je teď jasně slyšela.

Auto!

Pak to mohli být jen dva lidé. Maybeck nebo Elden. A jestli ji tady přistihne kdokoli z nich…

Sharon se znovu chytila klece. Obojek se rozezvučel a Pamela sledovala, jak je žena potrestána. Držela se neuvěřitelně dlouhou dobu. Důrazně ukazovala na dveře.

Zavřít dveře! Jistě!

Pamela se už pohybovala rychle, až byla sama překvapená. Nejprve se vrhla ke dveřím, ale pak se zarazila, vrátila se ke kleci a pokusila se znovu.

Neměla sem jezdit, pomyslela si. Všechno špatně.

Podívala se ke dveřím.

Sharon zuřivě gestikulovala.

„Já vím,“ uklidňovala ji Pamela. „Já vím.“

Sharon nechápala, že dveře nelze žádným způsobem zavřít zevnitř. Jedinou nadějí zůstávalo vysvobodit ji rychle z klece.

Nikdy se mu otevřeně nepostavila, uvědomila si Pamela. Měl nad ní příliš velkou převahu.

Upustila lopatu. Vzdala se vší snahy. Lopata zařinčela o zem. Bála se ho ještě dřív, než se objevil. S tímhle strachem valium nic nezmohlo.

Sharon ze sebe vyrazila tlumený, zmučený výkřik.

Psi se chovali úplně hystericky.

Pamela toužila zmizet, rozplynout se. Cokoli, jen aby nemusela čelit jeho hněvu. Kdysi ho letmo zahlédla, když byl rozzuřený. Třásla se hrůzou a vůbec si nedokázala představit, jak zareaguje.

Dveře zaskřípaly.

Sharon se stáhla a stočila se uprostřed klece do klubíčka.

Pamela by se nejradši schovala taky. Sledovala ruku, která dveře otevírala. Znala ji dobře.

53

Daphne jela ani ne třicítkou, ale v tlumeném světle nepravidelně se objevujícího měsíce se jí zdálo, že jede dvakrát tak rychle. Projížděla loužemi a rozstřikovala vodu v mohutných gejzírech, které jí cákaly na přední sklo a vyžadovaly zapnutí stěračů. Ztratila ho.

Před pár vteřinami byla jeho zadní světla sice v dálce, ale ještě pořád viditelná. Zpomalila, aby mu nebyla tak moc v patách. Když se přistihla, že mu dává příliš velký náskok, přidala. A teď ho nikde neviděla.

Přidala trochu plyn. Což bylo v nejlepším případě nebezpečné. Klouzalo to a viditelnost nestála za nic.

Jezdili v těch končinách asi tak patnáct minut, ale jí připadalo, že je to víc než hodina.

Támhle! Koutkem oka zachytila záblesk nějakých světel. Natáhla krk, aby viděla zabláceným postranním okénkem. Byla to cesta?

V tu chvíli jí šíjí projela pronikavá bolest a ochromila ji. Vykřikla. Jen stěží udržela volant. Násilím se přinutila hlavu otočit, protože auto začalo klouzat doprava, jakoby zbavené tíže, a zvolna se smýkalo po všech čtyřech pneumatikách. Sunulo se jako kámen hozený na zamrzlý rybník. Přední náhon kapituloval a poddal se větší síle. Stočila volant doprava. Čekala. Nic. Otočila zpátky. Nic. Pořád klouzala, jako by ji něco táhlo z cesty. Lehce sešlápla brzdy, a to zabralo. Měla ale pocit; že se auto roztrhne vejpůl. Otočila se o sto osmdesát stupňů, do směru, kterým právě přijela. Teď ji to táhlo dozadu. Závrať. Nebezpečně blízko příkopu. Všude kolem stříkalo bláto. Příšerné zvuky vozu, který nebyl pro podobné akce konstruován.

Prudce trhla volantem doprava a znovu prošlápla brzdu. Zadní pneumatika se o něco zachytila. Předek vozu poskočil při nárazu tak prudce, až se jí vysmekl z rukou volant. Přední kola dopadla do mělké odvodňovací strouhy. O postranní okénko se silně udeřila do hlavy. Auto se trhavě zastavilo, motor pořád běžel.

Chvíli jen tak seděla, vzpamatovávala se a opatrnými pohyby si kontrolovala, jak jí reagují svaly a klouby.

Podařilo se jí zklidnit dýchání, i když srdce bylo pořád ještě ztraceno v dávce adrenalinu. Pěkně dlouho trvalo, než byla schopná vidět nerozmazaně a jen jednou.

Není čas! napadlo ji náhle. Prožila pernou chvilku a na pár vteřin zapomněla, co tady vlastně pohledává.

Ztuha zařadila jedničku, vůbec tam nechtěla jít, a pustila spojku. Ozval se nepříjemný zvuk a pak se přední kola najednou roztočila. Ve zlomku sekundy vyhloubila v zemi rýhu. Předek auta znatelně poklesl.

Pokusila se zacouvat, pak se znovu rozjela dopředu, ale uvízla. Auto se ještě jednou zatřáslo a pak se definitivně zavrtalo do hloubky. Vystoupila. Prostředkem podvozku seděla její honda na okraji strouhy, přední kola hluboce zabořená.

Daphne popadla klíče. V kufru vozila vlečné lano, řetězy na sníh a velmi výkonnou baterku. Sáhla po ní, klíče strčila do kapsy a poklusem se rozběhla rozčvachtaným blátem.

Světlo baterky osvítilo dráhu jejího auta. Byla to neuvěřitelná změť hlubokých, různě se křižujících a protínajích kolejí, které vedly až na místo, kde byly stopy dvoje. Jedny vedly rovně a druhé, Teggovy –

uhýbaly. Vydala se po nich cestou, která se prudce zužovala.

Lépe se jí běželo po kraji, protože měla boty úplně obalené bahnem a uprostřed cesty by se bořila. Asi po padesáti metrech se cesta znovu zúžila. Povrch byl vysypaný štěrkem, ale přesto zůstával poddajný.

Světlo baterky chvilkami odhalovalo otisky bot, částečně smyté nedávnými dešti, ale pořád ještě rozeznatelné. Teď, když si jich všimla, ukázalo se, že je to souvislá stopa šlépějí, která mířila přímo proti ní. Patřily někomu, kdo byl buď hodně vysoký nebo rychle utíkal.

Z nevysvětlitelného důvodu ji najednou napadlo, že to vlastně vůbec nebude veřejná cesta.

Byla to soukromá příjezdová cesta.

54

Doktor stál ve dveřích, zalitý měsíčním světlem a úzkými cáry mlhy, která dosahovala až na zem. Sharon zažila jeho příchod několikrát, ale jen jednou se takhle zastavil jako vtělená hrozba, kterou tentokrát vycítili i psi.

Bolestivě jí cukalo v oku. Na boku, kde měla obvaz po operaci, ji to pálilo a v ráně vystřelovala bolest. Krk pod obojkem ji štípal a v uších jí zvonilo.

Jen před pár minutami měla na dosah záchranu, ale teď se vzdala vší naděje. On byl příliš mocný. A tahle mladá žena pro něj nebyla žádný soupeř, i když z pohledu, kterým se měřili navzájem, bylo patrné, že mezi sebou mají velmi úzký vztah.

Psi zmlkli, ale nepřestali nervózně pobíhat po klecích.

Doktor vešel a pevně za sebou zavřel dveře. „K noze!“ zavelel. Volně pobíhající hlídač poslechl, oběhl ho a rychle si sedl.

Sharon, která prožila tucty horkých chvil, když žila na ulici, vycítila nebezpečí, které pes ztělesňoval.

Doslova se vznášelo ve vzduchu.

„Promiňte,“ zamumlala mladá žena se sklopenou hlavou. Podřízeně. „Ale tohle není správné,“ odvážila se.

„Čekal jsem od vás víc,“ pronesl a jeho hlas, odrážející se od plechových stěn, naháněl hrůzu. Sharon měla pocit, že je neviditelná. Musel se přece ještě podívat jejím směrem. Namísto toho soustředil svoji pozornost plně na tu druhou ženu.

„Neudělala jste, co jsem vám řekl,“ pokračoval. „Podvedla jste mě.“

„Mýlíte se, Eldene,“ bránila se mu.

Sharon si mohla poprvé spojit s tím mužem, s tou zrůdou, nějaké jméno. Bylo dost podivné, ale zvláštním způsobem se k němu hodilo. Dlouhou dobu přemýšlela, jak toho člověka zabije. Teď byla ráda, že zná jeho jméno. Aspoň její plán přestal být tak neosobní. Jehla ji pálila v dlani.

„Ještě pořád byste mi mohla pomoct. Mohla byste mi dát důkaz, na které straně stojíte. Čeká tu práce.“

„Zašel jste příliš daleko,“ odpověděla do betonové podlahy. „Je konec.“ Nepodívala se na něj. Věděla, že je to tak lepší.

Sharon z něj nemohla odtrhnout oči. Přitahoval ji jako hypnotizér.

„Pamelo,“ řekl, a už měla jméno i mladá žena, „odkdy mi odporujete?“

Pamela vzhlédla a podívala se na něj.

*

Hořely jí tváře. Mozek připomínal huspeninu. Chtěla mu odolat, ale bylo to hrozně obtížné. Uctívala ho jako modlu tolik let a teď ji vztek, smíšený s pocitem hanby a strachu, bodal jako nůž. Její přesvědčení nebude mít dlouhé trvání, další projev srdečnosti ho odplaví pryč.

„Kdo si myslíte, že jste?“ zeptala se, upínajíc se k zlomku oprávněné výčitky. „Jedná se tu přece o lidský život!“

Obličej a krk mu znachověly. Felix netrpělivě zafuněl. „Jak se opovažujete říkat takové věci? Hmm?

Doporučuju vám, abyste svou situaci posoudila trochu líp,“ pronesl a stiskl psí obojek. „Máte strach?

Policie vás vyděsila, co?“

Policie? přemýšlela Sharon. Bylo to vůbec možné?

Pamela přistoupila k Sharonině kleci a chytila za zámek. „Otevřete to,“ řekla.

„Zmizte otamtud!“ varoval ji Tegg ostrým hlasem. Škubl obojkem a pes se postavil na všechny čtyři.

„Dejte mi klíč. Já to udělám,“ řekla Pamela a hlas se jí třásl. „Můžeme jí dát elektrošok. Trochu ketaminu a elektrošok. Nebo ji můžeme nechat v nemocnici. Nikdo se nic nedoví. Tady všechno zlikvidujeme a kdo tu bude co hledat?“ Stálo ji veškerou energii mluvit s ním takovým způsobem. „Sám jste to říkal. Policie nic nemá. Loví jen tak nazdařbůh. Ještě pořád je čas, Eldene. Ze všeho se můžeme ještě dostat.“

„Téměř stoprocentně nemůžeme. Už jsem vám řekl: existuje smlouva. Jedná se o věci, o kterých nemáte ani potuchu. Já mám plán! Všechno je zařízené.“

„Zařízené? To je přece nesmysl. Dejte mi ten klíč.“

„Rozhodně ne. Myslete hlavou.“

Pamela se shýbla pro lopatu. „Pořád ji ještě můžeme zachránit, Eldene. Smlouva se může zrušit.“ Měla pocit, že jedná s dítětem. Tohle nebyl tentýž muž jako před týdnem. „Nejste ve své kůži.“

„Řekl jsem pryč!“ zařval.

Zvolila špatná slova. Kolena se jí třásla. Jeho schopnost ovládat ji přemáhala, téměř jako ostré světlo, do kterého se člověk nevydrží dívat. Chtěla ho uklidnit, pomoct mu.

Udělal pár kroků směrem k ní. Felix ho následoval. „Zůstaň!“ nařídil. Pamele se zastavilo srdce, ale cítila, že ji nohy odmítají poslouchat. Co se to s ní dělo?

Zvedla lopatu a znovu udeřila. K její radosti, i když zámek zůstal zavřený, se z petlice uvolnil nýt a dveře se trochu pootevřely.

Sharon napětím naskočila husí kůže. Svoboda? Nezdá se jí to?

Doktor mechanicky trhl hlavou směrem k ní a zařval: „Zůstaňte, kde jste!“

Sharon pomyslela na jehlu ve své dlani. Ještě se jí nepodařilo přijít na to, co se psem, ale pěkně jedno po druhém, připomněla si.

„Jak si můžete osobovat právo vzít někomu život, jen abyste ho zachránil někomu jinému?“ ptala se Pamela. „Jaký je v tom pak smysl?“

Mužův výraz ztuhl. „Jaký smysl?“ Vypnul ramena a potřásl hlavou. „Zvedněte si košili, Pamelo.“

„Cože?“

„Vyhrňte si košili,“ zopakoval. „Okamžitě. Na nic se neptejte, Pamelo. Ukažte mi to!“ Mluvil tónem pro doktory typickým, nezaujatě a autoritativně. Pamela Sharon ohromila, když si opravdu sundala sako a začala si rozepínat košili, kterou nechala rozhalenou.

V ten moment bylo Sharon jasné, že je po všem. Pamela nevydržela. Podvolila se.

Pod žebry měla několikacentimetrovou jizvu.

„Dotkněte se jí. No tak, kvůli mně,“ nařídil jí.

Pamela v posledním záchvěvu vzdoru zavrtěla hlavou. „Ne, to neudělám.“

„Bude to!“ zahřměl.

Do očí jí vhrkly slzy. Natáhla ruku a chvějícími se konečky prstů si po jizvě přejela.

Pokýval hlavou. „Tak. Zachránil jsem vás. Pomohl jsem vám, když toho nikdo jiný nebyl schopen. Chci vám říct tohle: když člověk ztrácí před očima mladého přítele, tak vzácného a jedinečného, jako jste byla vy, je schopen věcí, o kterých se mu ani nesní.“ Přepadl ho jeden z jeho tiků, poskočila mu hlava, rameno se mu zvedlo a oči přivřely. Sharon už to jednou viděla. Pak se narovnal, jako muž, který si upravuje vázanku, a pokračoval, jako by se nic nepřihodilo. „Tenkrát jsem vám řekl jen takovou malou, milosrdnou lež. Jinak jsem vám mohl způsobit neúměrný stres, který mohl negativně působit při vašem zotavování. Hmm? Pamatujete se, jak jste se mě ptala, kde se mi podařilo získat pro vás játra. No, možná to nebyla transplantace podle všech pravidel, ale zachránil jsem vám život, a vy víte, že to je pravda.

Nemůžete ji popřít, nebo snad ano? A to je nejtěžší ze všeho. Co? Už vám to dochází? Předpokládám, že ano. Určitě jste si musela aspoň v duchu připustit, že se nejednalo o pacienta s nějakým těžkým úrazem…

Ne, jistě že o něj nešlo. Ale já jsem vás před pravdou chránil, protože mi bylo jasné, že by vás strašně zranila.“

Pamela zavzlykala a svezla se na kolena. Něco si pro sebe mumlala, ale Sharon jí nerozuměla ani slovo.

„A přesně to vám nabízím i teď, rozumíte? Zázemí. Ale zdá se, že to nechápete. Ochranu před nimi: před policií, před rodiči, před vašimi obavami. Ale musíte stát při mně. Hmm! Ne proti mně. Já vás můžu ochránit. Věřte mi.“

„Vy jste mi lhal?“ zeptala se nevěřícně.

„A co si myslíte, že se stalo Anně?“

Pamela si přikryla uši.

Zvedl hlas, aby ho slyšela. „Nikdy vás netrklo, že bylo divné, když Anna, která tady byla, zmizela ve stejné době, kdy vy jste vážně onemocněla? O tom jste přece musela přemýšlet!“

„Stalo se neštěstí,“ pokračoval, „osudné neštěstí. Tady ležela,“ ukázal na podlahu. „Co jsem měl dělat?

Otestoval jsem její krevní skupinu a bylo to. Dar z nebes. Měly jste ji stejnou… Vy žijete proto, že zemřel někdo jiný. A to byste to někomu jinému chtěla upírat?“

„Nééééé,“ zaječela. Zaútočila na něj s lopatou vysoko zdviženou nad hlavou.

Sharon vyrazila ke dveřím klece.

„Stůjte,“ houkl na Pamelu doktor, prst zlověstně zvednutý.

Pak třepl zápěstím psovi kolem očí. „Vem si!“ procedil.

Pitbul vyrazil. Tegg uskočil dřív, než lopata dopadla. Pes vyskočil vysoko do vzduchu a srazil Pamelu na zem.

„Zpátky!“ zavelel Tegg, ale vyhladovělý pes neposlechl. „Zpátky!“ houkl znovu, ale cítil, že se mu věci vymkly z rukou. „Nech ji!!“ Pes byl šílený hladem a pach krve ho ještě víc vydráždil. Tegg zvedl lopatu a zaútočil na něj.

Sharon se otočila.

Zvuky masakru se rozléhaly po celém psinci. Tegg řval a mlátil do psa znovu a znovu, ale ten mu nevěnoval žádnou pozornost.

Sharon omdlela.

Když přišla k sobě, byla kolem tma. Slyšela motor vzdalujícího se auta.

55

Mezi stromy probleskly dva kužely bílého světla doprovázené přibližujícím se zvukem motoru. Mířily přímo na ni. Daphne zhasla baterku a vrhla se do lesa, protože auto bylo už blízko. Tegg nebo někdo cizí?

Možná to nebyla příjezdová cesta. Přišla jí nekonečná. Schovala se za strom a stála bez hnutí.

Oddechovala tak hlasitě, že mohla s klidem konkurovat zvukům pneumatik v blátě. Byl to Teggův teréňák.

Ať už byl poslední půlhodinu kdekoli, právě odtamtud odjížděl.

Vrátila se zpátky na cestu a dala se znovu do běhu, ale tentokrát bez světla, jen s pomocí probleskujícího měsíce. Neustále se otáčela. Jestliže pojede cestou, kterou sem přijel, zřejmě zmizí nadobro. Jestli ale zahne doleva a dojede až na konec téhle dlouhé cesty, narazí na její auto a určitě se vrátí.

Snažila se zrychlit. Proběhla dvě zatáčky.

Cesta najednou vyústila ve volné prostranství. Měsíc si s ní pořád hrál na schovávanou, teď právě zmizel, takže si ani nemohla prohlédnout místo, kam se dostala. Byla příliš velká tma na to, aby něco viděla jasně, ale přesto se opatrně pohybovala blátivou, rozjezděnou cestou pořád dopředu. Napravo se rýsoval podlouhý tvar čehosi. Jiný, menší a členitější, přímo před ní.

Měsíc vykoukl z mraků. Jako kdyby někdo na divadle rozsvítil světla. Přímo před ní stála stará dvoupodlažní lovecká chata, připomínající starobylé sruby usedlíků. Vpravo byla nízká budova z vlnitého plechu.

V chatě se nesvítilo. Parkovalo tu jen jediné auto, které okamžitě poznala. Patřilo Pamele Chaseové.

Přepadl ji strach, byli v Teggově autě dva? Viděla obrys jen jednoho. Tegga, nebo Pamely? A mohla si být jistá? Rozsvítila baterku a rozběhla se k chatě, cestou vytáhla zbraň. Cítila srdce až v krku. Pokusila se nepříjemného tlaku zbavit polykáním. Byla Sharon tady? Mrkáním zaháněla protivné jiskřivé mžitky, které se jí dělaly před očima. Od chvíle, kdy naposled zažila opravdový strach, uplynuly už dva dlouhé roky.

Vystoupala po dřevěných schodech s odjištěnou pistolí a dávala si velký pozor, aby neudělala sebemenší hluk. Pod nohama jí slabě zavrzala prkna.

Podlouhlé stavení explodovalo psím štěkotem. Vylekalo ji to tak, že klesla na koleno a zacílila tím směrem.

Baterku schovala okamžitě pod pistoli. Na pár vteřin nemohla popadnout dech, tak moc ji štěkot překvapil a vyděsil.

Psi nepřetržitě vyli dobrou minutu, pak se rozhostilo ticho. Vysílená po vyčerpávajícím běhu sbírala síly.

Zvedla se a vydala se na obhlídku chaty. Zády se sunula podél roubených stěn, rychle podbíhala pod okny s pistolí namířenou proti sklu. Dveře do kuchyně byly pootevřené a měly rozbité sklo. Pomalu se k nim přiblížila a špičkou nohy je otevřela. Vešla dovnitř. Pod nohama jí křupalo rozsypané sklo. Pokradmu procházela z jedné místnosti do druhé, v ruce baterku a neustále připravenou zbraň. U každých dveří, kterými procházela, automaticky zaujímala nacvičený postoj.

Po schodech se dostala do stísněného prostoru druhého patra. Vešla do malé ložnice, jejíž podlaha byla poseta myšinci a chomáčky prachu. Spodní okraj okna, jemuž chyběla jedna tabulka a jehož rám plesnivěl, se proměnil v masový hrob much.

Přistoupila k němu a podívala se ven na domek pod sebou. Vycházel z něj hlasitý hukot. Nejdřív nebyla schopná určit, odkud ho slyší. Vrací se? přemýšlela a jen při té myšlence ji zachvátila panická hrůza. Měsíc teď svítil silněji a od jednoho konce boudy k druhému se zvedal stín, jako by někdo prudce nadzvedl obrovskou pokličku, takže mohla určit zdroj zvuku. Ve střeše budovy z vlnitého plechu byl otvor pro ventilaci. Kotel na vytápění.

Ale proč topí, i když jsou tam psi? V téhle době by už neumrzli.

Spěchala do přízemí a váhala, jestli má ještě prohlédnout sklep, než se vydá k druhé budově. Musela!

Sestupovala pomalu, tep jí pulsoval až v uších. Dole to páchlo jako u Dixieho v pitevně, měla strach.

Světlo baterky klouzalo po kamenných zdech. Postranní vchodové dveře byly otevřené volně do noci.

Došla na konec schodů, pistoli připravenou, a zahnula doprava. Šťouchnutím otevřela dveře. Vešla.

Ve světle se objevil pokoj vytapetovaný igelitem, svítivě šedivý. Zamířila baterkou ke stropu, kde bylo kulaté světlo, jaké se používá na chirurgických sálech. Když zamířila baterku dolů, objevila operační stůl pokrytý skvrnami od krve.

Už jí došlo, k čemu je ten kotel. Vyrazila z místnosti a vyběhla po schodech do chladného nočního vzduchu. Svezla se na kolena a začala zvracet. Zvedla se a rozběhla se ještě rychleji. Kalil se jí zrak. Z

nadměrného okysličení. Nohama čvachtala v mokré trávě.

Dorazila ke dveřím boudy za ohlušujícího psího štěkotu a zjistila, že je na nich obrovský zámek. Kousek ustoupila, zvedla pistoli a vypálila do něj čtyři rány po sobě. Dvě ho zasáhly, ale bez jakéhokoli efektu.

Jen vyvrtaly dvě díry do železa. Dvě prorazily vlnitý plech a zmizely někde v boudě.

Když zaslechla pravidelné bouchání, zastřené štěkotem, zarazila se a přestala střílet. Co vlastně čekala?

„Sharon!“ vykřikla a vůbec nebrala zřetel na možnost, že by byl někdo, Tegg nebo hlídač, poblíž.

Zacouvala a opakovaně kopala do dveří. Ani se nepohnuly. Popadla do ruky zámek. Byl horký. Jedna střela ho čistě prostřelila, zničila kryt, ale zámek sám zůstal nedotčený.

Obešla budovu a pažbou pistole bušila do stěn. Zhruba ve třech čtvrtinách cesty kolem jedné zdi zaslechla bouchání v odpověď.

Z očí jí vyhrkly slzy. „Jdu dovnitř!“ zakřičela do zdi. Obešla boudu kolem dokola. Nikde žádný jiný vchod.

Protože jediné dveře, vedoucí do boudy, byly dost daleko od místa, kde se ozvala Sharon, rozhodla se Daphne pistoli použít ještě jednou. Přiložila ústí hlavně přímo na zámek, natáhla ruku, odvrátila pohled, celým tělem se uhnula ze směru a stiskla spoušť. Psi štěkali tak zuřivě, že výstřel vyzněl spíš jako tlesknutí dlaněmi.

Dole na noze ji zasáhla střepina, ale téměř si toho ani nevšimla, protože si pečlivě prohlížela svůj cíl.

Středem zámku, který jinak zůstal naprosto nedotčený, byla proražena abnormálně velká díra po kulce.

Zuřivě a zklamaně zároveň s ním několikrát za sebou praštila do dveří.

Pak si prohlídla nohu. Kousek železa vězel v ráně velikosti hrášku. Krvácelo to, i když ne moc. Ale bolelo to a s každou přibývající vteřinou se bolest zhoršovala.

Pochopila, že se dovnitř musí dostat jinak. Ten zámek nehodlal upadnout. Spěchala k Pamelině autu a vlezla dovnitř. Nebyl tam žádný klíč! Bezmocně bouchla pěstí do přístrojové desky. Zahlédla starý traktor, který zarůstal trávou, a i ze vzdálenosti skoro třiceti metrů jí bylo jasné, že už ho léta nikdo nepoužíval.

Vystoupila a vrátila se k boudě. S kulháním ji znovu obešla. Musela tam být nějaká jiná možnost.

Když naskočil kotel, vzhlédla vzhůru a uvědomila si, že je.

56

Tegg znal přesně místo, kde jeho mobilní telefon fungoval. Na silnici, v malém kopci, ještě před Maud Lake. Zajel ke kraji, nechal motor běžet a vyťukal číslo Wong Kejova mobilního telefonu přes vancouverský telefonní systém. Ozvalo se Wong Kejovo chladné: „Prosím.“

„To jsem já,“ ozval se Tegg. Díval se na svou ruku, která se mu chvěla v klíně, a přemýšlel, jestli je opravdu jeho, jestli všechno bylo opravdu tak, jak se zdálo.

Felix zabil Pamelu, která pro něj byla jako jedna z mála součástí budoucnosti, jeho slibnou mladou chráněnkyní. Pes z ní udělal hromadu krvavých cárů. Teď byla v prvním kotci, ve dvou černých pytlích na odpadky. Pamela. Příšerná jatka, jimž musel přihlížet, a marný pokus je zarazit, to všechno ho duševně i fyzicky vysálo.

„Musel jsem uspíšit naše plány,“ oznámil Tegg.

„Cože? To je vyloučeno!“ zaprotestoval muž. „Až zítra ráno. Zítra ráno!“

„Dnes v noci. Hned,“ prohlásil Tegg. „Zavolám vám z letiště. Čekejte mě kolem…“ podíval se na hodinky,

„půlnoci. Možná trochu později. Musíte jednat rychle. Zabere to tak dvě hodiny plus dobu, než k vám dorazím. Musíme vystačit s polovinou času.“

„To je vyloučeno!“ zanaříkal hlas stažený napětím.

„Udělejte to tak. Já vyrážím.“ Zmáčkl tlačítko „konec“. Chvíli zíral na jednoduchý nápis na tlačítku.

Led sežene u Snoqualmieských vodopádů.

Hlavní dveře by mohl zamknout, dát na řetěz a jako únikovou cestu by mohl použít starou požární stezku na konci pozemku. Kdyby ho tlačil čas, mohl by operaci odložit na pozdější dobu. Omámit Sharon a uložit ji na zadní sedadlo pod přikrývku. Vzadu ve voze schovával nezbytné náčiní pro operaci v polních podmínkách. Proč by nemohl? Zamíří na sever, přejede do Kanady, nějakou cestou, kterou používají dřevorubci, a někde tam vyoperuje srdce. Vyinkasuje od Wong Keje peníze, teď je potřeboval víc, než kdy jindy. Důležité je držet se plánu.

Staré pořekadlo se nemýlí, na kobylku se dá dostat všemu a různými způsoby.

A člověku taky, když na to přijde.

57

Daphne nakonec jako žebřík použila pevnou lísku, kterou postavila na kratší stranu. Šplhala se po zdi boudy nahoru na střechu, s pistolí zasunutou v pouzdře a s baterkou nešikovně čouhající z kapsy.

Vytrvalé psí vytí jí neustále připomínalo, co ji očekává uvnitř. Ale poháněl ji optimismus: Sharon byla naživu!

Když dosáhla na spodní okraj střechy, zahákla přes něj nohu a pomalu se vytahovala vzhůru. Střecha byla studená a mokrá, Daphne byla okamžitě promočená skrz naskrz.

Tvář měla přitisknutou k plechu, prsty si tápavě nahmatávala oporu a sunula se centimetr po centimetru vzhůru až k hřebenu střechy. Obkročmo se na něj posadila. Teď když měla obě ruce volné, posvítila si

baterkou na otvor pro ventilaci a pečlivě ho zkoumala. Prohlídka jí dodala odvahy. Otvor byl náhodně překrytý už dávno zpuchřelou gumou, plechem a jakýmsi těsněním.

Psí štěkot byl odsud slyšet silněji.

Přichytila si baterku kolenem, sehnula se trochu dolů a zatáhla. Rám na jedné straně téměř okamžitě s lupnutím povolil. Ohnula ho a trhala gumu a těsnění. Páčila ze všech sil ve snaze zvětšit díru natolik, aby se skrz ni procpala. Strčila hlavu dovnitř a téměř se zalkla smradem. Musela se rychle napřímit, aby se nadechla čerstvého vzduchu. Pak do díry posvítila baterkou. Objevila ocelový rám, na kterém byl od stropu dolů zavěšen plynový kotel. Kotel sám byl velký asi jako umyvadlo. Pod ním zahlédla psí kotce z pevného drátěného pletiva a rudě blýskající psí oči, upřené vzhůru na ni. Vršek kotle byl dost velký na to, aby ho mohla využít, až poleze dolů.

Spustila se dovnitř.

Pistolí se zachytila o jednu vyčnívající kovovou vzpěru kotle a ztratila rovnováhu. Zbraň vyklouzla z pouzdra a s bouchnutím zmizela ve tmě někde pod ní. Podvědomě se po ní natáhla ve snaze ji zachytit, ale místo toho sáhla na rozpálený povrch kotle a spálila se. Ucukla, pustila se a letěla dolů. Zůstala ležet na vršku klece.

Přímo pod ní vyskakoval do výšky pes a zuřivě po ní chňapal. Pohnula se a zaslechla, jak se po pletivu kutálí baterka. Vrhla se po ní, ale jen se jí podařilo srazit ji z klece dolů. Když narazila na betonovou podlahu, zhasla, ale jak se odrazila a začala kutálet, znovu se rozsvítila.

V jejím světle se na druhé straně boudy objevila úplně nahá žena. Jedno oko měla zavázané. Další obvaz na boku. Kolem hlavy kožené řemínky, které jí držely v puse roubík. Na krku těžký obojek. Sharon klečela na kolenou, zdravým okem toužebně zírala vzhůru na Daphne, umělou výživu zavedenou do paže z plastikového sáčku nad hlavou. Před klecí byla rozmazaná obrovská krvavá skvrna.

„Sharon!“ zaječela Daphne vyděšeně. Byla to vůbec pravda?

Sharon se rozplakala radostí.

Pak si Daphne všimla druhého psa. Nebyl v kleci, pobíhal volně v uličce. A hleděl přímo na ni, zuby odhalené až na dáseň.

58

Rychlost, kterou jeli, Boldta znervózňovala, a tak se rozhodl, že se bude radši dívat na La Moiu. Modré policejní světlo ledabyle připevněné na přístrojové desce vrhalo sinalé záblesky na kapotu a odráželo se jim do očí. Siréna hlasitě kvílela, ale na auta před nimi měla nulový účinek. Lidi houkání většinou ignorovali.

Najednou to s ním hodilo na stranu, když La Moia prudce stočil volant a předjel auto, které se před nimi motalo. „Kretén,“ procedil skrz zuby. Řidič na ně zuřivě zatroubil, jako kdyby byl v právu. La Moia mu troubení oplatil a ukázal mu ruku se vztyčeným prostředníčkem.

Cestou dvakrát zastavili. Nejdřív u Pamely Chaseové a pak zajeli k Teggovi. U Pamely jim nikdo neotevřel a u Tegga byl v plném proudu večírek, i když trávník před domem vypadal, jako by se po něm proháněl autem nějaký adolescent.

Teggova žena se chovala vyhýbavě, ale pod tlakem, který na ni vyvinul Boldt, přiznala, že její manžel není doma a že odjel zhruba před hodinou. Když se jí La Moia zeptal na její majetek v Snoqualmie, odpověděla, že chce zavolat svému právníkovi.

„Nechte mě hádat,“ ozval se Boldt. „Howardu Chamberlandovi?“

„Ano, jemu, proč?“ připustila, v obličeji celá červená.

Boldt, který měl plnou hlavu starostí o Daphne, volal hlídkový vůz, aby zkontroloval kliniku, zatímco on s La Moiou mířili na 1-90 a dál k městečku Snoqualmie Falls. Když dostal zprávu, že u kliniky neparkuje žádné auto a že je všude zamčeno a tma, zavolal na policii okresu King County, aby je upozornil, že lidé z oddělení vražd seattleské policie řeší případ unesené ženy, která je držena severně od Snoqualmie Falls, a že by uvítali spolupráci. Za pět minut nato dostal zprávu, že je budou čekat dvě policejní auta na křižovatce Burlington Northern a státní 202. Sanitka a helikoptéra letecké záchrany byly k dispozici a místní nemocnice upozorněna na situaci. Boldt požadoval, aby se k nim sanitka připojila na místě schůzky s policisty z King County. „Zařízeno,“ odpověděl mu dispečer.

„Ještě ne úplně,“ zamumlal si La Moia, když prudce strhl auto přes tři pruhy a jen taktak vybral odbočku na silnici č. 203.

„Řekni mi, až bude po všem,“ poprosil ho Boldt se zavřenýma očima.

59

Daphne uskočila zpátky, aby se psovi uhnula. Měl utržené ucho a tlamu plnou zaschlé krve. Pistole byla pryč, zapadla někam do psí klece dírou mezi rámem a pletivem.

Sharon se na ni snažila přes náhubek něco křičet. Její bezmocnost naplňovala Daphne bolestivou lítostí.

Sharon se na ztuhlých nohách posunula kousek dopředu a oběma rukama se chytila pletiva. Ozvalo se hlasité bzučení. Celým tělem jí projel elektrický šok.

Pustila se a usmála.

Odolná proti proudu? zarazila se Daphne. Navyklá na bolest?

Sharon hrdě kývala. Daphne napadlo: Zešílela? Může ji odsud vůbec dostat? Může po téhle ženě někdo chtít, aby vylezla dírou ve střeše?

Jedno po druhém, rozhodla se nakonec.

Její současný problém byl dostat se k Sharonině kleci a zároveň se vyhnout zubům toho psa.

Pečlivě odhadovala svoje možnosti. Z výcviku v sobě měla hluboce zakořeněné heslo: nejprve zvážit situaci.

Bude to těžké, ale ne nemožné. Vršek klece byl ve výšce asi tak jednoho a půl metru od podlahy. Dost nízko na to, aby po ní mohl pes chňapat, ale zase dost vysoko, aby za ní doopravdy vyskočil. Musí zůstat nahoře, nad psem. A musí se dostat na druhou stranu. Tam, kde je Sharon. Jedině tak má šanci jí pomoct, i když se zámkem na kleci to nebude jednoduché.

Přikrčila se, připravená přeskočit dost širokou uličku mezi klecemi, když se Sharon znovu chytila pletiva.

Udělala to evidentně proto, aby se rozezněl obojek a aby upoutala Daphninu pozornost, protože se okamžitě pustila a gestikulovala směrem ke stropnímu světlu, které viselo od stropu zhruba uprostřed uličky.

Když si ho Daphne všimla, rázem jí došlo, že Sharon uvážila všechny možnosti útěku, včetně toho, jak se dostat přes uličku. Byly tým.

Ano, zdálo se, že světlo je dobrý nápad. Mohla by ho zkusit.

Bylo to tam k ohluchnutí. Hrozivé. Psi nepřestávali štěkat. Byla kdysi v téhle boudě i Cindy Chapmanová?

Daphne se pokoušela je nevnímat a soustředit se, ale stálo ji to mnoho úsilí. Riskovala, že po ní pes bude skákat, natáhla se a dotkla se světla. Podařilo se jí ho trochu rozhoupat. S každým pokusem se oblouk, který opisovalo, zvětšoval, až ho dokázala chytit. Vyzkoušela ho tím, že se na něj trochu pověsila a zatáhla za něj. Drželo pevně.

Přenesla na něj celou svou váhu a přehoupla se na druhou stranu jako Tarzan. Pustila se právě včas, aby bolestivě přistála na vrchu druhé klece. Pes ji následoval, vyskakoval a chňapal jí po nohách.

Žárovka praskla a její skleněná část padala k zemi. Pitbulteriér vyskočil co nejvýš, chytil ji v letu a rozdrtil v zubech. Bez jakýchkoli problémů.

Když to Daphne viděla, pomyslela si, jestli je tak hladový.

Světlo z baterky stěží stačilo, ale pár kroků před něj vidět bylo. Na Sharoninu klec. Daphne doširoka otevřela oči a pohybovala se z jedné klece na druhou, až se dostala k Sharon. Nevěděla, jak funguje obojek, tak opatrně, aby se nedotkla pletiva, prostrčila prst jedním okem. Sharon plakala. Natáhla ruku se zdviženým prstem a dotkla se Daphne. Jejich prsty se spojily a Sharon stiskla.

Daphne přemáhala slzy. Neměla ponětí, kolik času jí zbývá, celá noc? Hodina? Ještě pár minut –, ale věděla, že je musí maximálně využít.

Úkolem číslo jedna bylo dostat psa z uličky, aby mohla na zem a k Sharonině kleci.

Jako nejúčinější zbraň přicházelo v úvahu jídlo.

Zjistila, že v nejvzdálenější kleci na její straně jsou do výšky naskládané pytle se suchou stravou pro psy.

Dveře byly jen na zástrčku, která se dala tahem otevřít. Sharonina klec byla jediná na zámek.

Daphne si sundala pásek a přezkou se snažila zachytit zástrčku, ale její pokus překazil pes, který se po pásku vrhl.

Sharon se ho pokusila odlákat boucháním a poskakováním. Vyburcovala i ostatní psy. Hlídač se rozštěkal a se zvednutou hlavou pobíhal vztekle a zmateně uličkou.

Daphne se podařilo zaháknout za petlici a dveře se otevřely. Pes doběhl k ní, natáhl krk a štěkal. „No, vlez tam,“ natáhla ruku, aby ho pobídla. Skočil po ní. Daphne ucukla. Do klece nevlezl, i když žrádlo cítil.

Zuřivě štěkal, jedno oko upřené nevěřícně na Daphne, druhé na pytle. Daphne si utrhla kus zakrvácené nohavice a nacpala ho pletivem dovnitř. Dopadl přesně na jeden pytel. Podezřívavý pes přestal štěkat, došel ke kleci a zavětřil. Ostatní psi taky zmlkli. Vlezl dovnitř.

Daphne skočila do uličky, zavrávorala, zraněná noha ji bolela, a zabouchla dvířka. Měla ho v pasti.

Sharon tleskala a poskakovala po kleci jako opice.

Pes se vrhl po nohavici, pak roztrhal pytel se žrádlem a začal hltat.

Zástrčka na Sharonině kleci byla rozbitá. Dvířka teď zajišťoval malý zámek. Daphne přemýšlela, jestli tenhle menší zámek, na rozdíl od toho venku, půjde ustřelit.

Otočila se a dívala se, kam dopadla její pistole. Ležela v kleci pod kotlem. Zároveň s ní tam byl i pes. Mezi stojnou a pletivem byla dost velká škvíra, aby jí protáhla ruku. Ale než by na ni dosáhla, byl by pes rychlejší.

Vedle Sharoniny klece objevila lopatu. Prostrčila škvírou násadu. Pitbul se do ní zakousl a cloumal s ní sem a tam, takže ji Daphne nemohla pořádně nasměrovat. Podařilo se jí vybojovat ji nazpátek a zkusila štěstí znovu, ale zase se stejným nezdarem, pes se na násadu vrhl a zbraň zůstávala, kde byla.

Nakonec násadou pistoli zachytila a přitáhla ji o pár centimetrů blíž. Teď před ní ležela na dosah, kdyby se jen odvážila po ní sáhnout a riskovat trest, který by následoval.

Baterka zhasla. Daphne po ní chňapla, zatřásla s ní a světlo se zase rozsvítilo.

Sharon začala znovu poskakovat. Vyděšeně. Znepokojeně ukazovala ke dveřím. Položila ruce na podlahu.

Daphne to cítila.

Vibrovala.

Psi, pořád ještě bez hlesu, začali přecházet v klecích. Auto!

Myšlenky se jí rozeběhly. Uvidí rozbitý zámek, dojde mu, že ho zevnitř nemohl nikdo zničit. Podívala se nahoru po větracím otvoru topení, strop byl černý jako bota, bylo absolutně nemožné otvor najít. Kolik měla času? Pár vteřin?

Zhluboka se nadechla, připravila se na bolest a sáhla po zbrani do psí klece. Pes vyrazil! Prsty se dotkla pažby.

Čelisti se rozevřely. Bílé zuby. Černé hrdlo. Sevřela pistoli do ruky, měla ji. Pes jí po ruce skočil.

Pistole se zachytila o pletivo a spadla zpátky. Byla ztracená. Chvění přestalo. Byl tady. Psi obíhali v klecích kolem dokola. Musela se schovat!

Zamířila ke kleci se žrádlem. Musí pustit hlídače, aby se věci vrátily tak, jak byly. Baterka!

Našla baterku, uklidila lopatu a rozběhla se ke kleci na druhém konci, kde se Felix pořád ještě krmil.

Zvenku se ozval hluk túrovaného motoru.

Rychle otevřela dvířka a schovala se za ně, protože pes se prudce otočil a vyrazil ven.

Sharon divoce zatřásla klecí, aby na chvíli odvedla jeho pozornost od Daphne, která oběhla dvířka, přibouchla je za sebou a zavřela se dovnitř klece.

Zhasla baterku a schovala se mezi pytle.

Ozvala se strašná rána.

Terénní auto Eldena Tegga najelo na vzdálené straně psince do zdi a prorazilo v ní dvoumetrovou díru.

Nechal rozsvícená světla, vystoupil z auta, v ruce obrovskou pistoli. Daphne chvíli trvalo, než poznala, že je to pistole na uspávací střely.

Psi nevydali ani hlásek.

Daphne začalo zvonit v uších, když se Tegg chladně obrátil k Sharon. „Jsem zpátky!“

Rychle a nervózně se rozhlédl, pistolí mával před sebou. „Vidím, že jsme tady měli návštěvu, zatímco jsem byl pryč. Co?“ Otočil se o sto osmdesát stupňů, čelem k autu, vylekaný, že by ho mohl protivník napadnout zvenku zející dírou. „Zmizel pro posily, nebo na mě čeká? Hmm?“ Byl úplně bez sebe a neustále točil hlavou od Sharon k autu. „Někdo ti ukousl jazyk?“ zeptal se a blížil se ke kleci. „No tak, pojď sem. Pojď,“ naháněl ji s jasným úmyslem mít ji jako rukojmí, které by ho krylo. „Dělej!“

Musel si přehodit zbraň do pravé ruky, protože sahal pro klíč, a to ho dohánělo téměř k šílenství. Mával s ní kolem sebe ve snaze krýt obě strany auta. Paranoik.

Podařilo se mu dostat klíč do zámku. „Zůstaň,“ poručil Felixovi, který se pomalu sunul směrem ke svobodě. „K noze!“ houkl. Pes poslechl, i když váhavě. Tegg sundal zámek, vzal do ruky dálkové ovládání a uštědřil Sharon šok.

Daphne ji na chvíli ztratila z očí, protože Sharon upadla na podlahu.

„Odpoj výživu,“ rozkazoval. „Jehlu a všechno.“

Poslechla. Znovu jí dal šok, evidentně proto, aby ji oslabil, i když Daphne věděla, že dostávala větší dávky, když se držela pletiva. Válečná lest?

Znovu stiskl ovládání. „Budeš dělat přesně, co řeknu,“ komandoval. Sharon horlivě kývala. „Dobře.

Půjdeme k autu. Ty přede mnou. Budeš na nohách nejistá, ale nesmíš upadnout. Rozumíš? Jinak tě potrestám,“ zavadil o tlačítko. Přikývla.

Otevřel klec.

Sharon se vydala váhavě kupředu. „Odjíždíme,“ pokračoval. „Každopádně je to tak lepší,“ dodal.

Daphne mrkla směrem, kde ležela její pistole. Vteřinu, dvě bude trvat dostat se z klece. Další dvě přejít uličku, pak vzít zbraň. Přinejmenším pět vteřin, možná trochu déle, pro toho psa celá věčnost.

A celý život, pomyslela si.

Kdyby tady ten pes nebyl, vyrovnala by si účty s Teggem sama. V případě potřeby i ručně. Ale pes nakláněl misky vah jednoznačně v jeho prospěch. Ale i přesto, jestli se mu podaří dostat Sharon do auta, zmizí. A všechno bude ztracené.

Sharon vyšla z klece. Daphne úplně cítila její bolest, jak se nutila, aby vydržela stát. Udělala jeden nejistý krok. Tegg, v jedné ruce ovládání a v druhé pistoli, šel pomalu za ní. „Snaž se,“ radil jí.

Daphne se do toho dala.

Vyskočila, protáhla prsty pletivem, nahmatala zástrčku a otevřela dveře. Vřítila se do uličky a vrazila ruku do mezery v protější kleci. Koutkem oka viděla Teggovu reakci. Nahmátla pistoli. Pitbul zaútočil, ale tentokrát chytila pistoli dobře a vystřelila. Pes zakňučel a stáhl se.

Vytáhla ji právě včas, aby stihla zamířit na Felixe, který při Teggově „sedni“ prudce zabrzdil. Tegg držel Sharon pod krkem a měl ji před sebou jako štít. Druhou rukou mířil. Byl v nevýhodě. Měl jen jeden výstřel a ten by ji hned nezabil. Jeho jediným trumfem byla Sharon.

Pes trpěl nutkáním zaútočit.

Tegg vlekl Sharon k sousední kleci.

Dva psi? napadlo Daphne. „Nedělejte to!“ vyhrkla, pozornost zaměřenou mezi psa, který byl od ní jen pár kroků, a jeho pána.

Rukou tápal po zástrčce, on také věděl, že je téměř nemožné zastavit dva psy.

„Ne!“ varovala a přeorientovala se z Tegga na psa před ní.

„Opravdu byste zastřelila psa?“ zeptal se.

Stiskla spoušť. A ještě jednou, aby ho dorazila.

Tegg hlasitě zaprotestoval: „Vy jste ho zabila!“ Zíral nevěřícně dolů na psa. „Zabila,“ opakoval.

„Dejte tu ruku z klece,“ poručila.

Poslechl.

Fajn, někam se dostali. Sečetla, kolikrát vystřelila. Pětkrát venku, jednou do kotce, dvakrát na hlídače.

Osm. Uvědomila si, že má poslední ránu. Ale Tegg to nevěděl.

Zvedla pistoli a zamířila přímo na něj.

Sharon se namáhavě snažila osvobodit.

„Ne!“ nařizoval Tegg.

Před dvěma lety měl Daphne ve spárech šílenec. Tenkrát měl zbraň Boldt. Teď se role obrátily. Stála před faktem, že musí zabít Tegga. Mrkla na zem na chudáka psa. Bože! Ještě byl naživu. Škubal tlapou.

„K čemu to všechno je?“ zeptala se Tegga. Potřebovala, aby začal mluvit. Uchýlila se k vyjednávání. Byl to jediný způsob, který znala, když byly síly nerozhodně. „Co když je venku můj kolega?“

Reflektory ji téměř oslepovaly. Podařil by se jí přesný zásah?

„Pak mu to trochu dlouho trvá,“ namítl Tegg.

„Trvá?“ zeptala se. „A jak dlouho trvá, než začne působit tahle hračka?“ ukázala na uspávací pistoli.

„Tohle žádná hračka není,“ chytila svou berettu i druhou rukou, připravená riskovat, protože se rozhodla zasáhnout ho do hlavy. Bylo to zrádné, i v nejlepším světle by mohla lehce minout. Ale bez ohledu na cokoli, on rozhodně nenacpe Sharon do auta.

„Ten pes je pořád naživu. Mohl byste mu pomoct.“

„Zasáhla jste mu plíce. Udusí se vlastní krví. Dorazte ho.“

„Můžete ho zachránit, doktore. Pusťte Sharon.“ Na zásah do hlavy to byla dobrá vzdálenost, osvětlení mizerné, ale vzdálenost dobrá.

Nemohla pistoli držet tak dlouho zvednutou. Těžkla jí v ruce. Ale když si ji dá víc k boku, nebude mít žádnou šanci ho trefit. Držela ji před sebou. „Řekněte mi o Thomasovi Kentovi,“ zmínila jméno muže, kterého zabil na operačním stole na lékařské fakultě.

Ohromeně povolil trochu sevření, kterým tiskl Sharon.

Daphne udělala další krok dopředu. Ještě kousek a může riskovat výstřel.

„Vy jste ale zatraceně podlá malá mrcha, co?“ Zvedl pistoli a zamířil. „U Pamely jste byla vy, že jo? No, určitě vy. Zabila jste ji, víte o tom? Kdyby nebylo vás, byla by ještě naživu.“

Novinka o Pamelině smrti ji zaskočila a jeho záměr vyvolat v ní pocit viny se vydařil, protože věděla, že se k Pamele chovala tvrdě, až příliš tvrdě, a záměrně.

Ruce jí začínaly ochabovat. Už nemohla takhle pistoli držet ani o chvíli déle. Když ji spustí dolů, on ji zastřelí.

Sharon na ni zdravým okem mrkla a podívala se dolů.

Teprve pak si Daphne všimla, že drží v ruce jehlu.

Sharon zaklonila hlavu a podívala se vzhůru na Tegga. Na vteřinu na ni sklouzl pohledem.

Usmála se skrz kožený náhubek a vší silou mu vrazila jehlu do oka. Pustil ji.

Daphne vystřelila, ale minula, protože Tegg upustil pistoli a sáhl si po jehle. S nervydrásajícím výkřikem ji vytrhl a sáhl po lopatě. Zvedl ji na Sharon, která upadla a plazila se k autu. Úplně se pod ránou prohnula.

Daphne se na něj vrhla. Máchl lopatou i po ní, zasáhl ji ze strany a odhodil na stěnu klece, ale sám ztratil rovnováhu. Znovu napřáhl. Tentokrát jí mířil přímo na hlavu.

Popadla uspávací pistoli.

Lopata se zastavila na mrtvém bodě. Dál… Byl si jistý, že jí rozdrtí lebku.

Sharon v sobě sebrala sílu k poslednímu rozhodnutí. Posunula se kousek po podlaze a natáhla se mu po nohách. Jednu ruku mu vsunula pod nohavici a druhou tápala, až nahmátla plot. Projel jí elektrický šok, zasáhl je oba a Sharon tentokrát nepustila. Bzučák na jejím obojku pískal. Tegg ztrnul bolestí, lopatu pořád nad hlavou. Oči mu zbělely. Čelisti se otevřely v němém výkřiku, který se změnil v ohlušující řev.

Daphne zmáčkla spoušť a vystřelila.

Ozvalo se tlumené cvaknutí. Z Teggova hrudníku vyčuhoval bílý bavlněný chomáček v místech, kde ho zasáhla střela.

„Ne!“ zaječel a prudce couval, jako by se jí mohl ještě vyhnout. Zmizet před ní. Jedině on věděl, jakou drogu střela obsahovala. Vytrhl si ji a hodil ji na podlahu dřív, než přišla první křeč. „Bylo toho moc!“

opakoval jako posedlý, protože znal dávkování. Byl vyděšený, zíral Daphne přímo do očí, jako by mu mohla pomoct. „Moc! Moc!“ Tělo mu poskočilo. Smýkaly s ním vlny křečí. „Moc,“ zopakoval znovu a znovu se otřásl. Ústa se mu přestala hýbat. Oči zůstaly otevřené dokořán. Je mrtvý? Nebo je to jen účinek drogy? Celý zplihl, pak ztrnul ve stále se zrychlujících záchvěvech. Pak všechno ustalo.

Daphne se natáhla k Sharon a obrátila ji.

Krvácela.

60

Daphne letěla s Sharon i ve vrtulníku, ačkoli doktor protestoval, že existují nějaká pravidla, která by se měla dodržovat. Když byla na palubě, snažil se jí dávat najevo totéž, ale Daphne stejně nic z toho nevnímala.

Držela Sharon za ruku. Měla ji studenou a Daphne se bála, aby to neznamenalo to, co si myslela.

Několikrát pocítila podivný stav beztíže a pokaždé dumala, jestli to je helikoptérou, nebo jestli Sharonina duše opouští tělo. Když se podívala na doktora, zahleděl se okamžitě na oplátku na monitory a ukázal zdvižený prst. A zase musela přemýšlet: znamená to, že už je na nebi, nebo že je v pořádku?

Nebyla si přesně jistá, co si Sharon od života přála, a brala to téměř tragicky, protože by si to bývala přála za ni, kdyby to jen bývala věděla. Co by si přál kdokoli z lidí, na čem doopravdy záleží? uvažovala. A pak si odpověděla: další den.

„Ještě jeden den.“

„Co?“ překřikl doktor hluk vrtule.

Daphne mávla rukou.

Znovu jí ukázal zdvižený palec. Nejradši by mu ho ulomila.

Naklonila se těsně k Sharon a pošeptala jí slova, o kterých si byla jistá, že jim bude rozumět. „Jeden den jednou za čas.“ Čekala nějakou odezvu. Stisknutí ruky možná. Ale nestalo se nic.

Věděly ty monitory, co měří? zauvažovala. Co opravdu měří?

„Už tam skoro jsme,“ křičel na ni doktor.

Vím, pomyslela si Daphne s pohledem upřeným na Sharonin obličej. Přitáhla si její ruce ke rtům a vtiskla na ně polibek.

PÁTEK

10. února

61

Doktor Ronald Dixon, celý zahalený v chirurgickém plášti a masce, vyjmenovával a popisoval jednu činnost za druhou, když se skláněl nad mrtvým tělem Eldena Tegga.

Boldt přestal detaily pitvy vnímat. Protože byl vedoucí detektiv týmu, jeho přítomnost u ní vyžadoval zákon, ale nikdo neřekl, že musí dávat pozor.

Byly tři hodiny ráno, dost neobvyklá doba na takovou práci, ale Dixie se probral bez jakýchkoli výčitek. V

čekárně před pitevním sálem postávalo šest lidí, další měli dorazit. Množství, které se dostavilo, vyvolávalo v Boldtovi rozechvění. Svět nebyl zase až tak špatné místo, když člověk znal ty správné lidi. Vedro z reflektorů nad operačním stolem bylo horší než rozpálené slunce. Zářilo dolů na nahé tělo. Nebyl to pěkný pohled. Bělavá pokožka, na několika místech otevřená. V nekonečné litanii pronášel doktor odborné termíny. Smrt redukovaná na svoji holou podstatu.

Boldt ty tři našel v psinci pár minut po tom, co se v něm střílelo.

Přijely sanitky, koroner, technici z laboratoře, dokonce i požárníci, i když nikdo nevěděl proč. Cesta přestávala být sjízdná. K dispozici byli i dva objednané vyprošťovací vozy.

Sharon Shafferová nejen že vnitřně krvácela, ale po úderu lopatou došlo i k poranění druhé ledviny, takže zůstala bez činnosti tak důležitého orgánu. Ztratila velké množství krve.

Podle nálepky na řidičském průkazu patřil Elden Tegg k dárcům krve a plazmy. Krevní skupina: AB

negativní.

Mezi lidmi v čekárně byla jedna žena z oční banky Lion Bank, dva patřili k operačnímu týmu, který se specializoval na transplantaci plic. Přiletěli až z Portlandu. Ale pro Boldta byl nejdůležitější specialista na ledviny z urologického oddělení, Teggova ledvina byla určena pro Sharon Shafferovou.

Zájemci o srdce byli na cestě ze Spokane.

Během následujících tří hodin přispěl Elden Tegg lidstvu naposledy.

„Nenávidím pitvy,“ řekl Boldt.

„No, jen si počkej, až otevřeme ty igelitové pytle,“ poznamenal Dixie.

„Já s tebou? To v žádném případě.“ Boldt se poprvé po dlouhé době znovu usmál. „Tohle schovávám pro La Moiu.“

ÚTERÝ

14. února

Den sv. Valentina

62

Daphne navrhla, aby si dali na Bainbridge Islandu oběd, a Boldt, vybavený Liziným požehnáním, souhlasil.

Částečně proto, aby se jí pokusil rozmluvit odjezd. Přivezl s sebou i Milese v kočárku. Daphne ho obvinila, že si dítě vzal jako garde, a on připustil, že to je do určité míry pravda. Kulhala na poraněnou nohu. Měla na sobě modrý plášť do deště. Takový, jaký nosí turisti. Modré džíny a mohutné šněrovací boty ze surové kůže. Kolem krku neměla žádný šátek. Přestala si jizvu zakrývat a Boldt pochopil, že má před sebou úplně jinou ženu.

„Co tohle znamená, s tou nabídkou zaměstnání? Myslel jsem si, že my dva jsme tým.“

Neodpověděla. Ozvala se siréna trajektu. Miles začal plakat. Daphne došla k zábradlí a podívala se na jednolitou rozlohu šedavě zelené vody. Město za jejich zády se viditelně zmenšovalo. Nádherná silueta a krásné vlnící se kopce posypané domky jako pro panenky. Boldt a Miles se k ní přidali.

Pozorovala horizont a Boldt pozoroval ji. Miles si hrál s balónky, které měl připevněné na kočárku. Tahleta věcička byla BMW mezi kočárky. Liz se pro něj rozhodla po vyčerpávajícím vybírání.

„Koupili jsme si piano,“ ozval se Boldt, i když jí neřekl přesně proč. Uvědomil si, že mezi nimi jsou věci, které jeden před druhým skrývají, a že je to vlastně v pořádku. „No,“ pokračoval, „tak ty mě dostaneš znovu do služby a pak si dáš s klidem výpověď. To není vůbec fér. Shoswitz bude ronit krokodýlí slzy.“

Promluvila dost nahlas, aby byla přes hučení větru a neustálý hukot motorů slyšet. „Odmítla ledvinu.“

„Když vezmeš v potaz zdroj,“ zažertoval, „ani se není čemu divit.“

„Je teď na seznamu. Pátá.“

„Vím,“ odpověděl věcně.

„Co když je to moc. Prožila všechnu tu hrůzu, jen aby zemřela?“

„Ona? Ona je přece rváč, Daffy.“

Slabě kývla a zašeptala: „Kvůli tomu byl první v pořadí on.“

„Jestliže tohle může někdo zvládnout…“

„Jo, jasně,“ přerušila ho. „Mluvíš jako doktorka Light Horseová.“

„No, třeba má pravdu.“

Těsně nad zábradlím přeletělo pět racků. Miles na ně napřáhl prst. Jeden z cestujících jim hodil kus sušenky.

„I rackové mají nárok na pořádný kus jídla,“ zkusil to Boldt. Ale Daphne se neusmála. Ani se nezdálo, že ho vnímá. „Vzal jsem s sebou draka,“ snažil se znovu. Nepřítomně zírala do neznáma.

„Řekl ti Einstein o rybě pro draka?“

„Ani nemusel. Je dost cítit.“

„To je jeden můj starý trik. Mám v zásobě plno triků. Hlavně těch starých.“

Ani tomuhle se nezasmála. Už nebyli naladěni na stejnou vlnu. Další projev změny. Nebo věku. Nebo

obojího. „I když bychom ji snad ztratili, Daffy, víš, kolik toho jen dokázala? Ovlivnila díky Azylu stovky životů, možná dokonce víc, když teď vyšlo najevo, co všechno v posledních dnech prožila. Lidé zareagují, hlásí se jako dárci. Když bude víc dárců, nebudou mít nějací Teggové šanci. A to je její práce. To nemůžeš popřít. Na tohle bychom měli všichni myslet. A ne na to, že ji možná ztratíme.“

„Miluju tě,“ řekla a pořád se dívala na obzor. „Jako kamaráda,“ dodala a poprvé se usmála.

„Já tebe taky. A vždycky budu.“

„Myslíš?“

„To vím.“

„Jakmile jí bude trochu líp,“ pronesla odhodlaně, „odjedu do Londýna. Mám tam novou práci. Budu jednat s únosci. Něco jako vyjednavač rukojmích.“

„Slyšel jsem.“

„Možná tam zůstanu. Nevím. Byls někdy v Londýně?“

„Funguje to tak,“ naklonil se Boldt nad svou taškou a doufal, že si nevšimla, jak se mu zadrhl hlas, „že dostaneš draka pořádně vysoko. Když tam bezvadně drží, přivážeš na šňůru rybu, nabereš sílu a pořádně s ní mrštíš přes palubu. Vzájemný odpor působí na šňůru, která se napne, a drak krásně letí. Veze se úplně sám. Někdy celé hodiny. Možná i dny.“

„Vím, že nemůžeš překousnout můj odjezd.“

„Mohli bychom to zkusit na zádi. Je tam lepší vítr.“

„Myslím,“ řekla, „že když budeme mít štěstí, obepluje celý svět a vrátí se zpátky k tobě.“ Tentokrát neodpověděl on. „Víš,“ pokračovala, „dělalo mi větší problémy zabít toho psa než jeho. Je to vůbec možné? Kde se to ve mně vzalo?“

„Prosím tě, kdo z nás má patent na to být lepší než druzí?“

„Myslíš si, že má naději?“

„Tu máme přece úplně všichni.“

„Můžeš mě obejmout? Smí se to?“

„Na to se musíš zeptat jeho,“ ukázal na Milese, který tleskal rukama.

Schovala se mu do náruče a on ji pevně stiskl. Rozvzlykala se. Lidé si je zvědavě prohlíželi. Bylo mu to úplně jedno. Začaly mu také téct slzy, ale úplně z jiného důvodu. Jeho život byl teď v pořádku. Tak, jak měl být. V kolejích, které měl rád, a měl by za to alespoň zčásti poděkovat jí.

„Budeš mi chybět,“ pošeptal jí.

Miles znovu zatleskal a Daphne se zasmála. Poslouchalo se to příjemně.

Nakonec se povedl i trik s drakem. Miles usnul v kočárku. Drak se vznášel nad mořem a letěl směrem k obzoru. Zmenšoval se jim před očima. Lidé si na něj ukazovali. Někteří zatleskali. Miles všechno zaspal.

Za několik týdnů se za ním vznesla i Daphne.