Horečnatý sen

Douglas Preston Lincoln Child

(2012)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Pomsta není sladká. Je nevyhnutelná! Před dvanácti lety, dva roky po uzavření sňatku, odjel Pendergast se svou manželkou Helen na loveckou výpravu do Zambie. Oblastní komisař se na Pendergasta obrátil se žádostí o pomoc. V jiném loveckém táboře lev s velmi zvláštní barvou hřívy napadl a zabil německého turistu. Zbývalo jediné řešení – lva zabít. Pendergastovi se tedy vydali na místo. Při akci Helen Pendergastová zahynula. Po dvanácti letech však vychází najevo, že Helen někdo zavraždil. Kdo to byl? A proč to udělal? Vedla Helen Pendergastová dvojí život? Pendergast se s D’Agostou pouští do pátrání, při němž odhalí podivné skutečnosti ze života své manželky.

Zvláštní agent Aloysius Pendergast se zcela nečekaně ocitne ve spárech vlastní minulosti, o níž si myslel, že je dávno pohřbena.

Se vzpomínkami na zesnulou manželku se postupně vynořují bolestné podrobnosti jejího děsivého skonu i řada znepokojivých otázek, na něž je třeba najít odpověď. Krok za krokem vyplňuje spolu s poručíkem Vincentem D’Agostou (a později i jeho přítelkyní kapitánem Laurou Haywardovou) bílá místa v Helenině životě a přivolává na svět přízraky, které nejsou ani zdaleka nehmotné. Z přízraků se stávají konkrétní nepřátelé, dávný mýtus se mění v nelítostnou současnost. Na scéně se objevují první vraždy, těžká zranění i záhadné choroby a Pendergast už s jistotou ví, že narazil na něco velkého a že klíč k rozuzlení leží nejspíš v legendami opředené bažině Black Brake.

V tajemných zákoutích amerického Jihu – ale i v Africe – se odvíjí příběh, který začal před patnácti lety a který vlastně nikdy neskončil, příběh lidí, pro něž jsou zákony i morální zábrany neznámým pojmem, příběh člověka, který tahá za nitky osudu a vůbec ničeho se neštítí.

Douglas Preston a Lincoln Child ani tentokrát nezůstávají nic dlužni své pověsti skvělých literátů a bravurních tabulátorů.

DOUGLAS PRESTON A LINCOLN CHILD

jsou spoluautoři populárních románů Relikvie, Dračí hora, Relikviář, Poklad, Bouře, Ledová bariéra, Kabinet kuriozit, Zátiší s vránami, Pekelná síra, Tanec smrti, Kniha mrtvých, Kolo temnoty a Hřbitovní tanec.

Prestonova populárně naučná kniha The Monster of Florence je v současné době převáděna do filmové podoby. K jeho zájmům patří koně, sportovní potápění, lyžování a také bádání na pobřeží státu Maine ve starém člunu používaném k lovu humrů.

Lincoln Child, bývalý knižní redaktor, publikoval čtyři vlastní tituly, které měly obrovský úspěch. Je milovník motorek, exotických papoušků a anglické literatury devatenáctého století.

Autoři vítají e-maily od svých čtenářů; můžete navštívit jejich webovou stránku www.prestonchild.com.

HOREČNATÝ SEN

DOUGLAS PRESTON

&

LINCOLN CHILD

Přeložila Věroslava Ončáková

Vydalo nakladatelství BB/art s. r. o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2011

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2010 by Splendide Mendax, Inc. and Lincoln Child

All rights reserved.

Z anglického originálu Fever Dream

(First published by Grand Central Publishing, New York, 2010)

přeložila © 2011 Věroslava Ončáková

Redakce textu: Zuzana Pokorná

Jazyková korektura: Ludmila Böhmová

Grafická úprava obálky © 2011 Jan Matoška

Tisk: CENT A, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7381-902-6

Jaimemu Levinovi

PŘED DVANÁCTI LETY

.

1

Musalangu, Zambie

Západ planoucího slunce v africké buši připomínal lesní požár, ostrá žlutá zář v parném večeru zalila tábor. Kopce podél horního toku říčky Makwele na východě se proti obloze vypínaly jako oblé zelené zuby.

Několik zaprášených plátěných stanů stálo v kruhu na ušlapané hlíně ve stínu skupiny vzrostlých stromů musasa, jejichž větve zakrývaly lovecký tábor jako smaragdové deštníky. Z ohně, na němž se připravovalo jídlo, stoupal proužek dýmu a vzduchem se vznášela omamná vůně dřeva mopane a pečené antilopy.

Ve stínu prostředního stromu seděli u stolu na skládacích židlích dva lidé, muž a žena, přibližně třicetiletí, a upíjeli burbon s ledem. Byli oblečeni do zaprášených khaki kalhot a košil s dlouhým rukávem, aby se ochránili před mouchami tse-tse, které večer vylétaly. Muž, štíhlý a vysoký, byl nápadně bledý a zdálo se, že vedro snáší zcela bez potíží. To však neplatilo o ženě, která se líně ovívala velkým listem banánovníku, jímž rozvířila hustou kštici svých kaštanových vlasů volně stažených dozadu ukořistěnou šňůrkou. Měla opálenou pleť a chovala se nenuceně. Jejich tichý hovor občas přerušil ženin smích. Slova téměř splývala se zvuky africké buše: křikem kočkodanů, pištěním frankolínů, štěbetáním amarantů a také s rachocením hrnců a pánví v kuchyňském stanu. Kulisu večerního klábosení dotvářel lví řev z hluboké buše.

Dvojicí u stolu byl Aloysius X. L. Pendergast a jeho manželka Helen, s níž se oženil před dvěma lety. Jejich pobyt v loveckém táboře ve správní lovecké oblasti Musalangu se již blížil ke konci. Zvěř stříleli v rámci programu snížení stavu antilop lesoňů a chocholatek schváleného zambijskou vládou.

„Dáš si ještě drink?“ zeptal se Pendergast své ženy a zvedl karafu s koktejlem.

„Další?“ odpověděla se smíchem. „Aloysie, nechceš se pokoušet o mou poctivost?“

„Nic takového. Spíš jsem doufal, že bychom mohli strávit noc debatou o Kantově koncepci kategorického imperativu.“

„Tak přesně před tímhle mě moje matka varovala. Provdáš se za muže, protože to umí s puškou, a potom zjistíš, že má inteligenci ocelota.“

Pendergast se potichu zasmál, upil ze sklenky a podíval se do ní. „Africká máta poněkud dráždí patro.“

„Chudáčku Aloysie, chybí ti pravý mátový julep. Jestli přijmeš práci, kterou ti u FBI nabízí Mike Decker, budeš si moci julep dopřávat, co hrdlo ráčí.“

Zahloubaně znovu upil a upřel oči na svou ženu. Zajímavé, jak rychle se na africkém slunci opálila. „Rozhodl jsem se, že to místo nevezmu.“

„Proč?“

„Nevím jistě, jestli jsem připraven žít v New Orleansu se vším, co to s sebou nese – s rodinnými problémy, nepříjemnými vzpomínkami. Už jsem viděl dost násilí, nemyslíš?“

„Já nevím – viděls? O své minulosti mluvíš tak málo, dokonce i teď.“

„Nejsem stavěný pro FBI. Nemám rád pravidla. S týmem organizace Lékaři bez hranic se beztak pohybuješ po celém světě; můžeme žít kdekoli, pokud je to někde blízko mezinárodního letiště. Jak mezi dvěma stranami vítězství visí na vahách, visely duše nad námi, když povznesly se nad náš prach.“ ( John Donne: Písně a sonety, Extáze, přeložil Zdeněk Hron, BB/art 2001)

„Necituj mi v Africe Johna Donna. Možná tak Kiplinga.“

„Třeba něco v duchu Každá žena o všem ví…“ zaintonoval.

„Po zralé úvaze mě, prosím, ušetři i Kiplinga. Co jsi dělal v pubertě? Učil ses nazpaměť Bartlettovu sbírku citátů?“

„Mimo jiné.“ Pendergast vzhlédl. Od západu se blížila po cestě postava. Byl to vysoký muž z kmene Nyimbů v šortkách a špinavém tričku, na ramenou nesl starobylou pušku a opíral se o hůl s rozeklanou hlavicí. Když dorazil k táboru, zastavil se a vykřikl pozdrav v místním dorozumívacím jazyce bemba. V odpověď z kuchyňského stanu zaznělo volání na přivítanou. Šel dál do tábora ke stolu, kde seděli Pendergastovi.

Oba vstali. „Umú-ntú ú-mó umú-sumá á-áfíká,“ pozdravil ho Pendergast a podle zambijské zvyklosti stiskl mužovu zaprášenou, horkou ruku.

Domorodec podal Pendergastovi hůl; do jejího rozeklaného konce byl vtlačen papír.

„Pro mě?“ zeptal se Pendergast, teď už anglicky.

„Od oblastního komisaře.“

Pendergast se podíval na manželku, potom papír se vzkazem vytáhl a pečlivě rozložil.

Milý Pendergaste,

chtěl bych si s vámi okamžitě promluvit přes vysílačku. V táboře Kingazu došlo k nepříjemné události – velmi nepříjemné.

Alistair Woking, oblastní komisař

národní park South Luangwa

P S. Drahý kamaráde, moc dobře víte, že podle pravidel je vaší povinností mít v každém táboře v buši zapnuté komunikační zařízení. Je velmi mrzuté, že musím vyslat běžce.

„Ten tón se mi ani trochu nelíbí,“ řekla Helen Pendergastová, když se dívala svému manželovi přes rameno. „Co myslíš, že může být ta ‚velmi nepříjemná záležitost‘?“

„Možná nějakého turistu při fotografování obtěžoval nosorožec milostnými návrhy.“

„To není legrační,“ okřikla ho Helen, přestože se smála.

„Víš přeci, že je období říje.“ Pendergast složil papír se vzkazem a dal si ho do náprsní kapsy. „Obávám se, že kvůli téhle události naše lovecká výprava končí.“

Šel ke stanu, otevřel krabici a sestavil opotřebované součásti vysílací antény. Tu potom přinesl ke stromu musasa a pověsil ji na horní větev. Sešplhal po kmeni a drát zasunul do vysílačky, kterou už měl připravenou na stole. Zapnul ji a naladil na správnou frekvenci. V okamžení se ozval podrážděný, skřehotavý a kousavý hlas oblastního komisaře.

„Pendergaste? Kristapána, kde jste?“

„V táboře Upper Makwele Stream.“

„Sakra. Doufal jsem, že jste blíž u Banta Road. Proč proboha nemáte zapnutou vysílačku? Několik hodin se pokouším s vámi spojit!“

„Mohu se zeptat, co se stalo?“

„V táboře Kingazu zabil lev německého turistu.“

„Který idiot něco takového dopustil?“

„Takhle to nebylo. Za bílého dne přišel lev přímo do tábora, zaútočil na muže, který se vracel z jídelního stanu do chaty, a odtáhl ho za příšerného jekotu do buše.“

„A potom?“

„Určitě si dokážete představit, jak takové ‚potom‘ vypadalo! Manželka toho muže byla hysterická, v celém táboře nastal povyk, pro turisty musel přiletět vrtulník. Personál tábora zůstal na místě, všichni se strašně bojí. Ten muž byl v Německu slavný fotograf – tohle kšeftu moc nepomůže!“

„Stopovali jste toho lva?“

„Máme stopaře a zbraně, ale za tímhle lvem do buše nikdo nechce jít. Nikdo nemá zkušenosti – ani odvahu. Proto potřebujeme vás, Pendergaste. Potřebujeme, abyste vystopoval toho šmejda a… no… našel ostatky toho nešťastníka, dokud je ještě co pohřbít.“

„Vy jste ani nevyzvedli tělo?“

„Po téhle nešťastné události tam nikdo nepůjde! Víte, jak tábor Kingazu vypadá, je tu hustý křovinatý podrost, osázený kvůli pytlákům slonů. Potřebujeme setsakra zkušeného lovce. A nemusím vám připomínat, že podle podmínek profesionální lovecké licence je vaší povinností vypořádat se s drsnými lidožrouty, bude-li to nutné.“

„Ano.“

„Kde jste nechal svůj rover?“

„Ve Fala Pans.“

„Tak sebou hněte, rychle. Nezabývejte se zrušením tábora, prostě popadněte zbraně a přijeďte sem.“

„Potrvá to minimálně jeden den. Víte určitě, že blíž od vás není nikdo, kdo by vám mohl pomoci?“

„Nikdo tu není. Alespoň nikdo, komu bych důvěřoval.“

Pendergast se dlouze podíval na manželku. Usmála se, mrkla a dobronzova opálenou rukou předvedla pantomimu střelby z pistole. „Dobře. Hned vyrazíme.“

„Ještě něco.“ Hlas ve vysílačce zaváhal a pak nastalo ticho, rušené jen pískáním a praskotem.

„Co?“

„Nejspíš to není moc důležité. Manželka, která ten útok viděla, řekla…“ Další odmlka.

„Ano?“

„Řekla, že ten lev byl divný.“

„Jak?“

„Měl rudou hřívu.“

„Chcete říct trochu tmavší? To není příliš neobvyklé.“

„Ne tmavší než obvykle. Ten lev měl hřívu až příliš rudou. Skoro krvavě.“

Rozhostilo se ticho. A pak komisař promluvil: „Ale určitě to nemůže být tentýž lev. To bylo před čtyřiceti lety v severní Botswaně. Neslyšel jsem, že by se lev dožil více než pětadvaceti let. Vy ano?“

Pendergast neřekl nic a vypnul vysílačku. Ve skomírajícím soumraku africké buše jeho stříbřité oči zasvítily.

2

Tábor Kingazu, řeka Luangwa

Land rover se hlučně otřásal a silně kymácel, když ujížděl po Banta Road, jedné ze špatných silnic, jimiž byla celá země proslulá. Pendergast prudce otáčel volantem doleva a doprava, aby se vyhnul hlubokým výmolům; do některých by mohl i tenhle otlučený vůz skoro z poloviny zapadnout. Okénka byla otevřená – klimatizace nefungovala – a interiér pokryla vrstva prachu zvířeného auty jedoucími v protisměru.

Tábor Makwele Stream opustili před svítáním, osmnáct kilometrů se trmáceli buší bez průvodců, jen se zbraněmi, vodou, suchým salámem a nekvašenými chlebovými plackami. Ke svému autu se dostali kolem poledního. Cestovali už několik hodin a za tu dobu projeli jen pár nuzných vesnic s kruhovými příbytky ze svázaných klacků a s kuželovitými doškovými střechami. Na silnicích z udusané hlíny jim překážel volně se potulující dobytek a ovce. Obloha bez jediného mráčku měla mdlou, téměř vybledlou modrou barvu.

Helen Pendergastová si ještě víc přitáhla šátek v předem prohraném boji se všudypřítomným prachem. Ten jim ulpíval na každičkém centimetru odhalené zpocené kůže, jíž tak dodával krajně nezdravý vzhled.

„Je to dost zvláštní,“ řekla, když se ploužili další vesnicí a kličkovali mezi kuřaty a dětmi. „Chci říct, že tady není jediný lovec, který by se o toho lva postaral. Ty přece nejsi žádný ostrostřelec.“ Ušklíbla se; bylo to obvyklé škádlení.

„Právě proto spoléhám na tebe.“

„Dobře víš, že nerada zabíjím zvířata, která nemůžu sníst.“

„A co zabíjet zvířata, která mohou sníst nás?“

„V takovém případě bych možná udělala výjimku.“ O kousek posunula sluneční clonu auta a podívala se na Pendergasta modrýma očima s drobnými fialkovými skvrnkami, v jasném slunci přivřenýma. „Tak co měla znamenat ta rudá hříva?“

„Taková hloupost. V téhle části Afriky žije stará legenda o lidožravém lvu s rudou hřívou.“

„Pověz mi ji.“ V očích jí zahořel zájem, takové příběhy ji fascinovaly.

„Tak dobře. Asi před čtyřiceti lety – jak říká legenda – jižní část údolí Luangwa postihlo sucho. Zvěř byla velkou vzácností. Smečka lvů, která tam měla loviště, vymírala hladem, jedno zvíře po druhém, až zbyla jen jedna březí lvice. Živila se tak, že vyhrabávala a požírala mrtvoly na místním hřbitově v Nyimbě.“

„To je příšerné,“ konstatovala Helen s potěšením.

„Prý vrhla mládě s ohnivě rudou hřívou.“

„Pokračuj.“

„Vesničany takové nepřetržité znesvěcování jejich pohřebiště pobuřovalo. Nakonec lvici vystopovali, zabili, stáhli ji z kůže a tu přibili do rámu na návsi a na oslavu skonu lvice tančili. Za svítání, když vesničané vyspávali opici z kukuřičného piva, vplížil se do vesnice lev s rudou hřívou, zabil tři spící muže a potom si odnesl jednoho chlapce. Za pár dní našli chlapcovy ohlodané kosti ve vysoké trávě pár kilometrů od vesnice.“

„Panebože.“

„Během několika let Rudý lev, v jazyce bemba Dabu Gor, zabil a sežral mnoho místních obyvatel. Říkali o něm, že je velmi chytrý – jako člověk. Potuloval se z místa na místo a občas přešel přes hranice, aby ho nechytili. Místní Nyimba prohlásil, že Rudý lev nemůže žít bez lidského masa – ale pokud lidské maso má, bude žít navždy.“

Pendergast se odmlčel, když se vyhýbal výmolu, který se hloubkou a velikostí podobal měsíčnímu kráteru.

„A?“

„To je všechno.“

„Ale co se stalo s tím lvem? Zabil ho někdo?“

„Několik profesionálních lovců se ho pokoušelo vystopovat – bez úspěchu. Lev dál zabíjel, dokud nesešel věkem – tedy pokud sešel.“ Pendergast na Helen dramaticky zakoulel očima.

„Prosím tě, Aloysie! Dobře víš, že to nemůže být tentýž lev.“

„Možná je to jeho potomek se stejnou genetickou mutací.“

„A možná má i stejné chutě,“ doplnila Helen s morbidním úsměvem.

Odpoledne uplynulo a nastal večer. Projeli ještě dvěma opuštěnými vesnicemi, v nichž obvyklý dětský křik a bučení dobytka vystřídalo bzučení hmyzu, a do tábora Kingazu dorazili po západu slunce, když se na buš snášel modrý soumrak. Tábor stál u řeky Luangwy; shluk rondevaalů na březích, s barem pod širým nebem a jídelnou v přístřešku.

„Tady je krásně,“ ohodnotila Helen, když se rozhlédla.

„Kingazu je jeden z nejstarších táborů safari v zemi,“ odpověděl Pendergast. „V padesátých letech dvacátého století, když Zambie byla ještě součástí Severní Rhodesie, ho založil jeden lovec, který si uvědomil, že vzít lidi do přírody, aby si nafotili zvířata, může být stejně vzrušující jako zvířata zabíjet – a mnohem výnosnější.“

„Děkuji, pane profesore. Čeká mě po přednášce kontrolní test?“

Když zajeli na prašné parkoviště, byly bar a jídelna v přístřešku prázdné, personál se ukryl v okolních chatách. Všechna světla byla zapnutá, generátor supěl na plný výkon.

„Tlupa vyděšenců,“ prohlásila Helen, když energicky otevřela dveře auta a vystoupila do horkého večera, v němž bylo slyšet hlasité cikády.

Dveře nejbližšího rondevaalu se otevřely, na udusanou zem dopadlo žluté světlo a ven vyšel muž v khaki kalhotách s dokonale nažehlenými puky, v kožených botách do buše a vysokých ponožkách.

„Oblastní komisař Alistair Woking,“ zašeptal Pendergast své ženě.

„To bych neuhodla.“

„A ten chlápek s ním v australském kovbojském klobouku je Gordon Wisley, koncesionář tábora.“

„Pojďte dovnitř,“ vyzval je oblastní komisař a potřásl jim rukou. „V chatě si můžeme bez problémů promluvit.“

„To ne!“ vyhrkla Helen. „Celý den jsme byli zavření v autě – dejme si něco k pití u baru.“

„No…“ hlesl komisař pochybovačně.

„Jestli lev přijde do tábora, tím lépe, nebudeme ho muset v buši stopovat. Mám pravdu, Aloysie?“

„Dokonale řečeno.“

Zezadu z land roveru vyndala pouzdro z jemného plátna, v němž měla pušku. Pendergast udělal totéž a přes rameno si přehodil těžkou kovovou plechovku s náboji.

„Pánové?“ řekl. „K baru?“

„Prima.“ Oblastní komisař s určitým pocitem jistoty pohlédl na jejich lovecké pušky. „Misumu!“

Afričan s plstěným fezem na hlavě a červenou šerpou vystrčil hlavu ze dveří chaty pro personál.

„Chtěli bychom si v baru dát drink,“ řekl Woking. „Pokud je to možné.“

Vešli do baru s doškovou střechou, barman se postavil za vyleštěný dřevěný pult. Potil se – a ne kvůli vedru.

„Maker’s Mark,“ řekla Helen. „S ledem.“

„Dva,“ doplnil její manžel. „Přidejte mátu, jestli ji máte.“

„Připravte pro všechny totéž,“ řekl oblastní komisař. „Souhlasíte, Wisley?“

„Jen pokud to bude pořádně silné,“ odpověděl Wisley s nervózním smíchem. „To je den.“

Barman nalil pití a Pendergast spláchl prach v hrdle vydatným douškem. „Povězte nám, co se stalo, pane Wisley.“

Wisley byl vysoký zrzek a mluvil s novozélandským přízvukem. „Bylo po obědě,“ začal. „V táboře jsme měli dvanáct hostů – plno.“

Pendergast mezitím rozepnul plátěné pouzdro a vyndal zbraň, dvouhlavňovou kulovnici Holland & Holland .465 „Royal“. Začal ji čistit a otíral z ní prach. „Co bylo k obědu?“

„Sendviče. Pečená antilopa kudu, šunka, krocan, okurka. Ledový čaj. V denním horku vždycky podáváme lehký oběd.“

Pendergast přikývl a leštil pažbu z ořechového dřeva.

„Lev řval v buši skoro celou noc, ale ve dne se zklidnil. Lvy slýcháme často – vlastně je to jedna z atrakcí tábora.“

„Roztomilé.“

„Ale nikdy předtím nás neobtěžovali. Vůbec tomu nerozumím.“

Pendergast se na něj podíval a dál čistil pušku. „Chápu dobře, že tenhle lev nebyl místní?“

„Ne. Máme se tu čím pochlubit – mimo jiné i tím, že znám každého lva od vidění. Tohle byl samotářský samec.“

„Velký?“

„Obrovský.“

„Větší, než uvádí odborná literatura?“

Wisley se ušklíbl. „Mnohem větší.“

„Aha.“

„Ten Němec, jmenoval se Hassler, se ženou odešel od stolu první. Přibližně kolem druhé. Vraceli se do svého rondevaalu, když – jak říkala jeho manželka – z úkrytu na břehu řeky vyskočil lev, srazil jejího muže a zakousl se mu do krku. Začala ječet, jako když ji na nože berou, samozřejmě křičel i ten ubohý muž. Všichni jsme přispěchali, ale lev ho odtáhl do buše a zmizel. Nedokážu vám ani říct, jaká to byla hrůza. Dlouho křičel. Potom všechno ztichlo, ozývaly se jen zvuky…“ Najednou přestal mluvit.

„Dobrý bože,“ řekla Helen. „Přinesl někdo pušku?“

„Já,“ odpověděl Wisley. „Nejsem moc dobrý střelec, ale jak víte, je naší povinností na výlety s turisty nosit zbraně. Neodvážil jsem se pronásledovat lva ve vysoké trávě – nelovím zvěř, pane Pendergaste –, ale několikrát jsem vystřelil po zvuku a zdálo se, že ho střelba zahnala hlouběji do buše. Možná jsem ho poranil.“

„To by bylo politováníhodné,“ poznamenal Pendergast suše. „Nepochybně odtáhl tělo. Zachovali jste stopy na místě útoku?“

„Ano. Samozřejmě zpočátku vypukla panika a někdo se tam mohl motat, ale potom jsem to tam zajistil.“

„Výborně. A nikdo za ním do buše nešel?“

„Ne. Všichni propadli hysterii – za celá desetiletí jsme tady lidožravého lva neměli. Evakuovali jsme všechny lidi – s výjimkou nezbytně nutného personálu.“

Pendergast přikývl a potom letmo pohlédl na svoji ženu. I ona si už vyčistila pušku – Krieghoff .500/.416 na Velkou pětku – a pozorně poslouchala.

„Od té doby jste lva neslyšeli?“

„Ne. Celou noc a dnes je úplně ticho. Možná odešel.“

„Kdepak, neodejde, dokud to všechno nedovrší,“ řekl Pendergast. „Lev úlovek neodtáhne dál než kilometr a půl. Buďte si jist, že tu pořád je. Viděl ho ještě někdo?“

„Jenom ta manželka.“

„A říkala, že měl rudou hřívu?“

„Ano. Nejprve, v záchvatu hysterie, tvrdila, že byl zalitý krví. Ale když se trochu uklidnila, mohli jsme jí položit další otázky. Vypadá to, že lev měl rudou hřívu.“

„Jak víte, že to nebyla krev?“

Promluvila Helen: „Lvi o hřívu pečují velmi úzkostlivě. Pravidelně si ji čistí. Nikdy jsem neviděla lva se zkrvavenou hřívou – krev mívá jen na mordě.“

„Tak co uděláme, pane Pendergaste?“ zeptal se Wisley.

Pendergast dlouze upil burbon. „Nezbývá, než počkat do úsvitu. Budu potřebovat vašeho nejlepšího stopaře a jednoho nosiče zbraní. A druhým střelcem bude samozřejmě moje manželka.“

Ticho. Wisley i oblastní komisař se dívali na Helen. S úsměvem jim pohled oplácela.

„To by bylo poněkud, ehm, neobvyklé,“ řekl Woking a odkašlal si.

„Protože jsem žena?“ zeptala se Helen pobaveně. „Nebojte se, není to nakažlivé.“

„O to nejde,“ odpověděl kdosi chvatně. „To jen že tady je národní park a střílet tady může jen držitel profesionální licence, kterou povoluje vláda.“

„Z nás dvou moje manželka míří lépe,“ řekl Pendergast. „Navíc lva v buši musí stopovat dva zkušení střelci.“ Odmlčel se. „Pokud ovšem nechcete být druhým střelcem.“

Oblastní komisař zmlkl.

„Nedovolím, aby tam můj manžel šel sám,“ prohlásila Helen rozhodně. „To by bylo příliš nebezpečné. Lev by ho, chudáčka, mohl potrhat – nebo něco horšího.“

„Díky za důvěru, Helen,“ řekl Pendergast.

„No, Aloysie, sám dobře víš, že jsi na vzdálenost dvou set metrů minul chocholatku.“

„Ale no tak, tehdy foukal ostrý boční vítr. A ta antilopa se v poslední chvíli pohnula.“

„Příliš dlouho ses připravoval na výstřel. Tvůj problém je, že moc přemýšlíš.“

Pendergast se otočil na Wokinga. „Jak vidíte, je to dané – buď oba, nebo nikdo.“

„Tak dobře,“ odpověděl oblastní komisař podmračeně. „Pane Wisley?“

Wisley zdráhavě přikývl.

„Sejdeme se zítra v pět hodin ráno,“ pokračoval Pendergast. „Když tvrdím, že potřebujeme velmi, velmi dobrého stopaře, myslím to vážně.“

„Máme jednoho z nejlepších v Zambii – jmenuje se Jason Mfuni. Samozřejmě jen velmi výjimečně stopuje při lovu, pracuje výlučně pro fotografy a turisty.“

„Pokud má ovšem nervy ze železa.“

„To má.“

„Bude třeba informovat místní obyvatele, aby sem nechodili a neodváděli naši pozornost.“

„To není nutné,“ prohodil Wisley. „Možná jste si cestou do tábora všimli, že vesnice jsou vylidněné. Kromě nás v okruhu třiceti kilometrů nepotkáte živou duši.“

„To se vesnice tak rychle vyprázdnily?“ zajímalo Helen. „K útoku došlo teprve včera.“

„Je to Rudý lev,“ řekl komisař, jako by takové vysvětlení stačilo.

Pendergast a Helen se na sebe podívali. Bar na chvilku ztichl.

Potom Pendergast vstal, vzal Helen za ruku a pomohl jí na nohy. „Díky za drink. Odvedete nás do chaty?“

3

Akácie

Noc byla tichá. Dokonce místní smečky lvů, jejichž řev bývá za tmy často slyšet, byly teď klidné a hlučná noční zvířata jako by zkrotla. Říční proud slabě zurčel, což se k tak mohutnému toku vůbec nehodilo, a prosytil vzduch vůní vody. Až za svítání před východem slunce se ozvaly první zvuky civilizace: nalévání horké vody do zásobníků sprch na ranní mytí.

Pendergast s manželkou už vyšli z chaty a seděli pod jídelním přístřeškem v tlumeném svitu jediné žárovky, se zbraněmi po boku. Bezhvězdné nebe bylo zatažené, vše pohltila naprostá tma. Tři čtvrtě hodiny tam seděli, nehybní a tiší – užívali si společné chvíle a – v určité nevyslovené symbióze, typické pro jejich manželství – připravovali se duševně a emocionálně na nadcházející lov. Helen Pendergastová měla hlavu položenou na rameni svého manžela. Pendergast ji hladil rukou, občas si pohrával s asterickým safírem na jejím snubním prstenu.

„Nemůžu ti ho vrátit, víš,“ řekla nakonec škádlivě. Po dlouhém mlčení měla chraplavý hlas.

Jen se usmál a dál ji laskal.

Z přítmí se vynořil malý človíček s velkým oštěpem v ruce, oblečený do tmavých kalhot a dlouhé košile.

Oba se narovnali. „Jason Mfuni?“ zeptal se Pendergast tichým hlasem.

„Ano, pane.“

Pendergast k němu natáhl ruku. „Dal bych přednost tomu, kdybyste mi neříkal pane, Jasone. Jmenuji se Pendergast. A tohle je moje žena Helen. Má raději, když ji lidé oslovují křestním jménem, mně zase vyhovuje příjmení.“

Muž přikývl, potřásl Helen rukou pomalu, téměř lhostejně. „Slečno Helen, oblastní komisař chce s vámi mluvit v jídelně.“

Helen vstala. Pendergast také.

„Promiňte, pane Pendergaste, chce si s ní promluvit o samotě.“

„O co se jedná?“

„Její lovecké zkušenosti mu dělají starosti.“

„To je absurdní,“ odpověděl Pendergast. „Už jsme si to vyjasnili.“

Helen se smíchem mávla rukou. „Tím se netrapte – očividně je tady stále ještě Britské impérium, v němž ženy sedí na verandě, ovívají se vějíři a při pohledu na krev omdlévají. Vysvětlím mu to.“

Pendergast se znovu posadil. Stopař u něj čekal, netrpělivě přešlapoval z nohy na nohu.

„Nechcete se posadit, Jasone?“

„Ne, děkuji.“

„Jak dlouho stopujete zvěř?“ zajímalo Pendergasta.

„Pár let,“ odpověděl lakonicky.

„Jste dobrý?“

Pokrčil rameny.

„Máte ze lvů strach?“

„Občas.“

„Zabil jste někdy lva tímhle oštěpem?“

„Ne.“

„Aha.“

„Tohle je nový oštěp, pane Pendergaste. Když lva zabiju oštěpem, obvykle se zlomí nebo ohne, tak si musím obstarat nový.“

Nad táborem se rozhostilo ticho, když v dáli za buší začalo svítat. Uplynulo pět minut, potom deset.

„O čem tak dlouho diskutují?“ řekl Pendergast podrážděně. „Musíme vyrazit včas.“ Mfuni pokrčil rameny a čekal opřený o svůj oštěp.

Náhle Helen přišla a rychle usedla.

„Zpražila jsi toho mizeru?“ zeptal se Pendergast se smíchem.

Helen neodpovídala. To ho zmátlo. Otočil se k ní tázavě a vylekalo ho, jak bledý má obličej. „Co je s tebou?“

„Nic. Je to jen… nervozita před lovem.“

„Víš, že bez problémů můžeš zůstat v táboře.“

„Ne,“ odmítla důrazně. „Tohle si nemůžu nechat ujít.“

„V takovém případě bychom měli vyrazit.“

„Ještě ne,“ odpověděla tiše. Cítil její chladnou ruku na paži. „Aloysie… uvědomuješ si, že jsme večer zapomněli sledovat východ měsíce? Byl úplněk.“

„To mě nepřekvapuje, s ohledem na celý ten rozruch kvůli lvovi.“

„Tak chvilku počkáme a budeme pozorovat, jak zapadá.“ Vzala jeho ruku do svých dlaní, což bylo od ní velmi nezvyklé gesto. Už je neměla tak studené.

„Helen…“

Stiskla mu ruku. „Nemluv.“

Úplněk se nořil do buše na protější straně řeky, kotouč máslové barvy klesal po světle fialové obloze, jeho odraz perlil jako rozlitá smetana ve vířících vodách řeky Luangwy. Poprvé se potkali v noci za úplňku a společně jej pozorovali; od toho večera, od období namlouvání až po manželství, se pro ně tohle stalo tradicí. Bez ohledu na to, jak jejich život běžel, kam měli cestovat, jaké byly jejich pracovní povinnosti, vždy všechno zařídili tak, aby spolu viděli východ měsíce v úplňku.

Měsíc se dotýkal vzdálených korun stromů za řekou, potom za ně sklouzl. Obloha se rozjasnila a nakonec měsíční svit zmizel v buši. Tajemnost noci pominula; nastal den.

„Sbohem, couvající měsíci,“ řekl Pendergast lehce.

Helen mu stiskla ruku, potom vstala, když se oblastní komisař a Wisley objevili na pěšině vedoucí od kuchyňské chaty. Šel s nimi třetí muž, vysoký a hubený, s vpadlým obličejem a žlutýma očima.

„To je Wilson Nyala,“ řekl Wisley. „Váš nosič zbraní.“

Potřásání rukou. Barman, kterého znali z předchozí noci, vyšel z kuchyně s velkou konvicí jemného čínského černého čaje z nejmladších lístků a postupně naplnil šálky silným kouřícím nápojem.

Pili rychle a beze slov. Pendergast položil svůj šálek. „Už je dost světla, abychom si mohli prohlédnout místo, kde došlo k útoku.“

Nyala si přehodil přes každé rameno jednu zbraň a vydali se po vyšlapané cestě podél řeky. Místo, kde vedla kolem hustého shluku křoviny miombo, bylo vyznačeno provazem a dřevěnými kolíky. Pendergast poklekl a zkoumal stopy zvěře. V prachu uviděl pár obrovských stop, dále kaluž černé krve, už suché a popraskané. Rozhlédl se a v duchu provedl rekonstrukci útoku. K čemu došlo, bylo dost jasné: zvíře skočilo na muže z křovinatého podrostu, srazilo ho a pokousalo. První zprávy byly přesné. V prachu dobře viděl, kudy lev táhl svoji potlučenou oběť zpátky do křoví, nechal za sebou krvavou cestičku.

Pendergast vstal. „Budeme postupovat následovně. Já zůstanu dva metry za Jasonem, kousek nalevo. Helen za mnou o další dva metry napravo. Wilsone, vy se držte za námi.“ Ohlédl se na manželku. Nepatrně přikývla na souhlas.

„Až přijde čas,“ pokračoval, „dáme vám znamení, že chceme zbraně, a vy nám je přinesete – zajištěné. U mojí pušky odepnete řemen, nerad bych se jím zachytil o křoví.“

„Já chci mít řemen zapnutý,“ řekla Helen stroze.

Wilson Nyala přikývl.

Pendergast natáhl ruku. „Mou pušku, prosím.“

Wilson mu ji podal. Pendergast zkontroloval hlaveň, vsunul do ní dva náboje ráže .465 se speciální nitrátovou kulkou – velké jako doutníky macanudos –, poté zbraň zavřel, zajistil, přesvědčil se, že pojistka zapadla, a vrátil pušku Wilsonovi. Helen se svou puškou udělala totéž, nabila ji náboji s patkou ráže .500/.416.

„Pro tak štíhlou ženu je to dost velká puška,“ poznamenal Woking.

„Myslím, že zacházet s velkou zbraní je naprosto úchvatné,“ odpověděla Helen.

„Můžu vám říct jedno,“ pokračoval Woking, „jsem rád, že do buše za tou bestií nepůjdu, ať už s velkou zbraní, nebo bez ní.“

„Budeme postupovat co nejtěsněji vedle sebe,“ řekl Pendergast a podíval se z Mfuniho na Nyalu a zase zpátky. „Máme dobrý vítr. Nemluvte, pokud to nebude naprosto nezbytné. Dorozumívejte se rukama. Baterky nechte tady.“

Všichni přikývli. Atmosféra falešného veselí rychle vyprchala, když v tichosti čekali, až slunce vystoupá dostatečně vysoko, aby podrost v modrém pološeru prosvětlilo. Potom Pendergast gestem vybídl Mfuniho, aby vyrazil.

Stopař vešel do buše a s oštěpem v ruce se vydal po krvavé stopě. Stezka uhýbala od řeky, vedla hustými trnitými křovinami a dál keři mopane podél malého přítoku Luangwy, známého jako Chitele Stream. Kráčeli pomalu, drželi se krvavé stopy v trávě a listí. Stopař zůstal stát a ukázal na polehlou trávu. Uviděli velkou, ještě vlhkou potřísněnou plochu a kolem ní listy postříkané tepennou krví. Právě v tom místě lev poprvé položil ještě živou oběť a začal ji požírat, než na něj vystřelili.

Jason Mfuni se sehnul a nehlučně něco zvedl: polovinu dolní čelisti se zuby, po okrajích ohryzanou a dočista olízanou. Pendergast se na ni beze slova podíval. Mfuni ji položil zpátky na zem a ukázal na díru v hradbě vegetace.

Tím otvorem pokračovali do husté zelené buše. Mfuni po každých dvaceti metrech zůstal stát, poslouchal a čichal nebo zkoumal krvavou šmouhu na listu. Tady už nebožtíkovi příliš krve nezůstalo, stopa byla čím dál nezřetelnější: na pěšině viděli jen drobné krvavé šmouhy a kapky.

Stopař se dvakrát zastavil, upozornil na polehlou trávu, kam lev položil tělo, aby ho mohl lépe uchopit do tesáků, než je zase zvedl. Rychle se rozednívalo, slunce vystoupalo nad koruny stromů. Kromě neutuchajícího bzučení hmyzu bylo ráno nezvykle tiché – jakoby ve střehu.

Sledovali stopu skoro dva kilometry. Sluneční kotouč se vyhoupl nad horizont, horkými paprsky zalil houští a mouchy tse-tse vylétaly v kvílejících mracích. Ve vzduchu visel těžký zápach prachu a trávy. Stezka je vyvedla z buše na suchou tvrdou půdu pod větve bujícího akátu, proti žhnoucí obloze ostře vybíhal vrcholek termitiště. Uprostřed toho místa spatřili červenobílou změť a kolem ní hlučný roj much.

Mfuni obezřele vykročil, Pendergast, Helen a nosič zbraní za ním. Tiše stáli kolem zpola sežraného těla německého fotografa. Lev mu otevřel lebku, sežral obličej, mozek a notnou část horní části trupu, zanechal po sobě dvě dokonale bílé, neporaněné nohy, z nichž olízal veškerou krev, a jednu oddělenou paži – pěst stále svírala chomáč srsti. Nikdo nepromluvil. Mfuni se sklonil, vyškubl srst z ruky a pečlivě ji prohlížel. Byla rudá. Podal chomáč Pendergastovi. Když ho prozkoumal, dal ho Helen; podívala se na rudé chlupy a vrátila je Mfunimu.

Všichni zůstali u těla, jen stopař pomalu obešel rozpraskanou zem, hledal stopy v alkalické krustě. Přiložil prst na ústa a ukázal dál na vlei, bažinatou proláklinu, která v období dešťů – teď ovšem bylo období sucha – zarůstala neobyčejně hustou trávou, vysokou tři až tři a půl metru. Několik set metrů uvnitř vlei vyrostl poměrně velký hájek akácií, jejichž koruny tvarem podobné deštníkům se rozprostíraly proti obzoru. Stopař ukázal na štěrbinu nachýlené vysoké trávy, kudy lev ustoupil. S vážnou tváří se vrátil. „Támhle,“ zašeptal Pendergastovi do ucha a ukázal mu svým oštěpem. „Odpočívá.“

Pendergast přikývl a letmo pohlédl na Helen. Stále ještě byla bledá, ale naprosto klidná, oči měla chladné a odhodlané.

Nyala, nosič zbraní, byl nervózní. „Co je?“ zeptal se ho Pendergast tiše.

Kývl hlavou k vysoké trávě. „Lev chytrý. Hodně chytrý. Moc špatné místo.“

Pendergast zaváhal, podíval se na nosiče, stopaře, trs trávy a znovu na dva muže. Nakonec pokynul stopaři, aby šel s ním.

Pomalu, nepozorovaně se ponořili do vysoké trávy. V šeru viděli necelých pět metrů před sebe. Duté stonky šustily a šelestily, nasládlá vůně horké trávy byla v nehybném vzduchu dusivá. Zelené šero je obestřelo, když vstoupili hlouběji do porostu. Bzučení hmyzu splynulo ve vytrvalé kvílení.

Když vešli do hájku akácií, stopař zpomalil; zvedl ruku; ukázal si na nos. Pendergast nasál vzduch a ucítil lví pižmo, které překrýval nasládlý zápach zdechliny.

Stopař se přikrčil a dal ostatním znamení, aby udělali totéž – v téhle trávě bylo lépe vidět blíž u země, odtud měli větší šanci spatřit zlatohnědou srst, dříve než lev ovládne situaci. Přikrčení pomalu kráčeli dál do lesíku akácií. Vysušený nános bahna byl teplem spečený, tvrdý jako kámen, nezůstaly v něm žádné stopy, jenom ulámané a ohnuté stonky svědčily o tom, kudy přesně lev šel.

Stopař znovu zastavil a gestem naznačil, že si chce promluvit. Pendergast a Helen k němu přišli, všichni tři se schoulili v husté trávě, šeptali jen tak, aby se slyšeli přes bzučení hmyzu.

„Lev někde vepředu. Dvacet třicet metrů. Pohybuje pomalu.“ Mfuni se znepokojeně zamračil. „Možná lépe čekat.“

„Ne,“ zašeptal Pendergast, „tohle je nejlepší příležitost, abychom ho dostali. Právě se nažral.“

Šli dál do malého, otevřeného prostoru bez trávy o velikosti necelých tří metrů čtverečních. Stopař zůstal stát, čichal vzduch a potom ukázal nalevo. „Lev,“ zašeptal.

Pendergast upřeně zíral dopředu, podíval se doleva, potom zavrtěl hlavou a ukázal rovně před sebe.

Stopař se zamračil a řekl Pendergastovi do ucha: „Lev chodit dokola nalevo. On velmi chytrý.“

Pendergast pořád vrtěl hlavou. Naklonil se k Helen. „Zůstaň tady,“ zašeptal a rty jí jemně zavadil o ucho.

„Ale stopař –“

„Mýlí se. Počkej tady, já půjdu pár metrů dopředu. Za chvilku budeme na druhém konci vlei. Lev se chce držet v úkrytu. Když se k němu přiblížím, bude mít pocit, že je pod tlakem. Možná zaútočí. Buď připravená a střílej napravo ode mě.“

Pendergast dal znamení svou zbraní. Sevřel kovovou hlaveň ohřátou denním žárem a dal si ji pod paži. Uvolnil pojistku a knoflíkem ze slonoviny zapnul noční vidění. Nyala podal Helen pušku.

Pendergast vešel do husté trávy – dopředu, nikoli doleva. Stopař ho v naprostém tichu následoval s tváří změněnou v masku hrůzy.

Prodíral se trávou, velmi opatrně kladl jednu nohu před druhou na ztvrdlou zem. Pendergast soustředěně poslouchal a čekal na zvláštní zakašlání – signál k útoku. Bude mít jen jeden výstřel; lev dokáže uběhnout sto metrů za čtyři vteřiny. S Helen v patách se cítil ve větším bezpečí.

Po deseti metrech zůstal stát a čekal. Stopař k němu přišel, v obličeji měl nešťastný výraz. Celé dvě minuty se ani jeden nepohnul. Pendergast napjatě poslouchal, ale slyšel jenom hmyz. Ve zpocených rukou mu klouzala zbraň a na jazyku cítil alkalický prach. Slabý vánek, který bylo sice vidět, ne však cítit, kolébal trávu kolem nich, takže se ozývalo jemné šustění. Bzučení hmyzu se změnilo v šum, potom utichlo. Všechno kolem zcela znehybnělo.

Pomalu, aniž by pohnul jakoukoli další částí těla, zvedl Mfuni prst – opět devadesát stupňů nalevo.

Pendergast zůstal naprosto nehybný, jen očima sledoval, kam stopař ukazuje. Upíral zrak do tmavého závoje trávy, snažil se zahlédnout zlatohnědou srst nebo lesk jantarového oka. Nic.

Tiché zakašlání – a po něm strašlivá exploze ohlušujícího řevu, která na ně zaútočila silou nákladního vlaku. Ne zleva, ale zepředu.

Pendergast se otočil, když rozmazaná skvrna okrové svaloviny a narudlé srsti vyletěla z trávy. Uviděl růžovou tlamu se zuby jako dýky otevřenou dokořán. Vystřelil z jedné hlavně se silným ka-kwang!, ale neměl dost času zamířit a lev na něj skočil. Třísetkilová obrovská smradlavá kočka ho přitiskla k zemi a potom ucítil, jak mu do ramene zajely tesáky. Připadalo mu, že jsou rozžhavené. Vykřikl, kroutil se pod dusivou masou těla zvířete, mlátil volnou rukou, snažil se popadnout pušku, která mu při silném nárazu vypadla z rukou.

Lev byl dokonale ukrytý a zaútočil zblízka takovou rychlostí, že Helen Pendergastová nestihla vystřelit dřív, než to zvíře skočilo na jejího manžela – a to už bylo pozdě; byli příliš blízko sebe, aby mohla riskovat výstřel. Vyskočila ze svého místa deset metrů od nich a vrhla se do vysoké trávy. Ječela, aby upoutala pozornost obrovského lva, a drala se k odpornému přidušenému a vlhkému vrčení. Doběhla přesně ve chvíli, kdy Mfuni zabořil oštěp do lvích útrob. Zvíře – mnohem větší, než by měl lev být – uskočilo od Pendergasta na stopaře, vyrvalo mu kus masa z nohy a ponořilo se do trávy s oštěpem zabodnutým v břiše.

Helen pečlivě zamířila na záda prchajícího lva a vystřelila. Zpětný náraz velké zbraně s ní pořádně škubl.

Minula. Lev utekl.

Spěchala ke svému manželovi. Byl stále při vědomí. „Ne,“ vydechl Pendergast. „Jeho.“

Podívala se na Mfuniho. Ležel na zádech, tepenná krev tryskala na udupanou půdu z pravé nohy, na níž mu na kusu kůže visel lýtkový sval.

„Ježíši.“ Odtrhla dolní část své košile, pevně ji stočila a ovázala jí nohu nad poškozenou tepnou. Šátrala kolem sebe po nějakém klacku, strčila ho pod látku a otočila jím, aby cévu pevně podvázala.

„Jasone?“ oslovila ho naléhavě. „Zůstaň se mnou! Jasone.“

Obličej se mu leskl potem, oči měl dokořán a třásl se.

„Drž ten klacek. Povol ho, kdybys cítil, že ti dřevění noha.“

Stopař vytřeštil oči. „Memsahib, lev se vrací.“

„Jenom drž ten –“

„Vrací se!“ Mfunimu se hrůzou zlomil hlas.

Nevšímala si ho, veškerou pozornost věnovala manželovi. Ležel na zádech a obličej měl šedý. Znetvořené rameno mu pokrývala spousta sražené krve. „Helen,“ řekl chraplavě a pokoušel se vstát. „Jdi pro pušku. Honem!“

„Aloysie –“

„Pro lásku boží, jdi pro pušku!“

Bylo příliš pozdě. Lev s dalším ohlušujícím řevem vyskočil z úkrytu, zvířil prach, až vzduchem poletovala tráva – a potom na ni skočil. Helen jednou vykřikla a pokoušela se s ním zápasit, když ji lev popadl za paži; ozvalo se ostré prasknutí kosti, jak do ní zabořil zuby – a poslední, co Pendergast viděl, než omdlel, bylo zápasící a ječící tělo jeho ženy, tažené do hluboké trávy.

4

Svět se znovu zaostřil. Pendergast byl v jednom z rondevaalů. Doškovou střechou pronikalo vzdálené hučení helikoptéry, které rychle nabývalo na hlasitosti.

S výkřikem se posadil a uviděl oblastního komisaře Wokinga, jak vyskočil ze židle na vzdáleném konci chaty.

„Nenamáhejte se,“ vyhrkl Woking. „Přiletěl vrtulník pro evakuaci raněných, všechno bude v pořádku –“

Pendergast se vzpíral. „Moje manželka? Kde je?“

„Uklidněte se –“

Pendergast vstal z postele a potácel se na nejistých nohách. Poháněl ho čirý adrenalin. „Moje manželka, ty zkurvysynu!“

„Nedalo se jí pomoci, lev ji odtáhl, měli jsme muže v bezvědomí a dalšího člověka, kterému hrozila smrt vykrvácením –“

Pendergast se dopotácel ke dveřím. Ve stojanu byla jeho puška. Popadl ji, zlomil hlaveň, ještě v ní byl jeden náboj.

„Co to proboha děláte –?“

Pendergast zavřel pušku a namířil na oblastního komisaře. „Jděte mi z cesty.“

Woking uhnul stranou a Pendergast vyklopýtal z chaty. Slunce zapadalo. Uplynulo dvanáct hodin. Oblastní komisař za ním vyběhl a mával rukama. „Pomoc! Potřebuju pomoc! Ten člověk se zbláznil!“

Pendergast se vrhl do křovinaté stěny buše, prodíral se vysokou trávou, dokud nenarazil na stezku. Nevnímal ani nesouvislé výkřiky z tábora za sebou. Vydal se po staré stopě, rozhrnoval keře stranou. Na bolest nebral ohled. Uběhlo pět minut, deset, patnáct – a potom se vrhl na vyschlou pláň. Za ní ležela vlei, hustá tráva a hájek akácií. Zalapal po dechu a vrávoral přes pánev do trávy, máchal zbraní ve zdravé ruce, aby si udělal cestu. Ptáci nad hlavou mu dávali hlasitě najevo, že je nepříjemně vyrušil. Plíce mu hořely, paži měl zmáčenou krví. Přesto kráčel dál, krvácel z rozervaného ramene, vydával neartikulované zvuky. A potom zůstal stát, trhané nesouvislé zvuky mu uvízly v krku. V trávě před ním na vyschlé zemi leželo něco malého, bledého. Zíral na to. Byla to utržená ruka – ruka, jejíž prsteník zdobil šperk s asterickým safírem.

Ve vzteku a smutku zařval jako zvíře a potácel se dál, vyrazil z vysoké trávy na otevřené prostranství, kde shrbený lev s planoucí hřívou v tichosti hodoval. Okamžitě pochopil celou tu hrůzu: kosti s cáry masa, klobouk jeho ženy, roztrhané khaki oblečení. A vtom ucítil směs slabé vůně jejího parfému a puchu kočkovité šelmy.

Jako poslední uviděl hlavu odtrženou od těla. S krutou ironií zůstala v porovnání s dalšími ostatky nedotčená. Upírala na něj nevidomé modrofialové oči.

Pendergast na roztřesených nohou došel ke lvovi – byl deset metrů od něj. Zvíře zvedlo obrovskou hlavu, jazykem si olizovalo zkrvavenou tlamu a klidně na něj zíralo. Pendergast přerývaně dýchal. Zdravou paží zvedl pušku Holland & Holland, opřel ji o tu pochroumanou, díval se přes vrchní část slonovinového tlačítka a stiskl spoušť. Z ústí pušky vyšlehla obrovská rána o síle pět tisíc librostop a zasáhla lva mezi oči těsně nad nimi. Temeno lví hlavy se otevřelo jako víčko konzervy sardinek, lebka explodovala a proměnila se v rozmazanou skvrnu rudé mlhy. Obrovský lev s rudou hřívou se skoro nepohnul; prostě klesl do toho, co žral, a zůstal ležet bez života.

Všude kolem na sluncem sežehnutých akáciích křičelo tisíc ptáků.

5

Farnost svatého Karla, Louisiana

Šedý rolls-royce Ghost se plazil po kruhovém objezdu, křupání štěrku pod pneumatikami místy tlumily trsy trávy. Za ním jel nejnovější model mercedesu stříbrné barvy. Obě vozidla zastavila před velkým plantážnickým domem postaveným v novořeckém stylu, který orámovaly staré duby obrostlé závěsy tillandsie. Malá bronzová pamětní deska na průčelí oznamovala, že sídlo se jmenuje Penumbra, že ho postavila rodina Pendergastových v roce 1821 a je zaneseno v Národním seznamu historických památek.

A. X. L. Pendergast vystoupil ze zadních dveří rollsu a rozhlédl se. Bylo pozdní odpoledne koncem února. Měkké světlo dopadalo na řecké sloupoví, zlaté paprsky zalévaly krytou verandu. Jemný mlžný závoj se vznášel nad přerostlým trávníkem a zaplevelenými zahradami. Z cypřišových hájků a mangrové bažiny vzadu bylo slyšet monotónní cvrkání cikád. Kovové zdobení na balkonech v prvním poschodí pokrývala silná vrstva měděnky. Bílá barva na sloupech se v tenkých proužcích odlupovala a nad domem i pozemky visela atmosféra vlhkosti, zanedbanosti a zmaru.

Z mercedesu vystoupil podivný malý podsaditý muž v černém žaketu s bílým karafiátem v knoflíkové dírce. Nevypadal jako právník z New Orleansu, spíš jako vrchní číšník z edvardovského pánského klubu. Přestože svítilo slunce, v podpaží upjatě svíral pevně svinutý deštník. Kufřík z aligátoří kůže držel v ruce ve světle hnědé rukavici. Na hlavu si nasadil buřinku a poklepal ji jako správný švihák.

„Pane Pendergaste. Půjdeme?“ Muž natáhl ruku k zarostlému arboretu chráněnému živým plotem vpravo od domu.

„Samozřejmě, pane Ogilby.“

„Děkuji vám.“ Muž svižně kráčel jako první, okovanými špičkami bot rozhrnoval vlhkou trávu. Pendergast tolik nespěchal. Pan Ogilby stál u branky v živém plotě, strčil do ní a oba společně vešli do arboreta. Ohlédl se a s uličnickým úsměvem podotkl: „Třeba potkáme ducha!“

„To by byla senzace,“ odpověděl Pendergast žertovně.

Stejně ostrým tempem pokračoval právník po cestičce kdysi vysypané štěrkem, dnes již zarostlé plevelem, kolem exempláře kanadského jedlovce se svěšenými větvemi, za nímž byl vidět rezavějící pletivový plot kolem malého pozemku. Z trávy vyčnívaly břidlicové a mramorové náhrobní kameny, některé ještě rovné, jiné nachýlené.

Muž s pomačkanými a promočenými záložkami na kalhotách se zastavil před jedním z větších náhrobků, otočil se, oběma rukama uchopil kufřík a čekal, až k němu jeho klient přijde. Pendergast si hladil bledou bradu a zamyšleně se rozhlédl po soukromém hřbitově, a teprve potom si stoupl vedle dokonale upraveného malého muže.

„No,“ řekl právník, „tak jsme tu zase!“

Pendergast nepřítomně přikývl. Poklekl, očistil náhrobní kámen od trávy a četl nahlas:

Hic Iacet Sepultus

Louis de Frontenac Diogenes Pendergast

2. dubna 1899 – 15. března 1975

Tempus Edax Rerum

Pan Ogilby stál za Pendergastem, položil kufřík na náhrobní kámen, odemkl západky, zvedl víko a vyndal listinu. Tu položil na víko kufru.

„Pane Pendergaste?“ Podal mu objemné stříbrné plnicí pero.

Pendergast listinu podepsal.

Právník si od něj vzal pero, s rozmáchlým gestem podepsal listinu, opatřil ji notářskou pečetí, doplnil datum a dokument uložil do kufříku. S klapnutím spustil víko a zamkl je.

„Hotovo! Teď máte osvědčení, že jste navštívil hrob svého dědečka. Nebudu vás muset vyškrtnout z rodinného trustu Pendergastových – alespoň prozatím!“ Zasmál se pro sebe.

Pendergast vstal a malý muž mu podal naducanou ruku. „Je mi vždy potěšením, pane Pendergaste, a věřím, že za dalších pět let se s vámi znovu setkám.“

„Potěšení je a zůstane na mé straně,“ odpověděl Pendergast se sarkastickým úsměvem.

„Výborně! Tak já se vrátím do města. Pojedete také?“

„Zastavím se ještě u Maurice. Byl by zdrcen, kdybych odjel bez rozloučení.“

„Ovšem, samozřejmě! Vždyť se o Penumbru bez jakékoli pomoci stará – kolik? – už dvanáct let. Víte, pane Pendergaste –“ malý muž se naklonil a ztišil hlas, jako by chtěl prozradit tajemství „– skutečně byste to tu měl dát trochu do pořádku. Za dům a pozemek byste mohl získat slušný obnos! Velmi slušný! Plantážnické domy z doby před Občanskou válkou jsou dnes v kurzu. Mohl by tu být půvabný penzionek!“

„Děkuji vám, pane Ogilby, ale s tímhle ještě nějakou dobu počkám.“

„Jak si přejete, jak si přejete! Ale po setmění nechoďte ven – kvůli tomu starému rodinnému duchovi a vůbec.“ Mužík odcházel a smál se pro sebe, pohupoval kufříkem a zanedlouho zmizel. Pendergast na rodinném pozemku osaměl. Slyšel, jak mercedes startuje; křupání štěrku za okamžik utichlo.

Ještě pár minut se procházel, četl nápisy na náhrobcích. Každé jméno vzkřísilo podivnější a výstřednější vzpomínky než to předchozí. Ostatky mnohých členů rodiny byly po požáru vyhrabány z rozvalin suterénní krypty v sídle Pendergastových na Dauphine Street; další předkové vyslovili přání, aby byli pohřbeni v rodné zemi.

Zlaté světlo se vytratilo, když slunce zapadlo za stromy. Od mangrové bažiny se přes trávník nesl bledý mlžný opar. Vzduch voněl svěží zelení, mechem a kapradím. Pendergast dlouho stál na hřbitově, tiše a nehybně, když padl večer. Žlutá světla z oken plantážnického domu pronikala stromy v arboretu. Vzduchem se vznášela vůně hořícího dubového dřeva; při ní se mu vybavily vzpomínky na letní měsíce, které tu v dětství trávil. Pendergast zvedl hlavu a uviděl jeden z velkých cihlových komínů plantážnického domu, z něhož líně stoupal proužek modrého dýmu. Konečně se rozhoupal, opustil hřbitov, prošel arboretem na krytou verandu, zprohýbaná prkna pod jeho nohama protestovala.

Zaklepal na dveře, poodstoupil od nich a čekal. Zevnitř slyšel vrzání, pomalé kroky a složité uvolňování západek a řetězů. Nato se velké dveře otevřely a v nich stál nahrbený stařec neurčitelné rasy oblečený ve starodávné uniformě majordoma a s vážným výrazem v obličeji. „Pane Aloysie,“ řekl s určitou zdrženlivostí.

Pendergast mu podal ruku a stařec ji přátelsky stiskl. „Mauricei, jak se daří?“

„Ujde to,“ odpověděl. „Viděl jsem přijíždět auta. Sklenku sherry do knihovny, pane?“

„To bude příjemné, děkuji.“

Maurice se otočil a pomalu prošel vstupní halou a dál do knihovny. Pendergast ho následoval. V krbu hořel oheň, ani ne kvůli teplu, ale aby vypudil vlhkost.

Maurice hledal v kredenci tu správnou láhev, naplnil alkoholem malou sklenku, postavil ji na stříbrný tácek a s velkou obřadností ji přinesl Pendergastovi. Ten ji vzal, upil a rozhlédl se kolem. Nic se nezměnilo k lepšímu. Tapety byly poskvrněné a v koutech viděl chuchvalce prachu. Slyšel tiché cupitání krys. Za pět let od chvíle, kdy tady byl naposledy, místo viditelně zchátralo.

„Byl bych rád, kdybyste mi dovolil najmout hospodyni, která by tu i bydlela, Mauricei. A kuchařku. To by vám hodně ulehčilo.“

„Nesmysl! O dům se dokážu postarat sám.“

„Podle mého názoru není dům dost bezpečný, abyste tu žil sám.“

„Není bezpečný? Ovšemže je bezpečný. Na noc pečlivě zamykám.“

„Samozřejmě.“ Pendergast upil sherry, bylo vynikající, suché španělské. Napadlo ho, kolik lahví asi zbylo v rozlehlých sklepích. Pravděpodobně mnohem víc, než by dokázal za celý život vypít, nemluvě o vínu, portském a kvalitním starém koňaku. Jak vymíraly paralelní větve příbuzenstva, vše, co bylo v rozmanitých vinných sklepích – kterých bylo mnoho –, se dostalo k němu, poslednímu příčetnému členovi rodiny.

Upil další doušek a položil sklenku. „Mauricei, projdu se po domě. Zavzpomínám na staré časy.“

„Ano, pane. Budu tady, pokud byste mě potřeboval.“

Pendergast vstal, otevřel posuvné dveře, vešel do vstupní haly. Čtvrt hodiny se potuloval místnostmi v přízemí: prázdnou kuchyní a obývacími pokoji, přijímacím salonem, spižírnou a jídelnou. Dům zaváněl slabě jeho dětstvím – leštěnka na nábytek, letitý dub a nesmírně vzdálený parfém jeho matky –, ale všechno přebíjel mnohem novější zápach vlhkosti a plísně. Každičký předmět, všední maličkost, obraz, těžítko či stříbrný popelník – zůstaly na svém místě a všechny ty drobnosti s sebou přinášely tisíc vzpomínek na lidi, kteří jsou už dávno pod zemí, na svatby, křtiny, hlídky u mrtvého, koktejlové večírky, maškarní plesy a hromadný úprk dětí po chodbách, když na ně tety výhružně volaly.

Pryč, všechno je pryč.

Vyšel na horní podestu. Dvě chodby vedly k ložnicím v protějších křídlech domu. Uprostřed byl salonek, do něhož se šlo po schodech, klenutý prostor přede dveřmi střežený párem sloních klů.

Vešel do salonu. Předložka ze zebří kůže ležela na podlaze a buvolí hlava nad římsou masivního krbu na něj shlížela divokýma skleněnýma očima. Na stěnách byla další spousta hlav: kudu, lesoň, jelen, laň, divoký kanec, los.

Sepjal ruce za zády a pomalu se procházel po místnosti. Když viděl takové množství hlav, němé, tiché strážce vzpomínek a událostí dávných časů, myšlenky se mu neúprosně vracely k Helen. Předchozí noci měl znovu ten starý zlý sen – děsivý jako vždy – a jeho následky hlodaly jako rakovina v žaludku. Možná právě tahle místnost vymýtí tohoto konkrétního démona, alespoň na jistou dobu. Samozřejmě nikdy nezmizí úplně.

Na vzdálené straně u zdi stála zamčená vitrína se zbraněmi – jeho kolekce loveckých pušek. Byl to brutální, krvavý sport – střílet víc než třídekové kulky rychlostí šesti set metrů za vteřinu do těla divokého zvířete – a on si lámal hlavu, proč ho přitahuje. Ale Helen se lov skutečně líbil. Podivný zájem pro ženu –, ale Helen byla zvláštní žena. Velmi výjimečná žena.

Přes rýhované zaprášené sklo zíral na Heleninu dvouhlavňovou pušku krieghoff, s postranními pláty vybraně vyrytými a vykládanými stříbrem a zlatem, pažbu z ořechového dřeva, nablýskanou častým používáním. Byl to svatební dar, který dal Helen těsně před jejich svatební cestou na loveckou výpravu do Cape Buffalo v Tanzanii. Ta puška byla vskutku krásný kousek. Její cenu lze vyjádřit šestimístnou sumou. Nejkvalitnější dřevo a drahé kovy – design pro nejkrutější účel.

Když se na pušku díval, všiml si malé skvrny rzi na hraně ústí.

Přešel ke dveřím salonu a zavolal ze schodů. „Mauricei? Mohl byste mi laskavě přinést klíč od vitríny s puškami?“

Trvalo dlouho, než se Maurice objevil na chodbě. „Ano, pane.“ Otočil se a znovu zmizel. Za nějakou dobu bylo slyšet, jak pomalu stoupá po sténajících schodech, v žilnaté ruce pevně svíral železný klíč. Prošel kolem Pendergasta k vitríně, vsunul klíč do dírky a otočil jím.

„Prosím, pane.“ Uchoval si lhostejný výraz, ale Pendergasta potěšilo, když poznal, že je Maurice hrdý: na to, že může svírat v ruce klíč, prostě že může pomoci.

„Děkuji vám, Mauricei.“

Sluha přikývl a odešel.

Pendergast natáhl ruku do vitríny a – velmi pomalu – sevřel studený kov dvouhlavňové pušky. Prsty ho brněly při pouhém dotyku zbraně. Z jakéhosi důvodu se mu rozbušilo srdce – bezpochyby přetrvávající následky noční můry. Položil pušku na dlouhý úzký stůl uprostřed místnosti. Ze zásuvky pod vitrínou vyndal výbavu pro čištění pušky, zlomil hlavně a do obou se podíval.

K jeho překvapení byla pravá silně znečištěná, levá čistá. Odložil zbraň a přemýšlel. Znovu vyšel na podestu schodiště.

„Mauricei?“

Sluha znovu přišel. „Ano, pane?“

„Víte o tom, že by někdo střílel z krieghoffu od… smrti mé manželky?“

„Výslovně jste si přál, pane, aby na ni nikdo nesahal. Nikdo se k vitríně ani nepřiblížil.“

„Děkuji vám, Mauricei.“

„Nemáte zač, pane.“

Pendergast se vrátil do salonu, tentokrát za sebou zavřel dveře. Z psacího stolu vyndal starý list dopisního papíru, otočil ho lícem dolů a položil na stůl. Potom do pravé hlavně zasunul štětku a na papír napadaly nečistoty. Prohlédl je: šupinky nějaké spálené hmoty slabé jako papír. Sáhl do kapsy, vyndal hodinářskou lupu, kterou nosil všude s sebou, přiložil ji k oku a soustředěně je zkoumal. Byly to sežehnuté a zuhelnatělé fragmenty měkké výplně. Jednoznačně.

Ale patrona .500/.416 NE nemá žádnou výplň: je to jenom kulka, obal a prachová náplň. Po téhle patroně, ani defektní, by nikdy nečistoty nezůstaly.

Prozkoumal levou hlaveň a zjistil, že je neposkvrněná a dobře naolejovaná. Pomocí štětky prostrčil hlavní hadřík. Nic na něm neulpělo.

Pendergast se narovnal a usilovně přemýšlel. Naposledy z krieghoffu vyšla střela toho děsivého dne. Přinutil se vzpomenout si, jak to celé probíhalo. Doposud na to nechtěl ani pomyslet – v bdělém stavu. Ale když začal vzpomínat, nebylo těžké upamatovat se na detaily – každý okamžik toho lovu se mu navždy vryl do paměti.

Vystřelila jenom jednou. Krieghoff má dvě spouště za sebou. Jako první se obvykle používá přední spoušť pro pravou hlaveň. To Helen udělala. A ten výstřel umazal hlaveň.

Tou jedinou střelou minula Rudého lva. Pendergast vždy počítal s odchylkou nebo krajním rozrušením.

Ale Helen nebyla z těch, kdo dávají najevo rozrušení – ani v mezních situacích. Jen výjimečně minula cíl. A neminula ani při svém posledním výstřelu… nebo by neminula, kdyby v pravé hlavni byl skutečný náboj.

Místo něj byl náboj v pušce slepý.

Aby při výstřelu zazněl podobný zvuk a došlo ke zpětnému nárazu, musela ve zbrani být velká, pevně sežmolená ucpávka, která znečistila hlaveň.

Kdyby se Pendergast nedokázal tak dokonale ovládat, pod tíhou emocí by možná přišel o rozum. To ráno v táboře nabila zbraň náboji .500/.416 se speciální kulkou, těsně před tím, než se vydali do buše za lvem. Sledoval ji. A věděl, že to jsou ostré, nikoli slepé náboje – nikdo, a Helen už vůbec ne, by si nespletl slepý náboj s ucpávkou s ostrým nábojem o váze dvou uncí. On sám si jasně vzpomínal na tupé špičky nábojů, které zasunula do hlavní.

Helen nabila krieghoff náboji s tupou špičkou, ale než vystřelila, někdo je vyjmul a vyměnil za slepé. A po lovu vyndal dva slepé náboje – jeden vystřelený a druhý ne –, aby zamaskoval, co udělal. Ten někdo však udělal drobnou chybu: nevyčistil hlaveň, z níž střela vyšla, a nechal v ní nečistoty.

Pendergast chvíli seděl bez hnutí. Jedna ruka – čím dál roztřesenější – mu vylétla k ústům.

Smrt Helen Pendergastové nebyla tragická nehoda. Byla to vražda.

6

New York

Sobota, čtyři hodiny ráno. Poručík Vincent D’Agosta se prodral davem, nadzdvihl pásku kolem místa činu a přešel k tělu. Leželo na Východní šesté ulici na chodníku před jednou z nesčetných indických restaurací, které se podobaly jako vejce vejci. Pod tělem už se rozlila velká kaluž krve, v níž se s neskutečným třpytem odráželo červené a nachové neonové světlo ze špinavého okna restaurace.

Pachatel měl v těle přinejmenším šest střel a byl mrtvý. Dočista mrtvý. Ležel skrčený na boku, jednu paži nataženou od těla, a jeho zbraň se nacházela šest metrů od něj. Vyšetřovatel místa činu měřil vzdálenost od rozevřené dlaně ke zbrani.

Mrtvý byl vychrtlý běloch, věk něco přes třicet let, řídnoucí vlasy. Připomínal zlomenou větev, nohy měl pokroucené, jedno koleno u hrudníku, druhé dál od těla směrem dozadu, paže roztažené. Dva policisté, kteří stříleli, svalnatý černoch a šlachovitý hispánec, stáli stranou a mluvili s úředníkem z oddělení pro vnitřní záležitosti. D’Agosta k nim přišel, kývl na úředníka a potřásl si rukou s oběma policisty. Oba byli zpocení a nervózní.

Zastřelit někoho je nesmírně těžké, přemýšlel D’Agosta. S tím se člověk nikdy doopravdy nevyrovná.

„Poručíku,“ spustil jeden z policistů chvatně, dychtivý vysvětlit znovu celou situaci někomu dalšímu, „ten chlápek vyloupil restauraci s puškou v ruce a utíkal po ulici. Představili jsme se, ukázali jsme mu odznaky a v tu chvíli na nás začal střílet, ten prevít prostě za běhu vystřílel zásobník. Ulice byla plná civilistů a my neměli na vybranou, museli jsme ho zneškodnit. Nemohli jsme jinak, člověče, prostě nemohli –“

D’Agosta položil tomu muži ruku na rameno, přátelsky ho stiskl a podíval se na jeho jmenovku. „Ocampo, to je v pořádku. Udělali jste, co jste udělat museli. Vyšetřování to potvrdí.“

„Prostě začal střílet jako blázen –“

„Třeba byl blázen.“ D’Agosta odešel stranou s vyšetřovatelem z vnitřního. „Nějaké problémy?“

„Pochybuju, pane. Samozřejmě musí proběhnout výslech. Ale tohle je jasný případ.“ S plesknutím zavřel zápisník.

D’Agosta ztišil hlas. „Dohlédněte na to, aby s těmi chlapy promluvil psycholog. A zajistěte, aby se setkali s odborářskými právníky, než budou vypovídat.“

„Provedu.“

D’Agosta se zamyšleně zahleděl na mrtvolu. „Kolik ukradl?“

„Dvě stě dvacet, plus minus. Podělanej feťák, podívejte se, ten se ale zřídil heroinem.“

„Smutné. Víte o něm něco?“

„Warren Zabriskie, adresa Far Rockaway.“

D’Agosta zavrtěl hlavou a rozhlédl se. Jasný případ: dva policisté, oba příslušníci menšin; mrtvý pachatel běloch; spousta svědků; všechno zachytily bezpečnostní kamery. Jednoznačné. Nebudou žádné protestní pochody ani obviňování policie z brutality. Střelec dostal, co zasloužil – na tom by se měli shodnout.

D’Agosta se rozhlédl. I když bylo chladno, za páskou stál dosti početný dav z East Village: rockeři, metrosexuálové a bůhví jak ještě se jim dneska říká. Kolegové z forenzního ještě ohledávali tělo, záchranný lékařský tým čekal stranou, s majitelem vyloupené restaurace hovořili detektivové. Všichni dělali svoji práci. Situace byla pod kontrolou. Absurdní, idiotský, podělaný případ, z něhož vyplyne hromada papírování – výslechy, zprávy, analýzy, bedny důkazů, slyšení, tiskové konference. Všechno kvůli mizerným dvěma stovkám dolarů.

Přemýšlel, za jak dlouho bude moci elegantně zmizet, když vtom uslyšel výkřik a viděl rozruch na vzdáleném konci území vyznačeného páskou. Kdosi ji podlezl a vnikl na místo činu. Rozzlobeně se otočil – ale náhle stál tváří v tvář zvláštnímu agentovi A. X. L. Pendergastovi, jehož pronásledovali dva uniformovaní policisté.

„Haló, vy tam –!“ vykřikl jeden z nich a hrubě popadl Pendergasta za rameno. Agent se hbitým pohybem osvobodil, vyndal odznak a ukázal ho policistovi.

„Co to –?“ řekl policista a ucouvl. „FBI. On je z FBI.“

„Co tady dělá?“ zeptal se ho kolega.

„Pendergaste!“ vykřikl D’Agosta a hned k němu přistoupil. „Co vás sem proboha přivádí? Tohle zabití není z těch, co by vás –“

Pendergast ho umlčel dramatickým máchnutím rukou. V neonovém světle vypadal jeho bílý obličej téměř přízračně. Jako obvykle měl na sobě na míru ušitý černý oblek a podobal se bohatému majiteli pohřebního ústavu. Jenomže tentokrát vypadal jinak – úplně jinak. „Musím s vámi mluvit. Hned teď.“

„Jistě, samozřejmě. Hned jak tady skončím –“

„Chci s vámi mluvit hned, Vincente.“

D’Agosta na něj upřeně hleděl. To nebyl ten vyrovnaný, rozvážný Pendergast, kterého znal. Takhle ho ještě nikdy neviděl – byl rozzlobený, hrubý, pohyboval se zbrkle. A nejen to. Když si ho D’Agosta podrobněji prohlédl, zjistil, že oblek, za normálních okolností vždy naprosto dokonalý, má pomačkaný a neupravený.

Pendergast ho popadl za klopu. „Chci vás požádat o laskavost. Více než o laskavost. Pojďte se mnou.“

D’Agosta byl jeho prudkostí natolik překvapen, že mu nezbylo, než poslechnout. Pod upřenými pohledy svých kolegů policistů odcházel z místa činu za Pendergastem kolem davu a dále na ulici, kde stál agentův rolls s motorem spuštěným na volnoběh. Šofér Proctor seděl za volantem a tvářil se snaživě nevýrazně.

D’Agosta musel skoro běžet, aby mu stačil. „Víte, že vám pomůžu, jak jen to půjde –“

„Neříkejte nic, nemluvte, dokud mě nevyslechnete.“

„Dobře, samozřejmě,“ dodal D’Agosta chvatně.

„Nastupte.“

Pendergast se usadil dozadu, D’Agosta vedle něj. Agent otevřel panel ve dveřích a vysunul maličký bar. Vzal karafu z broušeného skla, do sklenky nalil na tři prsty brandy a jedním hltem ji z poloviny vypil. Vrátil karafu do baru a otočil se na D’Agostu, stříbřité oči mu ostře jiskřily. „Obracím se na vás s mimořádnou prosbou. Jestli to nebudete moci udělat nebo to neuděláte, pochopím to. Ale nemůžete mě zatěžovat otázkami, Vincente – nemám čas. Prostě nemám čas. Vyslechněte mě a potom mi odpovězte.“

D’Agosta přikývl.

„Potřebuji, abyste si vzal dovolenou. Nejspíš tak na rok.“

„Na rok?“

Pendergast do sebe obrátil zbytek brandy. „Možná na několik měsíců nebo týdnů. Nelze odhadnout, jak dlouho to bude trvat.“

„Co je ‚to‘?“

Agent odpověděl až po chvíli. „Nikdy jsem s vámi nemluvil o své zesnulé ženě Helen?“

„Ne.“

„Zemřela před dvanácti lety, když jsme byli na lovecké výpravě v Africe. Napadl ji lev.“¨

„Ježíši. To je mi líto.“

„Tehdy jsem opravdu věřil, že šlo o strašlivou nehodu. Dnes vím, že tomu tak nebylo.“ D’Agosta čekal. „Vím, že byla zavražděna.“

„Panebože.“

„Stopa vychladla. Potřebuji vás, Vincente. Potřebuji vaše schopnosti, znalosti ulice, pracujících vrstev, váš způsob myšlení. Potřebuji, abyste mi pomohl vypátrat člověka – nebo lidi –, kteří to udělali. Samozřejmě vám zaplatím veškeré výdaje a zařídím, aby vám byl zachován plat a zdravotní benefity.“

V autě se rozhostilo ticho. D’Agosta byl otřesený. Jak tohle ovlivní jeho kariéru, vztah s Laurou Haywardovou… jeho budoucnost? Bylo to bezohledné. Ne – víc než to. Bylo to naprosto šílené.

„Je to oficiální vyšetřování?“

„Ne. Je to práce jen pro nás dva. Vrah může být kdekoli na světě. Budeme postupovat zcela mimo rámec systému – jakéhokoli systému.“

„A když najdeme vraha, co potom?“

„Postaráme se, aby bylo spravedlnosti učiněno zadost.“

„Což znamená?“

Pendergast si prudkým gestem nalil další brandy, všechnu hned vypil a znovu na D’Agostu upřel chladné platinové oči.

„Zabijeme ho.“

7

Rolls-royce uháněl po Park Avenue, taxíky se míhaly kolem jako rozmazané žluté skvrny. D’Agosta seděl vzadu s Pendergastem, cítil se nesvůj a dělal, co mohl, aby zvědavě nezíral na agenta FBI. Tenhle Pendergast byl netrpělivý, neupravený a – což bylo nejpozoruhodnější – dával otevřeně najevo emoce.

„Kdy jste to zjistil?“ troufl se zeptat.

„Dnes odpoledne.“

„Jak jste na to přišel?“

Pendergast neodpověděl hned, díval se z okénka, když rolls prudce zabočil na 72. ulici směrem do parku. Odložil prázdnou sklenku – celou cestu ji držel bez povšimnutí v ruce – zpátky do maličkého baru. Potom se zhluboka nadechl. „Před dvanácti lety jsme s Helen byli v Zambii. Oblastní komisař nás požádal, abychom zabili lidožravého lva – s nezvykle rudou hřívou. Stejný lev před čtyřiceti lety nadělal v té oblasti spoušť.“

„Proč se obrátili na vás?“

„Držitel profesionální lovecké licence je povinen usmrtit zvířata ohrožující vesnice a tábory, pokud o to úřady požádají.“ Pendergast se stále díval z okénka. „Ten lev zabil německého turistu v jednom loveckém táboře. S Helen jsme tam přijeli, abychom ho skolili.“

Zvedl karafu s brandy, podíval se na ni a vrátil ji do držáku. Velké auto právě projíždělo Central Parkem, tenké větve stromů rámovaly výhružnou noční oblohu. „Lev zaútočil z úkrytu, napadl mě a stopaře. Když utíkal zpátky do buše, Helen na něj vystřelila a zcela zjevně minula. Šla ke stopaři…“ Hlas se mu chvěl, na chvíli přestal mluvit, aby se uklidnil. „Šla se postarat o stopaře a lev vyrazil z buše podruhé. Odtáhl ji. Tehdy jsem ji viděl naposledy. Tedy živou.“

„Panebože.“ D’Agosta se otřásl hrůzou.

„Dnes odpoledne jsem v našem starém rodinném domě náhodou prohlédl její zbraň. A zjistil jsem, že – to ráno před dvanácti lety – někdo vyměnil náboje za slepé. Ona neminula – protože nestřílela ostrými.“

„No tedy! Určitě?“

Pendergast se na něj upřeně zadíval. „Vincente, říkal bych vám tohle všechno – byl bych tady –, kdybych si nebyl naprosto jistý?“

„Omlouvám se.“

Chvíli bylo ticho.

„Vy jste na to přišel až dnes odpoledne v New Orleansu?“

Pendergast krátce přikývl. „Najal jsem si soukromý tryskáč na cestu sem.“

Rolls zabrzdil před vchodem Dakoty na 72. ulici. Pendergast vystoupil, ještě než vůz úplně zastavil. Minul strážní budku a dál pokračoval klenutým kamenným průchodem do domu, nedbal na velké dešťové kapky, které padaly na chodník. D’Agosta běžel za agentem přes široký vnitřní dvůr kolem šlechtěných rostlin a šplouchající bronzové fontány do úzké chodby v jihozápadním rohu bytového domu. Stiskl tlačítko výtahu, dveře se tiše otevřely a oni beze slov stoupali vzhůru. Po chvíli výtah zastavil v malém prostoru s jedinými dveřmi v protější stěně. Nebylo vidět žádný zavírací mechanizmus, ale když se jich Pendergast v podivném gestu dotkl konečky prstů, D’Agosta zaslechl nezaměnitelné cvaknutí zámku. Potom už stačilo, aby Pendergast do dveří strčil, a mohli vejít do matně osvětleného salonu. Tři stěny měly růžovou barvu, čtvrtou pokrýval černý mramor, po jehož celé ploše stékala tenká vrstva vody.

Pendergast pokynul k černým koženým pohovkám roztroušeným po pokoji. „Sedněte si. Hned jsem zpátky.“

Když agent FBI proklouzl dveřmi, D’Agosta usedl, poslouchal jemné zurčení vody, viděl bonsaje a cítil vůni lotosových květů. Zdi domu byly tak silné, že skoro neslyšel začínající burácení hromů venku. Salon byl vybaven tak, aby navozoval klidnou atmosféru. Ale D’Agosta měl ke klidu hodně daleko. Znovu myslel na to, jak vysvětlí tak náhlou dovolenou svému nadřízenému – a především Lauře Haywardové.

Pendergast se vrátil za deset minut, oholený a v čistém černém obleku. Na první pohled působil vyrovnaněji, víc se podobal starému Pendergastovi, a přece z něj D’Agosta vycítil silné vnitřní napětí.

„Děkuji, Vincente, že jste počkal,“ řekl a kývl hlavou. „Pokračujme.“

D’Agosta kráčel za agentem dlouhou chodbou, stejně tlumeně osvětlenou jako salon. Zvědavě se rozhlížel: knihovna; místnost, jejíž stěny od stropu k podlaze zdobily olejomalby; vinný sklep. Pendergast se zastavil u jediných zavřených dveří na chodbě a otevřel je stejně podivným pohybem prstů po dřevě. Místnost za nimi byla tak malá, že se do ní stěží vešel stůl a dvě židle. Jedné z bočních stěn vévodil velký kovový trezor podobný těm, které bývají v bankách, široký přinejmenším metr dvacet.

Pendergast pokynul D’Agostovi, aby se posadil, a zmizel do chodby. Zanedlouho se vrátil s velkou koženou taškou se dvěma přihrádkami. Postavil ji na stůl, otevřel ji a vyndal stojánek se zkumavkami a několik lahviček se skleněnými zátkami. Všechno pečlivě rozložil na leštěné dřevo. Ruka se mu zatřásla – jedinkrát – a zkumavky jemně zacinkaly. Když měl přístroje venku, obrátil se k trezoru a pětkrát nebo šestkrát otočil číselníkem. Otevřel těžké dveře a D’Agosta uvnitř spatřil kovové kontejnery s kovovou mříží na přední straně, nikoli nepodobné bezpečnostním schránkám. Pendergast jednu vyndal a položil ji na stůl. Zavřel trezor a posadil se proti D’Agostovi.

Dlouho se ani nepohnul. Burácení hromu, tlumené a vzdálené, jako by ho probralo. Z tašky vyndal bílý hedvábný kapesník a rozprostřel ho na stůl. Přisunul ocelovou schránku, zvedl víko a vyndal dva předměty: chomáč drsných rudých chlupů a zlatý prsten osazený krásným asterickým safírem. Lékařskými kleštěmi položil stranou chomáč chlupů; rukou jemně uchopil prsten v tak mimovolném gestu něhy, až D’Agostu bodlo u srdce.

„Tohle mám z Heleniny mrtvoly,“ řekl Pendergast. Nepřímé světlo zvýraznilo propadlé rysy jeho vyčerpaného obličeje. „Téměř dvanáct let jsem se na ně nepodíval. Její snubní prsten… a chomáč chlupů, který vytrhla lvovi z hřívy, když ji požíral. Svírala ho v dlani utržené levé ruky.“

D’Agosta sebou trhl. „Co hodláte dělat?“ zeptal se.

„Nechám se vést instinktem.“ Pendergast otevíral skleněné uzávěry na lahvičkách a do zkumavek sypal různé prášky. Lékařskými kleštěmi z chomáče narudlé hřívy oddělil několik praménků a po jednom je vložil do připravených zkumavek. Nakonec z tašky vyndal malou hnědou lahvičku, jejíž hrdlo bylo uzavřeno gumovým očním kapátkem. Odšrouboval je a do každé zkumavky přidal několik kapek čiré tekutiny. V prvních čtyřech nebyla k vidění žádná zřejmá reakce. Ale v páté se tekutina okamžitě zbarvila bledě zeleně – jako zelený čaj. Pendergast zkumavku chvilku upřeně sledoval. Poté pipetou vyjmul vzorek tekutiny, kterou aplikoval na malý proužek papíru.

„Hodnota pH tři celé sedm,“ řekl, když prohlédl lakmusový papírek. „Přesně takový druh slabé kyseliny, kterou je třeba uvolnit molekuly z listu heny.“

„Listu čeho?“ zeptal se D’Agosta. „Co to je?“

Pendergast se na něj podíval a hned zase věnoval pozornost papírku. „Mohl bych udělat ještě další testy, ale je tu taková drobnost. Na hřívě lva, který zabil moji manželku, jsem našel molekuly z rostliny Lawsonia inermis. Obecně je známá jako hena.“

„Hena?“ zopakoval D’Agosta. „Chcete snad říct, že hřívu někdo obarvil načerveno?“

„Přesně tak.“ Pendergast se na něj znovu podíval. „Proctor vás odveze domů. Máte tři hodiny, abyste si vyřídil, co je zapotřebí – ani minutu navíc.“

„Prosím?“

„Vincente, jedeme do Afriky.“

8

D’Agosta stál poněkud nerozhodně v předsíni hezkého bytu se dvěma ložnicemi, který sdílel s Laurou Haywardovou. Formálně byl její, ale v poslední době platili nájem společně. Trvalo celé měsíce, než na to přistoupila. Teď vroucně doufal, že tento nenadálý zvrat událostí nezničí všechno, na čem tak tvrdě pracoval, aby jejich vztah napravil.

Otevřenými dveřmi se díval do ložnice paní domu. Haywardová seděla v posteli a vypadala skvěle, přestože ji před patnácti minutami probudil z hlubokého spánku. Hodiny na prádelníku ukazovaly za deset minut šest.

Zvláštní, jaký obrovský zvrat nastal v jeho životě během pouhých devadesáti minut.

Dívala se na něj, ale z jejího výrazu nedokázal vyčíst vůbec nic. „Takže je to tak?“ řekla. „Pendergast se najednou zjeví bůhví odkud s nějakou šílenou historkou a prostě bum – necháš se od něho nenápadně unést?“

„Lauro, právě zjistil, že jeho manželka byla zavražděna. Má pocit, že já jediný mu v tom můžu pomoct.“

„Jemu? A co kdybys pomohl sám sobě? Hele, dodnes se nemůžeš vyhrabat z tý díry, do který jsi spadl kvůli případu Diogenes a kterou ti mimochodem Pendergast vykopal.“

„Je můj přítel,“ odpověděl D’Agosta. I jemu samému ta slova zněla velmi nepřesvědčivě.

„To je neuvěřitelný.“ Protřepala si dlouhé černé vlasy. „Když usnu, zavolají tě k běžnýmu zabití. Teď se vzbudím a ty se balíš na výlet – a nedokážeš mi ani říct, kdy se vrátíš?“

„Miláčku, nebude to trvat moc dlouho. Práce tady je pro mě taky důležitá.“

„A já? Co já? Práce není to jediné, co tady opouštíš.“

D’Agosta vešel do pokoje, posadil se na pelest. „Přísahal jsem, že už ti nikdy nebudu lhát. Proto ti říkám všechno. Podívej, jsi pro mě nejdůležitější člověk v životě.“ Nadechl se. „Jestli mi řekneš, abych zůstal, tak zůstanu.“

Chvíli na něj upřeně hleděla. Potom její napjatý výraz poněkud změkl a zavrtěla hlavou. „Víš dobře, že něco takového nemůžu udělat. Nemůžu se stavět mezi tebe a tenhle – tenhle úkol.“

Vzal ji za ruku. „Vrátím se, co nejdřív to půjde. A budu volat každý den.“

Odhrnula si za ucho neposlušný pramen vlasů. „Už jsi to řekl Glenovi?“

„Ne. Od Pendergasta jsem šel rovnou za tebou.“

„No, měl bys mu zavolat a sdělit mu, že si bereš dovolenou a nevíš, kdy se vrátíš. Je ti jasné, že může odmítnout – co potom?“

„Tohle prostě musím udělat.“

Haywardová odhodila pokrývku a spustila nohy z postele. Díval se na ni a najednou pocítil touhu. Jak vůbec může opustit tak krásnou ženu byť na jediný den – natož na týden, měsíc… rok?

„Pomůžu ti s balením,“ řekla.

Odkašlal si. „Lauro –“

Položila mu prst na rty. „Radši už nic neříkej.“

Přikývl.

Naklonila se k němu a zlehka ho políbila. „Jedno mi ale slib.“

„Cokoli.“

„Slib mi, že na sebe dáš pozor. Je mi skoro jedno, jestli na tomhle honu za chimérou Pendergasta zabijí. Ale jestli se něco stane tobě, budu se hodně zlobit. A ty moc dobře víš, jak dokážu být nepříjemná.“

9

Rolls, opět s Proctorem za volantem, jel po autostrádě Brooklyn-Queens na jih od Brooklynského mostu. D’Agosta sledoval pár remorkérů, které po East River posunovaly velký nákladní říční člun naložený slisovanými auty; zůstala za ním zpěněná brázda. Všechno se odehrálo tak rychle, že mu to ještě úplně nedocházelo. Jeli na letiště JFK, ale nejprve – vysvětlil Pendergast – si budou muset udělat krátkou, avšak nezbytnou zajížďku.

„Vincente,“ upozornil Pendergast, „musíme se připravit na naprostý úpadek. Sdělili mi, že prateta Cornelie je na tom poslední dobou špatně.“

D’Agosta poposedl. „Dost dobře nechápu, proč je tak důležité ji navštívit.“

„Je docela možné, že do situace dokáže vnést trochu světla. Helen byla její velká oblíbenkyně. A také s ní chci probrat několik bodů týkajících se jistého rodinného příběhu, který – jak se obávám – patrně souvisí s tou vraždou.“

D’Agosta zabručel. Pratetu Cornelii neměl příliš v oblibě – popravdě tu starou zabijáckou čarodějnici nemohl vystát – a pár návštěv v nemocnici pro duševně nemocné zločince Mount Mercy nepatřilo zrovna k příjemným zážitkům. Ale když pracoval s Pendergastem, bylo lepší nechat událostem volný průběh.

Sjeli z autostrády a pokračovali postranními ulicemi, až konečně přejeli přes úzký most na Little Governor’s Island. Silnice se vinula mokřinou a loukami, nad nimiž se mezi orobinci vznášel ranní opar.

Po obou stranách lemovalo silnici stromořadí starých dubů, které kdysi bylo součástí velkolepé příjezdové cesty do impozantního sídla. Dnes z něj zbyly jen dvě řady mrtvých pařátů vyčítavě vztyčených k nebi.

Proctor zastavil u strážní budky, z níž vyšel uniformovaný vrátný. „No ne, pan Pendergast! To bylo rychlé.“ Pokynul jim, aby projeli – bez obvyklého formálního zápisu.

„Co tím myslel?“ prohodil D’Agosta a díval se přes rameno na hlídače.

„Nemám ponětí.“

Proctor zajel na malé parkoviště. Oba vystoupili. Když prošli vstupními dveřmi, D’Agostu trochu překvapilo, že zřízenec, zjevně zmatený, odspěchal od přepážky recepce. Když pátrali po někom, s kým by si mohli promluvit, v mramorové příčné chodbě zarachotila nosítka na kolečkách, na nichž leželo tělo přikryté černou látkou; tlačili je dva statní zřízenci. D’Agosta viděl, jak do průjezdu vjíždí sanitka bez zapnuté sirény či světel, signalizujících spěch.

„Dobrý den, pane Pendergaste!“ Ve foyer se objevil doktor Ostrom, ošetřující lékař pratety Cornelie. Podával mu ruku s užaslým výrazem ve tváři. „To je… tedy, zrovna jsem vám chtěl volat. Pojďte, prosím, se mnou.“

Šli za ním chodbou, jejíž někdejší elegance poněkud ustoupila ústavní strohosti. „Mám pro vás nepříjemnou zprávu,“ řekl za chůze. „Vaše prateta před půlhodinou zemřela.“

Pendergast zůstal stát. Pomalu vydechl a ramena mu viditelně poklesla. D’Agosta se zachvěl, když pochopil, že tělo, které před okamžikem zřízenci vezli po chodbě, bylo patrně její.

„Přirozená smrt?“ zeptal se Pendergast nevýrazným hlasem.

„Více méně. Faktem zůstává, že v posledních dnech trpěla úzkostí a halucinacemi.“

Pendergast o tom chvilku uvažoval. „Nějaké konkrétní halucinace?“

„Nic, co by stálo za zmínku, obvyklá rodinná témata.“

„I tak bych o tom rád něco slyšel.“

Ostrom jako by se zdráhal pokračovat. „Věřila… věřila, že chlapík – jak se jmenuje – jo, Ambergris přijede do Mount Mercy, aby se jí pomstil za ohavnost, které se, jak sama prohlásila, před lety dopustila.“

Kráčeli po chodbě. „Rozebírala nějaké detaily o té ohavnosti?“ zeptal se Pendergast.

„Bylo to dost groteskní. Něco v tom smyslu, že nějakému dítěti, za to, že mluvilo sprostě…“ Další zaváhání. „Zkrátka mu rozřízla jazyk břitvou.“

Pendergast neurčitě kývl hlavou. D’Agostovi se při pouhém pomyšlení kroutil jazyk.

„V každém případě,“ pokračoval Ostrom, „byla agresivní – tedy agresivnější než obvykle – a museli jsme ji spoutat. A podávat jí uklidňující léky. V době, kdy se údajně mělo uskutečnit setkání s Ambergrisem, měla několik záchvatů za sebou a náhle zemřela. A, už jsme tady.“

Vešli do malé místnosti bez oken a jen s nejnutnějším starobylým nábytkem, obrazy bez rámů a různými jemnými ozdůbkami. D’Agosta si všiml, že žádný předmět v pokoji nelze použít jako zbraň, nebo jím někomu ublížit. Dokonce byly odstraněny i napínací rámy pláten, obrazy na stěnách visely na motouzech. D’Agosta se podíval na postel, stůl, hedvábné květiny v koši, podivnou skvrnu ve tvaru motýla na zdi – všechno mu připadalo bezútěšné. Najednou mu bylo té vraždící staré dámy líto.

„Vyvstává otázka, co s jejím osobním majetkem,“ pokračoval lékař. „Podle mého soudu jsou tyto obrazy dosti cenné.“

„To ano,“ souhlasil Pendergast. „Pošlete je do oddělení obrazů osmnáctého století v Christie’s na veřejnou aukci. Výtěžek bude dar pro vás za dobrou práci.“

„To je od vás velmi šlechetné, pane Pendergaste. Chtěl byste, aby byla provedena pitva? Pokud pacient zemře v chráněném oddělení, máte na to zákonné právo –“

Pendergast ho přerušil prudkým mávnutím ruky. „To nebude zapotřebí.“

„A pohřeb –?“

„Žádný pohřeb nebude. Právní zástupce rodiny, pan Ogilby, se s vámi domluví o předání tělesných pozůstatků.“

„Dobře.“

Pendergast se rozhlédl po pokoji, jako by si do paměti ukládal všechny detaily. Potom se otočil k D’Agostovi. Měl neutrální výraz, ale jeho oči vyjadřovaly zármutek, dokonce sklíčenost.

„Vincente, musíme stihnout letadlo.“

10

Zambie

Usmívající se muž s řídkými zuby nazval ten vůz na přistávací dráze z udupané hlíny land roverem. Takový popis, napadlo D’Agostu, který se držel rámu nad hlavou jako klíště, je víc než velkorysý. Ať už to bylo cokoli, jen stěží zasloužilo název automobil. Chyběla mu okna, střecha, neměl rádio ani bezpečnostní pásy. Kapota byla spletí vázacího drátu připevněná k mřížce chladiče. Na cestu pod sebou viděl obrovskými prorezlými dírami na podvozku.

Pendergast za volantem – oblečený v khaki košili a kalhotách a se safari kloboukem značky Tilley na hlavě – objel obrovský výmol na cestě, jen aby najel do menšího. D’Agosta při nárazu vyskočil několik centimetrů. Zaťal zuby a znovu se chytil střešní výztuže. Tohle je naprostá šílenost, zhodnotil v duchu. Bylo mu vedro, uši, oči, nos, vlasy a všechny skuliny na těle, o nichž doposud neměl ani zdání, měl plné prachu. Napadlo ho požádat Pendergasta, aby zpomalil, potom však změnil názor. Čím blíže byli místu, kde Helen Pendergastová zemřela, tím byl Pendergast zasmušilejší.

Trochu zpomalil, když přijížděli k vesnici – dalšímu uboze vyhlížejícímu shluku chatrčí z klacků a bláta, který opékalo polední slunce. Elektřinu tu neměli a uprostřed osamělého rozcestí stála jediná společná studna. Prasata, kuřata a děti bezcílně bloumaly.

„A to jsem si myslel, že Jižní Bronx je hrůza,“ zamumlal D’Agosta spíše pro sebe.

„Do tábora Kingazu nám zbývá šestnáct kilometrů,“ řekl Pendergast a šlápl na plyn.

Vjeli do dalšího výmolu, D’Agosta zase vyletěl do vzduchu a tvrdě dopadl na kostrč. Obě paže ho pálily po očkování a ze slunce a otřesů vozu mu třeštila hlava. Jediný bezbolestný zážitek v posledních šestatřiceti hodinách byl telefonát s Glenem Singletonem. Kapitán mu schválil dovolenou a na nic se neptal. Skoro jako by se mu ulevilo, že D’Agosta odjede.

Do tábora Kingazu to trvalo půl hodiny. Když Pendergast zastavil na provizorním parkovišti ve stínu hájku salámovníků, D’Agosta uviděl úhledný tábor jako z fotografií: dokonalé chaty z rákosu a došků, velké plátěné stany s označením JÍDELNÍ STAN a BAR, dřevěné cestičky propojující jednotlivé chaty, plátěné stany, které v sobě ukrývaly komfortní skládací křesla, na nichž podřimovala desítka obtloustlých a šťastných turistů s fotoaparáty zavěšenými na krku. Obrysy střech zvýrazňovaly šňůry drobných světélek. V buši hučelo dynamo. Všechno tam bylo vyvedené v jasných – téměř křiklavých – barvách.

„Tohle je jak z Disneyho,“ řekl D’Agosta, když vystupoval z auta.

„Za dvanáct let se to tady hodně změnilo,“ okomentoval situaci Pendergast bezvýrazným hlasem.

Chvíli tiše a bez hnutí stáli ve stínu salámovníků. D’Agosta vdechl vůni hořícího dřeva, pach suché trávy a – o trochu mírnější – závan zemitého zvířecího pižma, které nedokázal identifikovat. Bzučení hmyzu se mísilo s dalšími zvuky: hučením generátorů, vrkáním holubic a neustálým zurčením řeky Luangwy. D’Agosta se kradmo podíval na Pendergasta: agent byl shrbený, jako by nesl obrovské břímě, v očích znepokojený plamen, a když se rozhlížel, jako by celý ten obraz vnímal s podivnou směsicí touhy a hrůzy, ve tváři mu nevyzpytatelně škubal jeden sval. Určitě zaregistroval, že ho pozoruje, protože se ovládl, narovnal a upravil si safari vestu. Podivná zář však z jeho očí nezmizela.

„Pojďte za mnou,“ řekl.

Pendergast ho vedl kolem velkých stanů a jídelního stanu k menší stavbě v houštině stromů kousek od tábora u břehu Luangwy. V říčním bahně stál po kolena zabořený slon. Když se na něj D’Agosta podíval, zvíře nabralo vodu a postříkalo si záda, potom zvedlo vrásčitou hlavu a pronikavě zatroubilo, což na okamžik přehlušilo bzučení hmyzu.

Ta malá stavba očividně sloužila jako administrativní budova tábora. Byl v ní sekretariát, tou dobou prázdný, a vnitřní kancelář, kde seděl za stolem asi padesátiletý muž a pilně psal do notebooku. Byl hubený a šlachovitý, vlasy vybělené od slunce a paže hodně opálené.

Když je slyšel přicházet, vzhlédl. „Co pro vás…“ Při pohledu na Pendergasta mu slova uvízla v krku. Patrně očekával některého z hostů tábora.

„Kdo jste?“ zeptal se a vstal.

„Jmenuji se Underhill,“ odpověděl Pendergast. „A toto je můj přítel Vincent D’Agosta.“

Muž se podíval z jednoho na druhého. „Co pro vás mohu udělat?“ D’Agostovi připadalo, že ten chlapík nemívá mnoho nečekaných návštěvníků.

„Mohu se zeptat, jak se jmenujete?“ pokračoval Pendergast.

„Rathe.“

„Přibližně před dvanácti lety jsme tady s přítelem byli na safari. Náhodou nás osud zavedl znovu do Zambie – cestou do loveckého tábora Mgandi –, a tak nás napadlo se tady zastavit.“ Chladně se usmál.

Rathe vyhlédl z okna směrem k provizornímu parkovišti. „Tábor Mgandi?“

Pendergast přikývl.

Muž zamručel a natáhl ruku. „Omlouvám se. Víte, dějí se tu dost podivné věci – vpády rebelů a já nevím co ještě, člověk je z toho nesvůj.“

„To je pochopitelné.“

Rathe jim pokynul na opotřebované dřevěné židle před stolem. „Posaďte se, prosím. Mohu vám něco nabídnout?“

„Pivo by bylo prima,“ zareagoval ihned D’Agosta.

„Samozřejmě. Okamžik.“ Muž zmizel a za chvilku se vrátil se dvěma lahvemi piva mosi. D’Agosta od něj jednu přijal, tiše poděkoval a vděčně upil doušek.

„Vy jste koncesionář tábora?“ zeptal se Pendergast, když muž usedl znovu za stůl.

Rathe zavrtěl hlavou. „Jsem správce. Chlápek, kterého hledáte, se jmenuje Fortnum. Ještě je venku s dopolední skupinou.“

„Fortnum. Aha.“ Pendergast se rozhlédl po kanceláři. „Předpokládám, že od doby, kdy jsme tu byli, došlo k mnoha personálním změnám. Celý tábor vypadá docela jinak.“

Rathe se nevesele usmál. „Musíme držet krok s konkurencí. Naši klienti dnes kromě přírody chtějí mít i pohodlí.“

„Jistě. Ale stejně je to škoda, viď, Vincente. Doufali jsme, že uvidíme pár známých tváří.“

D’Agosta přikývl. Musel pětkrát polknout, než se zbavil prachu v krku.

Pendergast vypadal chvilku zamyšleně. „Co třeba Alistair Woking? Ještě je oblastním komisařem?“

Rathe zavrtěl hlavou. „Před nějakým časem zemřel. Počkejte, určitě je to už deset let.“

„Opravdu? Co se stalo?“

„Nehoda při lovu,“ odpověděl správce. „Byli na odstřelu přemnožených slonů, Woking se účastnil jako pozorovatel. Omylem ho někdo střelil do zad. Byla to hrůza.“

„To je politováníhodné,“ řekl Pendergast. „A koncesionář toho současného tábora se jmenuje Fortnum, říkáte? Když jsme tu tehdy byli, koncesi držel Wisley. Gordon Wisley.“

„Ten je naživu,“ odpověděl Rathe. „Předloni odešel do důchodu. Prý se má jako král – díky lovecké koncesi nedaleko Viktoriiných vodopádů. Chlapci mu tam dělají první poslední.“

Pendergast se obrátil na D’Agostu. „Vincente, vzpomínáš si na jméno našeho nosiče zbraní?“

D’Agosta zcela pravdivě odpověděl, že ne.

„Počkej, už vím. Wilson Nyala. Měli bychom šanci ho pozdravit, pane Rathe?“

„Wilson zemřel na jaře. Tropická horečka dengue.“ Rathe se zachmuřil. „Okamžik. Říkal jste nosič zbraní?“

„Škoda,“ Pendergast poposedl na židli. „A co náš stopař, Jason Mfuni?“

„Nikdy jsem o něm neslyšel. Na druhou stranu, v téhle práci se lidi hodně střídají. Poslyšte, proč vás ten nosič zbraní tak zajímá? My tady v Kingazu pořádáme pouze fotografické výpravy.“

„Jak jsem říkal – byla to nezapomenutelná lovecká výprava.“ Když D’Agosta z Pendergastových úst slyšel slovo „nezapomenutelný“, zamrazilo ho navzdory vedru.

Rathe neodpověděl. Stále se mračil.

„Děkujeme vám za pohostinnost.“ Pendergast vstal a D’Agosta s ním. „Wisley má loveckou koncesi nedaleko Viktoriiných vodopádů, říkáte? Má to místo nějaké jméno?“

„Ulani Stream.“ Rathe také vstal. Jako by znovu pojal podezření.

„Nevadilo by vám, kdybychom se tady trochu porozhlédli?“

„Jestli chcete,“ odpověděl Rathe. „Ale nevyrušujte hosty.“

Pendergast zůstal stát před administrativní budovou a rozhlížel se vpravo i vlevo, jako by se chtěl zorientovat. Na okamžik zaváhal a potom bez jediného slova vyrazil po hodně vyšlapané cestě ven z tábora. D’Agosta ho rychle dohnal.

Slunce nemilosrdně pálilo a bzučení hmyzu nabylo na síle. Na jedné straně cesty stál hustý shluk křoví a stromů; na druhé tekla Luangwa. D’Agosta cítil, jak se mu khaki košile, na kterou nebyl zvyklý, lepí na zpocená záda a ramena. „Kam jdeme?“ supěl.

„Do vysoké trávy. Tam, kde…“ větu nedokončil.

D’Agosta polkl. „Jasně. Veďte mě.“

Pendergast se náhle zastavil a otočil. Výraz, který D’Agosta spatřil v jeho tváři, nikdy předtím neviděl – byl v něm smutek, lítost a téměř bezmezná únava. Odkašlal si a tiše promluvil: „Je mi to moc líto, Vincente, ale tohle musím udělat sám.“

D’Agosta s úlevou vydechl. „Chápu.“

Pendergast se znovu otočil a chvilku na něj upíral bledé oči. Potom přikývl, obrátil se a sešel, toporně a odhodlaně, z cesty do buše. Téměř okamžitě zmizel ve skvrnitém stínu stromů.

11

Vypadalo to, že všichni vědí, kde je Wisleyho „hospodářství“. Leží na konci dobře udržované vyježděné cesty na mírně klesajícím kopci v lesích severozápadně od Viktoriiných vodopádů. Vlastně – když Pendergast na chvíli zastavil vetchý vůz těsně před poslední zatáčkou na cestě – D’Agostovi se zdálo, že vodopády slyší: tichý, vzdálený hukot vnímal spíš jako pocit než zvuk.

Letmo pohlédl na Pendergasta. Cesta z tábora Kingazu trvala dlouhé hodiny a za celou tu dobu agent řekl sotva pár slov. D’Agosta se chtěl zeptat, co, pokud vůbec něco – zjistil ve vysoké trávě, ale zjevně na to nebyla vhodná doba. Až bude připraven promluvit, začne sám.

Pendergast pomalu projel zatáčkou a před nimi se vynořil dům: starý, hezký, v koloniálním stylu, nabílo natřený, se čtyřmi malými silnými sloupy a krytou verandou kolem celé budovy. Pravidelné linie vyvažovaly pečlivě udržované keře: azalky, zimostrázy, bugenviley. Celý pozemek – odhadem pět nebo šest akrů – jako by vznikl vykácením okolní džungle. Smaragdově zelený trávník se stáčel k nim, tu a tam přerušovaný několika záhony růží všech představitelných odstínů. Nebýt těch téměř zářivých květin, mohlo by takhle upravené sídlo bez problémů stát v Greenwich nebo Scarsdale. D’Agosta měl dojem, že na verandě zahlédl nějaké postavy, ale z té dálky je nedokázal rozeznat.

„Zdá se, že se starý Wisley dobře zaopatřil,“ zamumlal.

Pendergast přikývl, bledýma očima sledoval dům.

„Ten chlápek Rathe se zmínil o Wisleyových chlapcích,“ pokračoval D’Agosta. „Co manželka? Myslíte, že je rozvedený?“

Pendergast se mrazivě pousmál. „Podle mého docela určitě nakonec zjistíme, že Rathe měl na mysli něco úplně jiného.“

Pomalu jel po pěšině až před dům k místu, kde mohl otočit vůz, zastavil a vypnul motor. D’Agosta se díval nahoru na verandu. V obrovském proutěném křesle tam seděl robustní, odhadem šedesátiletý muž. Nohy si opíral o dřevěnou stoličku. Měl na sobě bílý plátěný oblek, který zdůraznil jeho masitý růžový obličej. Temeno hlavy mu korunoval kruh zrzavých vlasů – jako mnišská tonzura. Z vysoké sklenice upil ledový nápoj a ztěžka ji položil na stůl vedle džbánku do poloviny naplněného tímtéž nápojem. Pohyboval se s ochablou rozvláčností pijana. Po obou stranách vedle něj stáli vyčerpaně vyhlížející Afričané středního věku ve vybledlých madráských košilích. Jeden měl přes předloktí přehozenou utěrku, druhý držel na dlouhé násadě vějíř, kterým pomalu pohupoval nad proutěným křeslem.

„To je Wisley?“ zeptal se D’Agosta.

Pendergast pomalu přikývl. „Příliš nezestárl.“

„A ti dva – jsou jeho ‚chlapci‘?“

Pendergast znovu přikývl. „Zdálo by se, že tohle místo ještě nevstoupilo do dvacátého století – natož jednadvacátého.“

A potom – pomalu, s velkou rozvahou – vystoupil z auta, otočil se čelem k domu a v celé své výšce se narovnal.

Wisley na verandě mrkl jednou, dvakrát. Podíval se z D’Agosty na Pendergasta, otevřel ústa, aby něco řekl, ale když spatřil agenta FBI, jeho výraz ztuhl. Lhostejnost nahradilo zděšení z poznání. Se zaklením se vydrápal z křesla a přitom převrhl sklenici i džbán. Popadl pušku na slony, kterou měl opřenou o dřevěné obložení verandy, otevřel sítěné dveře a odklopýtal do domu.

„Větší přiznání viny jsem neviděl,“ hlesl D’Agosta. „Opravdu ne – sakra.“

Dva sluhové vysunuli pod zábradlím verandy hlavně zbraní. Ozval se výstřel a za nimi vyletěl gejzír prachu.

Okamžitě se vrhli do úkrytu za auto. „Co se to sakra děje?“ zaklel D’Agosta a snažil se tasit glock.

„Zůstaňte při zemi.“ Pendergast vyskočil a utíkal.

„Haló!“

Další výstřel a kulka s mohutným prásk! proletěla kolem boku džípu a oblak prachu se usadil na potrhaném čalounění auta. D’Agosta se zpoza pneumatiky díval na dům, v ruce držel zbraň. Kam hergot Pendergast zmizel?

Znovu se přikrčil a škubl sebou, když uslyšel, jak se třetí kulka odrazila od ocelového rámu džípu. Kristapána, přece tady nemůže jen tak sedět jako terč na sportovní střelnici. Čekal, dokud mu nad hlavou neproletěla čtvrtá střela, potom zvedl hlavu nad nárazník, namířil na střelce, který se krčil za zábradlím. Už chtěl stisknout spoušť, když zahlédl Pendergasta vycházet z křoví pod verandou. S pozoruhodnou rychlostí přeskočil zábradlí, prudkým úderem do krku srazil afrického střelce k zemi a namířil pětačtyřicítku na druhého sluhu. Ten rychle zvedl ruce nad hlavu.

„Už můžete vyjít, Vincente,“ řekl Pendergast a zvedl zbraň, která ležela vedle sténající postavy.

Wisleyho našli ve sklepě s uloženým ovocem. Když se k němu blížili, vystřelil z pušky, ale měl špatnou mušku – buď kvůli pití, nebo strachy –, a zpětný náraz ho skolil k zemi. Než mohl znovu vypálit, Pendergast se vrhl vpřed, šlápl na pušku a dvěma pohotovými, prudkými ranami do obličeje ho zdolal. Druhou ranou Wisleymu zlomil nos, jasně červená krev vytryskla na bělostnou košili. Pendergast sáhl do náprsní kapsy a podal mu kapesník. Potom popadl Wisleyho za paži, zvedl ho a postrkoval po schodech ze sklepa do přízemí domu a dál ven ze vstupních dveří na verandu, kde ho posadil zpátky do proutěného křesla.

Dva sluhové tam ještě stáli, zcela ohromení. D’Agosta na ně mávl zbraní. „Jděte po cestě sto metrů,“ nařídil jim. „Zůstaňte stát tak, ať na vás vidíme – s rukama nad hlavou.“

Pendergast zasunul svoji pistoli Les Baer za pásek a postavil se před Wisleyho. „Děkuji vám za vřelé přijetí,“ řekl.

Wisley si tiskl kapesník k nosu. „Musel jsem si vás splést s někým jiným.“

D’Agostovi se zdálo, že má australský přízvuk.

„Právě naopak, jsem rád, že máte tak skvělou paměť. Myslím, že mi máte co říct.“

„Nemám vám co říct, kámo,“ odpověděl Wisley.

Pendergast zkřížil ruce. „Zeptám se vás jen jednou: kdo zosnoval vraždu mé manželky?“

„Nevím, o čem mluvíte,“ zazněla přidušená odpověď.

Pendergast shlížel na muže, kterému cukal ret. „Dovolte, abych vám něco vysvětlil, pane Wisleyi,“ řekl po chvíli. „Ujišťuji vás, že mi řeknete, co chci slyšet. O tom ani v nejmenším nepochybuji. Pokud mi všechno bez vytáček neřeknete, nebudu s vámi jednat v rukavičkách. Máte na výběr – buď mi všechno vyklopíte, nebo vás čeká ponížení a velké nepříjemnosti, dokud to z vás nedostanu.“

„Odprejskni.“

Pendergast pozoroval zpocenou, krvácející postavu rozvalenou v křesle.

Potom se předklonil a postavil Wisleyho na nohy. „Vincente,“ houkl přes rameno, „doprovoďte pana Wisleyho k našemu vozu.“

D’Agosta přiložil Wisleymu zbraň k zádům a dostrkal ho do džípu na sedadlo spolujezdce; potom sám vlezl dozadu a rukou smetl všelijaké smetí. Pendergast nastartoval auto a jel po cestě kolem smaragdově zelené trávy a křiklavě barevných květin, kolem dvou sluhů – stáli tam jako sochy – a dál do džungle.

„Kam mě vezete?“ zeptal se Wisley, když projeli zatáčkou a dům jim zmizel z dohledu.

„Nevím,“ odpověděl Pendergast.

„Co tím myslíte, že nevíte?“ Wisleyho hlas už zdaleka nezněl tak sebejistě.

„Chystáme se na loveckou výpravu.“

Beze spěchu jeli čtvrt hodiny. Vysoká tráva ustoupila savaně a široké, čokoládově hnědé řece, která jako by byla příliš líná, aby tekla. D’Agosta viděl, jak na břehu dovádějí dva hroši a velké hejno čápovitých ptáků s hubenýma žlutýma nohama a obrovským rozpětím křídel, které jako bílý oblak vzlétlo nad vodu. Slunce se pomalu klonilo k horizontu a úmorné polední vedro polevilo.

Pendergast sundal nohu z plynu a setrvačností nechal vůz dojet na travnatou krajnici. „Tohle místo vypadá dobře,“ konstatoval.

D’Agosta se zmateně rozhlédl. Nepřipadalo mu, že by se nějak lišilo od krajiny, kterou posledních sedm kilometrů projížděli.

Potom ztuhl. Přibližně čtyři sta metrů od vozu viděl, jak smečka lvů u řeky ohryzuje kostru. Měli pískově zbarvenou srst, takže je bylo v nízké trávě špatně vidět.

Wisley seděl prkenně na předním sedadle a upřeně zíral z okénka. Hned si lvů všiml.

„Pane Wisleyi, vystupte laskavě z auta,“ vyzval ho Pendergast přívětivě.

Wisley se ani nehnul.

D’Agosta mu přiložil zbraň na zátylek. „Dělej.“

Toporně, velmi pomalu Wisley vylezl z vozu.

D’Agosta vystoupil za ním ze zadního sedadla. Vůbec se mu nechtělo zastavovat tak blízko lví smečky, natož opustit vůz. V zoo v Bronxu měli návštěvníci možnost sledovat lvy pouze přes vysoký dvojitý plot z pevné oceli.

„Vypadá to na nějaký starší úlovek, viďte?“ prohodil Pendergast a zbraní máchl ke smečce. „Nejspíš mají hlad.“

„Lvi žerou lidi jen výjimečně,“ tvrdil Wisley s kapesníkem přiloženým k nosu. Vztek z jeho hlasu vyprchal.

„Nepotřebují vás sežrat, pane Wisleyi,“ řekl Pendergast. „To by byla takříkajíc pouhá třešnička na dortu. Pokud si budou myslet, že jdete po jejich úlovku, zaútočí. Ostatně, vy o lvech víte všechno, viďte?“

Wisley mlčel. Zíral na lvy.

Pendergast natáhl ruku a vyškubl mu kapesník. Okamžitě mu po obličeji začala téct krev. „To by mohlo vzbudit alespoň trochu zájmu.“

Wisley se na něj uštvaně podíval.

„Jděte k nim, prosím,“ vybídl ho Pendergast.

„Vy jste se zbláznil,“ odpověděl Wisley zvýšeným hlasem.

„Ne. Já mám zbraň.“ Pendergast na něj namířil. „Jděte.“

Chvíli se Wisley ani nepohnul. Potom – velmi pomalu – kladl nohu před nohu a šel ke lvům. Pendergast mu kráčel v patách, zbraň stále v pohotovosti. D’Agosta za nimi několik kroků zaostával. Přikláněl se k Wisleyho názoru – tohle bylo šílené. Smečka je soustředěně sledovala.

Po čtyřiceti metrech velmi pomalé chůze zůstal Wisley znovu stát.

„Pokračujte, pane Wisleyi,“ vyzval ho Pendergast.

„Nemůžu.“

„Když mě neposlechnete, zastřelím vás.“

Wisley zoufale hýbal ústy. „Tou zbraní stěží zastavíte jednoho lva, natož celou smečku.“

„Toho jsem si vědom.“

„Když zabijou mě, zabijou vás taky.“

„I toho jsem si vědom.“ Pendergast se otočil. „Vincente, držte se zpátky, ano?“ Zalovil v kapse, vyndal klíče od džípu a hodil je D’Agostovi. „Zůstaňte v bezpečné vzdálenosti – pro případ, že se situace zvrtne.“

„Jste potrhlej?“ vykřikl Wisley pisklavým hlasem. „Neslyšel jste mě nebo co? Vy taky zemřete!“

„Pane Wisleyi, buďte poslušný a jděte dál. Velmi nerad se opakuji.“

Wisley se ani nehnul.

„Opravdu vás nebudu prosit znovu. Za pět vteřin vám prostřelím levý loket. Pořád budete schopen chůze – a rána lvy bezpochyby naláká.“

Wisley udělal krok a znovu se zastavil. Potom další. Jeden lev – velký samec se zlatohnědou hřívou – si líně stoupl. Podíval se jejich směrem a olízl si krvavou tlamu. D’Agostovi se zvedal žaludek.

„Tak dobře!“ řekl Wisley. „Tak jo, všechno vám povím!“

„Jsem jedno ucho,“ ujistil ho Pendergast.

Wisley se celý třásl. „Pojďte zpátky do auta!“

„Já nemám žádný problém. Raději byste měl rychle spustit.“

„Byl to, byl to komplot.“

„Detaily, prosím.“

„Detaily neznám. Woking byl kontakt.“

V tu chvíli vstaly i dvě lvice.

„Prosím vás, prosím,“ žadonil Wisley zlomeným hlasem. „Proboha živýho, nemůžeme si promluvit v džípu?“

Pendergast o tom chvilku přemýšlel. Potom přikývl.

K vozu se vrátili poněkud rychlejším krokem. Nastoupili a D’Agosta podal Pendergastovi klíče. Všiml si, že lev zvolna kráčí směrem k nim. Pendergast otočil klíčem v zapalování. Chůze se změnila v lehký klus. Konečně motor naskočil; Pendergast zařadil rychlost a stočil volant ve chvíli, kdy je lev dohnal, řval a odřel bok auta. D’Agosta se ohlédl přes rameno, srdce mu tlouklo až v krku. Lev za nimi se pomalu zmenšoval, až nakonec zmizel docela.

Deset minut jeli v tichosti. Potom Pendergast znovu zastavil u krajnice, vystoupil a pokynul Wisleymu, aby ho následoval, D’Agosta se k nim přidal. Popošli kousek od auta.

Pendergast Wisleymu pokynul zbraní: „Na kolena.“

Poslechl.

Pak mu podal zkrvavený kapesník. „Tak dobře. Povězte mi ten zbytek.“

Wisley se pořád hodně třásl. „Já, já už nic moc dalšího nevím. Byli tam dva chlapi. Jeden Američan, ten druhej Evropan. Myslím, že Němec. Oni… oni opatřili toho lidožrouta. Prej cvičenýho. Měli na to dost peněz.“

„Odkud jste znal jejich národnost?“

„Slyšel jsem, jak si za jídelním stanem povídaj s Wokingem. Noc předtím, než lev zabil toho turistu.“

„Jak vypadali?“

„Byla tma. Já je neviděl.“

Pendergast chvilku mlčel. „Co přesně Woking udělal?“

„Připravil smrt toho turisty. Věděl, kde lev čeká, a toho turistu tam nasměroval. Řekl mu, že si tam může vyfotit prase bradavičnatý.“ Wisley polkl. „On… on zařídil, aby Nyala nabil pušku vaší ženy slepejma nábojema.“

„Takže Nyala byl do toho také zapletený?“

Wisley přikývl.

„A co Mfuni? Ten stopař?“

„Všichni v tom jeli.“

„Ti muži, o kterých mluvíte – říkal jste, že měli dost peněz. Jak to víte?“

„Moc dobře platili. Woking dostal padesát tisíc, aby ten plán uskutečnil. Já… já dostal dvacet tisíc, abych zajistil tábor a koukal se jinam.“

„Ten lev byl cvičený?“

„Někdo to tvrdil.“

„Jak?“

„Já nevím jak. Vím jenom, že byl cvičenej, aby zabíjel na povel – i když jestli si někdo myslí, že se dá takhle lev spolehlivě vycvičit, tak je blázen.“

„Jste si jistý, že tam byli jenom dva muži?“

„Slyšel jsem jen dva hlasy.“

Pendergastovi ztvrdl obličej. D’Agosta znovu sledoval, jak se agent FBI silou vůle ovládá. „Máte k tomu ještě něco?“

„Ne. Nic. To je všechno, přísahám. Nikdy jsme o tom už nemluvili.“

„Tak fajn.“ A potom – s náhlou, hrozivou rychlostí – popadl Wisleyho za vlasy a přiložil mu hlaveň ke spánku.

„Ne!“ vykřikl D’Agosta a položil mu ruku na paži.

Pendergast se na něj otočil a D’Agosta se pod jeho upřeným pohledem téměř skácel.

„Zabít informátory není zrovna dobrý nápad,“ řekl D’Agosta pečlivě ovládaným hlasem, aby to vyznělo pokud možno lhostejně. „Třeba ještě neřekl všechno. Možná ho za nás zabije gin s tonikem, ušetří vám starosti. A buďte bez obav, tenhle tlustej prevít nikam nepůjde.“

Pendergast zaváhal, pořád tiskl pistoli Wisleymu ke spánku. Potom pomalu povolil sevření jeho řídké zrzavé tonzury. Bývalý koncesionář se sesypal k zemi a D’Agosta si všiml – a bylo mu to odporné –, že se pomočil.

Pendergast beze slova nasedl do auta. D’Agosta vedle něj. Vrátili se na silnici a jeli do Lusaky. Ani se neohlédli.

D’Agosta promluvil až po půlhodině. „Tak. Co dál?“

„Minulost,“ odpověděl Pendergast, nespustil oči ze silnice. „Teď nás čeká minulost.“

12

Savannah, Georgia

Náměstí Whitfield poklidně podřimovalo v pohasínajícím pondělním večeru. Pouliční lampy se rozsvítily, čímž daly vyniknout trpasličím palmám a tillandsii visící na větvích sukovitých dubů. Po úmorném vedru centrální Afriky byl vlhký vzduch v Georgii pro D’Agostu úlevou.

Kráčel za Pendergastem přes koberec šlechtěného trávníku. Uprostřed náměstí viděl velkou kopuli obklopenou květinami. Pod vlnitou střechou stáli svatebčané a poslušně plnili pokyny fotografa. Jinde se lidé pomalu procházeli či seděli na černě nalakovaných lavičkách, klábosili nebo si četli. Všechno však D’Agostovi připadalo trochu tlumené a rozostřené. Zavrtěl hlavou. Po tom šíleném úprku z New Yorku do Zambie a pak do tohoto centra jižanské aristokracie cítil otupělost.

Pendergast se zastavil, ukázal přes Habersham Street na veliký dům ve viktoriánském stylu, bílý a dokonalý, velmi podobný všem okolním domům. Když k němu mířili, Pendergast ho upozornil: „Vincente, mějte na paměti, že on to ještě neví.“

„Rozumím.“

Přešli ulici a vystoupali po dřevěných schodech. Pendergast stiskl zvonek u dveří. Po několika vteřinách se nad jejich hlavami rozsvítilo světlo a dveře otevřel přibližně pětačtyřicetiletý muž. D’Agosta se na něj zvědavě podíval. Byl vysoký a nápadně hezký, s výraznými lícními kostmi, tmavýma očima a hustou hřívou hnědých vlasů. Byl opálený, stejně jako byl Pendergast bledý. V ruce držel přehnutý časopis. D’Agosta se podíval na otevřenou stránku. Ten dlouhán četl Časopis americké neurochirurgie.

Slunce klesající za domy na opačné straně náměstí se odráželo v bystrých očích toho muže, takže je špatně viděl. „Co pro vás mohu udělat?“ zeptal se.

„Judson Esterhazy,“ řekl Pendergast a podal mu ruku.

Esterhazy sebou trhl a v jeho obličeji bylo jasně čitelné příjemné překvapení. „Aloysius?“ vyhrkl. „Můj Bože! Pojď dál.“

Esterhazy je vedl halou a dál úzkou chodbou lemovanou knihami do útulné pracovny. Útulný nebylo slovo, které D’Agosta používal často, ale žádný jiný výraz, kterým by pracovnu popsal, ho nenapadl. Teplé žluté světlo propůjčovalo měkký lesk starožitnému mahagonovému nábytku: komodě, psacímu stolu se stahovací krycí lištou, vitríně se zbraněmi a ještě dalším policím s knihami. Podlahu pokrývaly pestré perské koberečky. Na jedné stěně visely dva diplomy – jeden lékařský a velký doktorát. Nábytek byl velmi pěkně polstrovaný a vypadal mimořádně pohodlně. Starožitnosti z celého světa – africká plastika, asijské nefrity – krášlily všechny vodorovné plochy. Dvě okna se záclonami skýtala výhled na náměstí. Místnost byla plná předmětů, a přece nevyvolávala dojem, že překypuje nepotřebnými věcmi – prostě pracovna vzdělaného a zcestovalého muže s vytříbeným vkusem.

Pendergast se otočil a představil D’Agostu Esterhazymu. Ten nedokázal skrýt překvapení, když se dověděl, že D’Agosta je policajt. Přesto se usmál a nadšeně mu potřásl rukou.

„To je nečekané a příjemné setkání,“ řekl. „Dáš si něco k pití? Čaj, pivo, burbon?“

„Burbon, prosím, Judsone,“ řekl Pendergast.

„Jak ho chceš?“

„Čistý.“

Esterhazy se obrátil na D’Agostu. „A vy, poručíku?“

„Pivo by bylo skvělé, díky.“

„Samozřejmě.“ Stále s úsměvem přešel Esterhazy ke dřevěné skříni s dřezem v rohu a obratně nalil burbon do sklenky. Potom s omluvou odešel do kuchyně pro pivo.

„Panebože, Aloysie,“ řekl, když se vrátil, „jak dlouho to je – devět let?“

„Deset.“

„Deset let. Od té doby, co jsme jeli na lov do Kilchurn Lodge.“

D’Agosta upil pivo, a když si ti dva povídali, rozhlédl se. Ještě před cestou mu Pendergast o Esterhazym leccos řekl: neurochirurg a vědec na poli medicíny, který od chvíle, kdy ve svém oboru dosáhl vrcholu, věnuje část svého volného času veřejně prospěšné práci v místních nemocnicích a také pracuje pro Lékaře bez hranic, charitativní spolek, který letecky vysílá lékaře do zemí třetího světa postižených katastrofami, kde pracovala i jeho sestra. Je zapálený sportovec a podle Pendergasta dokonce ještě lepší střelec, než byla jeho sestra Helen. D’Agosta si prohlížel různé lovecké trofeje na stěnách; pochopil, že Pendergast nepřeháněl. Lékař s vášní pro lov je zajímavá kombinace.

„Tak mi pověz,“ spustil Esterhazy hlubokým zvučným hlasem, „copak tě přivádí? Řešíš tu nějaký případ? Prosím, řekni mi všechny nechutné podrobnosti.“ Zasmál se.

Pendergast upil burbon. Zaváhal jen na okamžik. „Judsone, bohužel neexistuje snadný způsob, jak ti to říct. Jsem tady kvůli Helen.“

Esterhazyho přešel smích. Jeho aristokratická tvář prozrazovala zmatek. „Helen? Co je s Helen?“

Pendergast upil další, větší doušek. „Dozvěděl jsem se, že to nebyla nehoda.“

Esterhazy byl chvíli jako přimražený a zíral na Pendergasta. „Jak to myslíš?“

„Tak, že tvoje sestra byla zavražděna.“

Esterhazy vstal, v obličeji raněný výraz. Otočil se k nim zády a šel – pomalu, jako ve snu – ke knihovně u protější stěny. Vzal jeden předmět, zřejmě namátkou, otočil ho v ruce a vrátil zpátky. A potom – po dlouhé chvíli – se obrátil. Přešel ke skříni s dřezem, vzal sklenici a nervózně si nalil destilát. Potom usedl proti nim.

„Jak tě znám, Aloysie, předpokládám, že není třeba se ptát, jestli jseš si jistý,“ řekl velmi tiše.

„Ne, to není.“

Esterhazy se náhle choval úplně jinak, zbledl v obličeji, ruce střídavě zatínal a povoloval. „Co s tím budeš – budeme – dělat?“

„Já – s Vincentovou pomocí – najdu člověka nebo lidi, kteří to mají na svědomí. A učiníme spravedlnosti zadost.“

Esterhazy se podíval Pendergastovi do obličeje. „Chci u toho být. Chci být u toho, až ten, kdo zavraždil moji sestřičku, zaplatí za to, co provedl.“

Pendergast neodpověděl.

Hněv a síla emocí toho muže byly tak prudké, až D’Agostovi skoro naháněly hrůzu. Esterhazy se svezl do křesla, tmavé oči neklidné a lesklé. „Jak jsi to zjistil?“

Pendergast mu stručně nastínil průběh událostí několika posledních dnů. Přestože byl Esterhazy otřesený, pozorně poslouchal. Když Pendergast domluvil, Judson vstal a nalil si další sklenku.

„Věřil jsem…“ Pendergast na chvíli zmlkl. „Věřím, že jsem Helen znal velmi dobře. A přece – protože ji někdo musel zabít a vyvinout tak pozoruhodné úsilí a výdaje, aby její smrt vypadala jako nehoda – je jasné, že v jejím životě byla etapa, o které vůbec nic nevím. Vzhledem k tomu, že jsme spolu strávili většinu jejích posledních dvou let na zemi, jsem přesvědčen, že ať už to bylo cokoli, stalo se to ještě před naším sňatkem. Právě v tom potřebuji tvoji pomoc.“

Esterhazy si přejel dlaní vysoké čelo a přikývl.

„Máš představu, jakoukoli, kdo by mohl mít důvod ji zabít? Nepřátelé? Profesní konkurenti? Bývalí milenci?“

Esterhazy mlčel, pohyboval čelistí. „Helen byla… úžasná. Laskavá. Okouzlující. Neměla žádné nepřátele. Všichni v Massachusettském technologickém institutu ji měli moc rádi a i při psaní diplomky dbala na to, aby si nepřipisovala zásluhy druhých.“

Pendergast přikývl. „A co po studiích? Nějací rivalové z Lékařů bez hranic? Nestalo se třeba, že někoho při služebním povýšení přeskočila?“

„Organizace takhle nefungovala. Všichni pracovali společně. Žádné sólo. Velmi si ji tam cenili.“ S obtížemi polkl. „Dokonce ji měli velmi rádi.“

Pendergast se opřel v křesle. „Pár měsíců před smrtí byla na několika krátkých služebních cestách. Tvrdila, že jede na výzkum, ale nic konkrétního mi neřekla. Z dnešního pohledu mi to připadá trochu divné – Lékaři bez hranic je organizace, která se soustředí spíš na vzdělávání a ošetřování než na výzkum. Škoda že jsem na ni nenaléhal, aby mi řekla něco víc. Ty jsi lékař – nevíš, co měla za lubem?“

Esterhazy chvilku přemýšlel. Potom zavrtěl hlavou. „Je mi líto, Aloysie, neřekla mi nic. Ráda cestovala do dalekých krajů – to víš sám. A lékařský výzkum ji fascinoval. Právě tyhle dvě její lásky ji přivedly k Lékařům.“

„A co minulost vaší rodiny?“ zeptal se D’Agosta. „Nějaké rodinné konflikty, křivdy v dětství a takové věci?“

„Helen měli všichni rádi,“ odpověděl Esterhazy. „Kdysi jsem na ni trochu žárlil, protože byla tak oblíbená. V rodině nevznikaly žádné problémy, které by stály za zmínku. Naši rodiče zemřeli před více než patnácti lety. Jsem poslední Esterhazy.“ Zaváhal.

„Ano?“ Pendergast se naklonil dopředu.

„No, určitě to nic neznamená, ale dlouho předtím, než potkala tebe, měla… nešťastný milostný vztah. Se skutečným hulvátem.“

„Pokračuj.“

„Myslím, že tehdy byla v prvním ročníku na fakultě. Přivezla toho chlápka z MIT na víkend. Blonďatý, s výraznými rysy, modré oči, vysoký, atletická postava, vždycky jako by chodil jen v bílém tenisovém oblečení a klubovém svetru. Pocházel ze staré, bohaté rodiny anglosaských protestantů, vyrostl na Manhattanu, měli letní domek na Fishers Island, mluvil o tom, že bude pracovat v investičním bankovnictví – znáš tyhle typy.“

„Proč byl ten vztah nešťastný?“

„Ukázalo se, že má nějaký sexuální problém. Helen o tom moc nemluvila, snad nějaké perverzní chování nebo surovost v téhle oblasti.“

„A?“

„Opustila ho. Nějakou dobu ji obtěžoval. Telefonáty, dopisy. Podle mě to nebylo na úrovni pronásledování. Potom to nakonec opadlo.“ Mávl rukou. „Bylo to šest let předtím, než jste se seznámili, a devět let před její smrtí. Nevidím žádné souvislosti.“

„A jméno?“

Esterhazy položil ruce na čelo. „Adam… Křestní jméno Adam. Na příjmení si vůbec nevzpomínám, ani nevím, jestli jsem ho znal.“

Dlouhé ticho. „Ještě něco?“

Esterhazy zavrtěl hlavou. „Připadá mi nepochopitelné, že by někdo chtěl Helen ublížit.“

Po chvíli ticha Pendergast pokynul k zarámovanému tisku na stěně: byl to vybledlý obraz sedící sovy sněžné v noci na stromě. „To je Audubon, nemám pravdu?“

„Ano. Bohužel reprodukce.“ Esterhazy se na tisk podíval. „Zvláštní, že o tom mluvíš.“

„Proč?“

„Když jsme byli malí, měla ho Helen v ložnici. Řekla mi, že když jí je špatně, dokáže se na něj dívat celé hodiny. Audubon ji fascinoval. Ale to všechno samozřejmě víš,“ řekl rázně. „Nechal jsem si ho, protože mi ji připomíná.“

D’Agosta v agentově obličeji spatřil cosi hodně blízkého překvapení, které rychle skryl.

Pendergast promluvil až po chvíli. „Můžeš mi říct něco o Helenině životě v letech bezprostředně před naším seznámením?“

„Neustále pracovala. Měla také období, kdy se hodně zajímala o horolezectví. Strávila několik víkendů v Gunks.“

„Kde?“

„V horách Shawangunk. Tehdy žila nějakou dobu v New Yorku. Často cestovala. Zčásti samozřejmě s organizací Lékaři bez hranic – Burundi, Indie, Etiopie. Ale zčásti to bylo jen kvůli dobrodružství. Dodnes si pamatuji, jak jsem ji jednou náhodou potkal, určitě tak před patnácti šestnácti lety. Horečně se balila na cestu do Nového Madridu – ze všech míst zrovna tam.“

„Do Nového Madridu?“ zopakoval Pendergast.

„Nový Madrid v Missouri. Neřekla proč. Prý bych se smál. Svým způsobem dokázala být velmi uzavřená. Ale to určitě víš mnohem líp než já, Aloysie.“

D’Agosta se znovu kradmo podíval na Pendergasta. Takže podruhé. Nedokázal si představit nikoho uzavřenějšího, s menší ochotou podělit se o své myšlenky, než byl Pendergast.

„Moc rád bych ti pomohl víc. Pokud si vzpomenu na příjmení jejího bývalého přítele, dám ti vědět.“

Pendergast vstal. „Děkuji, Judsone. Je od tebe velmi laskavé, že jsi nás přijal. Je mi líto, že ses musel takhle dovědět pravdu. Bohužel – no, zkrátka neměl jsem čas, abych ti to mohl sdělit vlídněji.“

„Chápu.“

Lékař je vyprovodil chodbou k hlavnímu vchodu. „Počkej,“ začal a potom zaváhal. To už byly vstupní dveře zpola otevřené. Na okamžik mu spadla maska stoické zloby a D’Agosta spatřil ten hezký obličej znetvořený emocemi – jakými? Syrovým vztekem? Mukami? Sklíčeností? „Slyšel jsi, co jsem říkal. Chci – musím…“

„Judsone,“ skočil mu do řeči Pendergast a chytil ho za ruku. „Je třeba, abys tohle nechal na mně. Chápu smutek a zlost, jaké prožíváš, ale musíš to nechat na mně.“

Judson se zamračil. Krátce a rázně přikývl.

„Já tě znám,“ pokračoval Pendergast jemným, ale pevným hlasem. „Musím tě varovat – neber právo do vlastních rukou. Prosím tě o to.“

Esterhazy se zhluboka nadechl, potom znovu. Neodpověděl. Nakonec Pendergast lehce pokývl hlavou a vyšel do noci.

Esterhazy zavřel dveře a stál v potemnělé hale, ještě pět minut zhluboka dýchal. Když konečně ovládl strašlivou zlost a šok, otočil se a rychle se vracel do pracovny. Šel rovnou k vitríně se zbraněmi, odemkl ji, v rozrušení mu dvakrát upadl klíč. Přejížděl rukama po naleštěných puškách. Vybral si Holland & Holland Royal Deluxe .470 NE s puškohledem Leupold VX-III vyrobeným na zakázku. Vyndal pušku z vitríny, lehce roztřesenýma rukama ji obrátil, potom ji uložil zpátky a pečlivě vitrínu zamkl.

Pendergast si může o právním řádu říkat, co chce, faktem zůstává, že nadešel čas vzít věci do vlastních rukou. Protože Judson Esterhazy se už naučil, že pokud chce člověk něco udělat správně, musí to udělat sám.

13

New Orleans

Pendergast pomalu zajel rolls-roycem na soukromé parkoviště na Dauphine Street ostře osvětlené sodíkovými lampami. Hlídač, muž s velkýma ušima a váčky pod očima, za nimi sklopil bránu a podal Pendergastovi lístek, který agent zasunul za sluneční clonu.

„Vzadu nalevo, místo třicet devět!“ křikl hlídač se silným přízvukem od Mississippi. Vypoulenýma očima si rolls prohlédl. „Nebo raději zaparkujte na dvaatřicítce, ta je větší. A za poškození neneseme odpovědnost. Možná by pro vás bylo lepší parkovat v LaSalle na Toulouse. Mají tam kryté garáže.“

„Děkuji, tady mi to vyhovuje víc.“

„Jak chcete.“

Pendergast obratně projel velkým vozem přes úzké parkoviště a zastavil na označeném místě. Oba vystoupili. Parkoviště bylo velké, přesto působilo klaustrofobicky; ze všech čtyř stran ho obklopoval nesourodý shluk starých budov. Byla mírná zimní noc a přes značně pokročilou hodinu klopýtali mladí lidé – muži a ženy s pěnivým pivem v plastových kelímcích – po chodnících, volali na sebe, smáli se a povykovali. Tlumený hluk z ulic za domy bylo slyšet až na parkoviště. Směsice výkřiků a volání, troubících aut a dixielandu.

„Typická noc ve Francouzské čtvrti,“ řekl Pendergast a opřel se o auto. „Bourbon je za sousední ulicí – spojení veřejné ukázky morálky a hanebnosti národa.“ Vdechl noční vzduch a D’Agosta měl dojem, že v jeho bledém obličeji spatřil mírný úsměv.

D’Agosta čekal, ale Pendergast se nepohnul. „Jedeme?“ zeptal se nakonec.

„Za chvilku, Vincente.“ Pendergast zavřel oči a znovu pomalu nasál vzduch, jako by vstřebával ducha toho místa. D’Agosta čekal. Sám sobě připomínal, že Pendergastova podivná nálada se mění a zvláštní chování vyžaduje hodně velkou trpělivost. Ale cesta ze Savannah byla dlouhá a vyčerpávající – vypadalo to, že si tady někde Pendergast drží další rolls, stejný jako v New Yorku – a D’Agosta měl hlad. Navíc se už nějakou dobu těšil na pivo, a když kolem viděl spoustu hýřilů s orosenými kelímky, na náladě mu to nepřidalo.

Po minutě si D’Agosta odkašlal. Pendergast otevřel oči.

„Nepůjdeme se podívat na vaše staré sídlo?“ zeptal se D’Agosta. „Nebo aspoň na to, co z něj zbylo?“

„Určitě.“ Pendergast se otočil. „Tohle je jedna z nejstarších částí Dauphine Street. Přesně tady, v samotném srdci Francouzské čtvrti – skutečné Francouzské čtvrti.“

D’Agosta zavrčel. Na druhé straně parkoviště uviděl hlídače, který je s jistou dávkou podezření sledoval.

Pendergast ukázal rukou. „Například támhleten hezký městský dům v novořeckém stylu navrhl jeden z nejslavnějších architektů raného období výstavby New Orleansu, James Gallier senior.“

„Zdá se, že ho přestavěli na Holiday Inn,“ podotkl D’Agosta, když uviděl nápis na průčelí.

„A ten velkolepý dům támhle je Gardette-Le Prêtre House. Postavili ho pro zubního lékaře, který sem přišel z Filadelfie, když tohle bylo Španělské město. Plantážník Le Prêtre ho koupil v roce 1839 za více než dvacet tisíc dolarů – v té době to byla obrovská suma. Le Prêtreovi vlastnili dům do sedmdesátých let, ale rodina se nešťastně rozpadla… Myslím, že dnes jsou tam luxusní byty.“

„Jasně,“ řekl D’Agosta.

V té chvíli hlídač s podmračeným výrazem přecházel po parkovišti k nim.

„A přímo přes ulici,“ pokračoval Pendergast, „je starý kreolský domek, kde jistou dobu pobýval John James Audubon se svou ženou Lucy Bakewellovou. Dnes je tam zvláštní malé muzeum.“

„Promiňte,“ řekl hlídač s přivřenýma očima. „Žádné okounění tady není povoleno.“

„Omlouvám se!“ Pendergast sáhl do kapsy a vyndal padesátidolarovku. „Jak jsem mohl být tak nepozorný a zapomenout na spropitné. Oceňuji vaši ostražitost.“

Muž se zeširoka usmál. „No, já nechtěl… ale mnohokrát vám děkuji, pane.“ Uchopil bankovku. „Dejte si na čas, žádnej spěch.“ S úsměvem kývl hlavou a vracel se do své budky.

Pořád to nevypadalo, že by Pendergast spěchal. Postával s rukama sepjatýma za zády, lelkoval a rozhlížel se jako v muzeu. Jeho výraz byl podivnou směsicí nostalgie, smutku a ještě něčeho, co se dalo jen těžko pojmenovat. D’Agosta zkoušel v sobě potlačit narůstající podráždění. „Půjdeme najít váš starý dům?“ zeptal se nakonec.

Pendergast se k němu otočil a zamumlal: „Ale my už jsme ho našli, můj milý Vincente.“

„Kde?“

„Přesně tady. Tohle bylo Rochenoire.“

D’Agosta polkl a rozhlédl se s novou pozorností po asfaltovém parkovišti. Zbloudilý závan větru zvedl umaštěný odpadek a otáčel jím. Kdesi zakvílela kočka.

„Když dům shořel,“ řekl Pendergast, „podzemní krypty byly přestěhovány, suterén se zaplnil betonem a zbytek srovnal se zemí buldozer. Spoustu let zůstalo to místo opuštěné, potom jsem ho pronajal společnosti, která teď provozuje tohle parkoviště.“

„Tenhle pozemek vám stále patří?“

„Pendergastovi nemovitosti nikdy neprodávají.“

„Aha.“

Pendergast se otočil. „Rochenoire bylo postavené dost daleko od ulice, před ním se rozkládaly formální zahrady. Původně to byl klášter, velká kamenná stavba s arkýřovými okny, cimbuřím a prostorou na střeše ohraničenou zábradlím. Dům v novogotickém stylu působil v té ulici poněkud nezvykle. Můj pokoj byl v rohu v prvním patře, támhle nahoře,“ ukázal. „Odtamtud jsem přes Audubonův domek viděl na řeku. Druhé okno bylo obráceno k domu Le Prêtreových. Ach, Le Prêtreovi… pozoroval jsem je celé hodiny. Lidé chodili sem a tam v osvětlených oknech a já sledoval jejich teatrální chování.“

„Vy jste se s Helen seznámil v Audubonově muzeu na protější straně ulice?“ D’Agosta doufal, že tak hovor stočí k úkolu, který je čeká.

Pendergast přikývl. „Před pár lety jsem muzeu na výstavu půjčil náš dvojitý obří foliant a oni mě pozvali na zahájení. Vždycky se toužili zmocnit našeho rodinného výtisku, který si můj prapradědeček koupil přímo u Audubona.“ Pendergast zmlkl, jeho obličej byl v chladném světle parkoviště přízračný. „Když jsem vešel do malého muzea, hned mě na druhé straně místnosti upoutala mladá žena. Upřeně na mě hleděla.“

„Láska na první pohled?“ zeptal se D’Agosta.

Znovu to podivné pousmání. „V tu chvíli jako by svět zmizel a nikdo jiný neexistoval. V bílých šatech byla naprosto okouzlující a měla modré, téměř indigové oči a v nich fialkové tečky. Pro mě to byl naprosto mimořádný zážitek. Přišla rovnou ke mně, představila se, a ještě než jsem se stačil vzpamatovat, vzala mě za ruku…“ Zaváhal. „Helen nikdy nebyla ostýchavá; jí jediné jsem mohl bezvýhradně věřit.“

Pendergastův hlas jako by ztvrdl. Ztichl. Poté se odhodlal. „Možná kromě vás, můj milý Vincente.“

D’Agostu tak nečekaná chvála vylekala. „Děkuju.“

„Jaké nesmysly vykládám,“ řekl Pendergast věcně. „Odpovědi leží v minulosti, ale v té nesmíme ustrnout. Přesto se domnívám, že pro nás – pro nás oba – bylo důležité začít právě na tomto místě.“

„Začít,“ opakoval D’Agosta. Potom se obrátil. „Povězte, Pendergaste…“

„Ano?“

„Když mluvíte o minulosti, jedno mě udivuje. Proč si s tím ti lidé – ať byli kdokoli – dali takovou práci?“

„Moc vám nerozumím.“

„Opatřit cvičeného lva. Připravit smrt toho německého fotografa, aby Helen a vás vlákali do tábora. Uplatit všechny ty lidi. To je určitě stálo spoustu času a hodně peněz. Je to velmi spletitá intrika. Proč třeba nezinscenovat únos nebo autonehodu tady v New Orleansu? Chci říct, že by to byl mnohem jednodušší způsob, jak…“ jeho hlas se vytratil.

Pendergast neodpovídal. Po chvíli pomalu přikývl. „Zcela správně. To je velmi zvláštní úvaha. Ale nezapomínejte, že náš přítel Wisley nám řekl o tom rozhovoru spiklenců – jeden z nich byl Němec. A ten turista, kterého jako prvního zabil lev, byl také Němec. Možná ta první vražda byla víc než jen pouhé odvedení pozornosti.“

„Na to jsem zapomněl,“ přiznal D’Agosta.

„Pokud je to tak, pak všechno to snažení a výdaje jsou omluvitelné. Ale nechme tu myšlenku prozatím stranou, Vincente. Jsem přesvědčen, že se především musíme dozvědět víc – pokud to dokážeme – o Helen samotné.“

Z kapsy vyndal složený papír a podal ho D’Agostovi.

Rozložil ho. Byla na něm adresa napsaná Pendergastovým elegantním rukopisem:

Mechanic Street 214

Rockland, Maine

„Co to je?“ nechápal D’Agosta.

„Minulost, Vincente – adresa, na které vyrostla. Tohle je váš další úkol. Já mám svůj… tady.“

14

Plantáž Penumbra

„Přejete si ještě jeden šálek čaje, pane?“

„Ne, děkuji vám, Mauricei.“ Pendergast časnou večeři – zelenou kukuřici, polní hrách a šunku s omáčkou z výpečků – přijal s velkým uspokojením. Za vysokými okny jídelny se mezi jedlovci a cypřiši smrákalo a kdesi ve stínech zpíval drozd dlouhé a složité rekviem.

Pendergast si otřel koutky úst bílým plátěným ubrouskem a vstal od stolu. „Když už jsem dojedl, snad bych se mohl podívat na dopis, který mi přišel dnes odpoledne.“

„Samozřejmě, pane.“ Maurice šel z jídelny do haly a hned se vrátil s dopisem. Byl pomuchlaný a adresa několikrát přepsaná. Podle razítka k němu putoval skoro tři týdny. I kdyby nepoznal elegantní, staromódní rukopis, čínské známky by mu napověděly, kdo je odesilatel: Constance Greeneová, jeho chráněnka, která v současné době se svým novorozeným synkem pobývá v zapadlém klášteře v Tibetu. Rozřízl obálku nožem, vyndal z ní list papíru a četl.

Milý Aloysie,

nevím přesně, jaké máš potíže, ale ve snech vídám, že máš – nebo brzy budeš mít – velké trápení. Je mi to velmi líto. Jsme bohům něco jako mouchy klukům; vraždí nás pro zábavu. ( William Shakespeare: Král Lear, přeložil Milan Lukeš, Dilia 1976)

Zanedlouho se vrátím domů. Nedělej si starosti, všechno je pod kontrolou. A co není, brzy bude.

Věz, že jsi stále se mnou v mých myšlenkách. A v modlitbách – tedy byl bys, pokud bych se modlila.

Constance

Pendergast dopis přečetl znovu a zachmuřil se.

„Špatné zprávy, pane?“ zeptal se Maurice.

„Nevím jistě.“ Pendergast jako by ještě chvilku o dopise uvažoval. Potom ho položil a obrátil se ke sluhovi. „V každém případě, Mauricei, jsem doufal, že se mnou půjdete do knihovny.“

Postarší muž uklízel ze stolu a teď se zarazil. „Pane?“

„Napadlo mě, že bychom po jídle mohli zavzpomínat na staré časy nad sklenkou sherry. Mám poněkud nostalgickou náladu.“

Takové pozvání bylo nanejvýš nezvyklé a v Mauriceově obličeji to bylo znát. „Děkuji vám, pane. Jen mě to tady nechte dokončit.“

„Dobře. Půjdu do sklepa a vyberu něco zvláště dobrého, láhev pěkně pokrytou plísní.“

Volba byla víc než dobrá: Hidalgo Oloroso Viejo. Pendergast upil ze sklenky a obdivoval složitost sherry: vonělo po dřevě a ovoci, jeho chuť jako by nekonečně dlouho přetrvávala na patře. Maurice seděl na pohovce na druhé straně starého hedvábného koberce, vzpřímený a strnulý v uniformě majordoma, bylo téměř komické, jak se necítil ve své kůži.

„Chutná vám sherry?“ zeptal se Pendergast.

„Je velmi dobré, pane,“ odpověděl majordomus.

„Tak dopijte, Mauricei – pomůže vám vyhnat tu vlhkost.“

Maurice poslechl. „Mám přiložit do krbu?“

Pendergast zavrtěl hlavou a znovu se rozhlédl. „Úžasné. Když jsem tady, zaplavují mě vzpomínky.“

„To jistě, pane.“

Pendergast ukázal na velký otočný globus zasazený v dřevěném rámu. „Pamatuji si například, jak jsme se s chůvou hádali, jestli je Austrálie kontinent, nebo ne. Trvala na tom, že je to pouze ostrov.“

Maurice přikývl.

„A ty nádherné talíře kostního porcelánu Wedgwood, které bývaly na horní polici támhleté knihovny.“ Pendergast kývl hlavou. „Nebo jak jsme s bratrem dělali rekonstrukci útoku Římanů na Silvium. Obléhací stroj, který Diogenes postavil, byl až příliš výkonný. Úplně první salva zasáhla přesně tu polici.“ Pendergast zavrtěl hlavou. „Celý měsíc bez kakaa.“

„To si pamatuji velmi přesně, pane,“ řekl Maurice a dopil sklenku. Sherry mu nejspíš zachutnalo.

Pendergast oběma rychle dolil. „Ne, ne, trvám na tom,“ řekl, když se Maurice pokoušel odmítnout.

Maurice přikývl a zamumlal díky.

„Tenhle pokoj byl vždycky středobodem domu,“ pokračoval Pendergast. „Tady jsme slavili, když jsem dostal nejvyšší ocenění v Lusheru. A dědeček si tady zkoušel proslovy – pamatujete, jak jsme všichni seděli a hráli publikum, povzbuzovali jsme ho a pískali?“

„Jako by to bylo včera.“

Pendergast upil další doušek. „A tady jsme měli hostinu po svatebním obřadu ve formální zahradě.“

„Ano, pane.“ Ostří rezervovanosti poněkud otupělo a zdálo se, že Maurice sedí na pohovce velmi uvolněně.

„Helen měla tenhle pokoj také moc ráda,“ pokračoval Pendergast.

„To určitě měla.“

„Vzpomínám, jak tady často sedávala po večerech, pracovala na svém výzkumu nebo jako posedlá studovala technické časopisy.“

Přes Mauriceův obličej přelétl melancholický, přemítavý úsměv.

Pendergast zkoumal sklenku a tekutinu podzimní barvy v ní. „Dokázali jsme tu trávit hodiny bez jediného slova, stačilo nám jen být spolu.“ Po krátké odmlce se jakoby nic zeptal: „Mauricei, mluvila s vámi někdy o tom, jak žila, než mě poznala?“

Maurice dopil sklenku a taktně ji položil stranou. „Ne, moc toho nenamluvila.“

„Na co v souvislosti s ní vzpomínáte nejvíc?“

Maurice chvilku přemýšlel. „Jak jsem jí nosil spoustu konviček šípkového čaje.“

Teď se usmál Pendergast. „Ano, ten milovala nejvíc. Jako by ho nikdy neměla dost. Knihovna vždycky voněla po šípkách.“ Začichal. Teď ve vzduchu cítil jenom prach, vlhkost a sherry. „Mám obavu, že jsem odjížděl z domova mnohem víc, než bylo zdrávo. Často uvažuji o tom, čím si Helen v tomhle starém domě, kde je věčně průvan, krátila čas, když jsem byl pryč.“

„Občas odjížděla pracovně, pane. Ale spoustu času trávila tady,“ řekl Maurice. „Moc se jí po vás stýskalo.“

„Opravdu? Nedávala na sobě nic znát.“

„Když jste tady nebyl, častokrát jsem ji tady vídal,“ řekl Maurice. „Dívala se na ptáky.“

Pendergast zaváhal. „Na ptáky?“

„Ano, pane. Ty, co měl moc rád váš bratr… než přišly zlé časy. V knize těch krásných tisků ptactva támhle z té zásuvky.“ Ukázal na spodní část staré kredence z kaštanového dřeva.

Pendergast se zachmuřil. „V Audubonově dvojitém obřím foliantu?“

„Právě v něm. Když jsem jí nesl čaj, ani si mě nevšimla. Listovala v něm celé hodiny.“

Pendergast náhle položil sklenku. „Mluvila s vámi někdy o tom, proč ji Audubon zajímá? Kladla vám třeba nějaké otázky?“

„Občas, pane. Fascinovalo ji přátelství vašeho prapradědečka s Audubonem. Bylo milé, že se tak zajímala o rodinu.“

„Máte na mysli dědečka Boethia?“

„Ano.“

„Kdy to bylo, Mauricei?“ zeptal se Pendergast po chvíli.

„Krátce po vašem sňatku, pane. Chtěla vidět jeho papíry.“

Pendergast zamyšleně upil sherry. „Jaké papíry?“

„Ty, co jsou v zásuvce pod těmi tisky. Neustále pročítala staré dokumenty a deníky. A také tu knihu.“

„Řekla vám někdy, co ji k tomu vede?“

„Nejspíš se jí ty obrázky líbily. Jsou mezi nimi opravdu hezcí ptáci, pane Pendergaste.“ Maurice upil sherry. „Povězte mi, nepoznal jste ji právě v Adubonově domku na Dauphine Street?“

„Ano, na výstavě Audubonových tisků. Tehdy ale o ně neprojevovala žádný mimořádný zájem. Tvrdila, že přišla jen kvůli občerstvení, zdarma se podávalo víno a sýr.“

„Znáte ženy, pane. Mají rády svá drobná tajemství.“

„Vypadá to tak,“ odpověděl Pendergast tiše.

15

Rockland, Maine

Za normálních okolností by se hospoda U Námořníka Vincentu D’Agostovi velmi zamlouvala: slušná, skromná, dělnická a levná. Ale tohle nebyly normální okolnosti. Během čtyř dnů cestování letadlem a autem navštívil čtyři města; chyběla mu Laura Haywardová, byl unavený, k smrti unavený. Maine v únoru není zrovna půvabné. Poslední, co by chtěl právě v tu chvíli dělat, bylo dát si pár piv s bandou rybářů.

Ale už trochu propadal zoufalství. Z Rocklandu se vyklubala slepá ulička. Poté, kdy se rodina Esterhazyových před dvaceti lety odstěhovala, prošel jejich starý dům rukama mnoha majitelů. Ze všech sousedů si na Esterhazyovy vzpomínala jen jedna stará panna – a ta mu zavřela dveře před nosem. V novinách, které prošel v knihovně, nebyla o Esterhazyových jediná zmínka a ve veřejně přístupných záznamech oficiálních institucí našli jen daňová přiznání. Žádné další informace nevypátrali.

A tak se D’Agosta ocitl v hospodě U Námořníka, putyce na nábřeží, kde – jak byl informován – se potloukají nejzkušenější z nejzkušenějších námořníků. Ukázalo se, že je to omšelá budova se šindelovou střechou zastrčená mezi dvěma skladišti na konci komerčního rybářského přístaviště. Velmi rychle se blížila bouřka, moře přiválo první vločky, vítr bičoval vodu do pěny a rozhazoval odložené noviny po skalnatém pásu. Proč tady hergot vůbec jsem? lámal si hlavu. Ale důvod dobře znal – Pendergast mu to vysvětlil. Budete muset jet sám, řekl. Pro mě je to příliš osobní záležitost. Nejsem schopen udržet si potřebný odstup a objektivitu.

V baru byla tma a dusný vzduch zapáchal smaženými rybami v těstíčku a vyčpělým pivem. Když se D’Agostovy oči přizpůsobily přítmí, uviděl, že všichni – barman a čtyři stálí zákazníci ve tříčtvrtečních kabátech a nepromokavých námořnických kloboucích – přestali mluvit a zírali na něj. Bylo jasné, že tady si potrpí na pravidelné návštěvníky. Alespoň tam nebyla zima, z kamen na dřevo uprostřed místnosti sálalo teplo.

Posadil se do vzdáleného rohu baru, pokynul barmanovi a objednal si pivo. Choval se nenápadně a štamgasti po chvíli pokračovali v hovoru. Velmi rychle pochopil, že všichni čtyři jsou rybáři; že rybaření v poslední době nestojí za nic – a že vlastně nikdy za moc nestálo.

Upil pivo a prohlížel si bar. Výzdoba ho nijak nepřekvapila – tematické zaměření bylo předvídatelné: stěny krášlily žraločí čelisti, obrovská humří klepeta a fotografie rybářských člunů, ze stropu visely sítě s barevnými skleněnými kuličkami. Na všem ulpěla letitá patina kouře a špíny.

Vypil jedno pivo. Po druhém měl pocit, že právě nastal čas zahájit akci. „Mikeu,“ oslovil barmana křestním jménem, které zaslechl z hovoru, „jednu rundu pro všechny na mě. A když už budete nalévat, dejte si taky.“

Mike ho chvíli upřeně pozoroval a potom mu s chraplavým poděkováním vyhověl. Když barman roznášel pití, stálí zákazníci na výraz díků kývli hlavami a cosi zavrčeli.

D’Agosta pořádně upil ze sklenice. Dobře věděl, jak je důležité chovat se jako správný chlap – a U Námořníka to znamenalo nebýt skrblík, když jde o pití. Odkašlal si. „Rád bych věděl, chlapi,“ řekl nahlas, „jestli by mi někdo z vás mohl pomoct.“

Všichni se na něj znovu podívali, někteří zvědavě, jiní podezíravě. „A s čím?“ ozval se prošedivělý muž, kterému ostatní říkali Hector.

„Kdysi tady bydlela jedna rodina – nějací Esterhazyovi. Snažím se je vystopovat.“

„Jak se jmenujete, pane?“ zeptal se rybář Ned. Měřil tak sto padesát centimetrů, z větru a slunce mu seschl obličej a předloktí měl silná jako telegrafní sloupy.

„Martinelli.“

„Jste policajt?“ zeptal se Ned podmračeně.

D’Agosta zavrtěl hlavou. „Soukromý detektiv. Jde o dědictví.“

„Dědictví?“

„Ve hře je spousta peněz. Najali si mě správci majetku, abych z rodiny Esterhazyových sehnal někoho živého. Nemůžu je najít, takže jim ani nemůžu dát to, co zdědili.“

Bar se ponořil do ticha, pravidelní hosté potřebovali chvíli, aby takovou informaci strávili. Při zmínce o penězích se nejeden pár očí rozjasnil.

„Mikeu, nalijte další rundu.“ D’Agosta si dopřál znovu vydatný doušek zpěněného piva. „Správci majetku také vypsali menší odměnu pro ty, kteří pomohou najít kohokoli živého z rodiny.“

D’Agosta sledoval, jak se rybáři podívali na sebe a potom zpátky na něj. „Takže, může mi k tomu někdo z vás něco říct?“

„Ve městě už žádný Esterhazyovi nejsou,“ začal Ned.

„V tyhle části světa už žádný Esterhazyovi nejsou,“ přizvukoval Hector. „A ani tu už nebudou – ne po tom, co se stalo.“

„Co to bylo?“ zeptal se D’Agosta a snažil se nedávat příliš najevo zájem.

Rybáři si znovu vyměnili pohledy. „Moc toho nevím,“ řekl Hector. „Ale rozhodně z města vypadli jak cukráři.“

„Drželi bláznivou tetu zamčenou v podkroví,“ řekl třetí rybář. „Museli, když začala zabíjet a pojídat psy ve městě. Sousedi říkali, že ji v noci slyšeli křičet a mlátit do dveří, chtěla psí maso.“

„Ale no tak, Gary,“ okřikl ho barman se smíchem. „To ječela manželka. Byla fakt megera. Moc často sleduješ noční filmy v televizi.“

„Ve skutečnosti se stalo něco jinýho,“ řekl Ned. „Ta ženská se pokusila otrávit svýho muže. Nasypala mu strychnin do kaše.“

Barman zavrtěl hlavou. „Dej si ještě pivo, Nede. Já slyšel, že táta přišel o peníze na burze – proto tolik spěchali, dlužil peníze, kam se podíval.“

„Odporná záležitost,“ řekl Hector a dopil pivo. „Hodně odporná.“

„Jaká to byla rodina?“ zeptal se D’Agosta.

Jeden nebo dva rybáři se toužebně dívali na prázdné sklenice před sebou, které do sebe obrátili až hrozivě rychle.

„Mikeu, prosím vás, nalejte nám ještě,“ požádal D’Agosta barmana.

„Já slyšel,“ spustil Ned, když dostal sklenici, „že ten táta byl pěknej bastard. Prej mlátil svoji ženu elektrickou šňůrou. Proto ho otrávila.“

Řeči nabíraly spád a vyznívaly stále nepravděpodobněji; jediný fakt, který by Pendergast mohl potvrdit, byl ten, že Helenin otec byl lékař.

„Já teda tohle neslyšel,“ oponoval barman. „Bláznivá byla ta manželka. Všichni z rodiny se jí báli, ze strachu kolem ní chodili po špičkách, jen aby ji nevyvedli z míry. A její manžel byl často pryč, pořád někam jezdil. Myslím, že do Jižní Ameriky.“

„Byl někdo z rodiny zatčen? Vyšetřovala je policie?“ D’Agosta odpověď znal předem. Trestní rejstřík byl čistý jako sklo. Žádné záznamy o konfliktech se zákonem či zásahu policie při domácích problémech. „Zmínil jste se o rodině. Měli syna a dceru, že jo?“

Chvíle ticha. „Ten kluk byl trochu divnej,“ přiznal Ned.

„Nede, tenhle kluk přednášel na střední škole řeč na rozloučenou,“ upozornil ho Hector.

Řeč na rozloučenou, pomyslel si D’Agosta, alespoň tohle se dá ověřit. „A dcera? Jaká byla?“

Odpovědí mu bylo jen pokrčení ramen. Přemýšlel, jestli v té střední škole ještě lze najít záznamy. „Ví někdo z vás, kde by teď mohli být?“

Muži si vyměnili pohledy. „Já slyšel, že ten kluk je někde na jihu,“ řekl barman Mike. „Ale co je s tou holkou, nemám tušení.“

„Esterhazy přece není běžné jméno,“ nadhodil Hector. „Co třeba zkusit internet?“

D’Agosta se podíval na nic neříkající obličeje. Nenapadala ho žádná další otázka, která by nevyvolala další protichůdné drby a neužitečné rady. S hrůzou si také uvědomil, že je trochu opilý.

Vstal, přešel k baru a raději se přidržel pultu. „Kolik vám dlužím?“ zeptal se Mikea.

„Třicet dva padesát.“

D’Agosta vyndal z peněženky dvě dvacetidolarovky a položil je na barový pult. „Děkuju vám za pomoc. Přeju všem hezký večer.“

„A co bude s tou vodměnou?“ zajímalo Neda.

D’Agosta se otočil. „Správně, odměna. Dám vám svoje číslo na mobil. Když kohokoli z vás něco dalšího napadne – něco konkrétního, ne jenom drby a dohady –, zavolejte mi. Jestli to k něčemu povede, pak možná budete mít štěstí.“ Vzal ubrousek a napsal na něj svoje číslo.

Rybáři přikývli; Hector na rozloučenou zvedl ruku.

D’Agosta si oblékl kabát, vyhrnul límec a vyklopýtal do sněhové bouře.

16

New Orleans

Desmond Tipton měl tuhle denní dobu moc rád – když zavřel dveře, zajistil je závorou, hosté odešli a všechno bylo na svém místě. Poklidný čas – od pěti do osmi, než se na Francouzskou čtvrť vrhnou turisté jako Čingischánovy mongolské hordy, zaplaví bary a jazzové kluby a do bezvědomí se budou opíjet koktejly. Každý večer zvenčí slýchal jejich opilecké hlasy, výkřiky a infantilní jekot, jen částečně tlumený starými zdmi domku Audubonových.

Právě ten večer se Tipton rozhodl, že očistí voskovou figurínu Johna Jamese Audubona, postavy, kvůli níž bylo muzeum založeno. Význačný přírodovědec v životní velikosti seděl ve své pracovně u krbu, v ruce náčrtník a pero a maloval mrtvého ptáka – tangaru šarlatovou, která ležela na stole. Tipton popadl ruční vysavač a péřovou prachovku a přelezl plexisklovou zábranu. Nejprve očistil Audubonovo oblečení, malým kartáčem přejížděl sem a tam, a potom se věnoval plnovousu a vlasům figuríny; smítka z voskových částí odstraňoval péřovou prachovkou.

Zaslechl zvuk. Zarazil se a vypnul vysavač. Zvuk se opakoval: klepání na vstupní dveře.

Tipton podrážděně zapnul vysavač a pokračoval ve své práci, ale zaklepání, tentokrát neústupnější, uslyšel znovu. Takhle to bylo téměř každou noc: opilí troubové, kteří si přečetli pamětní desku vedle dveří, se z nějakého důvodu rozhodli zaklepat. Trvalo to už roky, přes den stále méně návštěvníků, v noci hlučná zábava a neustálé bušení na dveře. Jen pár měsíců po hurikánu míval trochu klidu.

Znovu neústupné ťukání, rozvážné a hlasité.

Odložil ruční vysavač, přelezl plexisklo a na křivých nohou zamířil ke dveřím. „Máme zavřeno!“ vykřikl přes dubové dveře. „Jděte pryč, jinak zavolám policii!“

„Proboha, to jste vy, pane Tiptone?“ slyšel tlumeně přes dveře.

Tipton ohromeně zvedl bílé obočí. Kdo by to mohl být? Ve dne mu návštěvníci nevěnovali žádnou pozornost a on se je snažil vytrvale přehlížet, s neústupným výrazem ve tváři seděl za stolem, ponořen do bádání.

„Kdo je?“ vykřikl Tipton, když se vzpamatoval z překvapení.

„Mohli bychom si promluvit uvnitř, pane Tiptone? Venku je docela zima.“

Tipton zaváhal, potom uvolnil západku na dveřích a uviděl štíhlého muže v tmavém obleku, bledého jako duch, jehož stříbřité oči v šeru potemnělé ulice svítily. Něco na tom muži mu bylo povědomé.

„Pan… Pendergast?“ odvážil se zeptat skoro šeptem.

„Přesně tak.“ Muž vešel, vzal Tiptona za ruku a krátce jí potřásl. Sám ji měl skoro ledovou.

Tipton jen zíral.

Pendergast ukázal na židli pro návštěvy z druhé strany stolu. „Mohu?“

Tipton přikývl a Pendergast se posadil s nohou přes nohu, což Tiptona vylekalo.

„Připadáte mi bledý a vystrašený,“ podotkl Pendergast.

„No, pane Pendergaste…“ začal Tipton, v hlavě jako by měl kolotoč myšlenek. „Já myslel, že vaše rodina odešla… neměl jsem sebemenší tušení…“ zajíkal se a nakonec zmlkl.

„Fámy o mém skonu jsou značně přehnané.“

Tipton zalovil ve vestě obnošeného vlněného trojdílného obleku, vyndal kapesník a osušil si čelo. „Velmi rád vás zase vidím, moc rád…“ Znovu zvedl kapesník.

„Tenhle pocit je oboustranný.“

„Mohu se zeptat, co vás sem přivádí?“ Snažil se vzpamatovat. Kurátorem Audubonova domku byl téměř padesát let a o rodině Pendergastových toho věděl spoustu, ale že někoho z nich znovu osobně uvidí, rozhodně nečekal. Události té strašné noci, kdy hořelo, si pamatoval, jako by to bylo včera: dav lidí, křik z vyšších poschodí, plameny šlehající k noční obloze… Cítil malinko úlevu, když přeživší členové rodiny odešli z města. Z Pendergastových měl vždycky mrazení, zvlášť z toho podivného bratra Diogena. Kolovaly zvěsti o tom, že Diogenes zemřel v Itálii. A také že Aloysius zmizel. Měl za to, že je to tak v pořádku; ta rodina jako by byla předurčena k zániku.

„Jen mě napadlo navštívit naši malou nemovitost tam přes ulici. Protože jsem byl kousek odsud, řekl jsem si, že poctím starého přítele návštěvou. Jak jde podnikání v muzeu?“

„Nemovitost? Myslíte…“

„Přesně tak. Parkoviště na místě, kde kdysi stálo Rochenoire. Nikdy jsem se ho nedokázal vzdát – z citových důvodů.“ Následoval chabý úsměv.

Tipton přikývl. „Jistě, samozřejmě. Pokud jde o muzeum, sám vidíte, pane Pendergaste, jak se okolí velmi změnilo – k horšímu. V poslední době k nám moc návštěvníků nechodí.“

„Skutečně, hodně se změnilo. Je příjemné, že Audubonovo muzeum je pořád stejné.“

„Snažíme se ho tak udržet.“

Pendergast vstal, sepjal ruce za zády. „Chápu, že máte zavřeno, ale velmi rád bych si muzeum prošel. Kvůli starým časům.“

Tipton spěšně vstal. „Samozřejmě. Omlouvám se za Audubonovo diorama, právě jsem ho čistil.“ Cítil se zahanben, když viděl, že na Audubonově klíně nechal ruční vysavač a péřovou prachovku opřenou o jeho paži. Vypadalo to, jako by nějaký vtipálek chtěl z tak významného muže udělat uklízečku.

„Vzpomínáte si,“ řekl Pendergast, „na mimořádnou výstavu před patnácti lety, na kterou jsme vám zapůjčili dvojité obří folio?“

„Samozřejmě.“

„Zahájení se neslo v povznesené atmosféře.“

„To ano.“ Tipton si velmi dobře pamatoval, jak byl tehdy napjatý a zděšený, když viděl, jak davy lidí procházejí mezi exponáty se sklenkami vína. Krásný letní večer s měsícem v úplňku kvůli vyčerpání skoro nevnímal. Byla to první a poslední mimořádná výstava, kterou uspořádal.

Pendergast se procházel místnostmi vzadu, nahlížel do skleněných vitrín na tisky, kresby a ptáky, Audubonova memorabilia, dopisy, skici a předměty z pozůstalosti. Tipton mu šel v patách.

„Věděl jste, že jsem tady poprvé potkal svou manželku? Právě na tom slavnostním zahájení?“

„Ne, pane Pendergaste, to jsem nevěděl.“ Tipton byl nesvůj. Pendergast mu připadal podivně rozrušený.

„Moje žena – Helen – se o Audubona zajímala, mám pravdu?“

„Ano, to rozhodně ano.“

„Přišla ještě někdy… potom do muzea?“

„Ano. Předtím i potom.“

„Předtím?“

Břitkost, s jakou Pendergast otázku položil, Tiptona zaskočila. „Ovšem. Občas tady pracovala na svém výzkumu.“

„Na svém výzkumu,“ zopakoval Pendergast. „A to bylo jak dlouho před naším seznámením?“

„Přinejmenším půl roku před tím zahájením. Možná dřív. Byla velmi milá. Otřáslo mnou, když jsem se dozvěděl –“

„Jistě,“ skočil mu Pendergast do řeči. Už nemluvil tak zostra, možná se ovládl. Tenhle Pendergast je divný, pomyslel si Tipton, jako ti ostatní. Podivínství bylo v New Orleansu zdánlivě v pořádku, město jím proslulo, ale tohle bylo úplně něco jiného.

„Nikdy jsem toho o Audubonovi moc nevěděl,“ pokračoval Pendergast. „A nikdy jsem ani úplně nepochopil její výzkum. Vy si toho určitě pamatujete víc.“

„Jen trochu. Zajímal ji rok 1821, kdy tady byl Audubon s Lucy.“

Pendergast se zastavil u potemnělé skleněné vitríny. „Zajímalo ji na Audubonovi něco konkrétního? Měla v úmyslu napsat článek nebo knihu?“

„To byste měl vědět spíš vy. Ale pamatuji si, že se mě několikrát ptala na Černý rám.“

„Černý rám?“

„Slavný ztracený obraz. Ten, který Audubon namaloval v sanatoriu.“

„Omlouvám se, moje znalosti o Audubonovi jsou velmi skromné. Co je to za ztracený obraz?“

„V mládí Audubon vážně onemocněl. Když se zotavoval, namaloval pozoruhodný obraz. Bylo to jeho první skutečně skvělé dílo. Podivné je, že nikdo z těch, kdo obraz viděli, nepopsal, co na něm bylo – jen že je úžasně realistický a má nezvyklý černý rám. To, co skutečně namaloval, je pro lidstvo ztraceno.“ Vzhledem k tomu, že se hovor stočil na téma Tiptonovi důvěrně známé, jeho nervozita trochu opadla.

„A Helen se o to zajímala?“

„Každý Audubonův žák se o to zajímá. To byl začátek jeho období života, které vyvrcholilo v díle Ptáci Ameriky, největší přírodovědecké práci vůbec. Černý rám byl – podle tvrzení těch, kdo jej viděli – jeho první dílo, v němž se projevil jeho génius.“

„Aha.“ Pendergast zmlkl, v obličeji zamyšlený výraz. Potom náhle vyskočil a podíval se na hodinky. „Jsem moc rád, že jsme se viděli, pane Tiptone.“ Popadl jeho ruku do své a Tiptona vyvedlo z míry, když poznal, že Pendergast má ruce ještě studenější, než když přišel, jako by byl chladnoucí mrtvola.

Tipton doprovodil Pendergasta ke dveřím. Když je agent konečně otevřel, vzmužil se a položil mu otázku. „Pane Pendergaste, nemáte náhodou ještě dvojité obří folio vaší rodiny?“

Pendergast se otočil. „Mám.“

„Ach! Mohu být tak troufalý a navrhnout vám – doufám, že mi odpustíte přímočarost –, pokud byste z jakéhokoli důvodu hledal místo, kam je uložit, kde by o ně bylo náležitě postaráno a mohla by se na ně podívat veřejnost, samozřejmě by nám bylo velikou ctí…“ Hlas plný naděje se vytratil.

„Budu to mít na paměti. Přeji vám příjemný večer, pane Tiptone.“

Tiptonovi se ulevilo, že mu jeho host podruhé nepodal ruku.

Dveře se zavřely, Tipton je zamkl, zasunul závoru a potom dlouho stál na místě a přemýšlel. Manželku sežral lev, rodiče uhořeli v domě, který podpálil rozvášněný dav… Taková divná rodina. A ani časem se z toho muže nestal normální člověk.

17

Tulaneho lékařská univerzita na Tulane Street sídlila v nevýrazném šedém mrakodrapu, který by ani v newyorské finanční čtvrti nevypadal nepatřičně. Pendergast vystoupil z výtahu ve třicátém poschodí, zamířil na katedru ženských nemocí a – po několika dotazech – se ocitl před dveřmi Miriam Kendallové.

Diskrétně zaklepal. „Dále,“ vyzval ho silný, jasný hlas.

Pendergast otevřel dveře. Malá kancelář za nimi zjevně patřila nějakému profesorovi. Dvě kovové knihovny přetékaly učebnicemi a odbornými časopisy. Na stole ležely stohy oficiálních záznamů o vyšetřeních. Za stolem seděla přibližně šedesátiletá žena. Když Pendergast vešel, vstala.

„Doktore Pendergaste,“ oslovila ho a s jistou zdrženlivostí mu potřásla napřaženou rukou.

„Říkejte mi Aloysie,“ vybídl ji. „Děkuji, že jste mě přijala.“

„Není zač. Prosím, posaďte se.“

Sama zaujala opět své místo za stolem a dívala se na něj nezaujatě – skoro vědecky. „Nezestárl jste ani o den.“

To se o Miriam Kendallové říct nedalo. Ve žlutém dopoledním světle, které pronikalo vysokými úzkými okny, vypadala mnohem starší, než když s Helen Esterhazyovou Pendergastovou sdílela kancelář. Ale chovala se úplně stejně, jaksi ji Pendergast pamatoval. Rázně, rozvážně, profesionálně.

„Vzhled může být klamný,“ odpověděl Pendergast. „V každém případě vám děkuji. Jak dlouho pracujete na Tulaneho univerzitě?“

„Devět let.“ Položila ruce na stůl, prsty sepjala do stříšky. „Musím přiznat, Aloysie, že mě překvapuje, proč jste se s dotazy neobrátil přímo na Morrise Blacklettera, Helenina šéfa.“

Přikývl. „Ve skutečnosti jsem to udělal. Je na penzi, což určitě víte. Poté, kdy pracoval pro organizaci Lékaři bez hranic, dělal konzultanta různým farmaceutickým společnostem – ale teď je na dovolené v Anglii a přijede až za několik dní.“

Kývla hlavou. „A co organizace Lékaři bez hranic?“

„Tam jsem byl dnes dopoledne. Je tam hotový blázinec, všichni se chystají do Ázerbájdžánu.“

„Ano, zemětřesení. Spousta mrtvých, chápu.“

„Nikomu tam nebylo víc než třicet – a žádný z těch, kdo si vyhradili chvilku, aby se mnou ztratili slovo, si na moji manželku vůbec nevzpomínal.“

Kendallová znovu přikývla. „Je to práce pro mladé, to byl jeden z důvodů, proč jsem odtamtud odešla, a teď vyučuji problematiku ženského zdraví.“ Na stole zazvonil telefon. Kendallová ho ignorovala. „V každém případě,“ pokračovala energicky, „jsem velmi ráda, že se s vámi mohu podělit o vzpomínky na Helen, Aloysie, přestože mi připadá podivné, proč jste za mnou po všech těch letech přišel.“

„Je to naprosto pochopitelné. Mám v úmyslu napsat vzpomínky na svoji manželku. Něco jako oslavu jejího života, i když byl krátký. Práce u Lékařů bez hranic byla jejím prvním a jediným zaměstnáním poté, kdy získala magisterský titul v oboru farmaceutické biologie.“

„Já myslela, že byla epidemioložka.“

„To byla její druhá specializace.“ Pendergast se odmlčel. „Uvědomil jsem si, jak málo jsem věděl o její práci u Lékařů – výlučně moje chyba, kterou se teď snažím napravit.“

Když to Kendallová slyšela, rysy v obličeji jí trochu změkly. „Jsem ráda, že to říkáte. Helen byla výjimečná žena.“

„Buďte tak laskavá a zkuste trochu zavzpomínat na dobu, kdy jste u té organizace pracovala. A prosím vás – bez příkras. Moje žena nebyla dokonalá – dal bych přednost holé pravdě.“

Kendallová ho minutu pozorovala. Potom oči upřela na neurčitelný bod někde za ním, jako by duchem nepřítomná nahlížela do minulosti. „Lékaře bez hranic znáte – pracovali jsme na programech hygieny, pitné vody a výživy v zemích třetího světa. Umožňovali jsme lidem zlepšit zdraví a životní podmínky. Ale když přišla nějaká katastrofa – jako to zemětřesení v Ázerbájdžánu –, zmobilizovali jsme lékařské týmy a zdravotníky a letadlem jsme je dopravili do cílových oblastí.“

„Tohle vím.“

„Helen…“ zaváhala.

„Pokračujte,“ zamumlal Pendergast.

„Helen byla od samého začátku velmi výkonná. Ale často jsem mívala pocit, že jí záleží víc na dobrodružství než na pomoci. Jako by se přihlásila v měsících, kdy přišla na řadu kancelářská práce – jen aby měla možnost nechat se dopravit do epicentra nějaké katastrofy.“

Pendergast přikývl.

„Vzpomínám si…“ zmlkla. „Nebudete si dělat poznámky?“

„Mám skvělou paměť, paní Kendallová. Pokračujte, prosím.“

„Vzpomínám si, jak naši skupinu ve Rwandě obklíčil rozvášněný dav nejméně padesáti přiopilých chlapů s mačetami v rukou. Helen najednou vyndala dvouranný derringer a všechny je odzbrojila. Vyzvala je, aby naházeli svoje zbraně na hromadu a okamžitě zmizeli. A oni ji poslechli!“ Zavrtěla hlavou. „Řekla vám o tom někdy?“

„Ne.“

„S derringerem to uměla moc dobře. Střílet se naučila v Africe, viďte?“

„Ano.“

„Vždycky mi to připadalo trochu zvláštní.“

„Co?“

„To střílení. Podivný koníček pro bioložku. Na druhou stranu je pravda, že všichni máme svůj způsob, jak uvolnit napětí. A v terénu může být stres nesnesitelný: smrt, krutost, barbarství.“ Zavrtěla hlavou při nějaké soukromé vzpomínce.

„Doufal jsem, že u Lékařů získám její osobní spis – marně.“

„Viděl jste, jak to tam vypadá, v papírování zrovna neexcelují – obzvlášť když se to týká období před více než deseti lety. Kromě toho by Helenin spis byl tenčí než většiny ostatních.“

„Proč?“

„Pracovala přece na částečný úvazek.“

„Ne… na plný?“

„No, výraz ‚částečný‘ není úplně správný. Chci tím říct, že většinou pracovala plných čtyřicet hodin – v terénu mnohem víc –, ale často mizela z kanceláře, někdy na několik dní. Napadlo mě, že má druhou práci nebo že třeba dělá na nějakém soukromém projektu, ale podle vašich slov tohle bylo její jediné zaměstnání.“ Kendallová pokrčila rameny.

„Žádné jiné neměla.“ Pendergast chvíli mlčel. „Nějaké další vzpomínky osobní povahy?“

Kendallová zaváhala. „Vždycky mě ohromovala velkou rezervovaností. Dokonce jsem ani nevěděla, že má bratra, dokud se jednou neobjevil v kanceláři. I on byl velmi hezký. Také vystudoval medicínu, pokud se nemýlím.“

Pendergast přikývl. „Judson.“

„Ano, tak se jmenoval. Nejspíš se medicína v rodině dědila.“

„To máte pravdu. Helenin otec byl lékař,“ odpověděl Pendergast.

„To mě nepřekvapuje.“

„Mluvila s vámi někdy o Audubonovi?“

„O tom malíři? Ne, nikdy. Ale je docela zvláštní, že se o něm zmiňujete.“

„Proč?“

„Protože mi to připomnělo jedinou situaci, kdy jí došla slova.“

Pendergast se lehce předklonil. „Povězte mi o tom.“

„Byli jsme na Sumatře. Tsunami tam tehdy napáchala rozsáhlé škody.“

Pendergast souhlasně přikývl. „Na tu cestu si pamatuji. Tehdy jsme byli svoji jen pár měsíců.“

„Všude panoval nepředstavitelný zmatek; všichni jsme dřeli do úmoru. Jednou v noci jsem se vrátila do stanu, kde jsem bydlela s Helen a ještě jednou pracovnicí mezinárodní pomoci. Helen byla sama, seděla na skládací židli. Dřímala – s otevřenou knihou na klíně s obrázkem ptáka. Nechtěla jsem ji budit a knížku jsem jemně zvedla. S trhnutím se probudila, vyškubla mi ji z ruky a zavřela ji. Byla hodně nervózní. Potom jako by se vzchopila, přešla to smíchem a řekla, že jsem ji vylekala.“

„Jaký pták byl v té knížce?“

„Malý, docela barevný. Měl takové neobvyklé jméno…“ Vzpomínala. „Součástí toho jména byl název státu.“

Pendergast chvíli přemýšlel. „Chřástal virginský?“

„Ne, to bych si pamatovala.“

„Pipilo kalifornský?“

„Ne. Ten pták byl zelený a žlutý.“

Dlouho bylo ticho. „Papoušek karolínský?“ zeptal se nakonec Pendergast.

„To je ono! Já věděla, že to bylo zvláštní jméno. Vzpomínám si, jak mě překvapilo, že v Americe žijí nějací papoušci. Ale místo odpovědi mávla rukou.“

„Děkuji vám, paní Kendallová.“ Pendergast ještě chvíli mlčky seděl, potom vstal a podal jí ruku. „Díky za pomoc.“

„Potěšilo by mě, kdybych od vás dostala jeden výtisk těch vzpomínek. Helen jsem měla moc ráda.“

Pendergast se nepatrně uklonil. „A také ho dostanete, hned jak vyjdou.“ Otočil se a odešel, sjel výtahem na ulici, v myšlenkách hodně, hodně daleko.

18

Pendergast popřál Mauriceovi dobrou noc a s načatou lahví Romanée-Conti 1964, kterou otevřel při večeři, kráčel do knihovny hlavní chodbou Penumbry, jíž se rozléhala ozvěna. Bouřka se z Mexického zálivu přesunula na sever a vítr sténal kolem domu, lomcoval okenicemi a cloumal holými větvemi stromů. Déšť bičoval okna a těžké, vodou nasáklé mraky překryly měsíc v úplňku.

Přistoupil k prosklené knihovně s nejcennějšími svazky: druhé vydání Shakespearova Prvního folia; dvoudílné vydání Johnsonova Slovníku z roku 1755; exemplář Les Très Riches Heures du Due de Berry, Přebohatých hodinek vévody z Berry, s původními iluminacemi bratří z Limburka. Pro čtyři díly Audubonova dvojitého obřího folia Ptáci Ameriky byla vyčleněna samostatná zásuvka úplně dole.

Navlékl si bílé bavlněné rukavice, vyndal čtyři obrovské knihy a položil jednu vedle druhé na jídelní stůl uprostřed knihovny. Všechny měly stejný rozměr devadesát krát sto dvacet centimetrů. Otočil se k prvnímu exempláři, velmi opatrně jej otevřel na list s prvním tiskem: Divoký krocan, samec. Vyobrazení bylo velmi reálné a plné života, až se zdálo, že by krocan mohl ze stránky vystoupit. Tenhle komplet, jeden z pouhých dvou set kusů, si přímo u Audubona předplatil Pendergastův předek, jehož zdobné ex libris a podpis i s věnováním krášlily předsádku. Nejcennější kniha, jaká kdy byla vydána v Novém světě. Její hodnota se blížila deseti milionům dolarů.

Pomalu otáčel stránky: kukačka dešťová, lesňáček zlatý, hýl nachový… jednu za druhou, díval se na ně dychtivým pohledem, pokračoval až k ilustraci 26: papoušek karolínský.

Sáhl do kapsy kabátu, vyndal list s poznámkami, které se připravil předem.

Papoušek, karolínský (Conuropsis carolinensis)

Jediný druh, papouška, pocházející z východních Spojených států. Prohlášen za vyhynulý druh v roce 1939.

Poslední živý exemplář zabit na Floridě v roce 1904; poslední žijící pták, „Incas“, zahynul v zoo v Cincinnati v roce 1918.

Kácení lesů, zabíjeni pro peří na dámské klobouky, hubeni farmáři, kteří je pokládali za škůdce, velké množství chováno v klecích jako domácí mazlíčci.

Hlavní důvod vyhynutí: způsob houfování. Když byli jednotliví ptáci zastřelení a dopadli na zem, místo aby hejno pokračovalo v letu, dosedlo a shromáždilo se kolem mrtvých a zraněných jedinců, jako by jim, chtělo pomoci. Výsledkem, bylo vyhlazení celého hejna.

Když Pendergast dočetl, poskládal papír a znovu ho odložil na stůl, pak si nalil sklenku burgundského. Pil, ale sotva vnímal nevšední chuť kvalitního nápoje.

Teď už věděl – a bylo to velmi pokořující –, že jeho první setkání s Helen nebylo náhodné. A přece tomu nemohl uvěřit. Určitě pro ni nebyl vztah jeho rodiny k Johnu Jamesi Audubonovi důvodem ke sňatku? Věděl, že ho milovala – a přece mu bylo stále jasnější, že jeho manželka vedla dvojí život. Hořká ironie: Helen byla jediným člověkem na světě, kterému dokázal důvěřovat, zcela se jí otevřít – a ona před ním celou dobu skrývala tajemství. Když naplnil další sklenici vínem, uvědomil si, že právě kvůli své bezmezné důvěře by ji nikdy nepodezíral, že by mohla něco skrývat. U kohokoli jiného by to předvídal.

Tohle všechno věděl. A přece to neznamenalo nic v porovnání se zbylými otázkami, které na něj takřka křičely:

Co se skrývalo za Heleninou zjevnou fascinací Audubonem – a proč před ním zájem o toho umělce tak pečlivě skrývala?

Jaká je spojitost mezi Heleniným zájmem o Audubonovy proslulé rytiny a málo známým druhem papouška, který vyhynul skoro před sto lety?

Kde bylo Audubonovo první vyzrálé dílo, záhadný Černý rám, a proč po něm Helen pátrala?

A co je nejvíc matoucí a nejdůležitější: proč Helen právě za tenhle zájem nakonec zaplatila životem? Pendergast si byl jistý jen máločím, nade vši pochybnost však byl přesvědčen o tom, že kdesi za touto clonou otázek a domněnek se skrývá nejen motiv její smrti, ale i vrazi samotní.

Odsunul sklenici, vstal z křesla a šel k telefonu na vedlejším stolku. Zvedl sluchátko, navolil číslo.

Po druhém zazvonění se ozvalo: „D’Agosta.“

„Zdravím, Vincente.“

„Pendergaste. Jak se vede?“

„Kde jste?“

„V hotelu Copley Plaza. Odpočívám. Máte představu, kolik mužů jménem Adam studovalo na Massachusettském technologickém institutu v době, kdy tam byla vaše manželka?“

„Ne.“

„Jednatřicet. Podařilo se mi vystopovat šestnáct z nich. Žádný ji ale neznal. Pět dalších je mimo území státu, dva jsou mrtví. Zbylých osm nelze dohledat. Na univerzitě jim říkají ztracení spolužáci.“

„Problém zmizelého Adama zatím odložíme.“

„Dobře. Kam pojedeme teď? Do New Orleansu? Nebo snad do New Yorku? Opravdu bych moc rád strávil alespoň chvíli s –“

„Na sever od Baton Rouge. Plantáž Oakley.“

„Kam?“

„Pojedete do plantážnického domu Oakley, kousek od St. Francisvilleu.“

Dlouhá odmlka. „A co tam budu dělat?“ zeptal se D’Agosta nakonec.

„Prohlížet párek vycpaných papoušků.“

Další, tentokrát delší odmlka. „A vy?“

„Já budu v hotelu Grand Bayou pátrat po ztraceném obraze.“

19

Bayou Goula, Louisiana

Pendergast seděl před elegantním hotelem na nádvoří lemovaném palmami, oblečený v černém, s nohou hozenou přes nohu, rukama zkříženýma, nehybný jako alabastrové sochy, které rámovaly půvabný prostor. Bouře z předchozí noci ustala a místo ní nastoupil teplý a slunečný den klamného příslibu jara. Před ním se rozprostírala široká příjezdová cesta vysypaná bílým štěrkem. Menší armáda mužů parkovala drahá auta a převážela lesklé golfové vozíky. Za příjezdovou cestou byl bazén, ve světle pozdního dopoledne oslnivě modrý, prázdný, ale obklopený lidmi, kteří se opalovali a popíjeli bloody Mary. Za bazénem bylo rozlehlé golfové hřiště, bezvadně upravená travnatá hrací pole a uhrabané bunkry, přes něž se procházeli muži v blejzrech pastelových barev a ženy v bílém golfovém oblečení. Vzadu se táhl široký hnědý pás řeky Mississippi.

Vedle sebe zaznamenal nějaký pohyb. „Pan Pendergast?“

Vzhlédl a spatřil malého, obtloustlého, přibližně šedesátiletého muže oblečeného v tmavém obleku; sako měl zapnuté a tmavě červená kravata postrádala styl. Plešaté temeno se mu ve slunci lesklo, jako by bylo pozlacené, a řídké prameny bílých vlasů měl sčesané dozadu za uši. Malé modré oči byly zasazené hluboko v růžovém obličeji, upjatá ústa stažená v profesionálním úsměvu.

Pendergast vstal. „Dobrý den.“

„Jsem Portby Chausson, generální ředitel hotelu Grand Bayou.“

Pendergast potřásl nabídnutou rukou. „Rád vás poznávám.“

„Potěšení je na mé straně.“ Chausson růžovou rukou pokynul k hotelu. „Do mé kanceláře se jde tudy.“

Vedl ho přes nádvoří do vestibulu obloženého krémově zbarveným mramorem, jímž se rozléhala ozvěna. Pendergast kráčel za generálním ředitelem kolem dobře živených podnikatelů s elegantními ženami po boku do neokázalých dveří hned za recepcí. Chausson je otevřel a odhalil tak skvostnou kancelář ve stylu francouzského baroka. Nabídl Pendergastovi křeslo před zdobeným stolem.

„Z vašeho přízvuku soudím, že nejste z téhle části země,“ poznamenal Chausson, když se usadil za stůl.

„Z New Orleansu,“ odpověděl Pendergast.

„Ach.“ Chausson si promnul ruce. „Ale mám za to, že jste náš nový host.“ Podíval se do počítače. „Jistě. Tak, pane Pendergaste, děkuji vám, že jste se rozhodl strávit dovolenou v našem hotelu. A dovolte, abych ocenil váš vytříbený vkus: Bayou Grand je nejluxusnější letovisko v celé deltě Mississippi.“

Pendergast naklonil hlavu.

„V telefonu jste naznačil, že máte zájem o naše balíčky golfu a volnočasových aktivit. Nabízíme dva balíčky: týdenní Platinový balíček a dvoutýdenní Diamantový balíček. Týdenní balíčky začínají na ceně dvanáct tisíc pět set, doporučil bych vám dvoutýdenní, protože –“

„Promiňte, pane Chaussone,“ přerušil ho přátelsky Pendergast, „když dovolíte, něco bych podotkl. Myslím, že nám oběma ušetřím drahocenný čas.“

Generální ředitel se odmlčel a s úsměvem plným očekávání Pendergasta sledoval.

„Je pravda, že jsem projevil jistý zájem o vaše golfové balíčky. Odpusťte mi, prosím, ten drobný úskok.“

Chausson vypadal zklamaně. „Úskok?“

„Přesně tak. Chtěl jsem jen upoutat vaši pozornost.“

„Nerozumím vám.“

„Nevím, jak jasněji to vyjádřit, pane Chaussone.“

„Chcete říct,“ jeho bezvýrazný obličej potemněl, „že nemáte v úmyslu v Bayou Grand setrvat?“

„Bohužel nikoli. Golf není můj oblíbený sport.“

„Vy jste mě tedy podvedl, abyste se… ke mně dostal?“

„Vypadá to, že vám začíná svítat.“

„V takovém případě, pane Pendergaste, už nemáme o čem hovořit. Přeji vám hezký den.“

Pendergast si chvíli prohlížel jeho dokonale upravené nehty. „Ve skutečnosti máme o čem hovořit.“

„Tak jste ke mně mohl přijít rovnou, bez úskoku.“

„Kdybych to udělal, s největší pravděpodobností bych se do vaší kanceláře nedostal.“

Chausson zrudl. „Tak to by stačilo. Jsem velmi zaneprázdněný. A teď mě omluvte, musím se věnovat skutečným hostům.“

Ale Pendergast nedával nijak najevo, že by ho hodlal poslechnout. Místo toho s povzdechem podobným lítosti sáhl do saka, vyndal malé kožené pouzdro, otevřel je a ukázal mu zlatý odznak.

Chausson na něj chvíli hleděl. „FBI?“

Pendergast přikývl.

„Stal se nějaký zločin?“

„Ano.“

Chaussonovi naskákaly na čele krůpěje potu. „Snad nemáte v úmyslu… v mém hotelu někoho zatknout?“

„Měl jsem na mysli něco jiného.“

Chaussonovi se zjevně velmi ulevilo. „Jedná se o nějaký trestný čin?“

„S hotelem to nemá nic společného.“

„Máte zatykač nebo předvolání?“

„Ne.“

Chausson jako by se do značné míry zklidnil. „Obávám se, pane Pendergaste, že na vaši žádost budeme moci reagovat až po konzultaci s našimi právníky. Politika společnosti. Je mi líto.“

Pendergast schoval odznak. „To je ale škoda.“

Generální ředitel nasadil samolibý výraz. „Můj asistent vás doprovodí ven z hotelu.“ Stiskl tlačítko. „Jonathane?“

„Je pravda, pane Chaussone, že budova tohoto hotelu původně patřila nějakému bavlníkovému magnátovi?“

„Ano, ano.“ Do kanceláře vešel štíhlý mladý muž. „Doprovodíte laskavě pana Pendergasta z hotelu?“

„Ano, pane,“ odpověděl mladík.

Pendergast stále seděl. „Tak mě napadá, pane Chaussone – co myslíte, že by vaši vážení hosté řekli, kdyby se dozvěděli, že tento hotel býval kdysi sanatorium?“

Chaussonův výraz obličeje se náhle změnil. „Nemám nejmenší tušení, o čem mluvíte.“

„Sanatorium pro léčbu všech ohavných, velmi nakažlivých nemocí. Cholera, tuberkulóza, malárie, žlutá zimnice –“

„Jonathane, pan Pendergast ještě zůstane. Cestou z kanceláře za sebou zavřete dveře, prosím.“

Mladý muž odešel. Chausson se obrátil na Pendergasta a poposedl k němu blíž. Jeho růžové sanice se chvěly pobouřením. „Jak se opovažujete mi vyhrožovat?“

„Vyhrožovat? To je ale ošklivé slovo. ‚Pravda vás osvobodí‘, pane Chaussone. Nabízím možnost vaše hosty díky pravdě osvobodit, ne jim vyhrožovat.“

Chausson zůstal chvíli bez hnutí. Potom – pomalu – klesl zpátky do křesla. Uplynula minuta, pak druhá. „Co chcete?“ zeptal se tiše.

„Důvodem mé návštěvy je to sanatorium. Přijel jsem, abych se podíval do starých záznamů, které tu možná zůstaly – zejména mě zajímají ty, které mi poskytnou informace o jednom konkrétním pacientovi.“

„A kdo by tím pacientem měl být?“

„John James Audubon.“

Generální ředitel svraštil čelo. A potom s neskrývanou zlostí udeřil dokonale čistou rukou do stolu. „Už zase!“

Pendergast na něj překvapeně hleděl. „Prosím?“

„Pokaždé, když už mám pocit, že na toho mizernýho chlapa všichni zapomněli, přijde někdo další. Předpokládám, že se mě taky budete ptát na ten obraz.“

Pendergast tiše seděl.

„Řeknu vám to co ostatním. John James Audubon byl pacient, který tu pobýval téměř před sto osmdesáti lety. To, ehm, zdravotní zařízení bylo zavřeno před více než stoletím. Jakékoli záznamy – a samozřejmě i ten obraz – jsou dávno pryč.“

„A to je všechno?“ zeptal se Pendergast.

Chausson přikývl. „To je všechno.“

Pendergast se zatvářil smutně. „Škoda. No, přeji vám hezký den, pane Chaussone.“ A vstal z křesla.

„Počkejte.“ Generální ředitel také vstal, náhle velmi znepokojený. „Nemáte v úmyslu říci hostům…“ Jeho hlas se vytratil.

Pendergast se zatvářil ještě lítostivěji. „Jak jsem řekl – škoda.“

Chausson zvedl ruku, naznačil mu, aby neodcházel. „Počkejte. Tak počkejte chvíli.“ Vyndal kapesník a setřel si pot z čela. „Možná tu zbylo něco z kartotéky. Pojďte se mnou.“ Zhluboka a rozechvěle se nadechl a vedl ho z kanceláře.

Pendergast kráčel za malým mužem elegantní restaurací, kolem přípravny jídel a do ohromné kuchyně. Mramor a zlato nahradily bílá dlažba a pogumované protiskluzové předložky. Na druhém konci kuchyně Chausson otevřel kovové dveře. Staré železné schodiště za nimi vedlo do studené, vlhké a chabě osvětlené sklepní chodby; stěny a strop s opadající omítkou, podlaha z cihel plná důlků.

Konečně Chausson zůstal stát před železnými dveřmi zpevněnými pásy. Když je otevřel, kov zasténal a muži vešli do tmy. Ve vlhkém vzduchu byla cítit houba a hniloba. Otočil staromódním vypínačem ve směru hodinových ručiček a osvětlil rozlehlý prázdný prostor, v němž se ozvalo cupitání a pištění prchající havěti. Na podlaze se povalovalo staré, azbestem obalené potrubí a různé harampádí s letitými usazeninami pokrytými plísní. „Tohle bývala kotelna,“ řekl, když kličkoval mezi krysím trusem a sutí.

Ve vzdáleném rohu leželo několik protržených balíků s papíry – vlhkých, hlodavci okousaných, silně zplesnivělých a věkem se rozpadajících. V jednom rohu si krysy postavily hnízdo. „To je všechno, co zbylo z písemných záznamů sanatoria.“ Do Chaussonova hlasu se znovu vplížil vítězný tón. „Říkal jsem vám, že jsou to jen útržky. Nechápu, proč to už dávno někdo nevyhodil – jenomže sem už nikdo nechodí.“

Pendergast poklekl k balíkům a velmi opatrně se jimi začal probírat, každý obrátil a prohlédl. Uběhlo deset minut, potom dvacet. Chausson se několikrát podíval na hodinky, ale Pendergast jeho podráždění naprosto ignoroval. Nakonec vstal s útlým svazkem papírů v ruce. „Mohu si je půjčit?“

„Vezměte si je. Vezměte si všechno.“

Zasunul je do obálky z manilového papíru. „Zmínil jste se o tom, že o Audubona a jistý obraz již projevilo zájem několik dalších lidí.“

Chausson přikývl.

„Byl ten obraz známý jako Černý rám?“

Chausson znovu přikývl.

„A kdo byli ti další a kdy sem přišli?“

„Ten první přišel, okamžik, asi tak před patnácti lety. Krátce poté, kdy jsem se stal generálním ředitelem. Další rok nato.“

„Takže já jsem teprve třetí, kdo se ptá,“ konstatoval Pendergast. „Z vašeho tónu jsem nabyl dojmu, že jich bylo víc. Povězte mi o tom prvním.“

Chausson znovu povzdechl. „To byl obchodník s uměním. Dost nechutný. V mém oboru se naučíte poznat člověka podle vystupování a podle toho, co říká. Tenhle muž mě skoro děsil.“ Odmlčel se. „Zajímal se o Audubonův obraz, který údajně namaloval během pobytu tady. Naznačil, že rozhodně ocení můj čas. Když jsem mu nedokázal nic říct, hodně se rozčílil.“

„Viděl ty papíry?“ zeptal se Pendergast.

„Ne. Tehdy jsem netušil, že existují.“

„Vzpomenete si na jméno?“

„Ano, Blast. Takové jméno se jen tak nezapomíná.“

„Aha. A ten druhý?“

„To byla žena. Mladá, s kaštanovými vlasy, štíhlá. Moc hezká. Byla mnohem příjemnější – a přesvědčivější. Ale stejně jsem jí nedokázal říct nic víc než Blastovi. Prolistovala si ty papíry.“

„Vzala si nějaké?“

„To bych jí nedovolil; napadlo mě, že třeba mají nějakou cenu. Ale teď se jich chci jednoduše zbavit.“

Pendergast pomalu přikývl. „Pamatujete si jméno té mladé ženy?“

„Ne. Bylo to zvláštní – vlastně mi ho neřekla. Vzpomínám si, že jsem o tom po jejím odchodu přemýšlel.“

„Mluvila se stejným akcentem jako já?“

„Ne. Měla typický yankeeský akcent. Jako Kennedyovi.“ Ředitel se otřásl.

„Aha. Díky za váš čas.“ Pendergast se k němu otočil. „Ven se dostanu sám.“

„Ale kdepak,“ vyhrkl Chausson rychle. „Doprovodím vás k vozu. Trvám na tom.“

„Nedělejte si starosti, pane Chaussone. Vašim hostům neřeknu jediné slovo.“ A – s mírnou úklonou a ještě mírnějším, poněkud smutným úsměvem – kráčel Pendergast rychle dlouhým tunelem do světa tam venku.

20

St. Francisville, Louisiana

D’Agosta předjel před velké nabílené sídlo, které se s křehkou okázalostí tyčilo nad záhony uvadlých květin a stromy s holými větvemi. Ze zimní oblohy pršelo, na asfaltu se tvořily kaluže. Chvíli seděl v pronajatém autě, v rádiu poslouchal přihlouplý text písničky „Just You and I“ a snažil se překonat rozmrzelost, že tady funguje jen jako poslíček. Co sakra ví o mrtvých ptácích?

Když písnička skončila, popadl deštník a vystoupil z auta. Vydal se po schodech plantážnického domu Oakley na verandu se zavřenými žaluziovými okny. Odložil mokrý deštník do stojanu, setřásl vodu z pršipláště, pověsil ho na věšák a vešel do domu.

„Vy jste určitě doktor D’Agosta,“ uvítala ho svižná žena, která svou vizáží připomínala ptáka. Vstala od stolu a spěchala k němu na krátkých, silných nohách, botami klapala na prkenné podlaze. „V tomto období nemíváme mnoho návštěvníků. Jmenuji se Lola Marchantová.“ Podala mu ruku.

D’Agostu překvapil její energický stisk. Napudrovaný obličej měla zvýrazněný růží, rty namalované rtěnkou. Byla to korpulentní, rázná žena, nejméně šedesátiletá.

„Že vám není hanba přivézt nám tak ošklivé počasí!“ Svou výtku doprovodila zvonivým smíchem. „I tak vždycky rádi uvítáme badatele Audubonova díla. Většinou k nám chodí turisté.“

D’Agosta šel za ní do přijímacího salonku obloženého nabílo nalakovaným dřevem a masivními trámy. Už teď litoval toho, co jí řekl do telefonu. O Audubonovi a ptácích věděl žalostně málo a bylo mu jasné, že po krátkém rozhovoru to určitě vyjde najevo. Nejlepší bude držet jazyk za zuby.

„Tak, začneme pěkně po pořádku!“ Marchantová přešla k dalšímu stolu a přisunula mu obrovskou knihu návštěv. „Podepište se, prosím, a uveďte důvod své návštěvy.“

D’Agosta napsal své jméno a údajný účel.

„Děkuji vám. A hned se do toho dáme. Co přesně byste rád viděl?“

D’Agosta si odkašlal. „Jsem ornitolog“ – zvládl to slovo dokonale – „a rád bych viděl některé Audubonovy exempláře.“

„Skvělé! Jak jistě víte, Audubon zde pobýval pouhé čtyři měsíce, byl učitelem kreslení Elizy Pirrieové, dcery manželů Pirrieových, majitelů plantáže Oakley. Po rozepři s paní Pirrieovou neočekávaně odjel zpět do New Orleansu, odvezl s sebou všechny své exempláře a kresby. Ale když toto místo před čtyřiceti lety získalo statut historické památky, dostali jsme Audubonovy kresby, dopisy a také některé exempláře vycpaných ptáků, které jsme přiřadili k těm stávajícím – a nyní máme jednu z nejlepších Audubonových sbírek v Louisianě!“

Po takovém přednesu obdařila Vincenta oslnivým úsměvem a poprsí se jí lehce zvedalo.

„Jistě,“ zamumlal D’Agosta, z hnědého saka vyndal zápisník v naději, že mu dodá na důvěryhodnosti.

„Tudy prosím, doktore D’Agosto.“

Doktore D’Agosto. Poručík měl čím dál větší obavy.

Žena klapala botami po podlaze z lakovaného borovicového dřeva až ke schodům. Vystoupali do prvního poschodí a prošli dlouhou řadou prostorných místností vybavených dobovým nábytkem. Na konci byly zamčené dveře a za nimi vedly do podkroví příkré a úzké schody. D’Agosta kráčel za Marchantovou. Podkroví bylo vzorně čisté a dobře udržované, vonělo čerstvou barvou. Staré dubové sekretáře s rýhovanými skly lemovaly tři stěny, na protějším konci byly modernější, uzavřené sekretáře. Mléčným sklem střešních oken pronikalo chladné bílé světlo.

„Z původní Audubonovy sbírky máme přibližně sto exemplářů,“ řekla, když rázně kráčela hlavní chodbou. „Bohužel, Audubon nebyl příliš dobrý preparátor. Exempláře jsme samozřejmě uvedli do žádoucího stavu. Tak prosím.“

Zastavili se před velkou šedou kovovou skříní, která vypadala skoro jako sejf. Marchantová otočila číselníkem uprostřed a pohnula rukojetí páky. Mohutné dveře se otevřely. Uvnitř byly uloženy dřevěné skříňky označené štítky v mosazných rámečcích. D’Agosta ucítil zápach naftalínových kuliček. Marchantová vytáhla jednu skříňku, v níž byly tři řady vycpaných ptáků, každý se zažloutlým štítkem na noze. Z očí se jim drala ven bílá vata.

„Ty štítky jsou Audubonovy originály,“ poznamenala. „S exponáty budu manipulovat sama – nedotýkejte se jich bez mého svolení. Takže!“ Usmála se. „Které byste chtěl vidět?“

D’Agosta nahlédl do zápisníku. Z webové stránky, na níž byla uvedena jména všech Audubonových exemplářů a místa jejich nálezu, si některá opsal. Teď je vytáhl. „Chtěl bych začít s ledňákem velkým.“

„Výborně!“ Zasunula skříňku a vyndala další. „Chcete si je prohlédnout na stole, nebo jen ve skříňce?“

„Ve skříňce to bude stačit.“ D’Agosta si nasadil lupu na oko a pečlivě si prohlížel ptáky s neustálým bručením a mumláním. Před sebou viděl střapatý exemplář, peří měl nakřivo nebo úplně chybělo a zevnitř se tlačila výplň. D’Agosta dělal, co mohl, aby vyvolal dojem, že se soustředí, občas si načmáral nečitelnou poznámku. Narovnal se. „Děkuji vám. Další na mém seznamu je čížek žlutý.“

„Hned to bude.“

Znovu předstíral, že exponát velmi pečlivě studuje, prohlížel ho lupou, dělal si poznámky, mluvil pro sebe.

„Doufám, že nacházíte vše, co hledáte,“ řekla jasným hlasem.

„Ano, díky.“ Už ho to přestávalo bavit a ze zápachu naftalínových kuliček se mu dělalo zle.

„Dál –“ předstíral, že hledá v zápisníku, „ – bych se rád podíval na papouška karolínského.“

Najednou bylo ticho. D’Agostu překvapilo, když viděl, jak Marchantová lehce zčervenala. „Bohužel, tenhle exemplář nemáme.“

Pocítil nával zlosti: tak oni tady nemají toho ptáka, kvůli kterému sem přijel! „Ale ve všech příručkách je zmínka, že tady je,“ odpověděl mnohem popuzeněji, než chtěl. „Dokonce v nich stojí, že máte dva exempláře.“

„Už je nemáme.“

„Kde jsou?“ vyhrkl s nezakrytým podrážděním v hlase.

Odpověděla až po dlouhé odmlce. „Bohužel zmizely.“

„Zmizely? Ztratily se?“

„Ne, neztratily. Někdo je ukradl. Před mnoha lety, to jsem byla ještě pouhá asistentka. Zbylo nám tady jen pár pírek.“

Najednou to D’Agostu zaujalo. Jeho policajtský radar se spustil. Hned poznal, že tohle nakonec není hon za falešnou stopou. „Proběhlo nějaké vyšetřování?“

„Ano, ale jen zběžné. Je velmi složité vyburcovat policii kvůli dvěma ukradeným vycpaným ptákům, i když patří k vymřelému druhu.“

„Máte kopii zprávy?“

„V tomto ohledu je u nás všechno v pořádku.“

„Rád bych ji viděl.“

Všiml si, že na něj zvědavě hledí. „Promiňte, doktore D’Agosto, ale proč? Ti ptáci se ztratili před více než dvanácti lety.“

D’Agosta rychle přemýšlel. Tohle vyžaduje změnit taktiku. Neváhal, vyndal z kapsy odznak a ukázal jí ho.

„Ježíši!“ Dívala se na něj s očima dokořán. „Vy jste policista. Ne ornitolog.“

Schoval odznak. „Je to tak, jsem poručík, detektiv z oddělení vražd Newyorského policejního sboru. Teď buďte tak laskavá a přineste mi ten záznam.“

Přikývla, zaváhala. „O co jde?“

D’Agosta se na ni podíval a všiml si určitého nadšení v jejích očích, jako by potlačovala vzrušení. „O vraždu, samozřejmě,“ odpověděl s úsměvem.

Znovu přikývla a vstala. Po několika minutách se vrátila s útlými manilovými deskami. D’Agosta je otevřel a našel nejpovrchnější možnou policejní zprávu, jediný ubohoučký naškrábaný odstavec, který informoval pouze o tom, že rutinní kontrola sbírky ukázala, že chybí vycpané exempláře ptáků. Žádné stopy po násilném vniknutí, nic dalšího se neztratilo, na místě nebyly zajištěny žádné stopy, žádné otisky prstů a nebylo uvedeno ani jméno podezřelého. Jedinou užitečnou informací bylo časové vymezení zločinu: k tomu muselo dojít mezi 1. zářím a 1. říjnem, protože inventarizace sbírky se provádí jednou za měsíc.

„Máte v knize návštěv jména všech badatelů, kteří se sbírkou pracovali?“

„Ano. Ale vždycky po jejich odchodu sbírku kontrolujeme, abychom měli jistotu, že nic neodnesli.“

„V takovém případě můžeme časové vymezení ještě zúžit. Přineste mi, prosím, knihu návštěv.“

„Hned to bude.“ Když scházela ze schodů, klapot jejích bot se rozléhal podkrovím.

Za pár minut se vrátila s velkým svazkem ve voskovaném plátně a s bouchnutím ho položila na stůl uprostřed místnosti. D’Agosta ji sledoval, když otáčela stránky. Konečně nalistovala kýžený měsíc. D’Agosta si prohlédl stránku. Během toho měsíce se sbírkou pracovali tři badatelé, poslední 22. září. Jméno bylo vyvedeno rozmáchlým rukopisem s kudrlinkami:

Matilda V. Jonesová

Agassiz Drive 18

Cooperstown, NY 27490

Falešné jméno i adresa, uvažoval D’Agosta. Agassiz Drive – to určitě! Navíc všechna newyorská poštovní směrovací čísla začínají jedničkou.

„Povězte mi, musí badatelé předkládat průkaz členství v nějakém sdružení, průkaz totožnosti – něco takového?“

„Ne, my jim věříme. Možná bychom neměli. Ale samozřejmě je důkladně hlídáme. Neumím si představit, jak by se někomu vůbec podařilo ukrást ptáky přímo nám před nosem!“

Já vidím milion způsobů, pomyslel si D’Agosta, ale nahlas neřekl ani slovo. Dveře podkroví se zamykaly staromódním klíčem a samotná skříň s ptáky byla hodně laciný model s hlučnými stavítky, které dokáže zdolat každý zkušený kasař. Ačkoli, uvažoval, ani to by nebylo nutné – viděl Marchantovou sundávat kroužek s klíči z hřebíku v recepci, když se chystali vyjít do podkroví. Dveře plantážnického domu nebyly zamčené, mohl jimi kdokoli projít, počkat, až kurátor odejde na toaletu, vzít klíče z hřebíku a jít rovnou k ptákům. A co hůř, Marchantová ho nechala o samotě u odemčené skříně s ptáky, když šla pro ten policejní záznam. Kdyby ti ptáci měli nějakou cenu, už by byli všichni pryč, pomyslel si žalostně.

Ukázal na to jméno. „Setkala jste se s touhle badatelkou?“

„Jak jsem říkala, tehdy jsem byla jen asistentka. Pan Hotchkiss byl kurátor. On měl dohlížet na badatele.“

„Kde je teď?“

„Před několika lety zemřel.“

D’Agosta obrátil pozornost znovu na stránku se jmény návštěvníků. Pokud Matilda V. Jonesová skutečně byla zlodějka – a tím si byl téměř jistý –, pak nebyla příliš rafinovaná. Uvedla sice falešné jméno, ale rukopis v knize návštěv falšovaný nebyl. Podle jeho odhadu došlo ke krádeži 23. září nebo kolem tohoto data, den poté, co jí ukázali, kde přesně jsou ptáci uloženi, protože předstírala, že je badatelka. Pravděpodobně se ubytovala v místním hostinci, aby si to zjednodušila. To by mohla potvrdit kontrola knihy hostů.

„Kde se obvykle ubytují ornitologové, když k vám přijedou bádat?“

„Doporučujeme Houma House v St. Francisville. To je jediné slušné místo.“

D’Agosta přikývl.

„Takže?“ řekla Marchantová. „Máte nějaké stopy?“

„Můžete mi tuhle stránku okopírovat?“

„Jistěže.“ Vzala objemný svazek a znovu nechala D’Agostu o samotě. Jakmile odešla, otevřel mobilní telefon a navolil číslo.

„Pendergast,“ ozvalo se.

„Zdravím, tady Vinnie. Jenom v rychlosti: slyšel jste někdy jméno Matilda V. Jonesová?“

Dlouho bylo ticho a potom slyšel Pendergastův hlas ledový jako závan arktického vzduchu. „Kde jste na to jméno narazil, Vincente?“

„Teď by bylo složité to vysvětlovat. Vy ho znáte?“

„Ano. Tak se jmenovala kočka mé manželky. Ruská modrá.“

D’Agostou to hluboce otřáslo. „Vaše manželka měla… rozmáchlý rukopis s kudrlinkami?“

„Ano. Mohl byste mi říct, o co jde?“

„O dva Audubonovy vycpané papoušky karolínské uložené v Oakley; kromě několika pírek po nich nezbylo nic. A víte, co se stalo? Ukradla je vaše manželka.“

Po chvíli se dočkal ještě ledovější odpovědi: „Aha.“

D’Agosta slyšel klapání na schodech do podkroví. „Musím končit.“ Zavřel telefon ve chvíli, kdy Marchantová vcházela s fotokopií.

„Tak co, poručíku?“ položila papíry na stůl. „Vyřešíte pro nás ten zločin?“ Věnovala mu svěží úsměv. D’Agosta poznal, že využila příležitosti a poopravila si make-up. Tohle je pro ni určitě mnohem napínavější, napadlo ho, než epizody nekonečného seriálu To je vražda, napsala.

Uložil papíry do kufříku, vstal a chystal se k odchodu. „Ne, obávám se, že stopa je chladná. Až moc chladná. V každém případě vám děkuji za pomoc.“

21

Plantáž Penumbra

„Jste si tím jistý, Vincente? Naprosto jistý?“

D’Agosta přikývl. „Byl jsem v místním hotelu Houma House. Poté, co zkoumala ptáky v Oakley, pod jménem své kočky tam vaše manželka strávila noc. Tentokrát použila své pravé jméno: patrně vyžadovali průkaz totožnosti, zvlášť pokud platila v hotovosti. Nebyl důvod, aby tam přespala, pokud neměla v úmyslu vrátit se do muzea druhý den, proklouznout do budovy a sebrat ty ptáky.“ Podal Pendergastovi list papíru. „To je stránka z knihy návštěv v Oakley.“

Pendergast se na něj zběžně podíval. „To je rukopis mé manželky.“ Odložil papír, jeho obličej proměněný v masku. „A v datu krádeže máte jistotu?“

„Dvacátého třetího září, plus minus pár dní.“

„To bylo zhruba půl roku po naší svatbě.“

V salonku v prvním patře se rozhostilo ticho. D’Agosta odvrátil pohled od Pendergasta, znepokojeně si prohlížel předložku ze zebří kůže a hlavy pověšené na stěnách. Nakonec se zadíval na velkou dřevěnou prosklenou vitrínu s mohutnými, krásně vyřezávanými puškami. Která z nich asi patřila Helen?

Maurice nahlédl do salonku. „Ještě čaj, pánové?“

D’Agosta zavrtěl hlavou. Poznal, že Maurice je vyvedený z míry; starý sluha přešlapoval na místě.

„Děkujeme, Mauricei, nic nepotřebujeme,“ odpověděl Pendergast.

„Dobře, pane.“

„Co jste zjistil vy?“ zajímalo D’Agostu.

Pendergast velmi pomalu propletl prsty, ruce složil do klína a teprve potom odpověděl: „Navštívil jsem hotel Grand Bayou, kdysi v té budově bylo sanatorium Meuse St. Claire, kde Audubon namaloval Černý rám. Moje manželka tam byla a vyptávala se na ten obraz – možná pár měsíců po našem seznámení. A ještě nějaký muž – sběratel umění nebo obchodník s uměním, zřejmě s pochybnou pověstí – se vyptával na obraz přibližně rok před Helen.“

„Takže na Černý rám byli zvědaví i další lidé.“

„Vypadá to, že hodně zvědaví. Ve sklepení sanatoria se mi podařilo najít i několik zvláštních a velmi zajímavých dokumentů. Je v nich popsán průběh Audubonovy nemoci, léčba a podobně.“ Pendergast otevřel kožené desky a vytáhl starý list papíru zasunutý v plastovém obalu, zašpiněný a zažloutlý, v dolní polovině poničený. „Tohle je Audubonova zpráva; napsal ji doktor Arne Torgensson, jeho ošetřující lékař v sanatoriu. Přečtu vám důležitou pasáž.“

Pacient se zotavil, nabral sílu na těle i na duchu. V současné době je pohybu schopný a baví ostatní pacienty dobrodružnými historkami z divočiny. Minulý týden si poslal pro barvy, napínací rám a plátno; začal malovat. A jaký ten obraz je! Energické taky štětcem neobvyklé barvy, vskutku, pozoruhodný. Je na něm mimořádný…

Pendergast schoval papír do desek. „Jak vidíte, chybí důležitá část: popis obrazu. Nikdo nezná námět.“

D’Agosta upil čaj, moc si přál, aby to bylo pivo. „Pro mě to není žádná velká hádanka. Na obraze byl papoušek karolínský.“

„To je vaše dedukce, Vincente?“

„Proto ty ptáky z Oakley ukradla. Aby vystopovala – nebo, což je pravděpodobnější, identifikovala – obraz.“

„To přece nemá logiku. Proč ptáky krást? Stačilo by jednoduše si exponát prohlédnout.“

„Ne. Pokud máte konkurenci, tak by to nestačilo,“ oponoval D’Agosta. „Obraz chtěli získat i další. Taktika soupeření spočívá v tom, že získáte-li jakýkoli náskok – nebo ho upřete ostatním –, v žádném případě se ho nevzdáte. Tohle možná ukazuje na toho, kdo zavraž –“ V ten okamžik zmlkl, nechtěl svou novou úvahu říci nahlas.

Pendergastův pronikavý pohled prozradil, že agent pochopil, kam tím D’Agosta míří. „Pokud jde o ten obraz, možná nám něco uniklo.“ Ztišil hlas a skoro zašeptal: „Motiv.“

V místnosti zavládlo ticho.

„Nesnažme se předčit sebe sama,“ podotkl Pendergast po chvíli, znovu otevřel desky a vyndal další potrhaný cár papíru. „Ještě jsem získal tohle, je to očividně část Audubonovy propouštěcí zprávy. A opět pouhý fragment.“

… byl propuštěn, čtrnáctého dne měsíce listopadu roku 1821. Při odchodu daroval právě dokončený obraz doktoru Torgenssonovi, řediteli Meuse St. Claire, jako výraz vděku za léčbu, která mu vrátila zdraví. Skupinka lékařů a pacientů se zúčastnila jeho propuštění a rozloučení bylo…

Pendergast uložil fragment do desek a zavřel je s gestem, kterým dal jasně najevo, že není co dodat.

„Máte představu, kde je obraz dnes?“ zeptal se D’Agosta.

„Lékař trávil zasloužený odpočinek v Port Royalu, tam bude má další zastávka.“ Odmlčel se. „Mám ještě jednu věc, která je přinejmenším na okraji našeho zájmu. Pamatujete, jak se Helenin bratr Judson zmínil o jejím výletu do Nového Madridu v Missouri?“

„Ano.“

„V Novém Madridu bylo v roce 1812 silné zemětřesení, dosáhlo osmého stupně Richterovy škály. Tehdy vznikla řada nových jezer a změnil se tok Mississippi. Zhruba polovina města byla zničená. K této události se váže jedna význačná skutečnost.“

„A sice –?“

„John James Audubon byl v době zemětřesení v Novém Madridu.“

D’Agosta se opřel v křesle. „Což znamená?“

Pendergast rozhodil rukama. „Shoda okolností? Možná.“

„Snažil jsem se o Audubonovi zjistit víc informací, ale abych řekl pravdu, nikdy jsem nebyl pilný student. Co o něm víte?“

„Mám už spoustu informací. Dovolte, abych je shrnul.“ Pendergast se odmlčel, srovnával si myšlenky. „Audubon byl nemanželský syn francouzského námořního kapitána a jeho milenky. Narodil se na Haiti, vyrůstal ve Francii, vychovala ho nevlastní matka, a když mu bylo osmnáct let, poslala ho do Ameriky, aby se vyhnul branné povinnosti – musel by vstoupit do Napoleonovy armády. Žil poblíž Filadelfie a právě tehdy ho zaujalo studium a kreslení ptáků. Oženil se s místní dívkou Lucy Bakewellovou. Přestěhovali se ke hranici Kentucky, kde si otevřel obchod. Většinu času však věnoval lovu, pitvání, preparování a shromažďování ptáků. Kreslil a maloval je, byl to jeho koníček, ale jeho rané práce za moc nestály. Mnohé ze skic se dochovaly, ale byly stejně bez života jako mrtví ptáci, které kreslil.

V podnikání se Audubon neosvědčil a v roce 1820, když jeho obchod zkrachoval, se s rodinou odstěhoval do zchátralého kreolského domku na Dauphine Street v New Orleansu, kde žili v chudobě.“

„Dauphine Street,“ zamumlal D’Agosta. „Tak takhle poznal vaši rodinu?“

„Ano. Byl to okouzlující chlapík, temperamentní, hezký, vynikající střelec a obratný šermíř. Spřátelil se s mým prapradědečkem Boethiem a často spolu chodili na lov. Počátkem roku 1821 Audubon těžce onemocněl – bylo to tak vážné, že ho téměř v bezvědomí museli odvézt v káře tažené koněm do Meuse St. Claire. Tam prodělal dlouhou rekonvalescenci. Jak už víte, během zotavování namaloval Černý rám, jehož námět není znám.

Když se zcela uzdravil, stále úplně bez peněz, pojal myšlenku vyobrazit veškeré ptactvo Ameriky v životní velikosti – všechny druhy v zemi – v jedné velké přírodopisné práci. Lucy živila rodinu jako domácí učitelka a Audubon se potloukal se zbraní, krabicí malířských barev a papírem. Najal si asistenta a ve dvou pluli po Mississippi. Namaloval stovky úžasných obrazů ptáků plných života v jejich přirozeném prostředí – něco takového ještě nikdy nikdo neudělal.“

Pendergast upil čaj a pokračoval: „V roce 1826 odjel do Anglie, našel tam tiskaře, který jeho akvarely přetvořil na mědirytiny. Potom procestoval Ameriku a Evropu, sháněl předplatitele své knihy, která se nakonec bude jmenovat Ptáci Ameriky. Poslední reprodukce byla vytištěna v roce 1838. V té době už Audubon dosáhl velké proslulosti. O pár let později začal pracovat na dalším ambiciózním projektu s názvem Živorodí čtvernožci Severní Ameriky. Ale mozek mu pomalu selhával a knihu museli dokončit jeho synové. Ubohého muže postihla ohavná duševní choroba a poslední léta života strávil jako nepříčetný šílenec. Ve věku pětašedesáti let zemřel v New Yorku.“

D’Agosta tiše hvízdl. „Zajímavý příběh.“

„To ano.“

„A nikdo netuší, co se stalo s Černým rámem?“

Pendergast zavrtěl hlavou. „Zdá se, že pro Audubonovy badatele je to Svatý grál. Zítra navštívím dům Arneho Torgenssona. Není to daleko, jenom pár kilometrů západně od Port Allenu. Doufám, že tam najdu nějakou stopu, která mě k obrazu dovede.“

„Ale na základě údajů, které jste uvedl, máte za to –“ D’Agosta zmlkl. Přemýšlel, jak nejtaktněji zformulovat otázku. „Máte za to, že vaše manželka se o Audubona a Černý rám… zajímala, ještě než jste se seznámili?“

Pendergast neodpověděl.

„Jestli vám mám pomoct,“ řekl D’Agosta, „nemůžete přestat mluvit pokaždé, když nadhodím pro vás nepříjemné téma.“

Pendergast povzdechl. „Máte pravdu. Zdá se, že Helen byla fascinovaná – možná posedlá – Audubonem od raného věku. Touha dozvědět se o něm víc, přiblížit se k jeho práci, vedla – do jisté míry – k našemu setkání. Vypadá to, že především chtěla vypátrat Černý rám.“

„Proč před vámi svůj zájem skrývala?“

„Patrně –“ pokračoval po chvíli ochraptělým hlasem, „– nechtěla, abych věděl, že počátkem našeho vztahu nebyla šťastná náhoda, ale z její strany spíš úmyslně – možná dokonce i cynicky – zosnované setkání.“ Pendergastův obličej potemněl a D’Agosta skoro litoval, že tu otázku vůbec položil.

„Pokud při hledání Černého rámu soutěžila s někým jiným,“ řekl D’Agosta, „možná se cítila ohrožená. Změnilo se nějak její chování v posledních týdnech před smrtí? Byla nervózní, znepokojená?“

„Ano,“ odpověděl Pendergast zvolna. „Přičítal jsem to nějakým komplikacím v práci, přípravám na loveckou výpravu.“ Zavrtěl hlavou.

„Udělala něco neobvyklého?“

„V těch posledních několika týdnech jsem v Penumbře netrávil moc času.“

D’Agosta slyšel přes rameno odkašlání. Znovu Maurice.

„Chtěl jsem vám jen oznámit, že si jdu lehnout,“ řekl sluha. „Budete ještě něco potřebovat?“

„Jen jedno, Mauricei,“ ozval se Pendergast. „V týdnech před posledním výletem s Helen jsem byl dost dlouho pryč.“

„V New Yorku,“ přikývl Maurice. „Připravoval jste se na safari.“

„Řekla nebo udělala moje manželka v tom období něco neobvyklého? Dostala například e-mail nebo měla nějaké telefonáty, které ji rozrušily?“

Starý sluha přemýšlel. „Na nic takového si nevzpomínám, pane. I když mi připadala poněkud nervózní, zvláště po tom výletu.“

„Po jakém výletu?“ zajímalo Pendergasta.

„Jednoho rána mě probudilo její auto, když odjížděla – pamatujete, jak bylo hlučné, pane. Nenechala vzkaz, neupozornila mě, nic. Bylo to v neděli ráno, kolem sedmé. Vrátila se až za dva dny v noci. Ani slůvkem se nezmínila, kam odjela. Dobře si však vzpomínám, že nebyla ve své kůži. Něco ji vyvedlo z rovnováhy, ale nemluvila o tom.“

„Aha,“ hlesl Pendergast a vyměnil si s D’Agostou pohled. „Děkuji vám, Mauricei.“

„Nemáte zač, pane. Přeji vám dobrou noc.“ A sluha, jeho pravá ruka, tiše odešel.

22

D’Agosta sjel z I-10 na dálnici Belle Chasse a řítil se po téměř prázdné vozovce. Byl další teplý únorový den, okénka měl stočená a rádio naladěné na stanici klasického rokenrolu. Po mnoha týdnech se cítil lépe. Jak kola auta svištěla po silnici, napil se kávy Krispy Kreme a kelímek zasunul zpátky do držáku. Dvě kořeněné dýňové koblihy mu přišly velmi vhod, k čertu s kaloriemi. Nic mu nemohlo zkazit náladu.

Předchozího večera hodinu telefonoval s Laurou Haywardovou. Právě ten hovor odstartoval to zlepšení. Potom si užil dlouhý, bezesný spánek. Když vstal, Pendergast už byl pryč a Maurice na něj čekal se snídaní – šunkou, vejci a ovesnou kaší. Potom odjel do města a zabodoval u kolegů v šestém okrsku policejního sboru New Orleansu. Zpočátku, když se dozvěděli o jeho spojení s rodinou Pendergastových, byli nedůvěřiví, ale jakmile zjistili, že je slušný chlap, změnili přístup. Poskytli mu počítačové vybavení, takže za necelých devadesát minut vystopoval obchodníka, který se už dlouho zajímá o Černý rám: John W. Blast. Současné bydliště Sarasota na Floridě. Skutečně nechutný týpek. V posledních deseti letech byl pětkrát zatčen: podezření z vydírání; podezření z padělatelství; přechovávání kradených předmětů; přechovávání zakázaných výrobků z přírodních rezervací; napadení a ublížení na zdraví. Buď měl hodně peněz, nebo dobré právníky – nebo obojí, protože ze všeho pokaždé vyvázl. D’Agosta si všechno vytiskl, papíry složil do kapsy saka. Přestože snídal, měl už zase hlad, a tak si před cestou do Penumbry dal místní Krispy Kreme.

Věděl, že Pendergast si tohle moc rád poslechne.

Když zastavil na příjezdové cestě ke starému plantážnickému domu, poznal, že Pendergast už dorazil: rolls-royce stál ve stínu cypřišů. D’Agosta zaparkoval vedle něj, přešel cestu vysypanou křupavým štěrkem a vystoupal po schodech na krytou verandu. Vešel do vstupní haly a zavřel za sebou dveře.

„Pendergaste?“ zavolal.

Žádná odpověď.

Kráčel chodbou, nahlížel do různých místností. Všechny byly prázdné, ponořené do tmy.

„Pendergaste?“ zavolal znovu.

Možná si vyrazil na procházku, napadlo D’Agostu. Dnes je docela hezky.

Vyšel svižně do schodů, na podestě prudce zabočil a potom se náhle zastavil. Koutkem oka zahlédl v salonu známou siluetu. Byl to Pendergast – usazený tiše ve stejném křesle jako předchozího večera. Světla byla zhasnutá, agent FBI zůstal potmě.

„Pendergaste? Já myslel, že jste venku a –“

Zmlkl, když spatřil jeho obličej s naprosto prázdným výrazem. Usedl do vedlejšího křesla: dobrá nálada okamžitě vzala za své. „Co se děje?“

Pendergast se pomalu nadechl. „Byl jsem v Torgenssonově domě, Vincente. Není tam žádný obraz.“

„Žádný obraz?“

„Dnes je tam pohřební ústav. Interiér úplně zlikvidovali – až na upevňovací šrouby a trámy –, aby měli dost místa pro nové podnikání. Není tam nic. Nic.“ Pendergast sevřel rty. „Stopa prostě končí.“

„No a co ten doktor? Musel se odstěhovat někam jinam; možná najdeme stopu tam.“

Znovu dlouhá odmlka. „Doktor Arne Torgensson zemřel v roce 1852. Bez prostředků, syfilis z něj udělal šílence. Ale ještě předtím rozprodal všechno, co bylo v domě. Postupně, bezpočtu neznámých kupců.“

„Jestli prodal ten obraz, měl by o tom existovat záznam.“

Pendergast se na něj zlověstně podíval. „Žádné záznamy neexistují. Možná obraz vyměnil za uhlí. Možná ho v záchvatu šílenství roztrhal na kusy. Možná obraz doktora přežil a rozpadl se při opravě. Jsem na mrtvém bodě.“

A tak to vzdal, napadlo D’Agostu. Přišel domů a posadil se do tmavého salonu. Pendergasta znal už roky, ale nikdy ho neviděl takhle na dně. A přece to, co se stalo, nemuselo nutně vyvolat takovéhle zoufalství.

„Helen také pátrala po obrazu,“ řekl D’Agosta, poněkud ostřeji, než měl v úmyslu. „Vy ho hledáte – jak dlouho? Pár dní? Ona to nevzdala celé roky.“

Pendergast nereagoval.

„Tak dobře, zkusíme jiný přístup. Místo pátrání po obrazu půjdeme ve stopách vaší manželky. Kam tehdy zmizela na dva na tři dny, když si vyjela na výlet? Možná to mělo nějakou souvislost s Černým rámem.“

„I kdybyste měl pravdu,“ řekl Pendergast, „ten výlet podnikla před dvanácti lety.“

„V každém případě to můžeme zkusit,“ povzbuzoval ho D’Agosta. „A potom navštívíme pana Johna W. Blasta, obchodníka s uměním na odpočinku, v Sarasotě.“

V Pendergastových očích se zaleskla drobounká jiskřička zájmu.

D’Agosta si poklepal kapsu saka. „Přesně tak. To je ten druhý chlápek, který šel po Černém rámu. Mýlíte se, když mluvíte o mrtvém bodu.“

„Za ty tři dny mohla dojet kamkoli,“ hlesl Pendergast.

„Co je s vámi? Vy to prostě vzdáváte?“ D’Agosta zíral na Pendergasta. Potom se otočil a vystrčil hlavu do chodby. „Mauricei? Haló! Mauricei!“ Kde je ten chlap, když ho člověk potřebuje?

Chvíli bylo ticho a potom se kdesi z hloubi velkého sídla ozvaly tiché kroky. Zanedlouho je bylo slyšet na zadním schodišti. Maurice se vynořil v zákrutu chodby. „Prosím?“ řekl udýchaně, když přišel až k nim, oči měl doširoka otevřené.

„Včera večer jste se zmínil o Helenině výletu. Když beze slova odjela a byla pryč dvě noci.“

„Ano,“ přikývl Maurice.

„Můžete nám o tom říci ještě něco? Účtenky od benzinových pump, hotelové účty?“

Mlčky uvažoval a potom řekl: „Nic, pane.“

„Když se vrátila, nijak to nevysvětlila? Ani slovo?“

Zavrtěl hlavou. „Bohužel, pane.“

Pendergast seděl v křesle bez hnutí. V salonu se rozhostila tísnivá atmosféra.

„Když teď o tom přemýšlím, něco mě napadá,“ řekl Maurice. „Přestože to pro vás asi nebude moc užitečné.“

D’Agosta se toho hned chytil. „Co to je?“

„No…“ Starý sluha zaváhal. D’Agosta měl sto chutí popadnout ho za klopy a pořádně jím zatřást.

„Já jen… Teď si vzpomínám, že mi telefonovala, pane. První den dopoledne, když byla na cestě.“

Pendergast pomalu vstal. „Pokračujte, Mauricei,“ vybídl ho tiše.

„Blížila se devátá hodina. Pil jsem kávu v pokoji, kam dopoledne svítí slunce. Zazvonil telefon, byla to paní Pendergastová. Zapomněla v pracovně kartu AAA. Píchla kolo a potřebovala číslo té karty.“ Maurice se podíval na Pendergasta. „Pamatujete? V autech se příliš nevyznala, pane.“

„To je všechno?“

Maurice přikývl. „Vzal jsem tu kartu a číslo jsem jí nadiktoval. Poděkovala mi.“

„Nic víc?“ naléhal Pendergast. „Co třeba hluk v pozadí? Nějaký hovor?“

„Je to tak dávno, pane.“ Maurice usilovně přemýšlel. „Myslím, že jsem slyšel dopravní hluk. Možná troubení. Určitě telefonovala z veřejné budky.“

Chvíli nikdo nepromluvil. D’Agosta byl deprimovaný.

„A jak mluvila?“ zeptal se Pendergast. „Napjatě nebo nervózně?“

„Ne, pane. Vlastně, teď si vzpomínám – řekla, že měla štěstí, když píchla zrovna na tom místě.“

„Štěstí?“ zopakoval Pendergast. „Proč?“

„Protože si mohla dát při čekání vaječný krém.“

Chvíli se nic nedělo. A potom Pendergast vyskočil. Proběhl kolem D’Agosty a Maurice, beze slova se hnal na podestu a spěchal ze schodů.

D’Agosta ho následoval. Hlavní chodba byla prázdná, ale z knihovny slyšel hluk. Vešel dovnitř a spatřil agenta, jak horečně prohledává police a lehkovážně hází knihy na podlahu. Jednu popadl a kráčel s ní ke stolu, prudkým pohybem ruky z něj všechno shodil a začal listovat. D’Agosta viděl, že je to autoatlas Louisiany. V rukou měl najednou pravítko a tužku a skloněný nad atlasem proměřoval silnice a označoval je tužkou.

„Tady to je,“ zašeptal a zabodl prst do stránky. Bez dalšího slova vyběhl z knihovny.

D’Agosta spěchal za agentem přes jídelnu, kuchyni, spižírnu, přípravnu jídel a zázemí kuchyně k zadním dveřím plantážnického domu. Pendergast bral zadní schody po dvou a spěchal velkou zahradou do obílené stáje přestavěné na garáž se šesti oddělenými kójemi. Rozrazil dveře a vzápětí zmizel ve tmě.

D’Agosta s ním stále držel krok. Uvnitř to slabě vonělo po senu a motorovém oleji. Když přivykl šeru, rozeznal tři automobily přikryté nepromokavými plachtami. Pendergast k jednomu přistoupil, plachtu strhl a odhalil nízký dvousedadlový červený kabriolet. V nepřímém světle přestavěné stodoly se leskl.

„Teda!“ D’Agosta hvízdl. „Porsche veterán. To je nádhera.“

„Porche 550 Spyder z roku 1954. Patřil Helen.“ Pendergast mrštně naskočil dovnitř a pod rohožkou nahmatal klíč. Když D’Agosta otevřel dveře a sedl si na místo spolujezdce, Pendergast zasunul klíč do zapalování a otočil jím. Motor s ohlušujícím rachotem naskočil.

„Bůh vám žehnej, Mauricei,“ vykřikl Pendergast. „Udržujete ho v dokonalém stavu.“

Několik vteřin nechal motor zahřát a potom vyjel ze stodoly. Hned za vraty dupl na plyn. Auto vyrazilo a od kol odhodilo spršku štěrku, drobné kaménky dopadaly na stěny stodoly jako hrubé broky. D’Agosta měl pocit, že je vtlačený do sedadla jako astronaut při startu rakety. Když nechali za zády příjezdovou cestu, D’Agosta zahlédl na schodech černě oblečenou postavu; Maurice sledoval, jak odjíždějí.

„Kam máme namířeno?“ zeptal se.

Pendergast se na něj podíval. Zoufalství vystřídal třpyt v očích, slabý, ale zřetelný: třpyt očí člověka na lovu.

„Díky vám, Vincente, jsme objevili kupku sena,“ odpověděl. „A teď zkusíme najít jehlu.“

23

Sportovní vůz projížděl s duněním ospalými vedlejšími silnicemi venkovské Louisiany. Mangrovy, bažinatá ramena řeky, majestátní plantáže a močály splývaly v jednu šmouhu. Občas přibrzdil, když projížděli vesnicí, hlučné auto přitahovalo zvědavé pohledy. Pendergast se neobtěžoval zatáhnout střechu a D’Agosta cítil, jak mu v poryvech větru okorává lysina. V tak nízkém voze si připadal nechráněný a zranitelný. Nechápal, proč agent vybral právě tohle auto místo mnohem pohodlnějšího rollse.

„Mohl byste mi říct, kam jedeme?“ vykřikl.

„Do Picayune v Mississippi.“

„Proč právě tam?“

„Protože odtamtud Helen telefonovala Mauriceovi.“

„To víte?“

„Na pětadevadesát procent.“

„Jako to?“

Pendergast před ostrou zatáčkou zařadil nižší rychlost. „Helen si při čekání na pomoc z autoklubu dala vaječný krém.“

„Jo. A co?“

„No: vaječný krém je slabost typického Yankeeho, kterou jsem ji nedokázal odnaučit. Tuhle specialitku lze mimo New York a oblast Nové Anglie sehnat jen výjimečně.“

„Pokračujte.“

„Existují – nebo existovala – jen tři místa v rozumné vzdálenosti od New Orleansu, kde bylo možné vaječný krém koupit. Helen je všechny objevila a vždycky na jedno z nich vyrazila. Občas jsem jel s ní. V každém případě, když jsem se podíval do mapy, zjistil jsem – podle dne v týdnu, času a Helenině zálibě v rychlé jízdě –, že je z těch tří nejpravděpodobnější jedno místo – Picayune.“

D’Agosta přikývl. Po takovém vysvětlení mu to připadalo jednoduché. „Tak proč jistota jen pětadevadesát procent?“

„Je možné, že z nějakého důvodu zastavila o něco dříve dopoledne. Nebo ji někdo zastavil – často dostávala pokuty za překročení rychlosti.“

Picayune v Mississippi bylo úpravné město s nízkými hrázděnými domy kousek za hranicí s Louisianou. Tabule na kraji města o něm hovořila jako o vzácné minci v pokladnici jihu a na další byly fotografie plavidel z loňského slavnostního průvodu Krewe of Roses. D’Agosta se zvědavě rozhlížel, když projížděli tichými ulicemi osázenými listnatými stromy. Pendergast zpomalil, jakmile auto doburácelo do obchodní čtvrti.

„Trochu se to tady změnilo,“ poznamenal. „Internetová kavárna je samozřejmě nová. Stejně tak kreolská restaurace. Ale támhleten maličký podnik, kde nabízejí humrové bagety, znám.“

„Chodíval jste sem s Helen?“

„S Helen ne. V posledních letech jsem tudy několikrát projížděl. Pár kilometrů odtud je výcvikový tábor FBI. A, tohle je určitě ono.“

Pendergast odbočil do tiché ulice a zastavil u obrubníku. Celou ulici lemovaly vily – s výjimkou jediného domu, přízemní budovy ze škvárobetonových tvárnic. Stála kousek od silnice uprostřed parkoviště s popraskaným a vybouleným asfaltem. Nakloněný nápis na průčelí propagoval Jake’s Yankee Chowhouse, ale byl notně vybledlý a oprýskaný. Restaurace byla evidentně roky zavřená. Ale mušelínové záclony na zadních oknech a talíř satelitu na betonové stěně prozrazovaly, že dům je obydlený.

„Uvidíme, jestli to půjde jednoduše,“ zamumlal Pendergast a ještě chvíli si se sevřenými rty prohlížel ulici. Potom dupl na plyn. Silný motor porsche se rozburácel a při každém dalším sešlápnutí pedálu byl stále hlučnější, zpod auta odletovaly listy a nakonec se celý vůz mohutně třásl jako tryskové letadlo.

„Panebože!“ ječel D’Agosta. „Chcete vzbudit mrtvého?“

Agent FBI pokračoval dalších patnáct vteřin, dokud z oken a ze dveří v ulici nevystrčilo hlavu aspoň dvanáct lidí. „Ne,“ odpověděl, konečně alespoň trochu ubral a nechal motor dunět na volnoběh. „Živý mi postačí.“ Rychle sledoval tváře lidí, kteří na ně hleděli. „Příliš mladý,“ prohlásil při pohledu na jednoho z nich a zavrtěl hlavou, „a támhleten nešťastník je zjevně hlupák… Támhleten vypadá nadějně. Pojďte, Vincente.“ Vystoupil z auta a kráčel ulicí ke třetímu domu nalevo. Na schodech stál přibližně šedesátiletý muž v zažloutlém tričku a podmračeně je sledoval. V jedné masité ruce svíral dálkový ovladač televize, ve druhé pivo.

D’Agosta v tu chvíli pochopil, proč Pendergast na tenhle výlet vybral právě porsche své ženy.

„Promiňte, pane,“ oslovil ho Pendergast, „mohl byste mi říci, zda, zcela náhodou, nepoznáváte automobil, ve kterém jsme –“

„Jděte se vycpat,“ řekl ten člověk, otočil se, vešel do domu a práskl dveřmi.

D’Agosta si povytáhl kalhoty a olízl rty. „Chcete, abych toho tlusťocha vytáhl ven?“

Pendergast zavrtěl hlavou. „Není třeba, Vincente.“ Otočil se a obhlížel restauraci. Stará tělnatá žena v tenounkých domácích šatech vyšla z kuchyně pod krytý vchod, ozdobený párkem růžových plameňáků z umělé hmoty. V jedné ruce držela časopis, ve druhé krátký doutníček a sledovala je přes staromódní brýle se skly tvaru kapky. „Možná jsme vyhnali z hnízda tu pravou koroptev.“

Šli zpátky na staré parkoviště a ke kuchyňským dveřím podniku Jake’s. Žena je mlčky sledovala, aniž viditelně změnila výraz obličeje.

„Přeji vám dobré odpoledne, madam,“ pozdravil Pendergast s mírnou úklonou.

„Já vám taky,“ odpověděla.

„Nejste náhodou majitelkou tohoto hezkého podniku?“

„Možná,“ odpověděla a potáhla z doutníčku.

Pendergast mávl rukou směrem ke spyderu. „A nepoznáváte náhodou toto vozidlo?“

Přes ušpiněné brýle mžourala na auto. Potom znovu upřela pohled na Pendergasta. „Možná,“ zopakovala.

Bylo ticho. D’Agosta slyšel, jak někdo přibouchl okno a dveře.

„To jsem ale bezohledný,“ vyhrkl Pendergast náhle. „Okrádám vás o drahocenný čas bez zasloužené odměny.“ Jako zázrakem se v jeho ruce objevila dvacetidolarová bankovka. Podal ji ženě. K D’Agostově překvapení ji Pendergastovi vyškubla z prstů a zasunula ji do povadlé, ale stále ještě bujné rýhy mezi ňadry.

„To auto jsem viděla třikrát,“ řekla. „Můj syn byl z těchhle zahraničních sportovních aut celej pryč. Prodával nealkoholický nápoje. Před pár lety zahynul při autonehodě na předměstí. V každým případě – když se tady poprvé objevilo, mohl se z toho zbláznit. Všichni, kdo v tu chvíli něco dělali, všeho nechali a jen koukali.“

„Vzpomínáte si na řidiče?“

„Mladá ženská. Taky pěkná.“

„Vy si asi nevzpomenete, co si objednala, viďte?“ pokračoval Pendergast.

„Tak na to asi nezapomenu. Vaječnej krém. Říkala, že přijela až z New Orleansu. No, představte si, takovou dálku kvůli vaječnýmu krému.“

Znovu bylo ticho, tentokrát kratší.

„Zmínila jste se, že to auto tady bylo třikrát,“ pokračoval Pendergast. „Jak to bylo naposledy?“

Žena znovu potáhla z cigarety, chvíli mlčky pátrala v paměti. „Tehdy přišla pěšky. Píchla kolo.“

„Obdivuji vaši výbornou paměť, madam.“

„Jak jsem řekla, na takový auto – a dámu – se nedá jen tak zapomenout. Můj Henry jí dal vaječnej krém zadarmo. Vrátila se s autem a nechala ho sednout za volant – ale řídit mu nedovolila. Říkala, že spěchá.“

„Takže někam jela?“

„Říkala, že jezdila pořád dokola a nemohla najít odbočku na Caledonii.“

„To město neznám.“

„To není město – mluvím o Národním lese Caledonia. Tenkrát nikde nebyl ukazatel a není tam ani dneska.“

Pokud byl Pendergast rozrušený, nedal to na sobě znát. Když stařeně zapaloval další cigaretu, D’Agostovi připadalo, že se pohybuje jako ve snách.

„A kam jela?“ zeptal se a zapalovač dal do kapsy. „Do Národního lesa?“

Žena vyndala z úst čerstvě zapálený doutníček, zkoumala jej, několikrát přežvýkla dásněmi, potom vsunula do úst špičku, jako by chtěla položit důraz na svou odpověď. „Ne.“

„Mohu se zeptat, kam tedy jela?“

Žena předvedla drobnou etudu, jako by se snažila upamatovat. „Počkejte… Už je to tak dávno…“ Výborná paměť jako by ochabovala.

Objevila se další dvacetidolarovka; znovu velmi rychle zmizela mezi ňadry. „Do Sunfloweru,“ odpověděla okamžitě.

„Do Sunfloweru?“ zopakoval Pendergast.

Žena přikývla. „Do Sunfloweru v Louisianě. Ani ne tři kilometry za hranicí státu. Těsně před bažinou odbočte na Bogalusu.“ A ukázala jim směr.

„Jsem vám nesmírně zavázán.“ Pendergast se obrátil na D’Agostu. „Vincente, nemůžeme ztrácet čas.“

Když odcházeli k autu, žena zakřičela: „Za starou hornickou šachtou doprava!“

24

Sunflower, Louisiana

„Máte vybráno, zlato?“ zeptala se servírka.

D’Agosta položil jídelní lístek na stůl. „Sumce.“

„Smaženýho na pánvi, grilovanýho v troubě, pečenýho, nebo na rožni?“

„Asi na rožni.“

„Skvělá volba.“ Zapsala si objednávku a otočila se. „A vy, pane?“

„Já bych si ho dal dušeného,“ řekl Pendergast. „Ale raději bez kukuřičných vdolečků.“

„Dobře,“ připsala poznámku, s rozmáchlým gestem se otočila a v praktických bílých botách houpavým krokem odešla.

D’Agosta ji sledoval, když s rozvlněnými boky namířila ke kuchyni. S povzdechem upil pivo. Bylo to dlouhé, únavné odpoledne. Sunflower v Louisiana bylo město s přibližně třemi tisíci obyvatel, obklopené z jedné strany lesem virginských dubů, z druhé rozlehlými mokřady s cypřišovými háji. Místo bylo známé jako Black Brake. Město samotné nebylo ničím pozoruhodné: malé, omšelé domy s dřevěnými ploty, sešlapané chodníky, které volaly po opravě, lovečtí psi podřimující pod krytými vchody domů. Byla to drsná sešlá osada, okolním světem zapomenutá.

Zapsali se do jediného místního hotelu, potom se rozdělili a každý šel svou cestou. Oba se pokoušeli odhalit, proč Helen Pendergastová podnikla třídenní pouť do tak zapadlého místa.

Šťastné údobí jako by je na prahu Sunfloweru opustilo. D’Agosta promarnil pět hodin pozorováním bezvýrazných obličejů a blouděním ve slepých uličkách. V Sunfloweru nenašel žádné obchodníky s uměním, muzea, soukromé sbírky ani historické společnosti. Nikdo si nevzpomínal, že by viděl Helen Pendergastovou – na fotografii, kterou ukazoval, lidé reagovali prázdnými pohledy. Dokonce ani auto v nich nevyvolalo sebemenší záblesk vzpomínky. John James Audubon, jak ukázalo jejich pátrání, se k této části Louisiany ani nepřiblížil.

Když se D’Agosta nakonec sešel s Pendergastem na večeři v malé hotelové restauraci, byl sklíčený stejně jako agent FBI ráno. I počasí odpovídalo jeho náladě, jasná obloha se zatáhla temnými mraky, které hrozily bouří.

„Nic,“ odpověděl na Pendergastův dotaz a popsal mu, jak neuspokojivé odpoledne prožil. „Možná si to ta stará paní nepamatovala dobře. Nebo si jenom vymýšlela, aby dostala další dvacku. A jak jste pochodil vy?“

Servírka jim přinesla jídlo a položila před každého z nich talíř s veselým „Tak, tady to máte!“ Pendergast se na ten svůj mlčky díval, lžící vylovil dušený kousek a důkladně ho zkoumal.

„Můžu vám přinést ještě pivo?“ nabídla D’Agostovi se zářivým úsměvem.

„Proč ne?“

„Sodu pro vás?“ zeptala se Pendergasta.

„Ne, děkuji, tahle mi stačí.“

Servírka houpavým krokem odešla.

D’Agosta pokračoval v hovoru. „No? Měl jste štěstí?“

„Okamžik.“ Pendergast otevřel mobilní telefon a navolil číslo. „Mauricei? Zůstaneme na noc tady v Sunfloweru. Přesně tak. Dobrou noc.“ Zavřel telefon. „Obávám se, že mám stejně ošklivý zážitek jako vy.“ Ale jeho údajnému zklamání odporoval lesk v očích a úsměv, který mu pohrával v koutcích.

„Čím to, že vám nevěřím?“ zeptal se nakonec D’Agosta.

„Sledujte laskavě malý experiment s naší servírkou.“

Vrátila se s pivem a čistým ubrouskem. Když obojí položila před D’Agostu, promluvil Pendergast svým nejmedovějším hlasem a dával si záležet na silném akcentu: „Drahoušku, mohl bych vám položit jednu otázku?“

Otočila se k němu s úsměvem. „Jen do toho, zlato.“

Pendergast vytáhl z kapsy saka bloček. „Jsem reportér z New Orleansu a pátrám po jedné rodině, která tady kdysi žila.“ Otevřel bloček a s očekáváním hleděl na servírku.

„Jasně, po jaký rodině?“

„Doaneovi.“

Kdyby jí Pendergast oznámil, že jde o přepadení, nereagovala by dramatičtěji. Výraz jejího obličeje se úplně změnil, najednou byl bezvýrazný a prázdný, přivřela oči. V okamžiku vzal její temperament za své.

„O té nic nevím,“ zamumlala. „Nemám vám co říct.“ Otočila se, vyrazila pryč a zmizela za dveřmi kuchyně.

Pendergast schoval bloček do saka a zeptal se D’Agosty: „Co říkáte mému experimentu?“

„Jak jste mohl vědět, že takhle zareaguje? Evidentně něco skrývá.“

„Přesně o tohle mi šlo, můj milý Vincente.“ Pendergast upil sodovku. „Já si ji nevybral záměrně. Všichni tady ve městě reagují úplně stejně. Nevšiml jste si během odpoledne, jak váhavě a skepticky reagují na vaše otázky?“

D’Agosta uvažoval. Pravda, nikdo nebyl zrovna příliš sdílný, ale přičítal to svárlivosti malého města. Nikdo nedůvěřoval Yankeeovi, který klade spoustu otázek.

„Při svém pátrání,“ pokračoval Pendergast, „jsem narážel na stále větší míru mlžení a popírání faktů. A potom, když jsem na jednoho staršího muže naléhal, rozzlobeně mi řekl, že ať jsem slyšel o Doaneových cokoli, jsou to jenom žvásty. Přirozeně jsem se na tu rodinu začal vyptávat, a to vyvolalo reakci, kterou jste právě viděl na vlastní oči.“

„Takže?“

„Zašel jsem do redakce místních novin a požádal o starší čísla z doby Heleniny návštěvy. Nechtěli mi vyjít vstříc, a když jsem vytáhl tohle –“ Pendergast – ukázal odznak, „změnili názor. Zjistil jsem, že z období, kdy tady Helen přibližně byla, někdo z určitých novin pečlivě vystříhal několik stránek. Poznamenal jsem si, která vydání to byla, a vydal jsem se zpátky po silnici do knihovny v Kempu, posledním městě před Sunflowerem. Tam byly všechny chybějící stránky k nahlédnutí. A právě tehdy se mi podařilo získat celý příběh.“

„Jaký příběh?“ zajímalo D’Agostu.

„Podivný příběh rodiny Doaneových. Pan Doane byl romanopisec s nezávislým příjmem a přivezl celou svou širší rodinu do Sunfloweru, aby bez rozptylování civilizací napsal velký americký román. Rodina koupila jeden z největších a nejlepších domů; ten postavil člověk, který zbohatl na dříví, několik let před uzavřením pily. Doane měl dvě děti. Syn, podle všeho chytrý chlapec, dosáhl nejvyššího ohodnocení na střední škole v Sunfloweru. Dceři, nadané básnířce, občas zveřejnili verše v místních novinách. Několik básní jsem si přečetl a musím říci, že byly velmi dobré. Paní Doaneová, slavná malířka, se věnovala krajinomalbě. Město bylo na talentovanou rodinu velmi pyšné, často se o ní psalo v novinách, když dostávali různá ocenění, když vybírali peníze na místní charitu, při slavnostním přestřihávání pásky a podobně.“

„Krajinářka,“ řekl D’Agosta. „A co ptáci?“

„O tom jsem nic nezjistil. O Audubona ani jeho malířské nadání nejevili zvláštní zájem. Potom, pár měsíců po Helenině návštěvě, pochvalné příběhy pomalu mizely.“

„Možná byla rodina z takového zájmu unavená.“

„Myslím, že ne. Objevil jsem ještě jeden článek o rodině Doaneových – ten poslední,“ pokračoval. „Půl roku nato. Stálo v něm, že Williama, syna Doaneových, zatkla policie po rozsáhlém stíhání v Národním lese a že je v samovazbě v okresní věznici, obviněný ze dvou vražd sekerou.“

„Ten výborný student?“ zeptal se D’Agosta nevěřícně.

Pendergast přikývl. „Po přečtení článku jsem se v Kempu na rodinu Doaneových vyptával. Tamní lidé nebyli ani v nejmenším tak zdrženliví jako tady. Vyslechl jsem opravdový příval drbů a narážek. Vraždící maniaci, kteří vycházejí pouze v noci. Šílenství a násilí. Sledování a výhrůžky. Bylo dost složité oddělit fakta od fikce, pomluvy od skutečnosti. Jediné, čím jsem si byl po tom všem poměrně jistý, je, že jsou dnes už všichni mrtví a že všichni zemřeli za velmi nepříjemných okolností.“

„Všichni?“

„Matka spáchala sebevraždu. Syn zemřel v oddělení odsouzenců k smrti, když čekal na vykonání rozsudku za vraždy sekyrou, o kterých jsem se už zmínil. Dcera skonala v ústavu pro choromyslné, poté, kdy dva týdny odmítala spát. Poslední odešel otec, zastřelil ho šerif ze Sunfloweru.“

„Co se stalo?“

„Zřejmě se potuloval po městě, oslovoval mladé ženy, vyhrožoval obyvatelům. Objevily se zprávy o vandalizmu, ničení a pohřešovaných batolatech. Lidé, s nimiž jsem na toto téma hovořil, naznačovali, že to možná nebylo zabití, spíš poprava – s tichým souhlasem místních radních. Šerif a jeho zástupci zastřelili pana Doanea brokovnicí v jeho domě, protože údajně kladl odpor při zatýkání. Žádné vyšetřování neproběhlo.“

„Ježíši,“ hlesl D’Agosta. „To by vysvětlovalo reakci té servírky. Stejně tak i nepřátelství místních.“

„Máte pravdu.“

„Co se jim tak asi mohlo stát? Že by něco bylo ve vodě?“

„Nemám tušení. Ale jedno vám povím: jsem přesvědčen, že právě za nimi Helen přijela.“

„To je ale velký pokrok.“

Pendergast přikývl: „Vezměte v úvahu tohle: ta rodina byla jediný mimořádný prvek v jinak naprosto ničím pozoruhodném městě. Žádná další zajímavost tu není. Nějakým způsobem jsou jistě spojení s tím, po čem pátráme i my.“

Servírka přispěchala k jejich stolu, sebrala talíře a odešla, i když si D’Agosta začal objednávat kávu. „Zajímalo by mě, jak dlouho trvá, než tady zákazník dostane hrnek kafe,“ podotkl D’Agosta ve snaze upoutat na sebe pozornost.

„Vincente, pochybuji, že v tomhle podniku dostanete svoje ‚kafe‘ či cokoli jiného.“

D’Agosta povzdechl. „Kdo v tom domě bydlí teď?“

„Nikdo. Ode dne, kdy byl pan Doane zastřelen, je opuštěný a zavřený.“

„Jdeme tam,“ prohlásil D’Agosta. Vyznělo to spíš jako oznámení než otázka.

„Přesně tak.“

„Kdy?“

Pendergast zvedl prst, aby přivolal servírku. „Jakmile nám naše mlčenlivá, a přece výmluvná servírka přinese účet.“

25

Účet nepřinesla servírka, ale manažer hotelu. Položil ho na stůl a bez jakéhokoli náznaku omluvy je informoval, že nakonec nebudou moci v hotelu přespat.

„Jak to myslíte?“ zeptal se D’Agosta. „Rezervovali jsme si pokoj; máte čísla našich kreditních karet.“

„Bude tady velká oslava,“ odpověděl ten muž. „Rezervaci měli vyřízenou před vámi, recepční to přehlédl – a jak sami vidíte, jsme malý hotel.“

„Tak to mají smůlu,“ řekl D’Agosta. „My už jsme tady.“

„Ještě jste si nevybalili,“ namítl manažer. „Bylo mi řečeno, že ještě nemáte ani zavazadla v pokoji. Objednávku s čísly vašich kreditních karet jsem zlikvidoval. Je mi líto.“

Ale nijak lítostivě to nevyznělo a D’Agosta se už chystal náležitě ho seřvat, když ho Pendergast zarazil. „V pořádku,“ řekl, vytáhl peněženku a zaplatil večeři v hotovosti. „Přeji vám hezký večer.“

Manažer odešel a D’Agosta se pustil do Pendergasta: „Vy tomu prevítovi dovolíte, aby se po nás takhle vozil? Je úplně jasné, že nás vyhazuje kvůli otázkám, které kladete, a kvůli tomu dávnému příběhu, v němž se vrtáte.“

Místo odpovědi pokynul Pendergast k oknu. Když se D’Agosta podíval, viděl, jak ředitel hotelu přechází ulici. Pak minul několik obchodů se zavřenými okenicemi a zmizel v šerifově kanceláři.

„Co je tohle za město?“ utrousil D’Agosta. „Za chvíli tu budou vesničani s vidlemi.“

„Nás nezajímá město,“ poznamenal Pendergast. „Nemá smysl situaci komplikovat. Navrhuji, abychom hned odešli – než si místní šerif najde důvod, proč nás vyhnat.“

Odešli z restaurace na parkoviště za hotelem. Hrozící bouřka se rychle blížila: vítr cloumal korunami stromů a z dálky slyšeli hřmění. Pendergast zatáhl střechu porsche a D’Agosta nastoupil do vozu. Pendergast vklouzl dovnitř, nastartoval, zajel do boční uličky a dál pokračoval vedlejšími ulicemi, aby se vyhnul hlavním dopravním tepnám.

Dům Doaneových stál asi tři kilometry za městem na konci nezpevněné příjezdové cesty, kdysi dobře udržované, ale dnes z ní zbylo jen o něco víc než rozjezděná vozovka. Jel opatrně, aby spyder na tak hrbolatém terénu nepoškodil. Po obou stranách lemovaly cestu husté shluky stromů, jejichž obnažené větve protkávaly noční oblohu. Když D’Agosta poskakoval na sedadle, až mu cvakaly zuby, dospěl k závěru, že do takových podmínek by byl vhodnější i ten zambijský land rover.

Pendergast projel poslední zatáčku a v čelních světlech se před nimi vyhoupl dům, obloha nad ním vířila mraky. D’Agosta na něj v údivu hleděl. Očekával velkou, elegantní budovu s ozdobami v kontrastu s obyčejnými domy ve městě. Avšak to, co viděl, bylo sice velké, ale ani v nejmenším elegantní. Připomínalo to spíš opuštěnou pevnost z doby, kdy Napoleon prodal Spojeným státům Louisianu. Dům byl postaven z obrovských, nahrubo opracovaných trámů, na obou koncích vystavoval na odiv vysoké věže a uprostřed dlouhé, jakoby přikrčené průčelí s bezpočtem malých oken. Nad tímto průčelím byl bizarní ochoz s dávno přežitým kovovým zábradlím zakončeným hroty. Stál samostatně na mírné vyvýšenině. Za ním, směrem na východ, byl hustý, temný les, který se táhl k rozlehlé bažině Black Brake. Jak tak D’Agosta na tu stavbu zíral, do lesů za ní udeřil blesk a na chvíli ji proměnil v přízračnou, žlutě osvětlenou siluetu.

„Vypadá to, jako by se někdo pokoušel zkřížit hrad se srubem,“ řekl.

„Původní vlastník byl koneckonců dřevařský zbohatlík.“ Pendergast pokynul na ochoz se zábradlím. „Odtamtud dozajista přehlížel své panství. Četl jsem, že sám vlastnil šedesát tisíc akrů půdy – včetně značné části cypřišových bažin v Black Brake –, než je vláda zabrala a přiřadila k národnímu lesu a přírodní rezervaci.“

Předjel k domu a zastavil. Agent se zběžně podíval do zpětného zrcátka, potom zacouval za dům a vypnul motor.

„Čekáte společnost?“ zeptal se D’Agosta.

„Nemá smysl upoutávat pozornost.“

Začalo pršet: velké kapky bubnovaly do čelního skla a plátěné střechy. Pendergast vystoupil a D’Agosta hned po něm. Přeběhli pod stříšku u zadního vchodu. D’Agosta trochu znepokojeně vzhlédl na nesourodou stavbu. Byl to přesně ten druh výstřední rezidence, která by možná upoutala romanopisce. Každé malé okénko mělo pečlivě zavřenou okenici a dveře byly zajištěné visacím zámkem a řetězem. Pozemek kolem domu zarostl bujnou vegetací, což poněkud změkčilo drsné linie základů; některé trámy obrostl mech a lišejníky.

Pendergast se naposledy rozhlédl a obrátil pozornost k visacímu zámku. Uchopil petlici, několikrát jí pohnul sem a tam a potom malým nástrojem s hlučným zaskřípáním zámek otevřel. Sundal řetěz a odhodil ho na zem. Dveře samotné byly také zamčené. Pendergast se předklonil a stejným nástrojem zdolal i tenhle mechanizmus. Potom se narovnal, otočil kulovou klikou a strčil do dveří. Panty na protest zavrzaly. Z kapsy saka vytáhl baterku a vešel dovnitř. D’Agosta už dávno pochopil, že když pracuje s Pendergastem, neobejde se bez dvou věcí: zbraně a baterky. Teď vyndal i tu svoji a následoval Pendergasta do domu.

Ocitli se ve velké staromódní kuchyni. Uprostřed stál snídaňový stůl a kamna, lednička a myčka na nádobí v řadě u protější stěny. Tím jakákoli podobnost s normální rodinnou kuchyní končila. Skříňky byly pootvírané, nádobí a sklo téměř beze zbytku rozbité, popadalo z polic na pultíky a podlahu. Zbytky jídla – seschlá kukuřičná zrna, rýže, fazole – se povalovaly všude kolem, jak je rozházely krysy, a po okrajích je už pokrývala plíseň. Židle někdo převrátil a polámal, ve stěnách byly díry po perlíku nebo – dost možná – po pěsti. Omítka ve velkých kusech opadala ze stropu a v bílém prášku na podlaze byly zřetelně vidět stopy a výkaly kdejaké havěti. D’Agosta v paprsku baterky vnímal smršť destrukce. Kužel světla zastavil v rohu, kde na podlaze zahlédl velkou, dávno zaschlou skvrnu, nejspíš krvavou, na stěně nad ní bylo ve výši hrudníku několik děr po střelbě z brokovnice s podobnými sprškami zaschlé krve a vnitřností.

„Řekl bych, že právě tady pan Doane zemřel s laskavou pomocí místního šerifa. Vypadá to, že se tu strhla zatraceně pořádná rvačka,“ usoudil po chvilce ticha D’Agosta.

„Skutečně to vypadá, že se tady střílelo,“ zamumlal Pendergast. „Ale rvačka nebyla žádná. K téhle zkáze došlo ještě před smrtí.“

„Tak co se tu teda stalo?“

Pendergast se ještě chvíli rozhlížel, teprve potom odpověděl. „Záchvat šílenství.“ Posvítil ke dveřím v protější stěně. „Pojďte, Vincente – budeme pokračovat.“

Prošli pomalu přízemím, prohledali jídelnu, salon, spižírnu, obývací pokoj, koupelny a další prostory, jejichž využití nedokázali určit. Všude to vypadalo stejně: převrácený nábytek, rozbité sklo, knížky roztrhané na kusy a bezhlavě poházené po zemi. V krbu v pracovně našli stovky malých kostí. Když je Pendergast pečlivě prohlédl, prohlásil, že to jsou pozůstatky veverek. Podle toho, jak kosti ležely, byla zvířata nacpaná do komína a zůstala tam, dokud jejich těla neshnila a nerozložila se. Potom popadala na kovový kozlík v krbu. V dalším pokoji našli tmavou, zamaštěnou matraci a kolem ní spoustu odpadků po jídle: prázdné plechovky od šunky a sardinek, papírky od bonbonů, zmačkané plechovky od piva. Roh jedné místnosti sloužil nejspíš jako otevřená latrína, aniž by se někdo pokoušel o hygienu či se snažil vše schovat. Ani v jednom pokoji nebyl žádný obraz; v černém, ani v jiném rámu. Jediné dekorace na stěnách byly šílené čmáranice purpurovým fixem: nekonečná změť klikyháků a zubatých čar, které při pouhém pohledu v člověku vyvolaly znepokojení.

„Ježíši,“ vydechl D’Agosta. „Co tady mohla Helen chtít?“

„Je to nadmíru podivné,“ odpověděl Pendergast, „obzvlášť vezmeme-li v úvahu, kdy tady byla na návštěvě. Tehdy byla rodina Doaneových pýchou Sunfloweru. Tohle zločinecké šílenství se rozvinulo mnohem později.“

Bouřka venku zlověstně burácela za doprovodu divokých blesků, jejichž záře pronikala do domu štěrbinami v okenicích. Sestoupili do suterénu, který, ačkoli nebyl tolik zaneřáděný, nesl všechny znaky záchvatu šílené destrukce, jaké viděli v přízemí. Po důkladném a zcela bezvýsledném hledání se vydali do prvního poschodí. Tam už to nevypadalo tak děsivě, přestože našli spoustu znepokojivých symbolů. V místnosti, která zjevně sloužila jako synova ložnice, téměř celou jednu stěnu pokrývala ocenění za výborné akademické výsledky a vynikající práci pro veřejnost. Podle uvedených dat je získal přibližně rok nebo dva před nebo po návštěvě Helen Pendergastové. Obloženou stěnu zdobilo velké množství vysušených hlav zvířat – prasat, psů, krys – přibitých na dřevo nejkrutějším možným způsobem. Nikdo se ani nepokusil je očistit, dokonce je nenechal ani vykrvácet: pod každou mumifikovanou trofejí viděli stopy zaschlé krve, která stékala na hlavy zavěšené pod nimi.

Dceřin pokoj naháněl ještě větší hrůzu, protože v něm byl jasně patrný naprostý nedostatek osobnosti: jediným rysem hodným zaznamenání byla řádka sešitů v jednotné červené vazbě na polici. Kromě nich na ní ležela jedna sbírka poezie. Jinak zela police prázdnotou.

Procházeli pustými místnostmi. D’Agosta se pokoušel v celé té nesmyslnosti najít nějaký účel.

Na konci chodby byly zamčené dveře.

Pendergast vyndal páčidla a zámek otevřel, dveře však nepovolily.

„To je poprvé,“ konstatoval D’Agosta.

„Když se podíváte na horní dveřní sloupky, milý příteli, zjistíte, že kromě zámku jsou jištěny ještě šrouby.“

Ruka mu sklouzla z kulové kliky. „Ještě se sem vrátíme. Teď nahlédneme do podkroví.“

Podkrovní prostor starého domu byl změtí maličkých pokojíků natěsnaných pod okapy, plných zplesnivělého nábytku a starých zavazadel. Důkladně prohlédli krabice a lodní kufry, čímž rozvířili oblaka dusivého prachu. Nenašli však nic zajímavého, jen staré zatuchlé ošacení a stohy novin – roztříděných, složených a převázaných motouzy. Pendergast se přehraboval v kufříku s nářadím, vyndal šroubovák a strčil ho do kapsy.

„Prozkoumáme ty dvě věže,“ řekl, když s neskrývaným odporem smetal prach ze svého černého obleku. „Potom se popereme s tou zavřenou místností.“

Ve věžích byl průvan. Stoupali po točitém schodišti kolem výklenků na potraviny plných pavouků, krysích výkalů a hromad zažloutlých starých knih. V obou věžích končilo schodiště malou vyhlídkou s úzkými okny jako v hradu. Dole blesky bičovaly les. D’Agostu opouštěla trpělivost. Měl dojem, že jim dům kromě šílenství a záhad nemůže nabídnout nic. Proč sem Helen přijela – a byla tady vůbec?

Když nenašli nic zajímavého, vrátili se do hlavního domu k zavřeným dveřím. D’Agosta držel světlo a Pendergast vytáhl dva dlouhé šroubováky. Otočil kulovou klikou, otevřel dveře a vešel. D’Agosta za ním – a překvapením skoro zavrávoral.

Jako by našli Fabergého vejce. Místnost nebyla velká, ale D Agostovi připadala jako klenotnice – plná pokladů, které zářily vnitřním jasem. Zabedněná okna překrytá přibitým bílým plátnem interiér téměř hermeticky uzavřela. Ani po desetiletí čas nedokázal nijak utlumit třpyt žádného láskyplně naleštěného povrchu. Obrazy pokrývaly každý čtvereční centimetr stěn a prostor vyplňoval nádherný, ručně vyřezávaný nábytek a sochy, podlahu pokrývaly úchvatné předložky, na černém sametu se skvěly oslnivé šperky.

Uprostřed stála jediná pohovka pokrytá vydělávanou kůží ručně zpracovanou tak, že tvořila úžasnou kaskádu abstraktních květinových vzorů. Plastické linie byly tak rafinovaně vyřezané a tak fascinující, že od nich D’Agosta téměř nedokázal odtrhnout pohled. A přece – i další předměty v místnosti se dožadovaly jeho pozornosti. Na jednom konci stálo několik fantastických plastik s protáhlými hlavami, vyřezaných z exotického dřeva, a hned vedle nich viděli spoustu dokonalých šperků ze zlata, drahokamů a lesklých černých perel.

D’Agosta prošel mlčky místností. Byl ohromený, sotva se zadíval na jednu věc, přilákal ho další úchvatný předmět. Na jednom stole ležela kolekce sešitů v elegantní kožené vazbě s ručním zlatým zdobením. D’Agosta jeden prolistoval, byla to sbírka básní zaznamenaných krásným rukopisem, podepsaná a datovaná Karen Doaneovou. Na podlaze v několika vrstvách ležely ručně tkané předložky s pozoruhodnými, křiklavě barevnými geometrickými vzory, až oči přecházely. Posvítil na stěny a žasl nad olejomalbami, krajinkami plnými života, mýtinami v lese kolem domu, starými hřbitovy, svěžími zátišími, dalšími neskutečnými krajinkami a snovými výjevy. D’Agosta přistoupil k nejbližšímu obrazu, přimhouřil oči a posvítil na něj baterkou – u dolního okraje našel podpis M. DOANE.

Pendergast k němu tiše přistoupil. „Melissa Doaneová,“ zamumlal. „Spisovatelova manželka. To jsou patrně její malby.“

„Všechny?“ D’Agosta přejížděl kuželem světla po stěnách malé místnosti. Nenašel žádný obraz v černém rámu, vlastně žádný, který by nebyl podepsaný M. DOANE.

„Bohužel tady není.“

D’Agosta pomalu spustil ruku, v níž držel baterku. Uvědomil si, že zrychleně dýchá a srdce mu buší. Bylo to bizarní – víc než bizarní. „Co je tohle sakra za místo? A jak je možné, že to tu nikdo nevykradl?“

„Město svá tajemství pečlivě střeží.“ Pendergast si stříbřitýma očima všechno prohlížel. Ještě jednou velmi pomalu přešel místnost, nakonec zůstal stát u stolu s ručně vázanými sešity. Rychle je prolistoval a položil zpátky. Vyšel z místnosti, D’Agosta ho následoval chodbou a dál do dceřina pokoje. Agent si prohlížel polici stejných sešitů v červené vazbě. Natáhl pavoukovitou ruku a vyndal poslední z nich. Prolistoval stránky; všechny zůstaly prázdné. Vrátil ho na místo a vyndal předposlední sešit. V tom byly jen vodorovné linky, zjevně narýsované podle pravítka – tak hustě, že se jimi stránky skoro černaly.

Pendergast uchopil další, linky byly ještě blíž u sebe, některé nerovné a na prvních listech našel dětské schematické obrázky. V posledním našel nesouvislá hesla zaznamenaná kostrbatým dětským rukopisem, který ubíhal z řádek.

Pendergast četl nahlas namátkou prózu psanou formou básnických strof.

Nemohu

spát. Nesmím

spát. Přicházejí, šeptají

slova. Ukazují mi

věci. Nemohu to

zastavit. Nemohu to

zastavit. Jestli znovu usnu

umřu… Spánek = Smrt

Sen = Smrt

Smrt = nemohu to

zastavit

Pendergast otočil dalších pár stránek. Blouznění pokračovalo dál, až jako by se rozplynulo v nesouvislých slovech a nečitelné škrábanici. Zadumaně vrátil sešit na původní místo, vytáhl jiný, blíž začátku řady, a otevřel ho uprostřed. D’Agosta uviděl úhledné, vyrovnané písmo, zřejmě dívčí, s kresbami květin a zvláštních tváří na okrajích a optimistickými kolečky místo teček nad i.

Pendergast přečetl nahlas datum.

D’Agosta v duchu chvíli počítal. „To by mělo být asi půl roku před Heleninou návštěvou,“ řekl.

„Ano. Tehdy Doaneovi v Sunfloweru bydleli krátce.“ Pendergast si v rychlosti prohlížel zápisky, u jednoho se zastavil a četl nahlas:

Mattie Lee si ze mě zase utahoval kvůli Jimmymu. Možná je chytrý, ale nikdy nepochopím, proč nosí tak extravagantní oblečení a líbí se mu metal. Vlasy má, ulízané dozadu a kouří. Cigaretu vždycky drží hodně blízko zapáleného konce. Myslí si, kdovíjak mu to sekne a že je frajer. Podle mě vypadá spíš jako moula. Prostě je to normální buran, co hraje, že je absolutně v pohodě.

„Typická středoškolačka,“ poznamenal D’Agosta podmračeně.

„Možná jen trochu ostřejší než většina ostatních.“ Pendergast dál listoval sešitem. Náhle se zastavil u zápisku pořízeného o tři měsíce později. „Ale!“ vykřikl tónem, který prozrazoval velký zájem, a začal číst.

Když, jsem přišla domů ze školy, viděla jsem maminku a tatínka jak, se v kuchyni sklánějí nad něčím na kuchyňské lince. Hádejte, co to bylo! Papoušek! Byl šedý a tlustý s červeným ocáskem jako pahýl a velkým, širokým kroužkem na noze. Je na něm číslo, ale ne jméno. Ptáček je ochočený a klidně si sedne i na ruku. Pořád ke mně otáčí hlavu a dívá se mi do očí, jako by mě zkoumal. Tatínek se podíval do encyklopedie a tam bylo napsáno, že to je žako šedý. Podle tatínka to určitě je něčí mazlíček – kvůli tomu, jak je, krotký. Objevil se v poledne, seděl na broskvoni u zadních dveří a hlasitě na sebe upozorňoval. Prosila jsem tatínka, abychom, si ho nechali. Souhlasil, ale jen do té doby, než najde majitele. Říká, že musíme dát do novin inzerát. Tak jsem mu poradila, aby ho dal do Timbuctoo Times, a jemu to připadalo legrační. Doufám, že majitele ptáčka nikdy nenajde. Udělali jsme mu malé hnízdo ve staré krabicí. Tatínek zítra půjde do obchodu se zvířátky v Slidellu a koupí mu opravdovou klec. Když papoušek poskakoval po kuchyňské lince, našel jeden maminčin muffin, zaskřehotal a hned se do něj pustil, tak jsem ho pojmenovala Muffin.

„Papoušek,“ zamumlal D’Agosta. „Jaké možnosti z toho plynou?“

Pendergast listoval sešitem, teď už pomaleji, až na konec. Vzal další a metodicky kontroloval data zápisků – až došel k jednomu. D’Agosta slyšel, jak se krátce nadechl.

„Vincente, tady je zápis z devátého února – tehdy přijela Helen na návštěvu.“

Nejhorší den, mého života!!!

Po obědě na naše dveře zaklepala nějaká paní. Přijela červeným sportovním autem a byla nastrojená, dokonce měla i módní kožené rukavice. Prý se doslechla, že máme papouška, a ptala se, jestli by ho mohla vidět. Tatínek jí Muffina ukázal (v kleci) a ona se zeptala, jak jsme k němu přišli, odkud se u nás vzal, jestli je ochočený, jestli ho můžeme vzít do ruky a kdo si s ním hraje nejvíc. Takovéhle věci. Pořád na něj koukala a vyptávala se. Chtěla se podívat na kroužek zblízka, ale tatínek se jí napřed zeptal, jestli je papoušek její. Řekla, že ano a že ho chce zpátky. Tatínkovi připadala, podezřelá. Zeptal se, jaké číslo má papoušek na kroužku. Nevěděla. A neměla ani žádný důkaz o tom, že jí papoušek patří, ale vykládala nám, že je vědkyně a papoušek jí uletěl z laboratoře. Tatínek jí zjevně nevěřil ani slovo a řekl jí, že až přinese nějaký důkaz o tom, že jí papoušek patří, velmi rád jí ho dá, ale do té doby zůstane Muffin u nás. Tu paní to ani moc nepřekvapilo. Potom se na mě smutně podívala. „Muffin je tvůj mazlíček?“ Řekla jsem, že ano. Chvíli přemýšlela. Potom se zeptala, jestli jí tatínek může doporučit nějaký dobrý hotel ve městě. Řekl jí, že u nás je jenom jeden, a že jí dá číslo. Šel do kuchyně pro telefonní seznam, ale než se vrátil, popadla Muffina i s klecí, nacpala ji do černého pytle na odpadky, který měla připravený v kabelce, vyběhla ze dveří, hodila pytel do auta a odjela! Muffin celou, dobu pištěl. S křikem jsem, utíkala, ven a, tatínek také vyběhl, nasedli, jsme do auta a pronásledovali ji, ale ujela, nám. Tatínek zavolal šerifovi, ale jemu se vůbec nechtělo ukradeného papouška hledat, zvlášť když mohl být její. Muffin je pryč, prostě pryč.

Šla jsem k sobě do pokoje a dlouho jsem brečela.

Pendergast zavřel sešit a dal ho do kapsy saka. Při tom zahlédl blesk, který osvětlil černé stromy za oknem. Nato celým domem otřásl hrom.

„Neuvěřitelné,“ řekl D’Agosta. „Helen ukradla papouška. Stejně jako ukradla ty Audubonovy vycpané. Co si proboha myslela?“

Pendergast mlčel.

„Viděl jste někdy toho papouška? Přivezla ho do Penumbry?“

Pendergast beze slova zavrtěl hlavou.

„A co ta vědecká laboratoř, o které mluvila?“

„Žádnou laboratoř neměla, Vincente. Pracovala pro Lékaře bez hranic.“

„Máte nějakou představu, co to prováděla?“

„Poprvé v životě naprosto nevím, co říct.“

Na nebi znovu zazářil blesk, osvítil Pendergastův obličej – s výrazem naprostého nepochopení a šoku.

26

New York

Kapitán Laura Haywardová z oddělení vražd Newyorského policejního sboru ráda nechávala dveře své kanceláře otevřené, aby tak dala najevo, že nezapomněla na své začátky, kdy hlídkovala v metru. U sboru rychle povýšila, a přestože věděla, že je dobrá a postup si zasloužila, také si s trochou rozpaků uvědomovala, že být žena také nevadí, zejména po skandálech s diskriminací žen v minulé dekádě.

Ale tentokrát, když přijela v šest hodin, dveře své kanceláře zdráhavě zavřela, třebaže nikdo další ještě do práce nepřišel. Vyšetřování série vražd členů ruské drogové mafie na Coney Islandu dalo oddělení pořádně zabrat a představovalo i spoustu papírování a schůzek. Nakonec to došlo do bodu, kdy někdo – tedy ona – musí zpracovat všechny materiály, aby se alespoň jeden člověk v případu vyznal, a vyšetřování se pohnulo.

Když se blížilo poledne, mozek jí po takové dávce nesmyslné brutality odmítal pracovat. Vstala od stolu s tím, že se půjde projít do malého parku vedle One Police Plaza. Otevřela dveře a na chodbě nečekaně narazila na houf policistů.

Pozdravili ji s poněkud větším nadšením než jindy, kradmo a rozpačitě ji sledovali.

Haywardová jim odpověděla na pozdrav a potom zůstala stát. „Tak dobrá, co se děje?“

Výmluvné ticho.

„Nikdy jsem neviděla horší bandu podfukářů,“ prohodila zlehka. „Upřímně vám řeknu, že kdybyste s těmihle výrazy hráli poker, všichni byste prohráli.“

Žertík vyzněl naprázdno a po krátkém zaváhání promluvil seržant. „Kapitáne, jde tak trochu o, ehm, agenta FBI Pendergasta.“

Haywardová ztuhla. O jejím opovržení Pendergastem věděli všichni z oddělení, stejně tak i o vztahu s bývalým Pendergastovým partnerem D’Agostou. Pendergast vždycky dokázal Vincenta zatáhnout do velkých nepříjemností a měla neblahé tušení, že tenhle výlet do Louisiany skončí stejně katastrofálně jako ty předchozí. Vlastně, možná že už… Když jí hlavou vířily tyhle myšlenky, snažila se nedat na sobě nic znát, zachovat naprosto neutrální výraz. „Co je se zvláštním agentem Pendergastem?“ zeptala se chladně.

„Nejde tak docela o Pendergasta,“ vysvětloval seržant. „Spíš o jeho příbuznou Constance Greeneovou. Je dole ve vazbě. Pendergasta uvedla jako nejbližšího příbuzného. Nejspíš je jeho neteř nebo tak něco.“

Znovu nepříjemné ticho.

„A?“ pobídla policistu Haywardová.

„Žije v zahraničí. Rezervovala si plavbu na Queen Mary 2 ze Southhamptonu do New Yorku, nalodila se se svým dítětem.“

„Dítětem?“

„Přesně tak. Může mu být pár měsíců. Narodilo se v zahraničí. Když loď zakotvila, zadrželi ji u pasové kontroly, protože dítě se pohřešovalo. Okamžitě se s námi spojili rádiem a my jsme ji vzali do vazby. Teď s ní sepisují protokol o vraždě.“

„O vraždě?“

„Ano. Vypadá to, že někde uprostřed Atlantského oceánu hodila dítě přes palubu.“

27

Mexický záliv

Boeing 767 společnosti Delta Airlines jako by se ve výšce 9600 metrů vznášel na místě, obloha byla klidná a bez mráčku, moře hluboko dole vypadalo jako souvislý modrý lán, jiskřivý v odpoledním světle.

„Přejete si ještě pivo, pane?“ zeptala se letuška, když se starostlivě naklonila k D’Agostovi.

„Jistě,“ odpověděl.

Letuška se obrátila na muže vedle Vincenta. „A vám, pane? Všechno v pořádku?“

„Ne,“ odpověděl Pendergast a pohrdavě pokynul rukou na malý talířek s uzeným lososem na tácku na opěradle před ním. „Tohle má pokojovou teplotu. Mohla byste mi, prosím, přinést vychlazenou porci?“

„Samozřejmě.“ Žena profesionálně zvedla talířek.

D’Agosta čekal, až se vrátí, potom se rozvalil v pohodlném sedadle a natáhl nohy. První třídou cestoval pouze s Pendergastem, ale dokázal by si na to zvyknout.

Z reproduktorů zazněl signál a kapitán oznámil, že za dvacet minut letadlo přistane na mezinárodním letišti Sarasota Bradenton.

D’Agosta upil pivo. Sunflower v Louisianě nechali osmnáct hodin a stovky kilometrů za zády, ale stále měl plnou hlavu podivného domu Doaneových – s tou úžasnou klenotnicí plnou pokladů v chátrající a šílené ruině. Pendergast zjevně neměl chuť to probírat, byl pořád ponořený v myšlenkách a tichý.

D’Agosta to zkusil znovu. „Mám teorii.“

Agent se na něj podíval.

„Myslím, že rodina Doaneových je falešná stopa.“

„Vážně?“ Pendergast váhavě ukousl lososa.

„Zamyslete se nad tím. Zbláznili se až dlouhé měsíce potom, co k nim Helen přišla. Jak mohla mít její návštěva cokoli společného s tím, co se přihodilo později? Nebo ten papoušek?“

„Nejspíš máte pravdu,“ řekl neurčitě Pendergast. „Pro mě je záhadou ten náhlý rozkvět tvůrčí dokonalosti před… koncem. U nich všech.“

„Je známo, že šílenství se v rodině dědí –“ D’Agosta větu raději nedopověděl. „V každém případě, vždycky se zblázní ti nadaní.“

„My básníci začínáme v mládí tvořit s potěšením; avšak končíme v depresi a šílenství.“ Pendergast se obrátil na D’Agostu. „Takže vy si myslíte, že jejich tvořivost vedla k šílenství?“

„To se bezpochyby stalo dceři Doaneových.“

„Aha. A to, že Helen ukradla papouška, nemělo nic společného s tím, co se té rodině stalo potom. Taková je vaše hypotéza?“

„Více méně. Co si myslíte vy?“ D’Agosta doufal, že z něj něco vytáhne.

„Myslím, že záhady se mi nelíbí, Vincente.“

D’Agosta zaváhal. „Víte, další věc, která mě napadla… chovala se někdy Helen výstředně nebo… podivně?“

Pendergast se zatvářil přísně. „Nejsem si jist, jestli vám rozumím.“

„No, já jen…“ D’Agosta znovu zaváhal. „Její nenadálé výlety do podivných míst. Tajemství. Krádeže ptáků, nejprve dvou mrtvých v muzeu a potom jednoho živého v té rodině. Je možné, že Helen byla pod nějakým tlakem – nebo třeba, víte, měla nějaké nervové potíže? Protože v Rocklandu jsem slyšel zvěsti o tom, že členové její rodiny nebyli úplně normální…“

Zmlkl, když mu připadalo, že teplota kolem jejich sedadel klesla asi o deset stupňů.

Pendergast se tvářil pořád stejně, ale když promluvil, jeho hlas zněl odměřeně a vzdáleně: „Helen Esterhazyová se možná chovala zvláštně, ale byla také jedním z nejrozumnějších a nejpříčetnějších lidí, jaké jsem kdy poznal.“

„To je mi jasné. Nechtěl jsem naznačit –“

„A také patřila k těm, kdo pod tlakem jen tak neztratí nervy.“

„Dobře,“ vyhrkl D’Agosta. Nadhodit zrovna tohle nebyl dobrý nápad.

„Myslím, že bychom společný čas měli věnovat spíše tématu, které je třeba projednat,“ řekl Pendergast, aby přesměroval hovor na úplně jinou kolej. „Je několik věcí, které byste o něm měl vědět.“ Z kapsy saka vytáhl útlou obálku a vyndal z ní list papíru. „John Woodhouse Blast. Věk padesát osm let. Narozen ve Florence v Jižní Karolíně. Místo současného pobytu Beach Road 4112 v Siesta Key. Má několik zaměstnání: obchodník s uměním, majitel galerie, import/export – a je také rytec a tiskař.“ List papíru znovu schoval. „Dělal poněkud speciální rytiny.“

„Jakého druhu?“

„Portréty zesnulých prezidentů.“

„Byl padělatel?“

„Vyšetřovala ho tajná služba. Nikdy mu nic neprokázali. Vyšetřovali ho také kvůli pašování slonoviny a rohů nosorožců – obojí je podle Úmluvy obchodu s ohroženými druhy od roku 1989 nezákonné. Jenže mu zase nic neprokázali.“

„Tenhle chlápek je kluzký jako had.“

„Zcela určitě je vynalézavý, odhodlaný – a nebezpečný.“ Pendergast se na chvíli odmlčel. „A ještě jedno je důležité… jmenuje se John Woodhouse Blast.“

„Ano?“

„Je přímým potomkem Johna Jamese Audubona přes jeho syna, Johna Woodhouse Audubona.“

„A sakra!“

„John Woodhouse se vlastním přičiněním vypracoval na malíře. Dokončil poslední Audubonovu práci Živorodí čtvernožci Severní Ameriky. Když to s jeho otcem šlo z kopce, nakreslil skoro polovinu ilustrací.“

D’Agosta hvízdl. „Takže Blast má patrně pocit, že Černý rám je podle práva prvorozeného jeho dědictvím.“

„Takový byl můj předpoklad. Mohlo by se zdát, že více než polovinu svého dospělého života věnoval hledání právě tohoto obrazu, třebaže v posledních letech to zřejmě vzdal.“

„A co dělá teď?“

„To se mi nepodařilo zjistit. Své současné čachry udržuje v tajnosti.“ Pendergast vyhlédl z okénka. „Budeme muset být opatrní, Vincente. Velmi opatrní.“

28

Sarasota, Florida

Siesta Key byl pro D’Agostu doslova zjevením: úzké ulice lemované palmami; smaragdové trávníky ubíhaly k azurovým mořským zátokám; klikaté kanály, v nichž se líně pohupovaly výletní čluny. Široká pláž s pískem bílým a jemným jako cukr se na severu i jihu ztrácela v mlze. Na jedné straně burácel zpěněný oceán; na druhé stály v dlouhé řadě kondominia a luxusní hotely, mezi nimi bazény, haciendy a restaurace. Zapadalo slunce. Když se rozhlédl, připadalo mu, že plavci, stavitelé hradů z písku a plážoví tuláci strnuli, jako by dostali nějaký neviditelný signál pohlédnout na západ. Plážová lehátka se přesunula; v rukou lidí se objevily videokamery. D’Agosta se podíval stejným směrem. Slunce se nořilo do Mexického zálivu, půlkruh oranžových plamenů. Nikdy ještě neviděl západ slunce nerušený panoramatem města – ani v New Jersey – a byl překvapen: v jednu chvíli slunce viditelně zapadalo za nekonečně rovnou Unii horizontu… a pak bylo pryč a zanechalo jen růžové pásy červánků. Olízl si rty, měly slabou příchuť mořského vzduchu. Živě si dokázal představit, jak se s Laurou odstěhují na nějaké podobné místo, až si u policie odpracuje potřebných dvacet let.

Blast bydlel v nejvyšším poschodí luxusního věžáku s vyhlídkou na pláž. Vyjeli výtahem a Pendergast zazvonil u dveří. Dlouho trvalo, než uslyšeli nepatrné škrabání, jak se uvnitř posunul stranou kryt špehýrky. Po dalším prodlení, už ne tak dlouhém, slyšeli odemykání dveří. Potom se pootevřely. Před nimi stál malý muž subtilní postavy s černými vlasy ulíznutými dozadu brilantinou. „Ano?“

Pendergast i D’Agosta mu ukázali odznaky. „Pan Blast?“ zeptal se zdvořile Pendergast.

Muž se podíval z jednoho odznaku na druhý a potom na Pendergasta. Jeho oči neprozrazují strach ani znepokojení, všiml si D’Agosta. Hleděl na ně pouze s mírnou zvědavostí.

„Můžeme jít dál?“

Po krátké úvaze otevřel dveře dokořán.

Přešli předsíní do obývacího pokoje, který byl honosně, skoro výstředně vyzdobený. Těžké zlaté závěsy rámovaly velké okno s výhledem na oceán. Podlahu pokrývaly vysoké, ručně vázané bílé skandinávské koberce. Ve vzduchu byla cítit jemná vůně kadidla. Z nedaleké pohovky na ně zírali dva trpasličí špicové – černý a bílý.

D’Agosta obrátil svou pozornost znovu na Blasta. Muž se svému předkovi Audubonovi vůbec nepodobal. Byl malý, přehnaně upravený, měl tenký knírek a – s ohledem na klima – byl nápadně málo opálený. Přitom se pohyboval rychle a mrštně, což odporovalo poněkud pokleslému vkusu zařízení bytu.

„Prosím, posaďte se,“ řekl a ukázal na dvě masivní křesla polstrovaná karmínovým sametem. Mluvil s nepatrně protahovanými jižanskými samohláskami.

Pendergast usedl, D’Agosta také. Blast se zabořil do křesla z bílé kůže proti nim. „Předpokládám, že jste za mnou nepřišli kvůli pronájmu mé nemovitosti na Shell Road.“

„To máte pravdu,“ ujistil ho Pendergast.

„A co pro vás tedy mohu udělat?“

Pendergast nechal otázku chvíli viset ve vzduchu, teprve potom odpověděl. „Jsme tu kvůli Černému rámu.“

Blast na sobě dal znát překvapení jen mírným rozšířením očí. Po chvíli se usmál a předvedl drobné, zářivě bílé zuby. Nebyl to nijak zvlášť přátelský úsměv. D’Agostovi připomínal fretku – uhlazenou a připravenou kousnout. „Chcete mi ho prodat?“

Pendergast zavrtěl hlavou. „Ne. Chceme si ho prohlédnout.“

„Vždycky je dobré znát konkurenci,“ řekl Blast.

Pendergast hodil nohu přes nohu. „Je velmi zvláštní, že hovoříte o konkurenci, protože to je další důvod, proč jsme tady.“

Blast tázavě naklonil hlavu.

„Helen Esterhazyová Pendergastová.“ Agent FBI vyslovoval pomalu a zřetelně.

Tentokrát Blast zůstal naprosto v klidu. Díval se střídavě na Pendergasta a D’Agostu. „Promiňte, když už mluvíte o jménech – mohl bych se zeptat na ta vaše?“

„Jsem zvláštní agent Pendergast a toto je můj partner poručík D’Agosta.“

„Helen Esterhazyová Pendergastová,“ zopakoval Blast. „Nějaká vaše příbuzná?“

„Byla moje manželka,“ odpověděl Pendergast chladně.

Malý muž rozpřáhl ruce. „Nikdy v životě jsem to jméno neslyšel. Désolée. No, jestli je to všechno…?“ Vstal.

Pendergast se také prudce zvedl. D’Agosta ztuhl, ale místo aby agent Blasta fyzicky napadl, čehož se D’Agosta obával, sepjal ruce za zády, přešel k velkému oknu a podíval se ven. Poté se otočil a bloumal po pokoji, prohlížel si různé obrazy, jeden po druhém, jako v galerii. Blast zůstal na místě bez hnutí, jen očima sledoval agenta. Pendergast přešel do předsíně a chvilku stál přede dveřmi šatny. Rukou najednou sáhl do černého obleku, cosi vyndal, dotkl se dveří a zcela nečekaně je otevřel.

Blast okamžitě vyskočil. „Co to k čertu –?“ vykřikl rozčileně.

Pendergast sáhl dovnitř, odsunul stranou několik ramínek a zezadu vytáhl dlouhý kožich; měl na sobě povědomé žluté a černé pruhy tygra.

„Jak se opovažujete narušovat mé soukromí!“ řekl Blast a stále se k němu přibližoval.

Pendergast protřepal kabát a prohlížel si ho. „Tak akorát pro princeznu,“ řekl a s úsměvem se obrátil na Blasta. „Stoprocentně pravý.“ Znovu sáhl do šatny a vyndával další kabáty. Blast jen stál, rudý zlostí. „Ocelot velký, ocelot dlouhoocasý… docela slušná sbírka ohrožených druhů. A jsou nové, určitě novější než Úmluva o ochraně ohrožených druhů z roku 1989, a to už nehovořím o Zákonu o ohrožených druzích.“

Vrátil kožichy do šatny a zavřel dveře. „Americký úřad pro rybolov a ochranu přírody by bezpochyby projevil zájem o vaši kolekci. Zavoláme jim?“

Blastova reakce D’Agostu překvapila. Místo aby dál protestoval, viditelně se uvolnil. Obnažil zuby v dalším úsměvu. Prohlédl si Pendergasta od hlavy k patě s výrazem podobným uznání. „Prosím,“ řekl a pokynul rukou. „Jak vidím, máme si o čem promluvit. Posaďte se.“

Pendergast usedl znovu na své místo a Blast také.

„Když vám pomohu… co se stane s mou malou kolekcí?“ Blast kývl směrem k šatně.

„To záleží na tom, jak se bude náš rozhovor vyvíjet.“

Blast vydechl: dlouze, s tichým syčením.

„Dovolte mi, abych zopakoval to jméno,“ řekl Pendergast. „Helen Esterhazyová Pendergastová.“

„Ano, ano, dobře si na vaši manželku pamatuju.“ Složil své dokonale upravené ruce. „Odpusťte mi tu přetvářku. Zkušenosti mě naučily rezervovanosti.“

„Pokračujte,“ vyzval ho Pendergast chladně.

Blast pokrčil rameny. „S vaší manželkou jsme byli konkurenti. Já promarnil více než dvacet let hledáním Černého rámu. Slyšel jsem, že čmuchá kolem a také se na ten obraz vyptává. Mírně řečeno – netěšilo mě to. Nepochybně je vám známo, že jsem Audubonův prapravnuk. Obraz byl můj – vyplývá to z dědického práva. Nikdo by neměl mít právo z něj profitovat – kromě mě.

Audubon namaloval Černý rám v sanatoriu, ale neodvezl si ho. Nejpravděpodobnější je, že ho daroval některému ze tří ošetřujících lékařů. Jeden z nich úplně zmizel. Druhý se vrátil do Berlína – pokud měl obraz, tak byl buď zničený za války, nebo je nenávratně ztracený. Své pátrání jsem zaměřil na třetího lékaře, Torgenssona – spíš proto, že jsem se nechtěl vzdát naděje.“ Rozhodil rukama. „A právě díky tomuto spojení jsem narazil na vaši manželku. Setkal jsem se s ní jen jednou.“

„Kde a kdy?“

„Asi tak před patnácti lety. Ne, možná že ani ne před patnácti. V Torgenssonově starém domě na předměstí Port Allenu.“

„A co přesně se při tom setkání odehrálo?“ zeptal se Pendergast napjatým hlasem.

„Řekl jsem jí přesně to co vám: že obraz podle dědického práva patří mně, a vyjádřil jsem své přání, aby po něm přestala pátrat.“

„A co na to řekla Helen?“ Pendergastův hlas byl ještě ledovější.

Blast se zhluboka nadechl. „To je právě hodně zvláštní.“

Pendergast čekal. Vzduch jako by mrazil.

„Vzpomínáte si, co jste před chvílí řekl o Černém rámu? ‚Chceme si ho prohlédnout.‘ Přesně totéž, a to doslova, řekla ona. Že nechce ten obraz vlastnit. Nechtěla na něm vydělávat. Chtěla si ho jen prohlédnout. Řekla, že pokud jde o ni, může ten obraz být klidně můj. Taková slova mě potěšila a potřásli jsme si rukama. Dalo by se říci, že jsme se rozešli jako přátelé.“ Další vlažný úsměv.

„Jak přesně to formulovala?“

„Řekla mi: ‚Chápu, že ten obraz už dlouho hledáte. Prosím, chápejte i vy mě, nechci ho vlastnit, chci si ho jen prohlédnout. Chci se jen v něčem utvrdit. Jestli ho najdu, dám vám ho – ale na oplátku mi musíte slíbit, že pokud ho najdete dříve než já, dáte mi možnost ho prostudovat.‘ S takovým ujednáním jsem byl spokojen.“

„Kravina!“ vyhrkl D’Agosta a vstal z křesla. Už se nedokázal ovládnout. „Helen strávila roky hledáním toho obrazu – jen aby se na něj podívala? To ani náhodou! Lžete.“

„Ne, to je pravda,“ odpověděl Blast. A přidal svůj fretčí úsměv.

„Co bylo dál?“ zeptal se Pendergast.

„To je všechno. Každý z nás šel svou cestou. Toto bylo naše jediné setkání. Nikdy potom jsem ji už neviděl. A to je svatá pravda.“

„Nikdy?“ ujistil se Pendergast.

„Nikdy. To je všechno, co vím.“

„Víte toho mnohem víc,“ nesouhlasil s ním Pendergast a najednou se usmál. „Ale než budete mluvit dál, pane Blaste, dovolte, abych vám sdělil něco, co evidentně nevíte – jako výraz důvěry.“

Metoda cukru a biče, pomyslel si D’Agosta. Byl zvědavý, kam tím Pendergast míří.

„Mám důkaz, že Audubon dal obraz Torgenssonovi,“ oznámil mu Pendergast.

Blast se naklonil, najednou projevil zájem. „Říkáte důkaz?“

„Ano.“

Následovalo dlouhé ticho. Blast se opřel. „V takovém případě je mi naprosto jasné, že ten obraz neexistuje. Nepřestál požár jeho posledního bydliště.“

„Myslíte dům poblíž Port Allenu?“ zeptal se Pendergast. „Nevěděl jsem, že tam hořelo.“

Blast se na něj dlouze zadíval. „Nevíte spoustu věcí, pane Pendergaste. Port Allen nebylo poslední bydliště doktora Torgenssona.“

Pendergast nedokázal skrýt překvapení. „Skutečně?“

„V posledních letech života se Torgensson dostal do velkých finančních nesnází. Pronásledovali ho věřitelé: banky, místní obchodníci, dokonce i město kvůli nezaplaceným daním. Nakonec byl z domu poblíž Port Allenu soudně vystěhován. Musel se nuceně přestěhovat do chatrče u řeky.“

„Jak tohle všechno víte?“ zajímalo Pendergasta.

Blast vstal a vyšel z pokoje. D’Agosta slyšel otevírání dveří a potom harašení zásuvek. Po chvíli se vrátil s deskami v ruce. Podal je Pendergastovi. „Torgenssonovy záznamy o dlužných částkách. Podívejte se na ten dopis nahoře.“

Pendergast vyndal zažloutlý dokument s utrženým okrajem. Byl to dopis nadrápaný na hlavičkovém papíře Pinkertonovy detektivní agentury. Začal číst. „Má to. Ten chlápek to má. Ale my to nedokážeme objevit. Prohledali jsme tu chatrč od sklepa po okapy. Je stejně prázdná jako dům poblíž Port Allenu. Nic cenného tam není, Audubonův obraz už vůbec ne.“

Pendergast vrátil papír do desek, zběžně prolistoval ostatní dokumenty, potom desky zavřel. „Předpokládám, že jste, ehm, odcizil tuto zprávu, abyste zmařil plány konkurence.“

„Pomáhat nepřátelům nemá smysl.“ Blast si vzal zpátky desky a položil je vedle sebe na pohovku. „Ale nakonec to všechno byla jen akademická záležitost.“

„Proč?“ zeptal se Pendergast.

„Protože pár měsíců poté, kdy se nastěhoval, uhodil do nájemního domu blesk a dům do základů shořel – s Torgenssonem uvnitř. Pokud Černý rám schoval někam jinam, je to místo dávno zapomenuté. Jestli ho měl v domě, shořel se vším ostatním.“ Blast pokrčil rameny. „A tehdy jsem pátrání definitivně vzdal. Ne, pane Pendergaste, obávám se, že Černý rám už neexistuje. Vím jedno: promarnil jsem dvacet let života, abych zjistil tohle.“

„Nevěřím mu ani slovo,“ prohlásil D’Agosta, když sjeli výtahem do vestibulu. „Jen se nás snaží přesvědčit, že Helen ten obraz nechtěla, aby tak vyloučil motiv jí ublížit. Kryje si záda, nechce, abychom měli podezření, že ji zavraždil – je to jednoduché.“

Pendergast neodpověděl.

„Ten chlápek je rozhodně mazaný, člověka by napadlo, že by mohl vymyslet něco přesvědčivějšího,“ pokračoval D’Agosta. „Oba chtěli obraz a Helen se k němu dostala moc blízko. Blast si nepřál, aby ho někdo obral o jeho legitimní dědictví. To je jednoznačné. A pak existuje ještě jedna souvislost – lov zvěře, slonovina a pašování kožešin. Má kontakty v Africe, mohl jich využít pro přípravu vraždy.“

Dveře výtahu se otevřely, prošli vestibulem do noci prosycené mořskou vodou. Vlny narážely na písek, miliony odlesků rozsvícených oken propůjčily tmavé pláži barvu ohně. Z nedaleké restaurace se nesla tichá ozvěna tradiční mexické hudby mariachi.

„Jak jste věděl o těch věcech?“ zeptal se D’Agosta cestou k silnici.

Pendergast jako by se probral. „Prosím?“

„O těch věcech v šatně. Těch kožiších.“

„Podle vůně.“

„Vůně?“

„Každý, kdo měl takový kožich, potvrdí, že kožešina velkých koček jemně voní, ne nepříjemně, trochu jako pižmo. Je to nezaměnitelný pach. Vím to, protože když jsme s bratrem byli malí, schovávali jsme se v matčině skříni s kožichy. Věděl jsem, že ten chlápek pašuje slonovinu a rohy nosorožců; nebylo daleko k tomu uhodnout, že obchoduje i s ilegálními kožešinami.“

„Aha.“

„Víte co, Vincente – jen pár bloků odtud je Caramino’s. Tam servírují nejlepší krabí klepeta v Zálivu, jak jsem slyšel: vynikající, když se zapíjí ledovou vodkou. A já mám pořádnou chuť na drink.“

29

New York

když kapitán Haywardová vešla do omšelé čekárny před výslechovými místnostmi v suterénu One Police Plaza, dva svědkové, které pozvala, vyskočili na nohy.

Seržant z oddělení vražd také vstal a Haywardová se zamračila. „V pořádku, všichni se posaďte a uklidněte se. Nejsem prezident.“ Uvědomovala si, že všechno to zlato na ramenou může trochu nahánět strach, zejména těm, kdo pracují na lodi, ale tohle už bylo moc. Nedělalo jí to dobře. „Omlouvám se, že jsem vás pozvala na neděli. Seržante, budu je brát jednoho po druhém, na pořadí nezáleží.“

Šla do výslechové místnosti – jedné z těch hezčích, projektovaných pro spolupracující svědky, nikoli pro křížové výslechy podezřelých, kteří spolupráci odmítají. Byl v ní konferenční stolek, psací stůl a pár židlí. Uvnitř čekal muž, který zajišťoval audiovizuální záznam. Přikývl a zvedl oba palce nahoru na znamení, že je připraven.

„Díky,“ řekla Haywardová. „Velmi si toho cením, obzvlášť když se to zorganizovalo na poslední chvíli.“ Dala si novoroční předsevzetí: bude ovládat svoji popudlivost vůči lidem, kteří jsou v hierarchii důležitosti níž, a s těmi výše postavenými bude jednat přímočaře.

Vystrčila hlavu ze dveří. „Pošlete mi prvního, prosím.“

Seržant přivedl prvního svědka, ještě měl na sobě uniformu. Pokynula na židli.

„Vím, že už vás vyslýchali, přesto doufám, že vám nebude vadit, když to uděláme ještě jednou. Pokusím se to zkrátit. Kávu, čaj?“

„Ne, děkuji vám, kapitáne,“ řekl lodní důstojník.

„Vy jste šéf bezpečnosti, je to tak?“

„Ano.“

Šéf bezpečnosti byl příjemný starší muž s bílou kšticí a sympatickým britským přízvukem, vypadal jako policejní inspektor v důchodu z malého města v Anglii. A tak to nejspíš přesně je, pomyslela si.

„Takže co se stalo?“ zeptala se. Ráda začínala vždycky s obecnou otázkou.

„No, kapitáne, nejdříve jsem si toho všiml krátce po vyplutí. Dostal jsem zprávu, že jedna z cestujících, Constance Greeneová, se chová podivně.“

„Jak?“

„Přinesla své dítě na palubu, tříměsíční nemluvně. To samo o sobě bylo neobvyklé – nevzpomínám si na jediný případ, kdy by někdo takhle malé dítě vzal na palubu. Zvlášť svobodná matka. Tu zprávu jsem dostal hned poté, co se nalodila. Nějaká přátelská cestující se chtěla na její dítě podívat – možná se chovala příliš důvěrně – a slečna Greeneová jí údajně vyhrožovala.“

„Co jste udělal?“

„Vyslechl jsem slečnu Greeneovou v kajutě a dospěl jsem k závěru, že je přehnaně starostlivá matka – víte, jak tomu občas bývá – a ve skutečnosti neměla v úmyslu té cestující vyhrožovat. Žena, která si stěžovala, byla podle mého tehdejšího názoru příliš všetečná.“

„Jak na vás působila? Mám na mysli slečnu Greeneovou.“

„Klidná, rozvážná, poněkud odměřená.“

„A to dítě?“

„Bylo v kajutě s ní, v kolébce, kterou jsme jí na lodi poskytli. Po dobu mé krátké návštěvy spalo.“

„A dál?“

„Slečna Greeneová se na tři nebo čtyři dny zavřela v kajutě. Potom, až do konce plavby, se pohybovala po lodi. O žádných dalších incidentech nevím, problém nastal, když při pasové kontrole nemohla ukázat dítě. Víte, měla ho zapsané v pasu – to je běžné, když žena porodí v cizině.“

„Připadala vám duševně zdravá?“

„Docela zdravá, alespoň když jsme spolu hovořili. Na to, jak byla mladá, mi připadala neobvykle vyrovnaná.“

Dalším svědkem byl lodní pokladník a potvrdil slova šéfa bezpečnosti: cestující nastoupila na loď s nemluvnětem, byla starostlivá matka a na několik dní se zavřela v kajutě. Potom, téměř v polovině plavby, ji vídali, jedla v restauracích a procházela se po lodi bez dítěte. Lidé se domnívali, že využila službu hlídání dětí, kterou na lodi nabízí. Byla sama, s nikým nemluvila, odmítala všechny projevy přátelství. „Myslel jsem,“ řekl pokladník, „že patří k těm výstředním boháčům, víte, tomu typu lidí, kteří mají tolik peněz, že se můžou chovat, jak se jim zamane, a nikdo proti tomu nic nenamítá. A…“ Zaváhal.

„Pokračujte.“

„Ke konci plavby mě napadlo, že je možná trochu… šílená.“

Haywardová se zastavila u dveří do malé cely předběžného zadržení. Nikdy Constance Greeneovou neviděla, ale hodně o ní slyšela od Vinnieho. Vždycky o ní mluvil, jako by byla starší, ale když otevřela dveře, překvapilo ji, když spatřila mladou ženu, maximálně dvaa – či třiadvacetiletou, tmavé vlasy ostříhané na elegantní staromódní mikádo. Seděla upjatě na palandě, stále ve společenských šatech, jaké měla na sobě na lodi.

„Mohu dál?“

Constance Greeneová se na ni podívala. Haywardová byla pyšná, že dokáže číst z očí, ale tyhle byly nevyzpytatelné.

„Prosím, pojďte dál.“

Haywardová se posadila na jedinou židli. Mohla by tahle žena opravdu hodit své vlastní dítě do Atlantiku? „Jsem kapitán Haywardová.“

„Velmi mě těší, že vás poznávám, kapitáne.“

Za daných okolností Haywardové tak starodávně zdvořilý pozdrav naháněl hrůzu. „Jsem přítelkyně poručíka D’Agosty, kterého znáte, a také občas pracuji s vaším, ehm, strýcem, zvláštním agentem Pendergastem.“

„Není můj strýc. Aloysius je mým poručníkem. Nejsme spřízněni,“ opravila Haywardovou upjatě.

„Aha. Máte nějakou rodinu?“

„Ne,“ odpověděla rychle a ostře. „Všichni již dávno odešli.“

„To je mi líto. Nejdříve bych ráda věděla, jestli mi můžete pomoci s jednou drobností – máme trochu potíže najít vaše záznamy. Neznáte náhodou číslo své sociální pojistky?“

„Nemám žádné číslo sociální pojistky.“

„Kde jste se narodila?“

„Tady v New Yorku. Na Water Street.“

„V nějaké nemocnici?“

„Narodila jsem se doma.“

„Aha.“ Haywardová se rozhodla tímto směrem nepokračovat; právní oddělení to nakonec objasní a, popravdě, prostě se vyhýbala nesnadným otázkám, které musí položit.

„Constance, pracuji v oddělení vražd, ale tohle není můj případ. Jsem tady, jen abych získala informace. Nemusíte odpovídat na žádné otázky, toto není oficiální výslech. Rozumíte mi?“

„Rozumím vám velmi dobře, děkuji.“

Haywardovou znovu zarazila její dávná intonace; něco na způsobu držení těla; něco v jejích očích, starých a moudrých, které v tak mladém těle působily nepatřičně.

Zhluboka se nadechla. „Skutečně jste hodila své dítě do oceánu?“

„Ano.“

„Proč?“

„Protože byl zlý. Jako jeho otec.“

„A otec je…?“

„Mrtvý.“

„Jak se jmenoval?“

V místnosti se rozhostilo ticho. Chladné fialkové oči ani na okamžik neuhnuly a Haywardová pochopila, že jí Greeneová za žádných okolností na tuto otázku neodpoví.

„Proč jste se vrátila? Byla jste v zahraničí – proč teď jedete domů?“

„Protože Aloysius bude potřebovat mou pomoc.“

„Jakého druhu?“

Constance nehnula ani brvou. „Není připraven postavit se tváří v tvář zradě, které bude muset čelit.“

30

Savannah, Georgie

Judson Esterhazy stál v pracovně obklopen starožitnostmi a spoustou nábytku a jedním z vysokých oken hleděl na momentálně prázdné náměstí Whitfield. Studený déšť stékal z trpasličích palem a kopule uprostřed a sléval se v kaluže na cihlových chodnících Habersham Street. D’Agostovi, který stál vedle něj, připadal Helenin bratr tentokrát jiný. Dobrácké a vytříbené vystupování vzalo za své. Hezký obličej jako by byl utrápený a napjatý s vyčerpanými rysy.

„A nikdy se nezmínila, že se zajímá o papoušky, konkrétně o papouška karolínského?“

Esterhazy zavrtěl hlavou. „Nikdy.“

„A o Černém rámu? Nikdy o něm nemluvila, třeba jen mimochodem?“

Znovu zavrtěl hlavou. „Tohle všechno je pro mě novinka. Nedokážu si to vysvětlit – stejně jako vy.“

„Chápu, jak bolestné to pro vás musí být.“

Esterhazy se odvrátil od okna. Pohyboval čelistí, což D’Agostovi připomínalo stěží ovládaný vztek. „Ne tak bolestné, jako když jsem se dozvěděl o tom chlápkovi Blastovi. Říkáte, že má záznam?“

„Několikerá zatčení. Žádná usvědčení.“

„To neznamená, že je nevinný,“ řekl Esterhazy.

„Právě naopak,“ kontroval D’Agosta.

Esterhazy se na něj podíval. „A ve hře nebylo jen vydírání a padělatelství. Zmínil jste se o napadení a ublížení na těle.“

D’Agosta přikývl.

„A on šel taky po tomhle – Černém rámu?“

„Jak jen člověk může po něčem jít,“ řekl D’Agosta.

Esterhazy sevřel ruce v pěsti; znovu se obrátil k oknu.

„Judsone,“ ozval se Pendergast, „vzpomínáš, co jsem ti řekl –“

„Ztratil jsi manželku,“ prohodil Esterhazy přes rameno. „Já ztratil sestřičku. S tím se člověk nikdy úplně nevyrovná, ale může se s tím alespoň smířit. Ale teď, když se dozvídám, že…“ Dlouze se nadechl. „A nejen to, ale tenhle zločinec je do toho možná nějak zapletený –“

„To nevíme jistě,“ odpověděl Pendergast.

„Ale my na to určitě přijdeme,“ ujistil ho D’Agosta.

Esterhazy neodpověděl. Dál se díval z okna, pomalu pohyboval čelistí a oči upíral do dálky.

31

Sarasota, Florida

O pět set třicet kilometrů dál na jih hleděl jiný muž z jiného okna.

John Woodhouse Blast pozoroval devět poschodí pod sebou plážové tuláky a lidi, kteří se opalovali. Dlouhé bílé pásy příboje se vlnily směrem ke břehu, k pláži táhnoucí se téměř do nekonečna. Odvrátil se, přešel obývací pokoj a okamžik postál před zrcadlem v pozlaceném rámu. Ztrhaný obličej prozrazoval útrapy probdělé noci.

Byl opatrný, tolik opatrný. Jak se mu tohle mohlo stát? Ten bledý anděl pomsty se na jeho prahu objevil zcela nečekaně… Vždycky se držel zpátky, nikdy neriskoval. A až doposud to fungovalo…

Ticho pokoje narušilo zvonění telefonu. Blast sebou při tak náhlém zvuku trhl. Šel k přístroji a zvedl sluchátko. Každý jeho pohyb sledovali z pohovky dva špicové. „Tady Victor. Co se děje?“

„Kristapána, Victore, to je dost, že voláš. Kde jsi sakra byl?“

„Pryč,“ odpověděl nevrle chraplavý hlas. „Nějakej problém?“

„To si piš, že jo. Obrovskej, monstrózní, podělanej problém. Nějakej agent FBI tady včera večer čmuchal.“

„Známe ho?“

„Jmenuje se Pendergast. Měl s sebou taky policajta z Newyorskýho policejního sboru.“

„Co chtěli?“

„Co asi? Ví toho moc, Victore – na můj vkus až příliš. Budeme se o to muset postarat, a to hned.“

„Myslíš…“ Chraplavý hlas zaváhal.

„Přesně tak. Je čas to všechno zabalit.“

„Všechno?“

„Všechno. Víš, co máš dělat, Victore. Dohlídni na to. Udělej to hned.“ Blast praštil sluchátkem a upřeně zíral z okna na nekonečný modrý horizont.

32

Uježděná cesta se vinula jehličnatým lesem a vynořila se na velké louce na kraji mangrové bažiny. Střelec zaparkoval range rover na louce a z auta vyndal pouzdro na zbraň, desky a batoh. Vše odnesl na nízký pahorek uprostřed a položil do husté trávy. Z desek vytáhl papírový terč a vyrazil k bažině. Počítal kroky. Polední slunce pronikalo cypřiši a na hladinu zelenohnědé vody vrhalo skvrny světla.

Vybral si hladký široký kmen a připíchl na něj terč. Byl poměrně teplý zimní den, přes patnáct stupňů, od bažiny se linul zápach vody a tlejícího dřeva, hejno hlučných vran krákoralo a vřeštělo ve větvích. Nejbližší dům byl šestnáct kilometrů daleko. Vládlo naprosté bezvětří.

Muž se vrátil na místo, kde nechal své náčiní, znovu odpočítal kroky, spokojený, že terč je zhruba sto metrů daleko.

Otevřel mimořádně odolný kufr a z něj vyndal pušku Remington 40-XS. Váží celých sedm kilo, ale zato je přesnější než 0.75 MOA. Střelec ji už nějakou dobu nepoužil, ale teď byla vyčištěná, naolejovaná a připravená.

Poklekl, položil pušku přes koleno, postavil dvojnožku, seřídil ji a ustavil. Potom si lehl do husté trávy a pušku položil na dvojnožku, pohyboval s ní, dokud se nevyrovnala a nebyla stabilní. Zavřel jedno oko a podíval se puškohledem leupold na terč připevněný ke kmeni. Zatím to bylo dobré. Ze zadní kapsy vyndal krabičku nábojů .308 winchester a položil ji do trávy na pravou stranu. Vyndal náboj, vložil ho do komory, potom další, dokud nenaplnil zásobník čtyřmi náboji. Zavřel komoru. Znovu se podíval puškohledem.

Namířil na terč, zvolna dýchal ve snaze utišit tlukot srdce. Slabý třas a pohyb zbraně, zjevný podle pohybu terče ve vlasovém kříži, odeznívaly s tím, jak se střelec uvolnil. Přiložil prst na spoušť a lehce ji stiskl, vydechl, počítal údery srdce a potom stiskl spoušť mezi nimi. Rána, lehký zpětný náraz. Vyhodil nábojnici, znovu začal dýchat, opět se uvolnil a ještě jednou pomalu stiskl. Další rána a zpětný náraz, hluk se rychle nesl nad bažinatou rovinou. Po dalších dvou střelách vyprázdnil zásobník. Vstal, sebral všechny čtyři nábojnice, dal je do kapsy a poté šel zkontrolovat terč.

Zásahy byly blízko sebe a zbyla po nich nepravidelná díra kousek pod středem terče nalevo. Z kapsy vyndal plastové pravítko, změřil jím odchylku a šel zpátky. Nespěchal, aby se neunavil. Opět si lehl, uchopil zbraň a podle výsledků měření seřídil na puškohledu odchylku.

Znovu, velmi rozvážně, vystřílel na terč čtyři náboje. Tentokrát pokaždé zasáhl střed, všechny náboje dopadly víceméně do jednoho bodu. Spokojeně sundal terč z kmene, zmačkal ho a strčil do kapsy.

Vrátil se doprostřed louky a zaujal střeleckou pozici. Nadešla chvíle trochu se povyrazit. Když začal poprvé střílet, hejno vran s mohutným a hlasitým protestem vzlétlo a usadilo se o tři sta metrů dál na kraji pole. Teď už ptáky viděl na zemi pod vysokou rozložitou borovicí. Vykračovali si v popadaném jehličí a z několika šišek vybírali semena.

Muž se puškohledem díval na jednu vránu, ve vlasovém kříži sledoval, jak zobákem tluče do šišky a cloumá jí. Ukazováčkem přitáhl zakřivenou ocel; vyletěla střela. Pták zmizel ve spršce černého peří, na nedaleký kmen stromu se rozstříkly kousky rudého masa. Zbytek hejna s povykem okamžitě vzlétl k modré obloze a dál přes koruny stromů.

Muž hledal další cíl, tentokrát dole u bažiny. Pomalu přejížděl po jejím okraji, dokud ho nenašel: přibližně sto třicet pět metrů daleko odpočíval na plovoucím listu leknínu na slunci velký skokan. Muž zamířil, uvolnil se a vystřelil; do vzduchu zalitého sluncem obloukem vyletěl růžový oblak s příměsí zelené vody a kousky listu leknínu a poté se ladně snesl zpátky na hladinu. Třetí ranou ustřelil hlavu ploskolebci vodnímu, který sebou mlátil ve vodě ve zběsilém úsilí uniknout.

Ještě jeden náboj. Chtěl zkusit něco skutečně náročného. Prohlédl území kolem bažiny, ale střelba zvířata vyrušila a teď nebylo žádné v dohledu. Bude muset čekat.

Vrátil se k range roveru, zezadu z něj vyndal brokovnici v obalu z jemného plátna, rozepnul zip a vyndal CZ Bobwhite ráže 12 s pažbou vyrytou na zakázku. Byla to jeho nejlevnější brokovnice, přesto ji považoval za vynikající zbraň a vyloženě se neměl rád za to, co hodlá udělat. Prohledal rover, vyndal přenosný svěrák a novou pilku na kov. Položil si brokovnici přes kolena, hlavně potřel trochou oleje a přiložil k nim papírový krejčovský metr. Nehtem označil místo, uchopil pilku a začal řezat.

Byla to dlouhá, nudná a vyčerpávající práce. Když byl hotov, obrousil konec, zkosil hranu, očistil ji ocelovou vlnou a znovu naolejoval. Zlomil hlaveň a pečlivěji zbavil všech nečistot, potom do ní vsunul dvě nábojnice. Pomalu kráčel k bažině se zbraní, vzal s sebou i kusy upilovaných hlavní a odhodil je co nejdál do vody. Opřel si zbraň o pas a stiskl přední spoušť.

Výstřel byl ohlušující a brokovnice kopla jako mula – surově, děsivě a nesmírně účinně. I z druhé hlavně vyšel dokonalý výstřel. Znovu zlomil hlaveň, nábojnice schoval do kapsy, zbraň vyčistil a znovu nabil. Podruhé to šlo snadno. Byl mrzutý, ale spokojený.

Vrátil se k vozu, brokovnici vložil zpátky do obalu z jemného plátna a uklidil ji. Potom z batohu vyndal sendvič a termosku, vychutnával si krajíčky chleba plněné lanýži a z termosky po doušcích upíjel horký čaj s mlékem a cukrem. Chtěl se těšit z čerstvého vzduchu a slunce, nemyslet na problém, který ho čeká. Když dojídal, z bažiny vzlétla samice jestřába jamajského, nepochybně z hnízda, a líně kroužila nad vrcholky stromů. Vzdálenost mezi sebou a jestřábem odhadoval na dvě stě dvacet pět metrů.

Tohle byla konečně výzva hodná jeho dovednosti.

Znovu zaujal pozici střelce z odstřelovací pušky, namířil na jestřába, ale zorné pole puškohledu bylo příliš úzké a letícího ptáka v něm neudržel. Bude muset použít železná mířidla. Teď mířidly sledoval jestřába za letu. Nešlo to: puška byla těžká a pták příliš rychlý. Opisoval elipsu, a aby ho zasáhl, usoudil, že bude muset mířit po dráze elipsy kousek dopředu, počkat, až jestřáb do toho bodu doletí, a v ten okamžik střelit.

Po chvíli jestřáb spadl z oblohy, několik pírek se ve větru snášelo za ním.

Střelec složil dvojnožku, sebral a spočítal nábojnice, vrátil zbraň do obalu, zabalil oběd a termosku a zdvihl batoh. Naposledy se ohlédl. Zbyla po něm jediná stopa: slehlý kousek v husté trávě.

S hlubokým pocitem uspokojení se otočil k range roveru. Teď mohl dát alespoň na chvíli volný průchod svým pocitům, dovolit jim, aby zaplavily celé jeho tělo, zvýšily hladinu adrenalinu, a tak ho připravily na další zabíjení.

33

Port Allen, Louisiana

D’Agosta stál před návštěvnickým centrem v zářivém odpoledním slunci a přes Court Street se díval na řeku. Kromě centra samotného – pěkné staré cihlové budovy, dokonale opravené a zmodernizované – mu všechno připadalo úplně nové: obchody, obytné budovy, pár domů na břehu řeky. Těžko uvěřit, že někde v bezprostředním sousedství před téměř sto padesáti lety žil a zemřel lékař Johna Jamese Audubona.

„Původně to tady bylo známé jako St. Michel,“ řekl Pendergast po jeho boku. „Město se začalo budovat v roce 1809 a dostalo název Port Allen, ale během padesáti let je více než zpoloviny vymlela Mississippi. Půjdeme se projít po nábřežní promenádě?“

Svižně vyrazil a D’Agosta se snažil držet s ním krok. Byl vyčerpaný a lámal si hlavu, odkud Pendergast bere tu energii po týdenním trmácení autem a letadlem z jednoho místa na druhé, kdy spát chodil o půlnoci a vstával za úsvitu. Port Allen vypadal jako mnoho jiných měst.

Nejdříve se šli podívat do předposledního příbytku doktora Torgenssona: v pohledné staré cihlové rezidenci v západní části města je dnes pohřební ústav. Spěchali na radnici, kde Pendergast okouzlil sekretářku, která mu dovolila prolistovat některé staré plánky a knihy. A teď už stáli tady, na břehu Mississippi samotné, kde, jak prohlašoval Blast, prožil doktor Torgensson své poslední nepříjemné měsíce v nuceném obydlí, staré chatrči – v syfilitické a alkoholové apatii.

Promenáda u řeky byla široká, velká a pohled na protipovodňové hráze byl velmi působivý: Baton Rouge se rozprostíralo na druhém břehu, výletní lodě a vlečné čluny proplouvaly širokým korytem s čokoládově hnědou vodou.

„To je zdymadlo Port Allen,“ prohodil Pendergast a mávl rukou na velkou proluku v protipovodňové hrázi, která končila dvojími obrovskými žlutými vraty. „Největší konstrukce svého druhu. Spojuje řeku s vodním pobřežním kanálem.“

Prošli kolem několika bloků po promenádě. D’Agosta cítil, že díky svěžímu vánku od řeky ožívá. Zastavili se v informační budce, kde si Pendergast prohlédl inzeráty a vývěsní tabule. „Jak tragické – zmeškali jsme každoroční Cimbálový festival,“ řekl.

D’Agosta se potají letmo podíval na Pendergasta. Pokud vzal v úvahu, jak hluboce jím otřásla vražda jeho manželky, zprávu o Constance Greeneové – sdělila jim ji Haywardová předchozího dne – přijal s pozoruhodnou vyrovnaností. Bez ohledu na to, jak dlouho D’Agosta Pendergasta znal, stále měl pocit, že se v něm ve skutečnosti nevyzná. Na Constance mu zjevně záleželo – a přece jako by byl úplně netečný k faktu, že je ve vazbě, obviněná z vraždy dítěte.

Pendergast vyšel z budky, pokračoval přes trávník k řece a zastavil se až u zbytků zničených vrat zdymadla, která byla zpoloviny pod vodou. „Na začátku devatenáctého století bylo asi o dva nebo tři bloky dál obchodní centrum města,“ řekl a ukázal na rozvířenou vodu. „Dnes to území patří řece.“

Vedl D’Agostu zpátky přes promenádu a Commerce Avenue, zabočil doleva na Court Street a doprava na Atchafalayau. „V době, kdy se doktor Torgensson nuceně odstěhoval do svého posledního domova, byl St. Michel proměněn ve West Baton Rouge. Tehdy tu stála sešlá dělnická čtvrť mezi železničním depem a přívozem.“

Zabočil do další ulice; znovu nahlédl do mapy; šel o kousek dál a zůstal stát. „Mám za to,“ pronesl s jižanským přízvukem, „že jsme na místě.“

Došli k malému nákupnímu středisku. Vedle sebe stály tři budovy: McDonald’s, prodejna mobilních telefonů a křiklavě barevná budova s názvem Pappy’s Donette Hole – patřila k nepříliš lákavému místnímu řetězci, jehož pobočky D’Agosta viděl i na jiných místech. Před Pappy’s stála zaparkovaná dvě auta a u McDonald’s, v zóně drive-through, bylo živo.

„Tohle je ono?“ vykřikl.

Pendergast ukázal na prodejnu telefonů a přikývl. „Přesně tady Torgensson nedobrovolně bydlel.“

D’Agosta si prohlédl jednu budovu po druhé. Nálada, která se mu během krátké procházky zlepšila, znovu klesla na bod mrazu. „Přesně jak říkal Blast,“ zamumlal. „Naprostá beznaděj.“

Pendergast s rukama v kapsách zvolna kráčel k nákupnímu centru. Postupně vešel do každé budovy. D’Agosta, který v sobě nedokázal k takovému kroku sebrat sílu, stál na přilehlém parkovišti a jen se díval. Agent přišel za pět minut. Beze slova pomalu sledoval horizont, téměř nepostřehnutelně se otáčel, dokud všechno v kruhu pečlivě neprozkoumal. Potom to ještě zopakoval, tentokrát se zhruba v polovině zastavil.

„Podívejte támhle na tu budovu, Vincente.“

D’Agosta poslechl a stočil pohled na informační budku, kolem které prošli na začátku obhlídky.

„Co je s ní?“ zeptal se Pendergasta.

„Kdysi to určitě bývala vodárna. Podle novogotického stylu lze usoudit, že pochází z doby, kdy tu bylo původní město St. Michel.“ Po krátké odmlce dodal: „Ano, jsem si tím jistý.“

D’Agosta čekal.

Pendergast se otočil a ukázal na druhou stranu. Z místa, kde stáli, měli dobrý, ničím nerušený výhled na promenádu, poničené zdymadlo a širokou Mississippi za ním.

„Podivné,“ řekl Pendergast. „Tohle malé nákupní centrum je přesně na spojnici mezi starou vodárnou a zdymadlem na řece.“

Pendergast svižně kráčel zpátky k řece. D’Agosta za ním.

Došel téměř k vodě, sklonil se a zkoumal vrata zdymadla. D’Agosta viděl, že vedou do velkého, zčásti zasypaného kamenného potrubí zaslepeného cementem.

Pendergast se narovnal. „Přesně, jak jsem předpokládal. Tady byl starý akvadukt.“

„Jo? A co to znamená?“

„Když se východní polovina St. Michel zhroutila do řeky, akvadukt se nepochybně přestal používat a byl zaslepen. Pozoruhodné!“

D’Agosta nesdílel nadšení svého přítele pro historický detail.

„Teď už to určitě chápete, viďte, Vincente? Torgenssonova chatrč byla dozajista postavena po zaslepení akvaduktu.“

D’Agosta pokrčil rameny. Vůbec netušil, kam tím Pendergast míří.

„V téhle části světa bylo běžné – alespoň u budov postavených nad starým vodovodním potrubím – nabourat se do starého akvaduktu a prostor využívat jako suterén. Ušetřili si tak spoustu práce s kopáním.“

„Vy myslíte, že potrubí je pořád tam dole –?“

„Přesně tak. Když v roce 1855 postavili tu chatrč, velmi pravděpodobně využili část zaslepeného a prázdného tunelu – samozřejmě ne dokonale suchého – jako suterénní prostory. Staré akvadukty nebyly oblé, ale čtvercové, z kamene spojeného maltou. Stavitelé pouze podepřeli základy, vybudovali dvě cihlové zdi na svislých bocích již existujících stěn akvaduktu a – voilà! V okamžení byl suterén hotov.“

„A vy myslíte, že právě tam najdeme Černý rám?“ zeptal se D’Agosta napjatě. „V Torgenssonově suterénu?“

„Ne. Ne v suterénu. Pamatujete na dopis věřitele, který nám ukázal Blast? ‚Prohledali jsme tu chatrč od sklepa po okapy. Je stejně prázdná jako dům v Port Allenu. Nic cenného tam není, Audubonův obraz už vůbec ne.‘“

„Když to v tom suterénu není, tak proč tolik povyku?“ Pendergastová zdrženlivost občas bývala nesnesitelná.

„Přemýšlejte: skupina řadových domků postavených nad bývalým tunelem, každý dům má suterén z části toho tunelu. Ale Vincente – vezměte v úvahu také prostory mezi domy. Nezapomínejte, že suterény by měly být zhruba stejně velké jako domy nad nimi.“

„Takže… takže vy tvrdíte, že mezi suterény by měly být volné staré prostory.“

„Přesně tak. Části starého akvaduktu mezi jednotlivými suterény, zazděné a nepoužívané. A právě tam možná Torgensson ukryl Černý rám.“

„Proč by ho tak pečlivě schovával?“

„Můžeme předpokládat jedno: pokud měl ten obraz pro doktora takovou cenu, že se s ním nedokázal rozloučit ani v dobách největší nouze, pak od něj nechtěl být daleko. Ale musel ho dobře ukrýt před svými věřiteli.“

„Ale ten dům do základů vyhořel. Uhodil do něj blesk.“

„To je pravda. Ale pokud uvažujeme správně, obraz by pravděpodobně byl v bezpečí ve výklenku, chráněný tunelem akvaduktu v prostoru mezi jeho a sousedním suterénem.“

„Takže musíme udělat jediné – dostat se do suterénu obchodu s mobilními telefony.“

Pendergast ho chytil za paži. „Želbohu, ten obchod žádný suterén nemá. To jsem prozkoumal, když jsem byl uvnitř. Suterén stavby, která kdysi na tom místě stála, musel být po požáru zasypán.“

Znovu D’Agostovi srazil hřebínek. „Tak co teda sakra uděláme? Nemůžeme přece jednoduše vzít buldozer, srovnat ten obchod se zemí a vykopat nový suterén.“

„Ne. Ale možná se do tunelu dostaneme přes další z přilehlých suterénů, které, jak jsem se utvrdil, stále existují. Otázkou zůstává, který zkusit jako první?“ Znovu ten lesk v očích, který Pendergastovi v poslední době často chyběl: lesk lovce. „Dal bych si koblihy,“ řekl. „A co vy?“

34

St. Francisville, Louisiana

Doktor Morris Blackletter zasunul horlivě servomechanismus na místo. Zkontroloval ho, ještě jednou, potom zapojil USB kabel z naváděcí řídicí jednotky do svého laptopu a spustil diagnostiku. Povedlo se. Napsal jednoduchý čtyřřádkový program, stáhl ho do řídicí jednotky a zadal příkaz k provedení operace. Malý robot – poměrně škaredá změť procesorů, motorů a senzorových vstupů posazených na tlustých gumových kolech – zabral předním motorem, jezdil po podlaze přesně pět vteřin, potom se najednou zastavil.

Blackletter prožíval opojení z úspěchu, zcela neúměrné dosaženému výsledku. Celou dovolenou, kdy civěl na anglické katedrály a vysedával v matně osvětlených hospodách, tušil, že tenhle okamžik přijde.

Před lety četl studii, která vysvětlovala, že důchodci mívají v porovnání s původním zaměstnáním často úplně odlišné zájmy. I v mém případě, pomyslel si smutně, to určitě bude stejné. V průběhu všech těch let práce ve zdravotnictví – nejprve u organizace Lékaři bez hranic, potom v celé řadě farmaceutických a lékařských výzkumných laboratoří – byl posedlý lidským tělem: jak funguje, co zapříčiní jeho selhání, jak je udržet zdravé či vyléčit jeho neduhy. A teď je tady a hraje si s roboty – naprostý protiklad. Když vyhasnou, prostě je vyhodíte a objednáte si jiné. Žádný smutek, žádná smrt.

Jak moc se to liší od let, která strávil v zemích třetího světa – vyprahlých, zamořených komáry, ohrožovaných partyzánskými bojovníky a sužovaných korupcí. Když se pokoušel zabránit šíření epidemií, měl toho někdy po krk. Zachránil stovky, možná tisíce životů, ale spousta dalších lidí zemřela. Samozřejmě to nebyla jeho vina. Ale potom tam existovala další věc, na kterou se snažil nemyslet. Ta, která víc než cokoli jiného byla důvodem, proč vyměnil stvoření z masa a krve za plast a silikon…

A teď sedí tady a znovu na to myslí. Zavrtěl hlavou, jako by se chtěl zbavit příšerného pocitu viny – a otočil se k robotu. Pocit viny pomalu vyprchal – co se stalo, stalo se. Vždycky jednal z těch nejčistších pohnutek. Usmál se, zvedl ruku a luskl prsty.

Audiosenzor to zaregistroval a robot se otočil po zvuku. „Robo chtít sušenka,“ zaskřehotal kovovým odhmotněným hlasem.

Blackletter, absurdně potěšený, vstal a vyšel ze své pracovny do kuchyně pro poslední šálek čaje před spaním. Náhle se s konvičkou v ruce zarazil a naslouchal.

Ozvalo se to znovu: zaskřípání prkna.

Pomalu položil konvičku na kuchyňskou linku. Že by vítr? Ale ne: noc byla tichá, bezvětrná.

Možná někdo na ulici? Na to ten zvuk slyšel příliš zblízka a příliš zřetelně.

Možná se mu to jen zdálo. Věděl, že se to občas stává: když člověku chybí skutečné sluchové podněty, mozek je vytvoří. Celé hodiny se už potloukal po pracovně a…

Další zaskřípání. Tentokrát to Blackletter věděl s jistotou: zvuk vycházel zevnitř domu.

„Kdo je to?“ zavolal. Vrzání utichlo.

Zloděj? To sotva. V ulici bylo mnoho daleko větších a okázalejších domů, než je ten jeho. Tak kdo?

Skřípání se ozvalo znovu, pravidelné, úmyslné. A v tu chvíli už dokázal říci, odkud vychází: z obývacího pokoje v přední části domu.

Podíval se k telefonu, stojan byl prázdný. Zatracený bezdrátový telefony. Kde ho nechal? Samozřejmě – byl v pracovně, na stole vedle laptopu.

Rychle se vrátil do pokoje a zvedl telefon z dřevěné desky stolu. Potom ztuhl. Někdo byl v předsíni, těsně za ním. Ze tmy vystoupil vysoký muž v dlouhém nepromokavém kabátě.

„Co děláte v mém domě?“ dožadoval se. „Co chcete?“

Nezvaný host mlčky rozevřel kabát a ukázal brokovnici se dvěma upilovanými hlavněmi. Pažbu z těžkého černého dřeva zdobily vyřezávané kašmírové vzory a namodralé hlavně se slabě leskly ve světle vycházejícím z pracovny.

Blackletter nedokázal odtrhnout pohled od zbraně. Ustoupil o krok. „Počkejte,“ spustil. „Nedělejte to. To by byla velká chyba… můžeme si promluvit…“

Zbraň se zvedla. Následoval ohlušující výstřel téměř současně z obou hlavní. Blacklettera odmrštil na zeď. Byla to zdrcující rána, po níž se sesul k zemi. Zarámované obrázky a další drobnosti z dřevěných polic popadaly kolem něj.

Vstupní dveře se už zavíraly.

Robot, s audio senzory ve stavu pohotovosti, se otočil k nehybné postavě svého stvořitele. „Robo chtít sušenka,“ pronesl tenkým kovovým hlasem, utlumeným krví na miniaturním reproduktoru. „Robo chtít sušenka.“

35

Port Allen, Louisiana

Následující den byl tmavý a deštivý, tak jako byl ten předchozí příjemný. D’Agostovi to nevadilo – alespoň do obchodu s koblihami přijde méně zákazníků. Z celého Pendergastova plánu měl velké obavy.

Pendergast za volantem rollse odbočil do Port Allenu na exitu I-10, kola na vlhkém asfaltu syčela. D’Agosta seděl vedle něj, otáčel stránky listu New Orleans Star-Picayune. „Nechápu, proč bychom tohle nemohli udělat v noci,“ řekl.

„Je tam poplašné zařízení. Pokud by se spustilo, byl by to pořádný rámus.“

„Raději byste měl mluvit vy. Mám pocit, že můj přízvuk z Queensu by tady lidi nepřijímali nejlíp.“

„Výborná poznámka, Vincente.“

D’Agosta si všiml, že se Pendergast znovu podíval do zpětného zrcátka. „Máme společnost?“ zeptal se.

Pendergast se místo odpovědi jenom usmál. Obvyklý černý oblek tentokrát vyměnil za kostkovanou košili a džíny. Už nepřipomínal majitele pohřebního ústavu, vypadal jako hrobař.

D’Agosta otočil stránku. Upoutal ho článek s názvem Vědec na penzi zavražděn ve svém domě. „Pendergaste, to je něco,“ řekl, když jen zběžně pročetl úvodní odstavce. „Představte si: ten chlapík, se kterým jste chtěl mluvit, Morris Blackletter, bývalý Helenin šéf, byl nalezen ve svém domě zavražděný.“

„Zavražděný? Jak?“

„Zastřelený brokovnicí.“

„Má policie podezření, že se něco zvrtlo při loupeži?“

„O tom nic nepíšou.“

„Musel se vrátit z dovolené. Velká škoda, že jsme se k němu nedostali dřív – mohl nám být velmi užitečný.“

„Někdo jiný se k němu dostal dřív. A já myslím, že dokážu tipnout, kdo ten někdo byl.“ D’Agosta zavrtěl hlavou. „Možná bychom se měli vrátit na Floridu a podat si Blasta.“

Pendergast zabočil na Court Street a zamířil do centra a k řece. „Možná. Ale Blastův motiv pokládám za těžko pochopitelný.“

„Vůbec ne. Možná Helen řekla Blackletterovi, že jí Blast vyhrožoval.“ D’Agosta složil noviny „Promluvíme s Blastem a den nato v noci někdo Blacklettera zabije. Vy přece náhodám nevěříte.“

Pendergast vypadal zamyšleně. Avšak místo odpovědi odbočil z Court Street a zajel rollsem na parkoviště jeden blok před cílem jejich cesty. Vystoupili. Mrholilo a Pendergast otevřel kufr. Podal D’Agostovi žlutou ochrannou přilbu a velkou plátěnou tašku s nářadím. Vyndal další přilbu a nasadil si ji. Nakonec si připjal těžký řemen, na němž se pohupovala celá kolekce svítilen, metrů, nůžek na dráty a dalších nástrojů.

„Jdeme?“ řekl.

Podnik Pappy’s Donette Hole byl tichý: dvě baculaté dívky stály za pultem a jediný zákazník si objednal dvanáct dvojitých čokoládových FatOnes. Pendergast čekal, až zákazník zaplatí a odejde, teprve potom s mohutným chrastěním nářadí přistoupil k pultu.

„Je tu někde vedoucí?“ dožadoval se vylepšeným přízvukem.

Jedna z dívek se beze slova otočila a zamířila dozadu. Po chvíli přivedla muže středního věku. Silná předloktí měl porostlá blonďatými chlupy, a i když bylo chladno, potil se.

„Jo?“ zeptal se a utíral si ruce do zástěry, už hodně umaštěné a umazané koblihovým těstem.

„Vy jste vedoucí?“

„Ano.“

Pendergast sáhl do zadní kapsy džínsů a vyndal pouzdro s průkazem. „Jsme ze stavebního odboru, oddělení dodržování zákonů a městských nařízení. Jmenuju se Addison a tady můj partner je Steele.“

Muž si prohlédl průkaz, který Pendergast zfalšoval předchozího večera, potom zavrčel. „A co chcete?“

Pendergast uložil průkaz do kapsy a vyndal několik sešitých listů oficiálně vyhlížejících papírů. „Náš úřad kontroluje stavební povolení. V některých – včetně vašeho – jsme zjistili nesrovnalosti. Velké nesrovnalosti.“

Muž se podmračeně díval na rozložené papíry. „Jakej druh nesrovnalostí?“

„Při stavebním řízení.“

„To není možný. Sem chodí kontroly pravidelně, dohlížejí i na jídlo a hygienu –“

„Nás nezajímá jídlo,“ přerušil ho Pendergast sarkasticky. „Podle záznamů byla tahle budova postavená bez náležitých povolení.“

„Tak počkat. Jsme tady dvanáct let –“

„Proč si myslíte, že byla takováhle kontrola nařízena?“ zeptal se Pendergast a stále mával papíry před upoceným obličejem toho muže. „Jsou tu nějaké nesrovnalosti. Nařčení z korupce.“

„Hele, se mnou takovýhle věci nemůžete probírat. Záležitosti kolem licence má na starosti –“

„Ale teď jste tady vy.“ Pendergast se k němu naklonil. „Potřebujeme se jen dostat do suterénu a obhlídnout, jak moc je situace špatná.“ Pendergast schoval papíry do kapsy košile. „A myslím tím hned teď.“

„Vy chcete vidět suterén? Jen do toho,“ řekl vedoucí zbrocený potem. „Za žádnej problém nemůžu, já tady jenom pracuju.“

„Dobře. Tak jdeme.“

„Tady Joanie vás odvede dolů, Mary Kate se bude věnovat zákazníkům –“

„Ale ne,“ znovu ho přerušil Pendergast. „Ne, ne, ne, ne. Žádní zákazníci, dokud nebudeme hotoví.“

„Žádný zákazníci?“ opakoval ten muž. „Já se tu snažím vést obchod s koblihami.“

Pendergast se k němu tentokrát naklonil blíž. „Situace je nebezpečná, možná dokonce ohrožující život. Podle našich analýz budova není v pořádku. Žádám vás, abyste zavřel obchod pro veřejnost, dokud nedokončíme kontrolu základů a nosných prvků budovy.“

„Já nevím,“ hlesl vedoucí a mračil se ještě víc. „Budu muset zavolat na ředitelství. Ještě nikdy jsme v pracovní době nezavřeli a podle koncesní smlouvy –“

„Tak vy nevíte? My tady nehodláme ztrácet čas, než zavoláte Tomovi, Dickovi a Harrymu.“ Pendergast se naklonil ještě blíž. „Proč přesně nás hodláte zastavit? Víte, co by se stalo, kdyby se podlaha pod zákazníkem propadla ve chvíli, kdy bude pojídat krabici plnou –“ v ten okamžik Pendergast zmlkl a podíval se na menu zavěšené nad pultem, „– FatOnes zdobených dvojitou čokoládovo-banánovou polevou?“

Muž tiše zavrtěl hlavou.

„Budete obviněn. Vy osobně. Trestuhodná nedbalost. Zabití druhého stupně. Možná dokonce… prvního stupně.“

Vedoucí o krok couvl. Zalapal po dechu a na čele se mu objevily čerstvé kapky potu.

Pendergast mlčel, nervózní ticho narůstalo. „Já vám povím, co udělám,“ řekl potom s náhlou velkorysostí. „Vy pověsíte na dveře ceduli zavřeno, pane Steele, a já v rychlosti provedu kontrolu dole. Pokud je situace méně závažná oproti informacím, které máme k dispozici, můžete znovu prodávat, než dokončíme písemnou zprávu.“

Obličej toho muže prozrazoval nečekanou úlevu. Otočil se na své zaměstnankyně. „Mary Kate, na pár minut zavřeme. Joanie, odveď tyhle pány do suterénu.“

Pendergast a D’Agosta kráčeli za Joanie přes kuchyni, kolem spižírny a toalety k neoznačeným dveřím. Za nimi vedly do tmy příkré betonové schody. Dívka rozsvítila a před nimi se objevilo pohřebiště starého vybavení – profesionální mixéry a fritézy, zjevně připravené k opravě. Suterén byl na první pohled velmi starý, protější stěny z nedbale usazených, hrubě omítnutých kamenů. Další dvě cihlové stěny, o poznání starší, byly mnohem pečlivěji postavené. Na podlaze u schodů stály vyrovnané plastové nádoby na odpadky a v rohu viděli hromady ledabyle poházených nepromokavých plachet a plastových obalů, nejspíš zapomenutých.

Pendergast se otočil. „Děkuji vám, Joanie. Budeme pracovat sami. Zavřete, prosím, za sebou dveře.“

Dívka přikývla a vyšla po schodech.

Pendergast přešel k jedné cihlové stěně. „Vincente,“ řekl, teď už normálním hlasem, „pokud se nemýlím, přibližně čtyři metry za touhle zdí je další stěna, ta suterénu Arneho Torgenssona. A v mezeře bychom měli najít část starého akvaduktu, do něhož možná náš dobrý doktor něco schoval.“

D’Agosta s bouchnutím položil brašnu s nářadím na zem. „Počítám, že máme dvě minuty, maximálně, než ten idiot nahoře zavolá šéfovi a bude průser.“

„Používáte velmi barvité výrazy,“ zamumlal Pendergast, když lupou prohlížel stěnu a cihly poklepával maličkým kladívkem. „Nicméně myslím, že nějaký čas navíc získáme.“

„Jo? Jak?“

„Nezbude, než našemu příteli, vedoucímu provozovny, sdělit, že situace je oproti předpokladům mnohem horší. Nejenže bude muset zavřít obchod, ale prostory opustí i zaměstnanci, dokud nedokončíme prohlídku.“

Paprsek baterky stoupal do schodů a rychle zmizel. D’Agosta čekal v chladné suché tmě. Po chvíli uslyšel shora hluk: nesouhlasné, zvýšené hlasy. Téměř stejně rychle, jak se ozval, také utichl. Pendergast se znovu objevil na podestě. Pečlivě za sebou zavřel a zamkl dveře. Sešel dolů k brašně s nářadím, vytáhl z ní perlík s krátkou rukojetí a podal ho D’Agostovi.

„Vincente,“ pronesl s náznakem úsměvu, „přenechám vám podlahu.“

36

Když D’Agosta potěžkal perlík, Pendergast se naklonil ke staré stěně, nejprve poklepal jednu cihlu, potom druhou a pokaždé napjatě poslouchal. Světlo bylo tlumené a D’Agosta musel mžourat, aby vůbec něco viděl. Za pár okamžiků agent FBI spokojeně zamručel a narovnal se.

„Tady,“ řekl a ukázal na cihlu blízko středu zdi.

D’Agosta k ní přistoupil a rozmáchl se perlíkem jako beranidlem.

„Získali jsme pět minut,“ oznámil Pendergast. „Maximálně deset. To už bude náš vedoucí nepochybně zpátky. A tentokrát si možná přivede posilu.“

D’Agosta zhoupl perlík a udeřil do zdi. I když minul označené místo o pár cihel, nástroj zasadil takovou ránu, až se mu rozklepaly ruce i celé paže. Druhá rána byla vyváženější a potom udeřil potřetí. Položil perlík, otřel si ruce o kalhoty, aby nářadí lépe sevřel, a vrátil se k práci. Po dalším tuctu pořádných ran mu Pendergast dal znamení, aby přestal. D’Agosta ustoupil, celý udýchaný.

Agent přistoupil ke zdi a rukou rozehnal oblak cementového prachu. Přejížděl baterkou po zdi a znovu klepal na cihly, bral jednu po druhé. „Povolují. Pokračujte, Vincente.“

D’Agosta znovu několikrát do zdi pořádně udeřil. Po poslední ráně stěna povolila a jedna cihla se rozbila. Pendergast k ní okamžitě vyrazil, v levé ruce držel sekáček, v pravé kladivo. Chvilku osahával vyboulenou stěnu, potom zvedl kladívko a opatrně jím narušil staré pojivo. Několik cihel se otřáslo a uvolnilo, další Pendergast vypáčil rukama. Odhodil sekáček a kladivo a přejel kuželem světla po zdi, v níž v tu chvíli zela díra velká přibližně jako nafukovací míč. Pendergast jí prostrčil hlavu a propátrával baterkou vnitřní prostor.

„Co vidíte?“ zeptal se D’Agosta.

Místo odpovědi Pendergast ustoupil. „Ještě několik dalších, prosím,“ řekl udýchaně a ukázal na perlík.

Tentokrát D’Agosta tloukl na horních okrajích otvoru. Cihly, úlomky a stará malta popadaly. Konečně mu Pendergast dal znamení, aby přestal. D’Agosta mu s radostí vyhověl a s námahou se narovnal.

Zpoza zavřených dveří na schodišti zaslechli hluk. Vedoucí se vracel.

Pendergast znovu přistoupil k zející díře ve zdi a D’Agosta hned za ním. Světlo jejich baterek v mračnech zvířeného prachu odhalilo nehluboký prostor. Byla to jakási komora tři a půl metru široká a metr dvacet hluboká. D’Agosta náhle přestal dýchat. Žlutý kužel světla baterky dopadl na plochou dřevěnou bednu, opřenou o vzdálenou stěnu a po obou stranách vyztuženou dřevěnými vzpěrami. D’Agosta podle velikosti usoudil, že by v ní mohl být obraz. Přes závoj prachu nic jiného neviděl.

Kulová klika nahoře rachotila. „Haló!“ vykřikl vedoucí. Znovu předvedl svou původní agresivitu. „Co tam dole krucinál děláte?“

Pendergast se rychle rozhlédl. „Vincente,“ namířil paprsek na hromadu nepromokavých plachet a plastových obalů v rohu. „Honem.“

Víc nebylo třeba říkat. D’Agosta spěchal k hromadě a hledal dostatečně velkou nepromokavou plachtu. Pendergast se mezitím protáhl dírou ve zdi.

„Jdu dolů,“ řekl vedoucí a lomcoval klikou. „Otevřete ty dveře!“

Pendergast vzal dřevěnou bednu z úkrytu, D’Agosta mu ji pomohl protáhnout otvorem a společně ji zabalili.

„Volal jsem na úřad pro udělování licencí v New Orleansu,“ křičel vedoucí rozčileně. „Nemůžete sem jen tak přijít a zavřít obchod! Nikdo nikdy neslyšel o provádění takzvaných kontrol, jaké děláte vy –“

D’Agosta popadl bednu na jedné straně, Pendergast na druhé a šli do schodů. D’Agosta slyšel, jak se zasouvá klíč do zámku. „Udělejte nám místo!“ křikl Pendergast, když z oblaku prachu vystoupali do matného světla v suterénu. Nesli dřevěnou bednu zahalenou plachtou. „Okamžitě ustupte!“

Dveře se otevřely a vedoucí, rudý v obličeji, jim zastoupil cestu. „Co to hergot odnášíte?“ ptal se.

„Důkaz pravděpodobného kriminálního činu.“ Došli na podestu. „Vaše situace vypadá ještě hůř než předtím, pane…“ Pendergast se podíval na jmenovku vedoucího. „Pane Bono.“

„Moje situace? Jsem tu vedoucím teprve půl roku, přeložili mě z –“

„Hrozí vám vyšetřování. Pokud zde došlo k trestné činnosti – a o tom jsem stále pevněji přesvědčen –, ocitne se vaše jméno v záznamech. Ustoupíte laskavě stranou, nebo mám na váš seznam potenciálních obvinění připsat ještě bránění v aktivním vyšetřování?“

Chvíli se nedělo nic, potom Bono neochotně ustoupil. Pendergast se protáhl kolem něj, pevně svíral obalenou bednu. D’Agosta mu byl v patách.

„Musíme si pospíšit,“ utrousil Pendergast potichu, když vyšli ze dveří. Vedoucí už mířil do suterénu a za chůze volil číslo na mobilním telefonu.

Hnali se po ulici k rollsu. Pendergast otevřel kufr a uložil do něj bednu v igelitové plachtě. Po ní přišly na řadu ochranné přilby a D’Agostova brašna s nářadím. Zavřeli kufr a rychle nastoupili do vozu, Pendergast si ani neodepnul řemen s nástroji.

Jakmile Pendergast otočil klíčkem v zapalování, D’Agosta viděl vedoucího vycházet z obchodu. Jednou rukou držel telefon u ucha. „Hej, vy!“ slyšeli jeho ječení přes celý blok. „Vy tam! Zastavte!“

Pendergast zařadil rychlost a šlápl na plyn. Rolls zaskřípěl, otočil se do protisměru, vyrazil na Court Street a odtud na dálnici.

Podíval se na D’Agostu. „Dobrá práce, můj milý Vincente.“ A svá slova tentokrát doprovodil úsměvem – ne přízračným, ale upřímným.

37

Odbočili do Alexander Drive, poté na nájezdovou rampu na I-10 a most Horace Wilkinsona. D’Agosta se vděčně zabořil do sedadla. Široká Mississippi se valila pod nimi, nevlídná pod olověnou oblohou.

„Myslíte, že je to on?“ zeptal se D’Agosta. „Černý rám?“

„Nepochybně.“

Z mostu přejeli do samotného Baton Rouge. V polovině odpoledne byl provoz mírný. Proudy deště bičovaly čelní sklo a bubnovaly na střechu. Za nimi jela směrem na jih plynulá řada aut. Minuli mimoúrovňovou křižovatku s I-12 a D’Agosta se neklidně zavrtěl. Nechtěl si dělat příliš velké naděje. Ale možná – jenom možná – to znamená, že uvidí Lauru Haywardovou spíš dřív než později. Neuvědomil si, jak těžké pro něj bude nucené odloučení. Samozřejmě, hodně mu pomáhalo, když s ní mohl každý večer mluvit telefonem, ale to nemohlo nahradit…

„Vincente,“ ozval se náhle Pendergast. „Podívejte se, prosím, do zpětného zrcátka.“

D’Agosta poslechl. Zprvu na dlouhé řadě aut za nimi neviděl nic neobvyklého. Ale když po chvíli Pendergast přejel do jiného pruhu, jedno auto – přibližně páté, možná šesté – udělalo totéž. Byl to poslední model sedanu, tmavě modrý, nebo černý, v dešti to nedokázal přesně určit.

Pendergast mírně zrychlil, předjel několik aut a zařadil se zpátky do stejného pruhu. Sedan za minutu dvě také.

„Vidím ho,“ zamumlal D’Agosta.

Pokračovali dál pár minut, auto se drželo v uctivé vzdálenosti, aby nebylo příliš nápadné.

„Myslíte, že je to ten vedoucí?“ zeptal se D’Agosta. „Bona?“

Pendergast zavrtěl hlavou. „Ten chlápek za námi nás sleduje už od rána.“

„Co budeme dělat?“

„Počkáme, až dojedeme na předměstí, a potom uvidíme. Možná se místní silnice osvědčí.“

Projeli kolem nákupního centra Mall of Louisiana, několika parků a country klubů. Panorama města ustoupilo živelné zástavbě a nakonec políčkům venkovských nížin. D’Agosta vyndal glock, vložil do komory náboj.

„Nechte si to pro případ nouze,“ poznamenal Pendergast. „Nemůžeme riskovat újmu obrazu.“

A co naše újma? pomyslel si D’Agosta. Podíval se do zpětného zrcátka, ale do temného sedanu neviděl. Minuli exit na Sorrento, doprava prořídla.

„Přitlačíme ho ke zdi?“ zeptal se D’Agosta. „Postrčíme ho?“

„Já bych ho raději setřásl,“ poznamenal Pendergast. „Budete překvapen, co všechno takový veterán dokáže.“

„Jo, dobře –“

Pendergast sešlápl plyn a strhl volant doprava. Rolls vyrazil, na tak velký vůz reagoval úžasně, potom přejel dva pruhy a řítil se po dálničním výjezdu, aniž by ubral na rychlosti.

D’Agosta prudce narazil na dveře spolujezdce. Znovu se podíval do zpětného zrcátka, řidič za nimi kopíroval jejich jízdu, divoce se zařadil před kamion a teď uháněl za nimi.

Na konci sjezdu minul Pendergast značku stop na Route 22, pneumatiky skřípěly, když se zadní část auta smýkla ve stodvacetistupňovém oblouku. Pendergast zkušeně zvládl rotaci, vjel do správného pruhu a znovu šlápl na plyn. Řítili se po státní silnici, proletěli kolem lakýrnické dodávky, buicku a kamionu s nákladem humrů. Zezadu se ozývalo zlostné troubení.

D’Agosta se ohlédl přes rameno. Sedan se jich držel jako klíště, už se nijak nesnažil skrývat.

„Pořád s námi drží tempo,“ řekl.

Pendergast přikývl.

Znovu zrychlil, uháněli malou obchodní čtvrtí. Tři bloky obchodů s farmářským náčiním a železářství viděli jen jako rozmazanou šmouhu. Řada světel vepředu označovala křižovatku Route 22 a Airline Highway. Projíždělo tudy několik vozidel, brzdová světla se vlnila v semknutém proudu. Řítili se přes železniční trať, rolls dokonce chvíli letěl vzduchem, a přiblížili se ke křižovatce. V tu chvíli semafor přeskočil na žlutou, potom na červenou.

„Kruci,“ zaklel D’Agosta a pevně se chytil madla na dveřích spolujezdce.

Pendergast s rozsvícenými světly a řvoucím klaksonem našel uličku mezi auty před sebou a těmi, která přijížděla z protisměru. Provázela je další salva troubení, když se řítili vysokou rychlostí přes křižovatku po mokré, kluzké silnici, a jen tak tak minuli osmnáctikolový náklaďák, který pomalu najížděl do křižovatky. Pendergast nesundal nohu z plynu a ručička tachometru se chvěla nad hodnotou sto šedesáti kilometrů.

„Možná bychom mohli prostě zastavit a toho chlápka konfrontovat,“ navrhl D’Agosta. „Zeptat se ho, pro koho pracuje.“

„To by nebylo moc chytré. A my ale víme, pro koho pracuje.“

Prohnali se kolem jednoho auta, potom dalšího a ještě dalšího, vozy se změnily v pouhé nehybné barevné skvrny na silnici. Teď už měli všechna auta za zády a před sebou prázdnou silnici. Domy, kancelářské budovy a uboze vyhlížející bufety nebo prodejny stavebnin ubývaly, když vjeli do mokřin. V rychlosti minuli shluk stromů, bezútěšných strážců pod matně modrošedou oblohou. Stěrače na čelním skle se pohybovaly v pravidelném rytmu. D’Agosta se odvážil povolit stisk madla.

Znovu se ohlédl přes rameno. Nikde nikdo.

Ne-ne, nebylo tomu tak. Z nejasných obrysů vozů za nimi vynikal jeden. Tmavý sedan byl sice daleko, ale rychle se přibližoval.

„Do hajzlu,“ utrousil D’Agosta. „Stihl projet tu křižovatku. Houževnatej bastard.“

„Máme to, co chce,“ poznamenal Pendergast. „Další důvod, proč nás nesmí dohonit.“

Silnice se zúžila, když se ponořili ještě víc do bažinatých nížin. D’Agosta stále upíral pohled dozadu, když se skřípotem zdolávali dlouhou zatáčku. Sedan za zatáčkou a vysokou močálovou trávou zmizel z dohledu a D’Agosta cítil, jak auto zpomaluje.

„Teď máme šanci na –“ začal.

Znenadání rolls prudce zahnul ke straně. Skoro narazil do auta vepředu, až měl D’Agosta co dělat, aby se udržel vsedě. Náhle odbočili ze silnice na úzkou uježděnou cestu, která se vinula do neproniknutelné bažiny. Špinavá, zohýbaná cedule oznamovala přírodní rezervace desmirail – vjezd povolen pouze služebním vozům.

Když ujížděli po bahnité cestě, auto sebou divoce házelo ze strany na stranu. V jednu chvíli D’Agosta cítil, jak ho to odhodilo na dveře; hned nato vyskočil ze sedadla, jen díky bezpečnostnímu pásu se nepraštil o střechu do hlavy. Ještě minutu takovéhle jízdy, pomyslel si chmurně, a zlomíme obě nápravy. Odvážil se zkontrolovat provoz vzadu, ale cesta byla klikatá, takže neviděl dál než necelých sto metrů.

Cesta určená pro personál se zúžila a rozdvojila. Mnohem užší a hrbolatější pěšina se od ní odchýlila a vedla kolem bažinatého ramena, přes něž byl na ocelovém řetězu zavěšený nápis upozornění: vjezd veškerým vozidlům zakázán.

Místo aby Pendergast zpomalil a obrátil vůz, sešlápl plyn.

„Proboha, brzděte!“ vykřikl D’Agosta, když jeli po rovné cestě. „Ježíši –!“

Prorazili řetěz, což zaznělo jako výstřel z pušky. Z okolních žlutě kvetoucích polí a řady tisovců se vznesla spousta volavek, supů a kachen – na protest všichni kejhali a křičeli. Velké auto se naklonilo nalevo, potom napravo a zase nalevo, znovu a znovu. D’Agosta viděl rozmazaně a zuby mu cvakaly. Zajeli do shluku šáchoru, mohutné stvoly se před nimi rozestupovaly s podivným praskáním.

D’Agosta se svého času účastnil hrůzostrašných automobilových honiček, ale s tímhle se to nedalo srovnat. Tráva v močálu byla hustá a vysoká, takže před sebe viděli jen na několik délek vozu. A přece Pendergast nezpomalil, jen natáhl ruku a zapnul reflektory.

D’Agosta se držel, co mu síly stačily, vyhlížel předním sklem a ani na vteřinu nedokázal odtrhnout oči. „Pendergaste, zpomalte!“ ječel. „Zbavili jsme se ho! Proboha živýho, zpomalte –“

A potom najednou byli z trávy venku. Auto přejelo vyvýšeninu a doslova vpluli do otevřeného prostoru na vysoký kopec hlíny vytěžené z hluboké bažiny. Bylo tam několik šedých hospodářských stavení a oplocených pozemků obklopených tůněmi. Teprve v tomto okamžiku, když lépe viděli několik orientačních bodů, si D’Agosta uvědomil, jak rychle jeli. Velký, povětrnostními vlivy poničený billboard na jedné straně informoval:

GATORVILLE U. S. A.

100% ekologicky chovaní aligátoři na farmě

Zápas s ještěry, prohlídky s výkladem

Koželužna na místě – kůže dva metry a více, nízké ceny!

Aligátoři maso po kilech

* DOČASNĚ ZAVŘENO *

Rolls sjel dolů a obrovskou rychlostí se řítil dál. Najednou Pendergast zabrzdil, vůz se prudce smýkl po bahnitém dvoře. D’Agosta klouzal očima z cedule na vratkou dřevěnou stavbu se střechou z vlnitého plechu přímo před nimi. Velká vrata byla otevřená. Nápis na jednom okně hlásal zpracovatelský závod. Pochopil, že v žádném případě nestihnou včas zastavit.

Rolls zajel do stodoly, následné prudké zpomalení a náraz vmáčkly D’Agostu do koženého sedadla; a potom už stáli. Zahalil je obrovský oblak prachu. Když zase viděl normálně, pochopil, že rolls narazil do štosu velikých plastových kontejnerů na maso a dvanáct z nich tak otevřel. Tři mrtví aligátoři s kůží v solném roztoku skončili na kapotě a čelním skle, byli bledě růžoví s dlouhými pramínky bělavého tuku.

Chvíli se nic nedělo. Pendergast zíral přes čelní sklo pokryté dešťovými kapkami, trávou, tillandsií a výkaly plazů, potom se podíval na D’Agostu. „To mi připomíná,“ řekl do sykotu motoru spuštěného na volnoběh, „že musíme požádat Maurice, aby nám jednou připravil dušené aligátoří maso. Jeho rodina pochází z Atchafalaya Basin, víte, a má úžasný recept, který se v rodině dědí.“

38

Sarasota, Florida

Obloha se s nadcházejícím večerem začala čistit a zanedlouho se na Mexický záliv koketně snesl měsíční třpyt a ukrýval se mezi neúnavně burácejícími přílivovými vlnami. Oblaka, stále plná deště, rychle odplouvala. Příbojové vlny nepřetržitě dorážely na pláž a poté s dlouhým, vzdalujícím se duněním opět ustupovaly.

John Woodhouse Blast ničemu z toho nevěnoval pozornost. Neklidně přecházel sem a tam, občas se zastavil a pohlédl na hodinky.

Bylo už půl desáté. Co znamená takové zdržení? Mělo to být úplně jednoduché: vejít, udělat, co je zapotřebí, a zmizet. V předchozím telefonním hovoru mu bylo naznačeno, že je všechno na správné cestě, dokonce s jistým předstihem – což ani v nejmenším neočekával. Ale to bylo před šesti hodinami. Teď, s novou nadějí, mu čekání připadalo ještě nesnesitelnější.

Přešel k baru, sundal z poličky křišťálovou sklenku, vhodil do ní hrst kostek ledu a přelil je skotskou. Upil vydatný doušek; vydechl; podruhé upil menší množství. Potom přešel k bílé kožené pohovce, položil sklenku na tácek z lastury ušně a chtěl se posadit.

Náhlé zvonění telefonu proťalo ticho, až sebou škubl. Otočil se po zvuku, skoro převrhl sklenici, jak dychtivě zvedl sluchátko.

„No?“ Sám slyšel svůj rozrušený, vysoký hlas. „Je to hotový?“

Na druhém konci bylo ticho.

„Haló? Máš snad zacpaný uši, chlape? Ptal jsem se – je to hotový?“

Stále ticho. A potom volající zavěsil.

Blast zíral na telefon. Co to ksakru je? Nevybíravé metody, aby dostal víc peněz? No, takovou hru zvládá bez problémů. Nějaký chytrák se ho snaží doběhnout, ale bude si přát, aby se nikdy nenarodil.

S dalším drinkem se posadil na pohovku. Ten hamižný prevít čeká na druhém konci, jak jinak, prostě čeká, až mu zavolá zpátky a nabídne víc.

Tak na svatýho Dyndy. Blast věděl, kolik takováhle práce stojí – a co víc, věděl i to, jak sehnat jiného, mnohem zkušenějšího svalovce, když se to někde zadře…

Slyšel zvonek u dveří.

Nasadil lehký úsměv, aby jeho obličej působil vyrovnaně. Podíval se na hodinky: dvě minuty. Od telefonátu uplynuly jenom dvě minuty. Takže ten prevít si chce popovídat. Myslí, že je bůhvíjak chytrý. Upil doušek a usedl na pohovku.

Zvonek se ozval znovu.

Blast pomalu položil sklenici na tácek. Jen ať se ten prevít trochu zapotí. Možná by mohl i mírně snížit cenu. To už také zažil.

Zvonek zacinkal potřetí. Blast vstal, přejel si úzký knírek prstem, šel ke dveřím a otevřel.

Překvapením rychle couvl. Ve dveřích nestál ten úlisný mizera, kterého čekal, ale vysoký muž s tmavýma očima; vypadal jako filmová hvězda. Měl na sobě dlouhý nepromokavý kabát s volně uvázaným páskem. Blast pochopil, že udělal obrovskou chybu, když otevřel. Ale než mohl zavřít, muž vešel a dveře zavřel sám.

„Pan Blast?“ zeptal se.

„Kdo sakra jste?“

Muž místo odpovědi přistoupil blíž k němu. Byl to tak náhlý a rázný pohyb, že Blast musel couvnout. Kňourající špicové utekli do bezpečí ložnice.

Vysoký muž si ho prohlédl od hlavy k patě, oči se mu leskly – strachem? Vzteky?

Blast polkl. Neměl nejmenší tušení, co ten muž chce, ale vnitřní pud sebezáchovy, šestý smysl, který si vypěstoval za roky balancování na samé hraně zákona, mu napovídal, že je v nebezpečí.

„Co chcete?“ zeptal se.

„Jmenuji se Esterhazy,“ odpověděl. „Je vám to jméno povědomé?“

Bylo mu povědomé. Víc než povědomé. Zmínil se o něm ten Pendergast. Helen Esterhazyová Pendergastová.

„Nikdy jsem ho neslyšel.“

Muž jménem Esterhazy prudkým pohybem povolil pásek, kabát se rozevřel a odhalil brokovnici s upilovanými hlavněmi.

Blast ustoupil. Čas se zpomalil, jak mu tělem začal proudit adrenalin. Naprosto jasně si všiml, že pažba z černého dřeva je ozdobně vyřezávaná. Až ho to vyděsilo.

„Hele, počkejte,“ řekl. „Koukněte, ať jde o cokoli, můžeme to vyřešit. Se mnou se dá mluvit. Řekněte, co potřebujete.“

„Chci vědět, co jste udělal mé sestře.“

„Nic. Nic. Jen jsme si povídali.“

„Povídali.“ Muž se usmál. „O čem jste si povídali?“

„O ničem. O ničem podstatném. Poslal vás ten chlápek Pendergast? Už jsem mu řekl všechno, co vím.“

„A co víte?“

„Chtěla se jen podívat na ten obraz. Myslím na Černý rám. Říkala, že má nějakou teorii.“

„Jakou?“

„Nepamatuju si. Vážně ne. Je to už dávno. Prosím vás, věřte mi.“

„Ne, chci slyšet tu teorii.“

„Kdybych si to pamatoval, tak vám to řeknu.“

„Určitě si na nic víc nevzpomenete?“

„Nic víc si nepamatuju. Přísahám, to je všechno.“

„Děkuji vám.“ Jedna z hlavní s ohlušujícím burácením vychrlila kouř a plameny. Blast cítil, jak ho něco nadzdvihlo ze země, potom prudce dopadl na podlahu a silně se uhodil. Vnímal, jak se mu hrudníkem rozlévá otupělost, a s úžasem si uvědomil, že ho nic nebolí. Na okamžik se ho zmocnila šílená naděje, že střelec minul… A potom se podíval na svůj zničený hrudník.

Viděl – trochu nejasně a zastřeně –, jak k němu ten muž přichází a stojí nad ním. Ústí hlavní brokovnice jako by se oddělila od postavy a visela mu nad hlavou. Blast se pokusil protestovat, ale v tu chvíli ucítil podivně uklidňující teplo v krku a nedokázal vyslovit…

A potom vypukl další děsivý chaos plamenů a hluku; tentokrát mu přinesl zapomnění.

39

New York

Bylo čtvrt na osm ráno, ale všichni v Patnáctém oddělení vražd už pilně pracovali, zaregistrovali několik vražd a zabití z předchozí noci, které pro ně přicházely v úvahu, a probírali, nakolik pokročili ve vyšetřování otevřených případů. Kapitán Laura Haywardová seděla za svým stolem a dokončovala nezvykle komplexní měsíční zprávu pro komisaře. Ten chudák tu byl nový – přijel z Texasu – a Haywardová věděla, že ocení, když mu pomohou zorientovat se v administrativních záležitostech.

Dokončila zprávu, uložila ji do počítače a upila kávu, po více než hodině práce už vychladlou. Když položila šálek, zazvonil jí mobil. Soukromý, ne služební, jehož číslo znali jen čtyři lidé: její matka, sestra, rodinný právník – a Vincent D’Agosta.

Vyndala telefon z kapsy saka a podívala se na něj. Vzhledem k tomu, že si velmi potrpěla na protokol, za normálních okolností by v pracovní době hovor nepřijala. Tentokrát však zavřela dveře kanceláře.

„Haló?“

„Lauro,“ slyšela D’Agostův hlas, „to jsem já.“

„Vinnie, je všechno v pořádku? Dělala jsem si starosti, když ses včera večer neozval.“

„Všechno je v pohodě, omlouvám se. Jenom je to trochu… hektické.“

Usedla za stůl. „Povídej.“

Chvíli bylo ticho. „No, našli jsme Černý rám.“

„Ten obraz, po kterém jste pátrali?“

„Jo, aspoň myslím.“

Podle hlasu tím nebyl nijak nadšený. Spíš podrážděný. „Jak jste ho našli?“

„Byl ukrytý za stěnou suterénu obchodu s koblihami. Věřila bys tomu?“

„Jak se vám to podařilo?“

Znovu ticho. „My jsme se tam, ehm, vloupali.“

„Vloupali?“

„Jo.“

Zbystřila. „Cože? Vplížili jste se tam po zavírací době?“

„Ne. Včera odpoledne.“

„Pokračuj.“

„Naplánoval to Pendergast. Vystupovali jsme jako inspektoři stavebního úřadu a Pendergast –“

„Tohle radši nechci slyšet. Zajímá mě, co se dělo po tom, kdy jste obraz získali.“

„No, právě proto jsem ti nemohl zavolat jako obvykle. Při odjezdu z Baton Rouge nás někdo sledoval. Byla to honička v močálech a bažinatých ramenech v –“

„Tak prr, Vinie? Mlč chvíli. Prosím tě.“ Přesně toho se obávala. „Slíbil jsi mi, že na sebe dáš pozor, ne že dopustíš, aby tě Pendergast zatáhl do nějaké nesmyslné akce nad rámec zákona.“

„Já vím, Lauro. Nezapomněl jsem.“ Další pauza. „Ve chvíli, kdy mi bylo jasné, že máme obraz na dosah, opravdu na dosah, jsem pochopil, že udělám téměř cokoli, pokud to pomůže vysvětlit tu záhadu a já se budu moct vrátit k tobě.“

Povzdechla, zavrtěla hlavou. „Co bylo dál?“

„Setřásli jsme pronásledovatele. Až o půlnoci jsme se dostali do Penumbry. Dřevěnou bednu s obrazem jsme položili na stůl v knihovně. Pendergast s ní dělal spoustu cirátů, byl přehnaně opatrný. Místo aby tu zatracenou bednu otevřel páčidlem, museli jsme použít ty maličké nástroje, ze kterých by šilhal i zlatník. Trvalo to celé hodiny. Obraz byl nejspíš nějakou dobu ve vlhku, protože zadní strana plátna přilnula ke dřevu, takže trvalo hodně dlouho, než se nám ho podařilo uvolnit.“

„Ale byl to Černý rám?“

„Byl v černém rámu, to ano. Ale plátno pokrývala plíseň a špína a vůbec nebylo poznat, co na obraze je. Pendergast použil nějaké tampony a štětečky a ještě spoustu rozpouštědel a chemických činidel, aby špínu odstranil – já na obraz nesměl ani sáhnout. Asi tak za čtvrt hodiny vyčistil kousek malby a potom…“

„Co?“

„A potom najednou zkoprněl. Než jsem se vzpamatoval, vypakoval mě z knihovny a zamknul dveře.“

„Prostě jen tak?“

„Prostě jen tak. Já zůstal na chodbě a obraz jsem ani nezahlédl.“

„Pořád ti říkám, že ten chlap nemá všech pět pohromadě.“

„Připouštím, že má zvláštní zvyklosti. Byly asi tři hodiny ráno, a tak jsem si řekl, vem to čert, a usnul jsem. Vím jen to, že potom bylo ráno. A on tam pořád pracoval.“

Haywardová cítila, jak v ní kypí emoce. „Typický Pendergast. Vinnie, není tvůj přítel.“

Slyšela, jak D’Agosta povzdechl. „Pořád myslím na to, že tady vyšetřujeme smrt jeho manželky a že to všechno pro něj musí být obrovský šok… A je můj přítel, i když to dává najevo dost výstředním způsobem.“ Odmlčel se. „Něco nového o Constance Greeneové?“

„Je pod zámkem ve vězeňském oddělení nemocnice Bellevue. Vyslýchala jsem ji. Pořád trvá na tom, že hodila své dítě přes palubu.“

„Řekla ti proč?“

„Ano. Řekla, že to dítě bylo zlé. Jako jeho otec.“

„Ježíši. Já věděl, že je bláznivá, ale nenapadlo mě, že až takhle.“

„Jak tu zprávu přijal Pendergast?“

„Těžko říct – tak je to s Pendergastem ostatně pořád. Navenek jako by ho to nijak nezasáhlo.“

Chvíli bylo ticho. Haywardová uvažovala, jestli by nestálo za pokus přemluvit ho, aby se vrátil domů. Potom si ale řekla, že bude lepší nekomplikovat mu to ještě víc.

„Ještě něco,“ dodal D’Agosta.

„Co?“

„Pamatuješ na toho chlápka, říkal jsem ti o něm – Blacklettera? Bývalého šéfa Helen Pendergastové z Lékařů bez hranic?“

„Co je s ním?“

„Předevčírem v noci ho někdo v jeho bytě zabil. Dva náboje ráže .12 vypálené zblízka, úplně mu to vyrvalo vnitřnosti.“

„Dobrý bože.“

„A to ještě není všechno. John Blast, úlisný chlápek, se kterým jsme mluvili v Sarasotě – vzpomínáš? Taky se zajímal o Černý rám. Já myslel, že právě on nás pronásledoval. Ale právě ve zprávách říkali, že ho taky někdo zastřelil. Včera. Brzy poté, kdy jsme se zmocnili toho obrazu. A hádej co: taky dvěma náboji ráže .12.“

„Máš ponětí, o co jde?“

„Když jsem se dozvěděl, že Blacklettera někdo zastřelil, napadlo mě, že je za tím Blast. Ale on je teď taky mrtvý.“

„Za to můžeš poděkovat Pendergastovi. Kam přijde, způsobí potíže.“

„Počkej chvilku.“ D’Agosta se k telefonu vrátil asi po dvaceti vteřinách. „To je Pendergast. Zaklepal mi na dveře. Říká, že obraz je čistý a chce znát můj názor. Miluju tě, Lauro. Večer zavolám.“

A zavěsil.

40

Plantáž Penumbra

D’Agosta otevřel dveře a za nimi na luxusním koberci stál Pendergast s rukama za zády. Pořád měl na sobě kostkovanou pracovní košili a džíny z jejich zájezdu do Port Allenu.

„Omlouvám se, Vincente,“ řekl. „Prosím, odpusťte mi to, co vám ode mě určitě připadá jako vrchol hulvátství a netaktnosti.“

D’Agosta neodpověděl.

„Možná pochopíte, až uvidíte ten obraz. Pokud nemáte námitky –?“ A ukázal ke schodišti.

D’Agosta šel za agentem chodbou ke schodům. „Blast je mrtvý,“ řekl. „Někdo ho zastřelil stejnou zbraní jako Blacklettera.“

Pendergast se uprostřed schodiště zarazil. „Říkáte, že ho někdo zastřelil?“ Potom šel dál – o trochu pomaleji.

Dveře knihovny byly otevřené, do chodby vycházelo zevnitř žluté světlo. Pendergast ho vedl ze schodů a dál klenutými dveřmi. Obraz byl uprostřed místnosti na stojanu, zahalený těžkým sametem.

„Postavte se tady, přímo před obraz,“ vyzval ho Pendergast. „Potřebuji vidět vaši bezprostřední reakci.“

D’Agosta mu vyhověl.

Pendergast ukročil stranou, uchopil samet a odkryl plátno.

D’Agosta ohromeně zíral. Nebyl tam papoušek karolínský, ani žádný pták či cokoli z přírody, ale žena středního věku, nahá, kost a kůže, ležící na nemocniční posteli. Paprsek chladného světla pronikal dovnitř malým oknem vysoko za ní. Nohy měla zkřížené v kotnících a ruce složené na prsou skoro jako nebožtík. Pod kůží barvy pergamenu se rýsovala žebra. Zjevně byla nemocná a možná ne zcela příčetná – a přece čímsi nesnesitelně přitažlivá. Na malém stolku z jedlového dřeva stál džbán s vodou a vedle postele ležely obvazy. Černé vlasy měla rozprostřené na polštáři z drsného plátna. Vymalované omítnuté zdi; ochablé, vyschlé tělo; vazba tkaniny ložního prádla; dokonce smítka prachu ve vzduchu byla vyvedená s puntičkářskou, nemilosrdnou precizností a jistotou – strohou, neúprosnou a truchlivou. D’Agosta sám sebe rozhodně nepovažoval za odborníka, ale i tak na něj obraz vnitřně nesmírně zapůsobil.

„Vincente?“ ozval se Pendergast tiše.

D’Agosta natáhl ruku a konečky prstů přejel po černém rámu obrazu. „Nevím, co si mám myslet,“ řekl.

„Jistě.“ Pendergast zaváhal. „Když jsem začal obraz zbavovat nánosu špíny, tohle se objevilo jako první.“ A ukázal na ženiny oči upřené ven z obrazu na toho, kdo si jej prohlíží. „V tu chvíli mi svitlo, že veškeré naše domněnky byly mylné. Potřeboval jsem o samotě očistit malbu, abyste viděl obraz celý najednou, ne postupně. Velmi mě zajímalo, jak bezprostředně zareagujete. Proto jsem před vámi tak náhle zavřel dveře. Ještě jednou přijměte mou omluvu.“

„To je úžasné. Ale… jste si jistý, že je od Audubona?“

Pendergast ukázal do rohu, kde D’Agosta viděl jen nejasný podpis. Potom ukázal na další tmavý roh pokoje na obraze – tam se krčila myš, jako by čekala. „Podpis je pravý, ale k věci, tu myš nemohl namalovat nikdo jiný než Audubon. Určitě ji namaloval podle živého modelu – v sanatoriu. Je naprosto dokonalá. Musela být živá.“

D’Agosta pomalu přikývl. „Já myslel, že tam určitě bude papoušek karolínský. Co s tím vším má společného nahá žena?“

Pendergast pouze rozevřel bílé dlaně na znamení, že je to pro něj záhada. D’Agosta v jeho očích zahlédl pocit marnosti. Agent se odvrátil od stojanu a řekl: „Vincente, podívejte se, prosím, na tyhle práce.“ Na úzkém stole opodál byly rozložené rozmanité tisky, litografie a akvarely. Nalevo skici zvířat, ptáků, hmyzu, zátiší, narychlo nakreslené portréty lidí. Na té hromadě nahoře ležel akvarel – myš.

Napravo byly kresby – úplně jiné. Téměř na všech byli zobrazeni ptáci – tak realisticky a detailně propracovaní, až se zdálo, že mohou každou chvíli z papíru vyletět, ale mezi nimi byli i savci a krajinky.

„Vidíte ten rozdíl?“

„Samozřejmě. Všechno na levé straně vás vtáhne do sebe. A napravo – no, je to jenom krásné.“

„Tohle jsem vzal z portfolií mého prapradědečka,“ řekl Pendergast. „Tyhle –“ ukázal na hrubé skici nalevo „– dostal můj předek od Audubona, když pobýval v domku na Dauphine Street v roce 1821, těsně předtím, než onemocněl. Takhle Audubon maloval, než odešel do sanatoria Meuse St. Claire.“ Otočil se k obrazu napravo. „A takhle maloval v pozdějším věku. Po odchodu ze sanatoria. Vidíte tu záhadu?“

D’Agosta byl stále ještě otřesený z vyobrazení v černém rámu. „Zlepšil se,“ řekl. „To se umělcům stává. Proč je to záhada?“

Pendergast zavrtěl hlavou. „Zlepšil? Ne, Vincente, tohle je proměna. Nikdo se takhle výrazně nezlepší. Ty jeho rané skici jsou chabé. Jsou odborně provedené, prosté, těžkopádné. Není v nich nic, Vincente, nic, co by naznačovalo sebemenší jiskřičku uměleckého nadání.“

S tím musel D’Agosta souhlasit. „Co se stalo?“

Pendergast přelétl pohledem umělecké dílo. Pomalu přešel ke křeslu, které předtím postavil před stojan, a sedl si. „Ta žena byla určitě pacientkou v sanatoriu. Možná doktora Torgenssona okouzlila. Možná měli nějaký vztah. To by vysvětlovalo, proč na tom obrazu tak úzkostlivě lpěl, dokonce i v časech největší chudoby. Ale to stále nevysvětluje, proč by se o něj měla Helen tak intenzivně zajímat.“

D’Agosta se podíval na ženu, která téměř odevzdaně ležela na jednoduchém nemocničním lůžku. „Domníváte se, že mohla být jedním z Heleniných předků?“ zeptal se. „Někdo z rodu Esterhazyových?“

„O tom jsem uvažoval,“ odpověděl Pendergast. „Ale proč to její fanatické pátrání?“

„Rodina Esterhazyových odešla z Maine se špatnou pověstí,“ připomněl D’Agosta. „Třeba by tenhle obraz mohl pomoci historii rodiny očistit.“

„Ano, ale jak?“ Pendergast pokynul k postavě. „Mně připadá, že takhle kontroverzní obraz by jméno rodiny spíš pošpinil. Přinejmenším teď můžeme uvažovat, proč se téma obrazu nikdy neobjevilo v tisku – je tak nesmírně zneklidňující a dráždivé.“

Chvíli bylo ticho.

„Proč by Blast ten obraz tak moc chtěl?“ přemýšlel D’Agosta nahlas. „Je to přece jenom obraz. Proč po něm pátral tolik let?“

„Na to je jednoduchá odpověď. Blast považoval ten obraz za své právoplatné dědictví. Stal se pro něj fixní představou – pátral po něm jen pro samotné pátrání. Předpokládám, že kdyby obraz viděl, ohromil by ho stejně jako nás.“ Pendergast si přitiskl konečky prstů k čelu.

D’Agosta stále zíral na plátno. Něco na něm bylo, třebaže netušil co. Ten obraz jako by mu chtěl něco sdělit. Vinnie z něj nespouštěl oči.

Potom, zcela nenadále, pochopil.

„Podívejte se na tenhle obraz,“ řekl. „Je jako ty akvarely na stole. Ty, které vytvořil později.“

Pendergast ani nevzhlédl. „Asi vás nechápu.“

„Řekl jste to sám. Ta myš na obraze – je jasně Audubonova.“

„Ano, je velmi podobná těm, které namaloval v Živorodých čtvernožcích Severní Ameriky.“

„Podívejte se na myš na hromádce těch starších kreseb.“

Pendergast pomalu zvedl hlavu. Pohlédl na obraz, potom na kresbu. Otočil se k D’Agostovi. „Co tím chcete říct, Vincente?“

D’Agosta ukázal na úzký stůl. „Ta myš z raného období – nikdy bych si nepomyslel, že ji nakreslil Audubon. Stejně jako všechna díla z raného období, ta zátiší a skici. Nikdy mě nenapadlo, že to všechno je od Audubona.“

„Přesně totéž jsem už říkal. Právě v tom je ta záhada.“

„Mně to moc záhadné nepřipadá.“

Pendergast se na něj podíval, v jeho očích bleskla zvědavost. „Pokračujte.“

„No, máme ty jeho rané, průměrné skici. A potom tuhle ženu. Co se stalo mezitím?“

Pendergastovy oči se zaleskly ještě víc. „Došlo k tomu, že onemocněl.“

D’Agosta přikývl. „Správně. Ta nemoc ho změnila. Jak jinak se to dá vysvětlit?“

„Skvěle, můj milý Vincente!“ Pendergast pleskl do opěrek křesla, vyskočil na nohy a začal rázovat po místnosti. „Blízkost skonu, náhlé setkání s jeho vlastní smrtelností, to ho nějak změnilo. Naplnilo ho to tvůrčí energií, byl to zlom v jeho umělecké dráze.“

„Stále jsme vycházeli z předpokladu, že Helen zajímal námět malby,“ řekl D’Agosta.

„Přesně tak. Ale vzpomínáte si, co řekl Blast? Helen nechtěla ten obraz vlastnit. Chtěla si ho jenom prohlédnout. Aby poznala, kdy nastal zlom v Audubonově umělecké dráze.“ Pendergast zmlkl a přecházel pomaleji, nakonec se zastavil, jako by ustrnul. Přemýšlel.

„No,“ řekl D’Agosta. „Záhada je vyřešena.“

Stříbřité oči se na něj obrátily. „Ne.“

„Jak to myslíte?“

„Proč by tohle všechno přede mnou Helen tajila?“

D’Agosta pokrčil rameny. „Možná jí bylo trapně kvůli tomu, jak jste se seznámili a kvůli té malé lži.“

„Jedna dobře míněná lež? Tomu nevěřím. Tajila to z mnohem podstatnějšího důvodu.“ Pendergast usedl do křesla a znovu se zahleděl na obraz. „Zakryjte to.“

D’Agosta přehodil přes plátno samet. Dělal si starosti. Připadalo mu, že Pendergast není zcela při smyslech.

Agent zavřel oči. Ticho v knihovně narůstalo spolu s tikáním pendlovek v rohu. D’Agosta si také sedl; někdy bylo nejlepší nechat Pendergasta být Pendergastem.

Pomalu otevřel oči.

„Od začátku na celý tenhle problém pohlížíme z naprosto špatného úhlu.“

„Jak to?“

„Předpokládali jsme, že Helen zajímal Audubon umělec.“

„No? A co dál?“

„Zajímal ji Audubon pacient.“

„Pacient?“

Pomalé přikývnutí. „To byla Helenina vášeň. Lékařský výzkum.“

„Tak proč tedy hledala ten obraz?“

„Protože ho namaloval hned po uzdravení. Chtěla potvrdit svou teorii.“

„A jaká byla ta teorie?“

„Můj milý Vincente, víme, jakou chorobou Audubon skutečně trpěl?“

„Ne.“

„Správně. Ale ta choroba je klíčem ke všemu! Helen zajímala nemoc jako taková, co s Audubonem udělala. Protože to vypadá, že zcela průměrného malíře proměnila v génia. Věděla, že ho něco změnilo – proto jela do Nového Madridu, kde zažil zemětřesení: hledala všude možně, aby pochopila hybnou sílu té změny. A když na tu nemoc přišla, věděla, že bádání je u konce. Ten obraz chtěla vidět, jen aby potvrdila svoji teorii: že Audubonova choroba nějak ovlivnila jeho mysl. Měla neurologické následky. Úžasné neurologické následky!“

„Už se v tom ztrácím.“

Pendergast vyskočil na nohy. „A právě proto to přede mnou tajila. Byl to totiž potenciálně velmi cenný soukromý farmakologický objev. Nemělo to vůbec nic společného s osobním vztahem.“ Náhle, zcela impulzivně, popadl D’Agostu za obě paže. „A já bych stále tápal ve tmě, můj milý Vincente – nebýt vašeho geniálního úsudku.“

„No, já bych to zase až takhle neviděl –“

Pendergast ho pustil, odvrátil se a rychle kráčel ke dveřím knihovny. „Pojďte, nemáme času nazbyt.“

„Kam jdeme?“ zeptal se D’Agosta, když za ním, úplně zmatený, spěchal. Nechápal Pendergastovu logiku.

„Potvrdit vaše podezření – a jednou provždy se dozvědět, co to všechno znamená.“

41

Střelec v grošovaném stínu změnil pozici a upil vodu z polní lahve zabalené v maskovací látce. Potním páskem na zápěstí si osušil spánky. Pohyboval se pomalu, metodicky, zcela skrytý v labyrintu křovinatého podrostu.

Ve skutečnosti taková opatrnost nebyla nezbytná. Cíl ho v žádném případě nemohl spatřit. Přesto ho roky lovení kořistí jiného druhu – čtyřnohé varianty, někdy plaché, jindy nadpřirozeně ostražité – naučilo dokonalé obezřetnosti.

Výbornou skrýš našel v rozlehlé změti popadaných dubů porostlých závěsy tillandsie, podobnými vodní tříšti, jen s několika drobnými skulinami. Jednou z nich prostrčil hlaveň pušky Remington 40-XS Tactical. Všechno dokonale přírodní. Následky Katriny byly v okolních lesích a bažinách dosud patrné na každém kroku. Člověk už je skoro ani nevnímal.

A na tohle střelec spoléhal.

Zbraň vyčnívala z tillandsie necelé tři centimetry. Stál v hlubokém stínu, hlaveň pušky byla potažená speciálním černým matným polymerem, a cíl by se měl objevit v paprscích ranního slunce. Pušku nikdo neuvidí, dokonce i když vystřelí: to zajistí kompenzátor výšlehu plynu na jejím ústí.

Vůz, pronajatý nissan pick-up s pohonem na všechna čtyři kola se zakrytým nákladovým prostorem, zacouval do úkrytu. Nákladový prostor použil jako plošinu ke střelbě. Ležel uvnitř, se sklopenými zadními dveřmi. Vůz stál otočený na východ, na starou stezku, po níž se přepravovalo vytěžené dřevo. I kdyby ho snad někdo uviděl a chtěl ho pronásledovat, stačí třicet vteřin, aby z nákladového prostoru proklouzl do kabiny, nastartoval a odjel. Dálnice a bezpečí byly odtud pouhé tři kilometry.

Nevěděl přesně, jak dlouho bude muset čekat – může to být deset minut, může to být i deset hodin –, ale to mu nevadilo. Měl motivaci jako ještě nikdy v životě. Vlastně ne, jednou už ano.

Ráno bylo mlhavé, s vydatnou rosou a vzduch v temnotě úkrytu se ani nehnul. Ještě lepší. Znovu si osušil spánky. Hmyz ospale bzučel; ozvalo se i popudlivé pištění a podupávání hrabošů. Určitě mají někde blízko hnízdo: zdálo se, že jsou úplně všude v nížinných bažinách, hladoví jako laboratorní králíci – a skoro stejně krotcí.

Znovu upil vodu z polní lahve a ještě jednou zkontroloval pušku. Dvojnožka byla bezpečně ustavená a zajištěná. Odsunul západku; ujistil se, že náboje winchester ráže .308 dobře sedí, a západku zavřel. Jako všichni elitní střelci i on dával přednost stabilitě a přesnosti zbraně s ručně ovládaným závěrem; ve vnitřním zásobníku měl ještě tři další náboje, pro každý případ, ale silnou stránkou systému odstřelovací zbraně byl spoleh na první střelu a on neměl v úmyslu ty další náboje použít.

Nejdůležitější byl puškohled Leupold Mark 4 M1. Teď se do něj podíval, vlasový kříž zaměřil nejprve na vstupní dveře plantážnického domu, potom na cestu vysypanou štěrkem a nato na samotný rolls-royce.

Šedesát tři, možná šedesát osm metrů. Jedna střela, jedna smrt.

Když pozoroval velké vozidlo, cítil, jak se mu srdce lehce rozbušilo. V duchu si znovu prošel celý plán. Počká, až cíl bude za volantem a nastartuje. Automobil pojede po půlkruhové příjezdové cestě a před odbočením na hlavní silnici na okamžik zastaví. V tu chvíli dostane zásah.

Ležel naprosto v klidu, přál si, aby tlukot jeho srdce opět zpomalil. Nemohl se nechat vyvést z míry, ani připustit jiné emoce – netrpělivost, zlost, strach. Chce to naprostý klid. Už v minulosti mu dobře posloužil v africké stepi a ve vysoké trávě, za nebezpečnějších okolností. Pořád měl oko přilepené na puškohledu, prsty na chrániči spouště se mu lehce třásly. Znovu sám sobě připomněl, že tohle je jen úkol, nic jiného. Podle toho se musí chovat. Až to bude mít z krku, skončí s tím – a tentokrát jednou provždy…

Jakoby v odměnu za jeho sebeovládání se otevřely vstupní dveře plantážnického domu a vyšel z nich muž. Střelec zalapal po dechu. Tohle nebyl jeho cíl, ale ten druhý chlap, ten policajt. Pomalu, skoro jako by se ani nehnul, posunul prst z chrániče spouště na spoušť. Stisk vyžaduje málo síly. Podsaditý muž zůstal stát na široké verandě a poněkud zdrženlivě se rozhlížel. Střelec neucukl, věděl, že je dokonale krytý. V tu chvíli z přítmí domu vyšel jeho cíl. Oba muži kráčeli přes verandu a dál ze schodů na štěrkem vysypanou příjezdovou cestu. Střelec je sledoval puškohledem, vlasový kříž umístil na střed lebky. Ovládal se, aby nevystřelil předčasně: připravil dobrý plán, měl by se ho držet. Muži kráčeli svižně, někam spěchali. Drž se plánu.

Přes vláknovou mřížku puškohledu sledoval, jak došli až k autu, otevřeli dveře a nastoupili. Cíl se posadil za volant, přesně podle předpokladu; nastartoval motor; otočil se, aby svému společníkovi řekl pár slov; potom se auto rozjelo. Střelec to všechno soustředěně pozoroval, vydechl, snažil se ještě více zpomalit tlukot srdce. Vystřelí mezi jednotlivými údery.

Rolls vjel do mírné zatáčky rychlostí asi pětadvacet kilometrů za hodinu, a když se blížil k výjezdu na křižovatku, zpomalil. To je ono, pomyslel si střelec. Veškerá příprava, disciplína a zkušenosti z předchozích let splynuly v jediný okamžik naplnění. Cíl byl na správném místě. Zlehka přiložil prst na spoušť: nestiskl ji, jen laskal, víc, o trochu víc…

A právě v tu chvíli, s překvapeným pištěním a poté usilovným drápáním, vyběhl šedohnědý hraboš na klouby střelcovy ruky položené na spoušti. Ve stejnou chvíli jako by se v jeho hledí mihl velký rozeklaný stín, černý proti černotě.

Remingtonka vystřelila a v rukou ucítil lehký zpětný ráz. Se zaklením odstrčil hlodavce, rychle se podíval do puškohledu a současně manipuloval závěrem zbraně. Uviděl díru v čelním skle, proti plánu asi patnáct centimetrů vlevo nahoře od bodu, kam mířil. Rolls ujížděl rychle, unikal mu. Pneumatiky svištěly, když se hnal zatáčkou, od kol odletoval štěrk. Střelec se ovládal, aby nepropadl panice, a provázel vůz pohledem v puškohledu, čekal na úder srdce, znovu stiskl spoušť.

… Ale už ve chvíli, kdy to udělal, viděl v autě horečný pohyb: ten podsaditý muž skočil dopředu na volant, čelní sklo vyplnil svým mohutným tělem. V tom okamžiku puška znovu vystřelila. Rolls zpomalil a v podivném úhlu zůstal stát přes silnici. Po vnitřní straně čelního skla se rozlila trojúhleníková krvavá aureola, dovnitř neviděl.

Koho zasáhl?

Viděl, jak z vozu po výstřelu stoupá kouř. O milisekundu později proletěla houštím asi deset metrů od místa, kde se ukrýval, kulka. Druhá střela s kovovým zvukem zasáhla jeho nissan.

Okamžitě přelezl z nákladního prostoru do kabiny. Když kolem prosvištěla další kulka, nastartoval, odhodil pušku na sedadlo spolujezdce, kde už ležela jiná zbraň: brokovnice s upilovanými hlavněmi a ozdobně vyřezávanou pažbou z černého dřeva. S dřením převodů a skřípotem pneumatik vyrazil po dřevorubecké cestě, táhl za sebou tillandsii a zvířil oblak prachu.

Zabočil, potom znovu. Bez ohledu na to, že terén připomínal valchu, zrychlil téměř na devadesát kilometrů. Zbraně na něj upadly, odstrčil je a přehodil přes ně červenou deku. Další zatáčka, znovu skřípění pneumatik a před sebou už viděl dálnici. Teprve v té chvíli, na dosah bezpečí, dal volný průchod zuřivosti a zklamání.

„Do hajzlu!“ vykřikl Judson Esterhazy a bouchal pěstí do přístrojové desky. „Do hajzlu!“

42

New York

Doktor John Felder kráčel v doprovodu zřízence dlouhou, studenou chodbou vězeňského oddělení v Bellevue. Felder byl malý, štíhlý a elegantní; velmi dobře si uvědomoval, jak moc vyčnívá ve vší té špíně a řízeném chaosu oddělení. Tohle byl jeho druhý pohovor s pacientkou. Během prvního získal základní informace, kladl obligátní otázky a zaznamenával patřičné poznatky. Učinil dost pro to, aby vyhověl svým zákonným povinnostem soudem přiděleného psychiatra a předložil posudek. Ve skutečnosti už dospěl k jasnému závěru: ta žena nedokáže rozlišit dobré a zlé, a proto není za své činy zodpovědná.

Přesto byl velmi nespokojený. Zabýval se již mnoha mimořádnými případy. Viděl věci, jaké vídá jen málokterý lékař; zkoumal velmi neobvyklé výklady patologie zločinců. Ale ještě nikdy se nesetkal s ničím podobným. Snad poprvé za svou kariéru cítil, že se ani vzdáleně nedotkl tajemství duše této pacientky.

Za normálních okolností by to nemělo z administrativního hlediska velký dopad. Technicky svoji práci odvedl. Ale výsledky mu stále neposkytly závěr pro konečné hodnocení, takže měl možnost mluvit s ní znovu. Tentokrát se rozhodl si s ní jen normálně popovídat. Navázat obyčejný hovor dvou lidí – nic víc, nic méně.

Zahnul za roh a kráčel dál nekonečnými chodbami. Sotva vnímal hluk, výkřiky, pachy a zvuky uzavřeného oddělení, protože byl zcela pohroužen do tajemství tohoto případu. Především identita té mladé ženy. Přes pečlivé pátrání nedokázali soudní úředníci nikde najít její rodný list, číslo sociálního pojištění, ani žádný další písemný důkaz o její existenci – kromě několika noblesních a záměrně vágních záznamů z Fevershamského ústavu v okrese Putnam. Britský pas, který u ní našli, byl pravý, nicméně získala jej neobyčejně chytrým podvodem, jehož se dopustila na malém britském konzulárním oddělení v Bostonu. Jako by přišla na svět již dospělá, jako Athéna, která vystoupila z Diova čela.

Jeho kroky se rozléhaly dlouhými chodbami a Felder se snažil příliš nepřemýšlet o tom, jak bude postupovat. Formálními otázkami se nedostal nikam, možná něco prozradí v nenuceném rozhovoru.

Naposledy zahnul a vešel do návštěvní místnosti. Dozorce, který měl službu, odemkl šedé kovové dveře s malým okénkem a uvedl ho do malé, jednoduché, avšak nikterak nepříjemné místnosti s několika křesly, konferenčním stolkem s časopisy, lampou a stěnou z jednostranného zrcadla. Pacientka už seděla uvnitř vedle policisty. Když lékař vešel, oba vstali.

„Dobré odpoledne, Constance,“ pozdravil Felder rázně. „Můžete jí sundat pouta, prosím?“ požádal policistu.

„Potřebuji písemné povolení, doktore.“

Felder se posadil, otevřel kufřík, vyndal potřebný doklad a podal jej policistovi. Ten si ho přečetl, souhlasně zabručel, vstal, sundal vězeňkyni pouta a pověsil si je na pásek.

„Budu venku, kdybyste mě potřeboval. Stačí stisknout tlačítko.“

„Děkuji vám.“

Policista odešel a Felder obrátil pozornost na pacientku Constance Greeneovou. Stála před ním, rezervovaná, s rukama sepjatýma, v jednoduché vězeňské kombinéze. Znovu na něj zapůsobila svou vyrovnaností a půvabem.

„Jak se vám daří, Constance? Prosím, posaďte se.“

Poslechla ho. „Jsem v pořádku, doktore. A jak se daří vám?“

„Dobře.“ Věnoval jí úsměv, opřel se v křesle a hodil nohu přes nohu. „Jsem rád, že máme možnost znovu si popovídat. Chtěl jsem s vámi probrat pár záležitostí. Mimo záznam, popravdě. Nebude vám vadit, když si několik minut pohovoříme?“

„Samozřejmě že ne.“

„Výborně. Doufám, že vám nepřipadám příliš zvědavý. Nevýhodou mého povolání je, že prostě nedokážu vypnout – dokonce i když už mám po práci. Říkáte, že jste se narodila na Water Street?“

Přikývla.

„Doma?“

Další souhlasné pokývnutí.

Pročítal své poznámky. „Sestra Mary Greeneová. Bratr Joseph. Matka Chastity, otec Horace. Zatím to mám dobře?“

„Dosti.“

Dosti. Měla takovou… zvláštní dikci. „Kdy jste se narodila?“

„Nevzpomínám si.“

„No, samozřejmě si na to nemůžete vzpomenout, ale určitě znáte datum.“

„Bohužel ne.“

„Bylo to tak koncem osmdesátých let?“

V jejím obličeji se mihl náznak úsměvu, zmizel dříve, než si ho mohl Felder vůbec uvědomit. „Domnívám se, že to bylo spíše na začátku sedmdesátých let.“

„Ale tvrdíte, že je vám dvacet čtyři let.“

„Více méně. Jak už jsem poznamenala, přesným věkem si nejsem jistá.“

Lehce si odkašlal. „Constance, víte, že se nám nepodařilo najít žádný záznam o tom, že vaše rodina na Water Street bydlela?“

„Možná jste nehledali s dostatečnou důkladností.“

Naklonil se dopředu. „Máte nějaký důvod přede mnou skrývat pravdu? Důležité je jedno: přišel jsem vám pomoci.“

Ticho. Hleděl do fialkových očí v mladém, krásném obličeji dokonale rámovaném kaštanovými vlasy. Její nezaměnitelný pohled si pamatoval od prvního setkání: povýšený, poklidně přezíravý, možná dokonce pohrdavý. Měla vzezření jako… kdo? Královna? Ne, to nebylo ono. Felder ještě v životě nic takového neviděl.

Odložil poznámky a pokusil se předstírat uvolněnost a neformálnost. „Jak došlo k tomu, že jste se stala chráněnkou pana Pendergasta?“

„Když moji rodiče a sestra zemřeli, zůstala jsem sama, bez domova. Dům pana Pendergasta na Riverside Drive číslo 891 tehdy…“ odmlka, „… patřil muži jménem Leng. Nakonec… zůstal prázdný. Žila jsem tam.“

„Proč právě tam?“

„Byl velký, pohodlný, skýtal spoustu dokonalých úkrytů a navíc v něm byla dobrá knihovna. Když pan Pendergast dům zdědil, objevil mě a stal se mým poručníkem.“

Pendergast. Jeho jméno se objevilo v novinách v souvislosti se zločinem, který Constance spáchala. Ten muž odmítl cokoli komentovat. „Proč se stal vaším poručníkem?“

„Z pocitu viny.“

Ticho. Felder si odkašlal. „Viny? Proč to říkáte?“

Neodpověděla.

„Nebyl náhodou pan Pendergast otcem vašeho dítěte?“

Teď se odpovědi dočkal – až nadpřirozeně klidné. „Ne.“

„A jaká byla vaše úloha v Pendergastově domácnosti?“

„Pracovala jsem jako jeho písařka. Badatelka. Mé jazykové schopnosti shledal užitečnými.“

„Jazykové? Kolika jazyky hovoříte?“

„Jenom anglicky. Umím plynně číst a psát latinsky, starořecky, francouzsky, italsky, španělsky a německy.“

„Zajímavé. Určitě jste byla chytrá studentka. Kam jste chodila do školy?“

„Studovala jsem sama.“

„Chcete říct, že jste samouk?“

„Chci říct, že jsem studovala sama.“

Neuvěřitelné! uvažoval Felder. Je vůbec možné, aby se v současné době někdo narodil a vyrostl ve městě, a přece zůstal neviditelný? Tenhle neoficiální přístup nevedl nikam. Byl čas přejít k věci otevřeněji, trochu na ni zatlačit. „Jak zemřela vaše sestra?“

„Zabil ji sériový vrah.“

Felder se na okamžik odmlčel. „Je ten případ zdokumentovaný? Byl vrah dopaden?“

„Ne a ne.“

„A co se stalo s vašimi rodiči?“

„Oba zemřeli na souchotiny.“

Feldera to náhle povzbudilo. Tohle by se dalo snadno ověřit, protože úmrtí na tuberkulózu byla v New Yorku pečlivě evidována. „V které nemocnici zemřeli?“

„V žádné. Kde zemřel můj otec, nevím. Vím, že moje matka zemřela na ulici a její tělo bylo pohřbeno na hrnčířově poli Hart Islandu.“

Stále seděla s rukama v klíně. Feldera zaplavil narůstající pocit marnosti. „Vraťme se k vašemu narození: neznáte ani rok?“

„Ne.“

Felder povzdechl. „Rád bych vám položil několik otázek o vašem dítěti.“

Byla klidná.

„Říkáte, že jste své dítě hodila přes palubu, protože bylo zlé?“

„Jeho otec byl zlý.“

„Jste ochotná mi říct, kdo to byl?“

Žádná odpověď.

„Takže věříte, že zlo je dědičné?“

„V lidském genomu jsou celky, shluky genů, které zcela zřejmě mají podíl na zločinném konání. A tyto celky jsou dědičné. Dozajista jste četl o nedávném výzkumu ‚temné triády‘ špatných lidských vlastností.“

Felder o tom výzkumu věděl a velice ho překvapilo, s jak jasnou myslí a sečtěle Constance zareagovala.

„A vy jste měla pocit, že je třeba jeho geny odstranit z genofondu tak, že své dítě hodíte do Atlantského oceánu?“

„Ano, je tomu tak.“

„A jeho otec? Je stále naživu?“

„Je mrtev.“

„Jak zemřel?“

„Byl vržen do pyroklastického proudu.“

„Byl… jak prosím?“

„To je geologický termín. Spadl do vulkánu.“

Chvíli mu trvalo, než takové vyjádření strávil. „Byl geolog?“

Žádná odpověď. Připadalo mu to nesnesitelné. Jako by se pohyboval v kruhu, ze kterého se nemůže dostat.

„Řekla jste ‚vržen‘. Naznačujete tím, že ho někdo postrčil?“

Znovu žádná odpověď. Zcela zjevně to byla divoká fantazie, nemělo smysl tímhle směrem pokračovat.

Felder změnil téma. „Constance, když jste hodila své dítě přes palubu, věděla jste, že se dopouštíte trestného činu?“

„Přirozeně.“

„Uvažovala jste o jeho následcích?“

„Ano.“

„Takže jste věděla, že zabít vlastní dítě je špatné?“

„Naopak. Bylo to nejen správné, ale jediné možné řešení.“

„Proč to bylo jediné možné řešení?“

Po otázce nastalo ticho. S povzdechem a s pocitem, že nahazuje síť do temnoty, sebral doktor John Felder svůj zápisník a vstal. „Děkuji vám, Constance. Náš čas vypršel.“

„Rádo se stalo, doktore Feldere.“

Stiskl tlačítko. Dveře se okamžitě otevřely a vešel policista.

„Tady jsem hotov,“ řekl mu lékař. Potom se otočil na Constance Greeneovou a slyšel sám sebe, jak skoro proti své vůli říká: „Za pár dní nás čeká další sezení.“

„Bude mi potěšením.“

Když Felder kráčel po dlouhé chodbě uzavřeného oddělení, kladl si otázku, jestli jeho původní závěr byl správný. Je duševně chorá, to beze sporu, ale opravdu šílená – v právnickém slova smyslu? Pokud si člověk odmyslí její logiku, všechno, co je na ní duševně zdravého, všechno, co lze předvídat, všechno, co je na ní normálního – co zbude? Nic.

Stejně je to s její identitou. Žádná neexistuje.

43

Baton Rouge

Laura Haywardová šla chodbou v prvním patře nemocnice Baton Rouge úmyslně odměřeným krokem. Všechno měla pod kontrolou: dýchání, výraz obličeje i řeč těla. Před odjezdem z New Yorku se oblékla do džín a košile, vlasy nechala rozpuštěné, uniformu pověsila do skříně. Přijela jako soukromá osoba: nic víc, nic méně.

Lékaře, sestry a personál – všechny lidi viděla rozmazaně, když vytrvale kráčela k dvojkřídlým dveřím na chirurgii. Prošla jimi a dala si záležet na chůzi – pomalé a rozvážné. Okénko příjmu měla po pravé ruce, ale prošla kolem a zdvořilou otázku sestřičky „Mohu vám nějak pomoci?“ nebrala na vědomí. Zamířila rovnou do čekárny – a tam spatřila na protější straně osamělého člověka. Hned vstal ze židle, postoupil o krok a se zasmušilým výrazem k ní natáhl paži.

Přišla k němu, rozpřáhla se a pravou rukou ho udeřila do čelisti. „Vy bastarde!“

Zavrávoral, ale nijak se nesnažil bránit. Uhodila ho znovu.

„Sobeckej, arogantní hajzle! Nestačilo vám, že jste mu skoro zničil kariéru? Teď jste ho zabil, vy zkurvysynu!“

Ucouvla a napřáhla ruku potřetí. Tentokrát ji sevřel jako do svěráku a přitáhl ji k sobě, otočil ji a jemně – ale pevně – ji přidržel. Bránila se jen chvilku. A potom, stejně rychle, jak to všechno přišlo, cítila, jak se veškerá zloba a zášť v ní zhroutila. V jeho sevření ochabla, byla úplně vyčerpaná. Odvedl ji k židli. Matně vnímala, že někde nastal zmatek, slyšela, jak někdo běží, a ozvaly se i výkřiky. Vzhlédla a zjistila, že je obstoupili tři muži od ochranky, vykřikovali protichůdné otázky a pokyny. Sestra z příjmu stála za nimi s rukou na ústech.

Pendergast vstal, vyndal odznak a všem jej ukázal. „Postarám se o to. Není třeba se znepokojovat.“

„Ale tady došlo k napadení,“ podotkl jeden muž z ochranky. „Pane, vy krvácíte.“

Pendergast vyrazil kupředu. „Já se o to postarám, pane. Děkuji vám i všem ostatním za rychlou reakci a přeji vám dobrý večer.“

Po chvíli zmatku pánové od ochranky odešli, zůstal jen jeden; stoupl si ke dveřím do čekárny s rukama vepředu sepjatýma a nedůvěřivě sledoval Haywardovou.

Pendergast se posadil vedle ní. „Několik hodin už se podrobuje chirurgickému vyšetření. Mám za to, že jeho stav je velmi vážný. Požádal jsem, aby mě informovali hned, jak budou něco – a, chirurg přichází.“

Lékař vešel do čekárny s vážným výrazem. Pohlédl z Haywardové na Pendergasta, který v obličeji krvácel, ale nijak na to nereagoval. „Zvláštní agent Pendergast?“

„Ano. A tohle je kapitán Haywardová z Newyorského policejního sboru, blízká přítelkyně pacienta. Můžete s námi hovořit zcela otevřeně.“

„Dobře.“ Chirurg přikývl a podíval se na desku s klipsem, kterou držel v ruce. „Kulka do těla vnikla zezadu, otřela se o srdce a potom uvízla v žebru.“

„O srdce?“ zeptala se Haywardová. Snažila se porozumět, vzchopit se a srovnat myšlenky.

„Mimo jiné kulka natrhla aortální chlopeň a také ucpala přívod krve do části srdce. V tuto chvíli se pokoušíme vyspravit chlopeň a udržet srdce v činnosti.“

„Jaké má šance na… na přežití?“ zeptala se.

Chirurg zaváhal. „Každý případ je jiný. Dobrá zpráva je, že pacient neztratil příliš mnoho krve. Kdyby ho kulka zasáhla o pouhý půlmilimetr blíž aortě, přeťala by ji. Nicméně srdce závažně poškodila. Pokud bude operace úspěšná, bude mít výborné vyhlídky na plné uzdravení.“

„Jsem policistka,“ řekla Haywardová, „nemusíte chodit kolem horké kaše. Chci vědět, jakou má naději.“

Podíval se na ni vybledlýma, mdlýma očima. „Čeká nás obtížná a složitá práce. Operuje ho nejlepší tým lékařů z Louisiany. Právě teď, když tady spolu mluvíme. Ale ani za nejlepších okolností, kdy je pacient zdravý a nenastanou komplikace… víte, operace často není úspěšná. Je to, jako když dáváte dohromady motor automobilu za chodu.“

„Není často úspěšná?“ Najednou jí bylo zle. „Co tím myslíte?“

„Nevím, jestli proběhla nějaká studie takových případů, ale jako chirurg bych šanci na úspěšný výsledek odhadl na pět procent… nebo méně.“

Dlouho bylo ticho. Pět procent nebo méně.

„A co transplantace srdce?“

„Pokud bychom měli k dispozici srdce, připravené k operaci, pak ano. Ale my ho nemáme.“

Haywardová šátrala po opěrce židle a klesla na ni.

„Má pan D’Agosta nějaké příbuzné, které bychom měli informovat?“

Haywardová odpověděla až po chvíli: „Bývalou manželku a syna… v Kanadě. Nikoho jiného nemá. A je poručík D’Agosta.“

„Omlouvám se. A teď mě, prosím, omluvte. Musím se vrátit na sál. Operace potrvá nejméně osm hodin – pokud všechno půjde hladce. Můžete tady samozřejmě zůstat, ale pochybuji, že pro vás budu mít nějaké zprávy, dokud neskončíme.“

Haywardová neurčitě přikývla. Jako by ztratila sílu logicky uvažovat, nic nechápala.

Cítila lehký dotek lékařovy ruky na rameni. „Mohu se vás zeptat, jestli je poručík věřící?“

Ze všech sil se snažila soustředit na jednoduchou otázku, nakonec přikývla. „Je katolík.“

„Mám požádat nemocničního kněze, aby za vámi přišel?“

„Kněz?“ Letmo se podívala na Pendergasta, nevěděla, jak odpovědět.

„Ano,“ řekl Pendergast, „velmi bychom si přáli, aby kněz přišel. Rádi bychom s ním mluvili. A řekněte mu, prosím, aby se připravil dát mu poslední pomazání, bude-li to třeba.“

Ozvalo se zapípání, chirurg automaticky vyndal pager z pouzdra na pásku a podíval se na něj. Ve stejné chvíli spustil nemocniční rozhlas vyzvánění a příjemný ženský hlas řekl:

„Modrý kód, operační sál dvacet jedna. Modrý kód, operační sál dvacet jedna. Modrý kód, operační sál dvacet jedna.“

„Omluvte mě,“ řekl lékař, v hlase jen sotva patrný spěch, „ale už musím jít.“

44

Po dalším vyzvánění rozhlas utichl. Haywardová seděla stále na stejném místě, doslova jako přikovaná. Byla v šoku. Nemohla se podívat na Pendergasta, sestry, zírala jen na podlahu. Dokázala myslet jen na pohled chirurgových očí, když spěchal na sál.

Za několik minut přišel kněz s černou taškou, který velmi připomínal lékaře, malý, s bílými vlasy a pečlivě upravenými vousy. Jasnýma ptačíma očima se podíval nejprve na ni, potom na Pendergasta.

„Jsem otec Bell.“ Položil tašku a natáhl k ní drobnou ruku. Haywardová ji uchopila, ale místo aby jí potřásl, chlácholivě ji sevřel. „A vy jste –?“

„Kapitán Haywardová. Laura Haywardová. Jsem… blízká přítelkyně poručíka D’Agosty.“

Kněz lehce pozvedl obočí. „Takže vy jste policistka?“

„Z Newyorského policejního sboru.“

„Bylo to zranění při výkonu služby?“

Haywardová zaváhala. Pendergast s naprostým klidem vzal situaci do svých rukou. „Svým způsobem. Jsem zvláštní agent Pendergast, FBI, poručíkův partner.“

Úsečné pokývnutí hlavou a potřesení rukou. „Jsem tu, abych poskytl svátost poručíku D’Agostovi, konkrétně tu, kterou nazýváme svátost nemocných nebo také pomazání nemocných.“

„Pomazání nemocných,“ zopakovala Haywardová.

„Kdysi jsme tomu říkali poslední pomazání, ale to byl ošidný a nepřesný výraz. Víte, je to svátost pro živé, nikoli umírající, a jedná se o svátost léčivou.“ Měl mírný a melodický hlas.

Haywardová sklonila hlavu, polkla.

„Doufám, že vám nebude vadit, když vám všechno podrobně vysvětlím. Má přítomnost může být někdy znepokojivá. Lidé se domnívají, že přicházím, když se očekává něčí smrt, což není pravda.“

I když Haywardová nebyla katolička, poznala, že jeho přímočarost jí pomáhá najít vyrovnanost. „To hlášení, které jsme právě slyšeli.“ Odmlčela se. „Znamená to…?“

„Poručíka operuje skvělý lékařský tým. Existuje-li způsob, jak ho z toho dostat, přijdou na něj. Pokud ne, pak vše do svých rukou vezme Bůh. Ještě se chci zeptat – znáte někdo z vás jakýkoli důvod, kvůli němuž by si poručík přál, abych svátost nevykonal?“

„Popravdě řečeno, nebyl zrovna příkladný katolík…“ Haywardová zaváhala. Nemohla si vzpomenout, kdy byl Vinnie naposledy v kostele. Nicméně myšlenku, aby u něj byl kněz, vnímala jako uklidňující a cítila, že by to ocenil. „Řekla bych, že Vincent by se svátostí souhlasil.“

„Dobře.“ Kněz jí stiskl ruku. „Mohl bych pro vás něco udělat? Něco zařídit? Zatelefonovat někomu?“ Odmlčel se. „Vyzpovídat vás? V nemocnici máme kapli.“

„Ne, děkuji,“ odpověděla Haywardová. Pohlédla na Pendergasta, ale ten mlčel.

Otec Bell každého zvlášť pozdravil kývnutím hlavy, zvedl černou tašku a zamířil chodbou k operačním sálům svižným a jistým krokem, možná dokonce trochu ve spěchu.

Skryla obličej do dlaní. Pět procent… nebo méně. Poměr jedna ku dvaceti. Krátký pocit uklidnění, který v ní vzbudil kněz, vzal za své. Měla by se raději vyrovnat s představou, že to Vinnie nezvládne. Takhle zbytečně zmařit život. Není mu ani pětačtyřicet. Zaplavily ji vzpomínky. Útržkovité, mučivé, drásající ošklivé vzpomínky; ty hezké byly ještě horší.

Kdesi v pozadí slyšela Pendergastová slova. „Chci, abyste věděla, jen pro případ, že by to dopadlo špatně, že Vincent svůj život nepromarnil.“

Zírala mezi prsty do prázdné chodby, kterou kněz odešel, a neodpovídala.

„Kapitáne. Policista riskuje život každý den. O život může přijít kdykoli a kdekoli, při čemkoli. Při uklidňování rodinné hádky nebo maření teroristického útoku. Každá smrt ve službě je čestná. A Vincent měl nejčestnější zaměstnání, jaké existuje: pomáhal napravovat zlo. Sehrál nezbytnou, rozhodující úlohu při řešení této vraždy.“

Haywardová neřekla nic. V duchu myslela na modrý kód. To bylo už před čtvrthodinou. Napadlo ji, že kněz přišel možná pozdě.

45

South Mountain, Georgia

Cesta se vynořila z lesa a pokračovala na vrchol hory. Judson Esterhazy zastavil na kraji louky, právě včas, aby viděl nad kopci porostlými borovicemi zapadat slunce, které zalilo zamlžený večer narudlou září; vzdálené jezero se třpytilo ve skomírajícím světle barvy bílého zlata.

Judson se zastavil a zlehka dýchal. Takzvaná hora byla horou jen podle názvu, výraz kopeček vyjadřoval skutečnost mnohem lépe. Vrcholek byl dlouhý a úzký, spíš hřeben porostlý vysokou trávou s žulovou holinou, na níž stály zbytky požární hlídkové věže.

Esterhazy se rozhlédl. Na vrcholku nikoho neviděl. Prošel mezi borovicemi po zarostlé cestě k hasičské věži. Opřel se o jednu ze zrezavělých podpěr, zalovil v kapse a vyndal dýmku a váček s tabákem. Dýmku vložil do váčku, pomalu ji palcem nacpával, do nozder mu stoupala vůně lakatiové směsi. Když byl hotov, vyndal dýmku z váčku, odstranil kousky tabáku z obruby, naposledy tabák upěchoval, ze stejné kapsy vyndal zapalovač, škrtl jím a pomalu, pravidelně nasával plamen do kalíšku.

Modrý dým mizel v soumraku. Když Esterhazy kouřil, uviděl, jak se na vzdáleném konci jižní pěšiny vynořila postava. Na South Mountain vedlo několik cestiček, každá z jiné silnice z jiného směru.

Vůně drahého tabáku, povzbudivý účinek nikotinu i celého rituálu mu pomohly zklidnit nervy. Nesledoval blížící se postavu, díval se na západ, na oranžovou zář nad kopci v místech, kde ještě před chvílí viděl slunce. Pohled upíral stále na jedno místo, dokud za sebou nezaslechl kroky těžkých bot v trávě a lehce sípavý dech. Potom se k muži otočil – k muži, kterého deset let neviděl. Vypadal trochu jinak, než si ho pamatoval: narostly mu dvě brady, vlasy poněkud prořídly, ale stále byl pevně stavěný a šlachovitý. Na sobě měl batistovou košili a na nohou drahé vysoké boty do bažiny.

„Dobrej večír,“ řekl ten muž.

Esterhazy vyndal dýmku z úst a lehce ji zvedl na pozdrav. „Ahoj, Mikeu,“ odpověděl.

Muž stál zády k červánkům, jeho rysy se daly jen stěží rozpoznat. „Takže,“ začal, „podle všeho ses pokusil vyřešit jistý menší trable, ale nějak se to zvrtlo.“

Esterhazy nehodlal takové řeči poslouchat – ne od Michaela Ventury. „S tím chlapem Pendergastem nejsou nikdy jen ‚menší trable‘,“ odpověděl zostra. „Přesně toho jsem se celý roky bál. Bylo třeba něco udělat a já to zařídil. Formálně to byla tvoje práce. Ale ty bys to určitě zpackal ještě víc.“

„Kdepak. Tuhle práci umím nejlíp.“

Dlouhé ticho. Esterhazy vdechl dým, vyfoukl ho z úst, chtěl znovu najít ztracenou rovnováhu.

„Je to už hrozně dávno,“ pronesl Ventura. „Nesmíme teď vykročit nesprávnou nohou.“

Esterhazy přikývl. „Já jen… No, já myslel, že už je to všechno dávno pryč.“

„Nikdy to nebude dost dávno, dokud se nedořeší Španělský ostrov.“

Esterhazy se zatvářil znepokojeně. „Všechno je v pořádku, ne?“

„Tak, jak se dalo čekat.“

Znovu bylo ticho.

„Hele,“ začal Ventura mírnějším tónem, „vím, že to pro tebe není nic lehkýho. Přinesl jsi nejvyšší oběť; jsme ti za to vděčný.“

Esterhazy potáhl z dýmky. „Tak se do toho dáme.“

„Dobře. Jen mi vysvětli jedno: místo Pendergasta jsi zabil jeho partnera.“

„D’Agostu. Šťastná náhoda. Bylo třeba to s ním skončit. A ještě jsem se postaral o další dva – Blasta a Blacklettera. Ty dva už měli bejt dávno stažený z oběhu.“

Ventura odplivl do trávy. „S tím nesouhlasím, nikdy jsem s tím nesouhlasil. Blackletter dostal za mlčení pěkný peníze. A Blast byl zapojený jen nepřímo.“

„I tak bylo třeba s ním skoncovat.“

Ventura jen zavrtěl hlavou.

„A teď je tady D’Agostova přítelkyně. Čistě náhodou nejmladší kapitán na oddělení vražd Newyorskýho policejního sboru.“

„Takže?“

Esterhazy vyndal dýmku z úst a chladně poznamenal: „Mikeu, nemáš představu, nemáš nejmenší představu, jak nebezpečnej ten Pendergast je. Dobře ho znám. Musel jsem jednat okamžitě. Bohužel, při prvním pokusu mi to nevyšlo. O to těžší bude ten druhej. Snad chápeš, že je to buď on, nebo my.“

„Kolik toho asi tak může vědět?“

„Našel Černý rám, ví o Audubonově nemoci a nějak se dozvěděl o rodině Doaneových.“

Prudký nádech. „Ty si ze mě děláš srandu. Kolik toho o Doaneových ví?“

„Těžko říct. Byl v Sunfloweru. Navštívil ten dům. Je houževnatý a chytrý. Dá se předpokládat, že ví – nebo se brzy dozví – všechno.“

„Hajzl jeden. Jak na to vůbec mohli přijít?“

„Nemám zdání. Nejen že je Pendergast vynikající vyšetřovatel, tentokrát má navíc ještě motivaci – a hodně velkou.“

Ventura zavrtěl hlavou.

„A nepochybuji ani v nejmenším, že veškerá svoje podezření vyzvonil té kapitánce a taky svému partnerovi D’Agostovi. Obávám se, že je jen otázkou času, než našeho společného přítele navštíví.“

Odmlka. „Myslíš, že tohle vyšetřování je oficiální?“

„Nevypadá to tak. Podle mě pracují na vlastní pěst. Pochybuji, že v tom jede někdo s nimi.“

Ventura chvíli přemýšlel, teprve potom promluvil: „Tak teď tu práci dokončíme.“

„Přesně tak. Zlikviduj Pendergasta a tu ženskou. Hned. Oba je zabij.“

„Jseš si jistý, že ten policajt, D’Agosta, kterého jsi střelil, je mrtvý?“

„Myslím, že jo. Dostal do zad kulku ráže .308.“ Judson se zamračil. „Jestli sám od sebe nezemře, budeme mu muset pomoct. Nech to na mně.“

Ventura přikývl. „O zbytek se postarám.“

„To udělej. Potřebuješ s něčím pomoct? Peníze?“

„Peníze mi dělají nejmenší starosti. Vždyť to víš.“ A Ventura odcházel směrem k červánkům, až nakonec jeho temná silueta zmizela v borovicích na vzdálené straně.

Judson Esterhazy stál ještě čtvrthodinu opřený o požární hlídkovou věž, kouřil dýmku a přemýšlel. Potom vyklepal zbylý tabák o železnou podpěru. Dýmku dal do kapsy, naposledy se podíval na dohasínající světlo na západě a vydal se po pěšině k silnici na druhé straně kopce.

46

Baton Rouge

Kolik času uběhlo – pět hodin nebo padesát –, Laura Haywardová nevěděla. Pomalu plynoucí minuty se smísily s podivnou fugou hlášení nemocničního rozhlasu, tlumených hovorů a kvílení přístrojové techniky. Občas seděl po jejím boku Pendergast. Jindy byl pryč. Zpočátku si přála, aby čas ubíhal co nejrychleji. Potom – když se čekání stále prodlužovalo – chtěla, aby se čas zpomalil. Věděla, že čím déle D’Agosta leží na operačním stole, tím větší má šanci přežít.

Potom – docela nečekaně – před nimi náhle stál chirurg. Měl pomačkaný plášť, v obličeji se ztrhanými rysy byl bledý. S ním přišel i otec Bell.

Při pohledu na kněze se Haywardové strašlivě sevřelo srdce. Věděla, že tenhle okamžik přijde. A přece – teď, když k tomu došlo – měla pocit, že to neunese. Ale ne. Ale ne, ne, ne… Cítila, jak ji Pendergast vzal za ruku.

Chirurg si odkašlal. „Přišel jsem vám sdělit, že operace proběhla úspěšně. Skončili jsme před pětačtyřiceti minutami a od té doby ho pečlivě sledujeme. Vypadá to nadějně.“

„Odvedu vás k němu,“ řekl otec Bell.

„Ale jen na chvíli,“ upozornil lékař. „Je sotva při vědomí a velmi slabý.“

Haywardová stále seděla bez hnutí, ohromená, snažila se to pochopit. Pendergast mluvil, ale nerozuměla mu ani slovo. Potom cítila, že ji zvedají – z jedné strany agent FBI, z druhé kněz – a že kráčejí chodbou. Zahnuli doleva, potom doprava, kolem zavřených dveří a místností plných pojízdných nosítek a prázdných kolečkových křesel. Dveřmi vešli do malého uzavřeného prostoru s pohyblivými přepážkami. Sestra jednu z nich odsunula – a tam ležel Vinnie, napojený na tucet přístrojů, oči měl zavřené. Hadičky se vinuly pod ložním prádlem: v jedné byla plazma, ve druhé fyziologický roztok. Přestože byl D’Agosta statný muž, vypadal křehce, téměř vyzáble.

Zalapala po dechu. V tu chvíli rozechvěle otevřel oči, zavřel je a potom znovu otevřel. Tiše se díval z jednoho na druhého, až našel její oči.

Když na něj Haywardová upřeně hleděla, cítila, jak se poslední zbytky sebekontroly, úžasného sebeovládání a duchapřítomnosti, na které byla tak hrdá, tříští a rozplývají. Horké slzy jí stékaly po tvářích.

„Vinnie,“ vzlykala.

D’Agosta měl také hodně vlahé oči. Potom je zavřel.

Pendergast ji chytil kolem ramen, na okamžik ukryla obličej v látce jeho košile a popustila uzdu svým emocím. Celé tělo se jí otřásalo vzlyky. Až teprve teď – když viděla, že je Vinnie naživu – si uvědomila, že ho mohla ztratit.

„Je mi líto, ale budete muset odejít,“ upozornil je chirurg tiše.

Narovnala se, osušila si oči, zhluboka se nadechla a rozklepala se hrůzou.

„Ještě není z nejhoršího venku. Má vážně poškozené srdce. Při nejbližší příležitosti mu budeme muset nahradit aortální chlopeň.“

Haywardová přikývla. Vyvinula se z Pendergastova objetí, ještě jednou pohlédla na D’Agostu a potom se otočila.

„Lauro,“ zaskřehotal.

Ohlédla se. Stále ležel s očima zavřenýma. Že by to byla jen její představivost?

Potom se maličko pohnul a znovu rozechvěle otevřel oči. Pohyboval ústy, ale žádný zvuk z nich nevyšel.

Přistoupila k němu blíž a naklonila se nad lůžko.

„Zajisti, ať má moje práce smysl,“ řekl sotva slyšitelným šeptem.

47

Plantáž Penumbra

Oheň ve velkém krbu v knihovně plápolal a Haywardová sledovala starého sluhu Maurice, jak po večeři podává kávu. Kličkoval mezi nábytkem; starý muž s podivně prázdným výrazem ve vrásčité tváři. Viděla, jak dává dobrý pozor, aby nezíral na modřinu na Pendergastově sanici. Haywardovou napadlo, že dost možná za všechny ty roky uvykl vídat svého zaměstnavatele poněkud „opotřebovaného“.

Sídlo i pozemky byly přesně takové, jak si je představovala: staré duby porostlé tillandsií, bílé kryté sloupořadí, vybledlé vybavení z doby před občanskou válkou. Dokonce je tu i starý rodinný duch, který straší v nedalekých bažinách, ujistil ji starý sluha – taky nic originálního. V podstatě jediným překvapením byl havarijní stav venkovních částí domu. Bylo to zvláštní – předpokládala, že agent má spoustu peněz. Přerušila tyhle úvahy a řekla si, že ji ten muž ani jeho rodina vůbec nezajímají.

Než předchozího večera odešli z nemocnice, Pendergast se poměrně obšírně vyptával, jak probíhala její návštěva Constance Greeneové. Potom jí nabídl ubytování v Penumbře. Haywardová odmítla, zvolila raději hotel kousek od nemocnice. Ale druhá návštěva D’Agosty následujícího rána jen potvrdila, co jí říkal chirurg: léčení bude pomalé a zdlouhavé. Bez problému by si mohla vzít volno v práci – zbývala jí spousta dní dovolené –, ale představa, že bude celé dny čekat v depresivním hotelovém pokoji, pro ni byla nesnesitelná. Navíc Pendergast trval na tom, že Vinnieho budou muset převézt na bezpečné místo, jakmile to s ohledem na jeho stav půjde, a – kvůli bezpečnosti – jí zakáže návštěvy. To ráno, když Vinnie na chvíli nabyl vědomí, ji znovu zapřísahal, aby se ujala případu, kde on skončil, a pomohla s ním Pendergastovi až do samého konce.

A tak, když pro ni zvláštní agent poslal po obědě auto, odhlásila se z hotelu a přijala jeho nabídku ubytování v Penumbře. Nesouhlasila s tím, že bude pomáhat, ale rozhodla se vyslechnout všechny podrobnosti. Něco už jí Vinnie řekl po telefonu. Vyznívalo to jako typické Pendergastovo vyšetřování, samé tušení, slepé uličky a protikladné důkazy sestavené dohromady nanejvýš pochybnou policejní metodou.

Ale když jí Pendergast v Penumbře celý případ vysvětlil – začal u večeře a u kávy pokračoval –, Haywardová pochopila, že to má vnitřní logiku. Pendergast objasnil, jak posedlá byla jeho zesnulá manželka Audubonem; jak objevili její zájem o papouška karolínského, Černý rám, ztraceného papouška a podivný osud rodiny Doaneových. Četl jí pasáže z deníku dcerky Doaneových: děsivý sestup do stavu šílenství. Popsal jejich setkání s Blastem, dalším hledačem Černého rámu, který byl nedávno zavražděn – stejně jako Morris Blackletter, bývalý zaměstnavatel Helen Pendergastové u Lékařů bez hranic. A nakonec jí vysvětlil řadu dedukcí a odhalení, které vedly k objevení samotného Černého rámu.

Když Pendergast zmlkl, Haywardová se opřela v křesle, upíjela kávu a přemýšlela o těch bizarních informacích, hledala souvislosti a logická spojení. Nacházela jich žalostně málo. Bude nutné udělat ještě spoustu práce, aby vyplnili prázdná místa.

Ohlédla se na obraz známý jako Černý rám. Byl nepřímo osvětlen ohněm z krbu, ale i tak rozeznala detaily: žena na posteli, pustý pokoj, chladná bílá nahota jejího těla. Znepokojující, mírně řečeno.

Znovu se podívala na Pendergasta, který měl na sobě opět svůj charakteristický černý oblek. „Vy tedy věříte, že vaše žena se zajímala o Audubonovu chorobu, která nějakým způsobem proměnila jeho tvůrčího ducha.“

„Ano, díky určitým neurologickým změnám neznámého původu. Pro ni by to byl velmi cenný farmakologický objev.“

„A ona chtěla ten obraz vidět, jen aby si potvrdila svou teorii.“

Pendergast přikývl. „Ten obraz je pojítkem mezi Audubonovými ranými, nevalnými pracemi a jeho pozdější brilancí. Je to důkaz proměny, kterou prodělal. Ale to nevysvětluje hlavní záhadu tohoto případu: ptáky.“

Haywardová se zamračila. „Ptáky?“

„Papoušky karolínské. Papouška Doaneových.“

Haywardová si už předtím lámala hlavu, jak to souvisí s Audubonovou chorobou. Marně. „A?“

Pendergast upil kávu. „Jsem přesvědčen, že máme co do činění s typickými znaky aviární influenzy.“

„Myslíte ptačí chřipky?“

„Ano, jsem přesvědčen, že tahle nemoc Audubona sklátila, téměř ho zabila, a právě tohle způsobilo rozkvět jeho kreativity. Všechny jeho symptomy – vysoká horečka, bolesti hlavy, delirium, kašel – odpovídají ptačí chřipce. Ptačí chřipce, kterou chytil při pitvě papouška karolínského.“

„Počkejte. Jak tohle všechno víte?“

V odpověď sáhl po ohmataném sešitu vázaném v kůži. „Tohle je deník mého prapradědečka Boethia Pendergasta. Spřátelil se s tehdy ještě mladým Audubonem.“ Otevřel deník na stránce založené hedvábnou šňůrkou, vyhledal kýženou pasáž a začal číst nahlas:

21. srpna J. J. A. u nás opět strávil večer. Celé odpoledne pitval dva papoušky karolínské – nezvykle zbarvený druh, jinak však ničím pozoruhodný. Potom je vycpal a usadil na podstavce z cypřišového dřeva. Vydatně povečeřel a pak si udělal krátkou procházku v parku. Kolem půl jedenácté od nás odešel. Na příští týden plánuje cestu po řece, kde, jak prohlašuje, se mu rýsují vyhlídky pro podnikání.

Pendergast zavřel deník. „Audubon nikdy cestu po řece nepodnikl, protože do týdne onemocněl a skončil v sanatoriu Meuse St. Claire.“

Haywardová kývla hlavou k deníku. „Myslíte, že vaše žena tuhle pasáž viděla?“

„Jsem si tím jistý. Proč by jinak ukradla ty dva exempláře papouška karolínského – právě ty, které Audubon pitval? Chtěla na nich provést testy na ptačí chřipku.“ Po krátké odmlce pokračoval: „A udělala víc než jen testy. Doufala, že vyextrahuje vzorek viru. Vincent mi řekl, že z papoušků, které moje manželka ukradla, zbylo jen pár pírek. Ráno zajedu na plantáž Oakley, vezmu ta pírka – opatrně – a nechám je otestovat, abych potvrdil svá podezření.“

„Ale tohle všechno pořád ještě nevysvětluje, jakou souvislost mají ti papoušci s rodinou Doaneových.“

„To je docela jednoduché. Doaneovi onemocněli toutéž chorobou, která postihla Audubona.“

„Co vás vede k takovému závěru?“

„Jednoduše je tam příliš mnoho podobností, kapitáne, aby cokoli jiného dávalo smysl. Náhlý rozkvět tvůrčího génia. A po něm duševní úpadek. Příliš mnoho podobností – a Helen to věděla. Přijela k nim proto, aby toho ptáka získala.“

„Ale když ho vzala, členové rodiny byli ještě zdraví. Neměli ptačí chřipku.“

„Jeden z deníků rodiny Doaneových – mimochodem – obsahuje zprávu o tom, že krátce poté, kdy se k nim papoušek dostal, rodina onemocněla chřipkou.“

„Panebože.“

„A docela rychle se u nich projevil tvůrčí génius.“ Znovu se odmlčel. „Helen tam přijela, aby dostala papouška z dosahu Doaneových – tím jsem si jistý. Možná aby se nemoc dál nerozšířila. A samozřejmě aby díky testům podezření potvrdila. Všimněte si, co Karen Doaneová napsala do svého deníku o dni, kdy Helen papouška odnesla. Měla kožené rukavice a klec s papouškem dala do pytle na odpadky. Proč? Původně jsem měl za to, že chtěla papouška schovat. Ale ona tak zabránila kontaminaci svého auta, což by mohlo ohrozit i ji.“

„A ty kožené rukavice?“

„Nepochybně pod nimi měla ještě chirurgické. Helen se snažila bacilonosiče odnést z blízkosti lidí. Nepochybuji o tom, že papouška, klec a pytel spálila – samozřejmě poté, co odebrala potřebné vzorky.“

„Spálila?“ zopakovala Haywardová.

„Standardní procedura. Všechny vzorky by měly nakonec skončit v plamenech.“

„Proč? Pokud rodina Doaneových byla infikovaná, mohli všichni její členové chorobou nakazit další lidi. Spálit papouška by bylo jako zavřít vrata stodoly poté, kdy kůň utekl.“

„Ne tak docela. Víte, ptačí chřipka se snadno přenáší na lidi, ale velmi obtížně z člověka na člověka. Sousedé by neměli být ohroženi. Samozřejmě – pro rodinu Doaneových už bylo příliš pozdě.“ Pendergast dopil kávu a položil šálek na stůl. „Ale stále máme před sebou hlavní záhadu: Odkud papoušek k Doaneovým přiletěl? A, což je dokonce ještě důležitější, jak se stal přenašečem?“

I když měla Haywardová pochybnosti, zaujalo ji to. „Možná se mýlíte. Třeba byl ten virus celou dobu skrytý. Papoušek se nakazil přirozeně.“

„To je nepravděpodobné. Vzpomeňte si, že měl papoušek na noze kroužek. Ne: genom viru byl v laboratoři úzkostlivě rozdělen na sekvence a znovu sestaven – za využití virového materiálu z ukradených papoušků karolínských, a tím potom byli naočkováni živí ptáci.“

„Takže ten papoušek uletěl z laboratoře.“

„Přesně tak!“ Pendergast vstal. „Zbývá nejdůležitější otázka ze všech: Co má tohle všechno společného s vraždou Helen a s tím nedávným zabíjením a útoky na nás? Pokud to vůbec nějak souvisí.“

„Nezapomínáte ještě na jednu otázku?“ zeptala se Haywardová.

Pendergast se na ni podíval.

„Říkáte, že Helen ukradla papoušky, které Audubon studoval – ty, co ho pravděpodobně nakazili. Helen také navštívila rodinu Doaneových a ukradla jejich papouška – protože, jak tvrdíte i vy, věděla, že je infikovaný. Takže Helen byla spojovacím článkem těchto dvou událostí. Nezajímá vás, jakou roli mohla hrát při sekvencování a naočkování?“

Pendergast se odvrátil, ale předtím se ještě v jeho obličeji na okamžik objevil bolestný výraz. Haywardová téměř litovala, že tu otázku položila.

V knihovně se rozhostilo dlouhé ticho. Konečně se na ni Pendergast znovu obrátil. „Musíme navázat tam, kde jsme s Vincentem skončili.“

„‚My‘?“

„Předpokládám, že vyhovíte Vincentově žádosti. Potřebuju mít kompetentního partnera. A jak si vzpomínám, vy původně z té oblasti pocházíte. Ubezpečuji vás, že si povedete dobře.“

Jeho ješitnost a povýšený přístup ji nesmírně popuzovaly. Příliš dobře si uvědomovala Pendergastovy nekonvenční vyšetřovací postupy, lehkomyslné opomíjení pravidel a procedur, obcházení práva. Nadmíru ji rozčilovaly, dokonce je považovala za nesnesitelné. Možná právě tohle by jí mohlo zničit kariéru. Oplácela mu upřený pohled. Nebýt tohoto muže, neležel by teď Vinnie v nemocnici vážně poraněný a nepotřeboval by novou srdeční chlopeň.

Ale zároveň… ji Vinnie požádal o spolupráci. Dvakrát.

Uvědomila si, že už dospěla k rozhodnutí.

„Tak dobře. Pomůžu vám s touhle věcí. Kvůli Vinniemu, ne kvůli vám. Ale –“ odmlčela se na chvilku, „mám jednu podmínku. A to bez jakýchkoli dalších ujednání.“

„Samozřejmě, kapitáne.“

„Když – jestli – najdeme člověka zodpovědného za smrt vaší manželky, musíte mi slíbit, že ho nezabijete.“

Pendergast znehybněl. „Uvědomujete si, že mluvíme o chladnokrevném vrahovi mé ženy?“

„Nevěřím na to, že by člověk měl brát spravedlnost do svých rukou. Příliš mnoho vašich pachatelů umírá, ještě než se dostanou do soudní síně. Tentokrát je postavíme před porotu.“

Následovala odmlka. „To, co po mně chcete – je velmi těžké.“

„To je cena za moji pomoc,“ odpověděla Haywardová prostě.

Pendergast na ni dlouho hleděl. A potom – sotva postřehnutelně – přikývl.

48

V potemnělé garáži se krčil muž za autem přikrytým bílou plachtou. Bylo sedm hodin večer a slunce už zapadlo. Vzduch byl cítit voskem na auta, motorovým olejem a plísní. Z opasku vyndal poloautomatickou devítimilimetrovou berettu, otevřel zásobník a znovu prověřil, že je plný. Zasunul ji zpátky, třikrát rozevřel a zaťal ruce a současně procvičil prsty. Cíl by měl dorazit každou chvíli. Po zátylku mu stékal pot a šlacha ve stehně mu škubala, ale nic z toho nevnímal, tolik se soustředil na to, co přijde.

Frank Hudson už víc než dva dny pozoroval dům a pozemek plantáže Penumbra, aby poznal celý rytmus každodenního života. Překvapilo ho, jak nedbale je dům zabezpečen: jediný potrhlý, napůl slepý sluha otevíral dům ráno a v noci ho zamykal s takovou přesností, že by si podle něj mohl řídit hodinky. Vstupní brána zůstávala přes den sice zavřená, ale ne zamčená a zcela zjevně ji nikdo nehlídal. Při pečlivé prohlídce nenašel jedinou bezpečnostní kameru, poplašné zařízení, čidlo pohybu ani infračervené paprsky. Sešlá stará plantáž byla tak daleko od cesty, že se Hudson nemusel obávat pravidelných jízd policejních hlídek. V plantážnickém domě kromě cíle a toho sluhy párkrát zahlédl docela atraktivní ženu s úžasnou postavou.

Hudsonův cíl, muž jménem Pendergast, byl jediný, kdo do nekonečného cyklu plantáže Penumbra vnášel nepravidelnost. Přicházel a odcházel nepředvídatelně. Ale Hudson to místo pozoroval dost dlouho a našel jisté schéma jeho příchodů a odchodů – souviselo s vínem. Když ten šourající se starý sluha začal připravovat večeři a otevřel láhev vína, bylo jisté, že se Pendergast objeví nejpozději v půl osmé. Když sluha láhev neotevřel, znamenalo to, že Pendergast nebude večeřet doma a přijede mnohem později – nebo vůbec ne.

Ten večer stála otevřená láhev na kredenci, viděl ji jasně oknem jídelny.

Hudson se podíval na hodinky. V duchu si do detailu zopakoval, jak to bude probíhat a co udělá. A potom ztuhl: zvenčí slyšel pneumatiky na štěrku. To bylo ono. Hudson čekal, dýchal jen povrchně. Vůz přijel a s motorem spuštěným na volnoběh zastavil před garáží. Slyšel, jak někdo otevřel dveře auta a vystoupil, otevřel garážová vrata, nejprve jedno křídlo, potom druhé – nebyla automatická – a pak se kroky vracely k vozu. Motor lehce zvýšil otáčky. Předek rollsu vjel pomalu do garáže, světla na okamžik zalila celý prostor a Hudsona oslepila. Po chvíli zhasla, motor utichl a garáž se znovu ponořila do tmy.

Zamrkal, čekal, až se jeho oči přizpůsobí. Sevřel pažbu pistole, vyndal ji zpoza opasku a opatrně uvolnil pojistku.

Předpokládal, že uslyší otevírání dveří a jeho cíl rozsvítí v garáži, ale to se nestalo. Pendergast patrně čekal v autě. Na co? Hudson cítil, jak mu srdce buší v hrudi, snažil se ovládat dýchání, aby si zachoval jasnou mysl. Věděl, že je dobře ukrytý, plachtu na voze popotáhl, aby sahala až na zem, takže mu nebyly vidět nohy.

Možná Pendergast telefonuje nebo si užívá vzácnou příležitost chvíli v klidu posedět, jak to lidé někdy dělají, než vystoupí z auta.

Hudson velmi opatrně zvedl hlavu, jen o kousek, aby viděl přes okraj plachty; temný rolls stál tiše ve tmě, slyšet byly jen jemné zvuky chladnoucího motoru. Přes tónovaná okna neviděl dovnitř.

Čekal.

„Ztratil jste knoflík?“ ozval se hlas zezadu napravo od něj.

Hudsona to tak překvapilo, že vyskočil, instinktivně škubl rukou a vystřelil. V uzavřeném prostoru se ozvala obrovská rána. Když se pokusil otočit, někdo mu vytrhl zbraň z ruky a kolem krku mu ovinul šlachovitou paži, nato ho prudce otočil a odhodil na zahalený vůz.

„Ve velké hře lidského života,“ slyšel ten hlas, „někdo začíná jako hlupák a končí jako mizera.“

Hudson marně vzdoroval.

„Kdepak jste na té škále vy, příteli?“

„Vůbec nechápu, o čem mluvíte,“ vysoukal ze sebe Hudson, když se konečně mohl nadechnout.

„Pokud se zklidníte, pustím vás.“

Hudson přestal zápasit. Hned ucítil, jak muž povolil sevření. Otočil se – a stál tváří v tvář svému cíli – Pendergastovi: vysokému muži v černém, s obličejem a vlasy tak světlými, až měl dojem, že ve tmě září. Vypadal jako přelud. Mířil na Hudsona jeho vlastní berettou. „Omlouvám se, nikdo nás nepředstavil. Jmenuji se Pendergast.“

„Jdi do hajzlu.“

„Vždycky mi tenhle výraz připadal zvláštní, když ho někdo použil v hanlivém smyslu.“ Pendergast si ho prohlédl od hlavy k patě, potom zasunul zbraň za opasek svého obleku. „Budeme v hovoru pokračovat v domě?“

Muž na něj zíral.

„Prosím.“ Pendergast ho gestem vybídl, aby šel před ním k postranním dveřím. Po chvíli mu Hudson vyhověl. Možná nakonec najde způsob, jak z toho něco získat.

Prošel otevřenými dveřmi garáže, Pendergast za ním, přes štěrkem vysypanou příjezdovou cestu a dál nahoru po schodech velkého omšelého domu. Sluha stál v otevřených dveřích.

„Ten pán půjde dál?“ zeptal se a z tónu jeho hlasu bylo jasně slyšet, že doufá v opak.

„Jen na pár minut, Mauricei. Dáme si sklenku sherry ve východním salonku.“

Pendergast pokynul muži, aby šel hlavní chodbou do malého obývacího pokoje. Na roštu v krbu plápolal oheň. „Posaďte se.“

Hudson bázlivě usedl na starou koženou pohovku, Pendergast proti němu s pohledem upřeným na hodinky. „Mám jen pár minut. Takže ještě jednou: jak se jmenujete, prosím?“

Hudson se silou vůle snažil vzpamatovat a přizpůsobit tak náhlému a nečekanému zvratu. Pořád měl ještě šanci z toho vyváznout. „Zapomeňte na jméno. Jsem soukromý detektiv a pracoval jsem pro Blasta. Nic víc nemusíte vědět – i tohle je víc než dost.“

Pendergast si ho znovu prohlédl od hlavy k patě.

„Vím, že máte ten obraz,“ pokračoval Hudson. „Černý rám. A vím, že jste zabil Blasta.“

„Vy jste ale bystrý.“

„Blast mi dlužil spoustu peněz. A já teď jenom vybírám dluhy. Zaplaťte mi a já zapomenu všechno, co vím o Blastově smrti. Chápete?“

„Aha. Takže vy mě tady jen tak improvizovaně vydíráte.“ Mužův bledý obličej přeťal děsivý úsměv, při němž ukázal bílé rovné zuby.

„Jenom vybírám jeho dluhy. A současně vám i pomáhám – pokud mi rozumíte.“

„Pan Blast měl v soukromých záležitostech mizerný úsudek.“

Hudson nevěděl přesně, co tím myslel. Sledoval, jak Pendergast vytáhl berettu z černého obleku, zkontroloval zásobník a namířil na něj. V tu chvíli vešel sluha, nesl stříbrný tác se dvěma malými sklenkami naplněnými hnědou tekutinou. Jednu po druhé postavil na stůl.

„Mauricei, sherry nakonec nebude zapotřebí. Mám v úmyslu vzít tohoto pána do bažiny, střelit ho do týla jeho vlastní zbraní a nechat aligátory, aby se postarali o důkaz. K večeři budu zpátky.“

„Jak si přejete, pane,“ řekl sluha a zase sklenky sebral.

„Nežvaňte voloviny,“ vyhrkl Hudson, pocítil velmi nepříjemné bodnutí. Možná zašel příliš daleko.

Pendergast jako by ho neslyšel. Vstal s namířenou zbraní. „Jdeme.“

„Neblázněte, trest vás nemine. Moji lidi na mě čekají. Vědí, kde jsem.“

„Vaši lidé?“ Znovu předvedl ten děsivý úsměv. „Ale no tak, oba dobře víme, že pracujete výhradně sám a nikomu jste neřekl, kam dnes večer jdete. Do bažiny!“

„Počkejte.“ Hudson propadl panice. „Děláte velkou chybu.“

„Myslíte si, že když jsem zabil jednoho člověka, budu mít zábrany zabít dalšího, který se o tom nějak dozvěděl a teď mě kvůli tomu vydírá? Vstaňte!“

Hudson vyskočil na nohy. „Vyslechněte mě, prosím vás. Na ty peníze zapomeňte. Jen jsem se vám to snažil vysvětlit.“

„Není třeba cokoli vysvětlovat. Dokonce jste se mi ani nepředstavil, za což vám velmi děkuji. Vždycky mě hryže svědomí, když si vzpomenu na jména těch, které jsem zabil.“

„Jsem Hudson,“ řekl honem. „Frank Hudson. Nedělejte to, prosím vás.“

Pendergast přiložil hlaveň zbraně k Hudsonovu boku a bez skrupulí ho postrčil ke dveřím. Jako zombie vyvrávoral na chodbu, vstupními dveřmi a dál na verandu. Byla černá a vlhká noc, v níž se ozývalo kvákání žab a bzučení hmyzu.

„Ne. Panebože ne.“ V tu chvíli už Hudson pochopil, jak krutě se přepočítal.

„Jděte laskavě dál.“

Hudson cítil, jak se mu podlamují kolena, a klesl na podlahová prkna. „Prosím.“ Po tvářích mu stékaly slzy.

„Tak to udělám tady.“ Hudson cítil studenou hlaveň v zátylku. „Maurice to potom prostě bude muset uklidit.“

„Nedělejte to,“ naříkal Hudson. Slyšel cvaknutí kohoutku beretty.

„Proč bych to neměl dělat?“

„Když budu pohřešovanej, policajti najdou moje auto. Je dost blízko, takže ho tady určitě objeví.“

„Vaše auto převezu jinam.“

„A necháte na něm svoji DNA, tomu se nijak nevyhnete.“

„Převeze ho Maurice. Kromě toho – s několika policajty si docela snadno poradím.“

„Budou prohledávat bažinu.“

„Jak jsem říkal, aligátoři vaši mrtvolu zlikvidují.“

„Jestli si tohle myslíte, tak toho asi o mrtvolách moc nevíte. Můžou se vynořit na hladinu po několika dnech, týdnech. Dokonce i v bažinách.“

„Ne v mé bažině s mými aligátory.“

„Aligátoři nedokážou strávit lidské kosti – projdou jejich trávicím traktem nedotčené.“

„Vaše znalosti biologie jsou působivé.“

„Poslouchejte mě. Policajti zjistí, že jsem pracoval pro Blasta, spojí si ho s vámi – a potom i mě. Koupil jsem benzin na kreditku tady nedaleko. Věřte mi, všude tady budou čmuchat.“

„Jak si mě spojí s Blastem?“

„Tím si můžete bejt jistej!“ Hudson pokračoval s neskrývanou horlivostí. „Vím všechno. Blast mi to řekl. Vyprávěl mi o vaší návštěvě. Hned jak jste odešel, s kožešinami skoncoval. Neriskoval nic, chvilku po vašem odchodu už telefonoval.“

„A co Černý rám? To vy jste nás pronásledoval?“

„Ano. Blast vás vyhecoval. Chtěl, abyste Černý rám našel. Dal si dohromady, že jste možná dost chytrej na to, abyste uspěl tam, kde on selhal. Udělal jste na něj dojem. Ale policajti se dozvědí všechno, pokud to už nevědí, o té hovadině, kterou jste vyvedl v tom krámě s koblihama. Věřte mi, když zmizím, budou tady všude čmuchat jako lovečtí psi.“

„Nikdy si mě s Blastem nespojí.“

„Samozřejmě že spojí! Blast mi řekl, že jste ho obvinil z vraždy vaší manželky. Už teď jste v tom až po uši!“

„Zabil Blast moji manželku?“

„Říkal, že s tím nemá nic společnýho.“

„A vy jste mu uvěřil?“

Hudson mluvil nejrychleji, jak dokázal, srdce mu až bolestivě bušilo. „Blast nepatřil zrovna k svatouškům, ale vrah určitě nebyl – jen mluvka, podvodník, manipulátor. Na to, aby někoho zabil, neměl žaludek.“

„Na rozdíl od vás. Vy se schováváte v mé garáži se zbraní.“

„Ne, ne! Já vás nechtěl zastřelit, šlo mi o uzavření obchodu. Jsem jen soukromý detektiv a snažím se vydělávat na živobytí. Musíte mi věřit!“ Hlas mu v panice přeskakoval.

„Musím?“ Pendergast odložil zbraň. „Můžete vstát, pane Hudsone.“

Postavil se. Obličej měl vlhký od slz a třásl se po celém těle, ale bylo mu to jedno. Dělal si příliš velké naděje.

„Jste o trochu chytřejší, než jsem předpokládal. Místo abych vás zabil, půjdeme zpátky dovnitř, vychutnáme si sklenku sherry a probereme podmínky vašeho zaměstnání. Co vy na to?“

Hudson seděl na pohovce u krbu a silně se potil. Byl vyčerpaný, unavený – ale živý, doslova hořel, jako by se znovu narodil a na svět přišel jako úplně jiný člověk.

Pendergast seděl pohodlně opřený v křesle a podivně se usmíval. „Takže, pane Hudsone, pokud pro mě máte pracovat, musíte mi říct všechno. O Blastovi i o vašem úkolu.“

Hudson byl nadmíru vděčný, že může mluvit. „Blast mi zavolal po vaší návštěvě. Opravdu jste ho vyděsil tou svojí řečí o ilegálních kožešinách. Říkal, že na jistou dobu dal všechno k ledu. Taky říkal, že jste na stopě obrazu, Černého rámu, a chtěl, abych vás sledoval, a jestli ho najdete, abych vám ho vzal.“

Pendergast přikývl nad prsty složenými do stříšky.

„Jak jsem už říkal, doufal, že ho dovedete k Černému rámu. Sledoval jsem vás a vím, jak se vám zadařilo v Pappy’s. Pustil jsem se za vámi, ale unikl jste mi.“

Další pokývnutí.

„Tak jsem šel Blastovi říct co a jak a našel jsem ho mrtvého. Střela z bezprostřední blízkosti, pořádně ho zřídila. Dlužil mi přes pět tisíc za čas a výdaje. A došlo mi, že jste ho zabil vy. A taky mě napadlo jít za vámi, abych dostal, co mi dlužil.“

„Želbohu, já Blasta nezabil. To má na svědomí někdo jiný.“

Hudson přikývl; nevěděl, jestli mu může věřit.

„A co jste věděl o záležitostech pana Blasta?“

„Moc ne. Jak už jsem říkal, zapletl se do ilegálního obchodu – kožešiny a kůže z přírodních rezervací. Ale vypadalo to, že je pro něj hodně důležitý ten Černý rám. Byl jím úplně posedlý.“

„A čím jste se živil v minulosti, pane Hudsone?“

„Býval jsem policajt, ale kvůli cukrovce mě přeřadili na vnitřní záležitosti. Kancelářská práce nebyla pro mě, tak jsem se dal na dráhu soukromého detektiva. Asi tak před pěti lety. Pro pana Blasta jsem udělal spoustu práce, většinou chtěl informace o svých… obchodních partnerech a dodavatelích. Byl velmi opatrný na to, s kým kšeftuje. Na trhu s chráněnými zvířaty je spousta tajných policajtů a nasazených agentů. Většinou spolupracoval s nějakým Victorem.“

„Victorem a jak dál?“

„Nikdy jsem jeho příjmení neslyšel.“

Pendergast se podíval na hodinky. „Je čas večeře, pane Hudsone. Je mi líto, ale tady zůstat nemůžete.“

I Hudsonovi to bylo líto.

Pendergast sáhl do obleku a vyndal útlý svazek bankovek. „Nemohu vám dát, co vám dluží Blast, ale tohle je za první dva dny vašeho zaměstnání. Pět set za den plus výdaje. Od nynějška pracujete beze zbraně a výhradně pro mě. Rozumíte?“

„Ano, pane.“

„Kousek na západ od bažiny Black Brake je městečko Sunflower. Opatřte si mapu, na ní nakreslete kruh o poloměru 75 kilometrů a vypátrejte na tomto území všechny farmaceutické společnosti a veškerá pracoviště zabývající se výzkumem léčiv, která byla v provozu v posledních patnácti letech. Na každé místo pojedete jako motorista, který zabloudil. Zkuste se dostat co možná nejblíž, ale nevstupujte na soukromé pozemky. Nefotografujte, nedělejte si poznámky, všechno si musíte zapamatovat. Pozorujte všechno kolem sebe a zprávy mi podávejte v intervalu čtyřiadvaceti hodin. To bude rozsah vašeho prvního úkolu. Rozumíte tomu?“

Hudson rozuměl. Slyšel otevření dveří a hlasy na chodbě; někdo přijel. „Ano. Děkuji vám, pane.“ Dostal dokonce víc peněz, než mu dával Blast – a to za nejjednodušší možný úkol. Dokud se nedozvěděl, že bude muset jít do bažiny Black Brake – slyšel o ní spoustu nepěkných zvěstí.

Pendergast ho doprovodil ke kuchyňským dveřím. Hudson vyšel do noci – plný obrovského vděku a loajality k muži, který ušetřil jeho život.

49

St. Francisville, Louisiana

Laura Haywardová jela za policejním vozem z města po silnici, která se klikatila na jih k řece Mississippi. Za volantem kabrioletu Helen Pendergastové, veterána porche, si připadala nápadná a dost těžkopádná, ale agent FBI jí nabídl automobil své manželky tak galantně, že neměla to srdce odmítnout. Když jela po svažující se silnici pokryté listím spadaným z dubů a ořešáků, myšlenky jí zabloudily do minulosti, kdy nastoupila k policejnímu sboru v New Orleansu. Tehdy pouze na záskok za dispečera, ale ta zkušenost v ní upevnila touhu stát se policistkou. To bylo ještě předtím, než odjela na sever do New Yorku na studia trestního práva na John Jay College a později vzala svoji první práci policistky u dopravky. To bylo před téměř patnácti lety. Za tu dobu se téměř zbavila jižanského přízvuku – a ještě k tomu se stala zarputilou Newyorčankou.

Pohled na St. Francisville – nabílené domy s dlouhými verandami a plechovými střechami, těžký vzduch provoněný magnoliemi – jako by okamžitě pronikl jejím newyorským krunýřem. Přemýšlela o tom, že zkušenost s místní policií pro ni vyzněla lépe než obíhání úřadů, které musela absolvovat na Floridě, když sháněla informace o Blastově vraždě. Dobré způsoby starého Jihu mají stále své klady.

Policejní vůz odbočil na příjezdovou cestu, Haywardová ho následovala a zaparkovala vedle něj. Vystoupila a uviděla skromný rančerský dům s upravenými květinovými záhonky a magnolií na každé straně.

Dva policisté, kteří ji doprovázeli do Blackletterova domu, seržant z oddělení vražd a policista v uniformě, vystoupili ze služebního auta, povytáhli si opasky a kráčeli k ní. Běloch, policista Field, měl zrzavé vlasy, červený obličej a vydatně se potil. Ten druhý, detektiv seržant Cring, se podle výrazu tváře bral hodně vážně: muž, který puntičkářsky koná svou povinnost.

Dům byl nabílený, stejně jako všechny ostatní, úhledný a čistý. Policejní pásku utrhl vítr, poletovala po trávníku a ovíjela se kolem sloupků verandy. Závoru na vstupních dveřích překrývala oranžová páska.

„Kapitáne,“ ozval se Cring, „chcete si prohlédnout pozemek, nebo půjdeme dovnitř?“

„Dovnitř, prosím.“

Šla za nimi na verandu. Její neohlášený příchod na policejní stanici v St. Francisville byl velkou událostí – zpočátku ne zrovna v pozitivním slova smyslu. Nikoho příliš netěšilo, když před sebou uviděl kapitána z Newyorského policejního sboru – navíc ženu –, která přijela ve velmi okázalém autě, aby prověřila fakta týkající se místní vraždy. A to všechno bez varování či prohlášení, že je v postavení strážce veřejného pořádku, dokonce ani neměla dost zdvořilosti na to, aby předem zavolala. Ale Haywardová dokázala jejich podezření rozptýlit, když s nimi hovořila o své službě v New Orleansu. Docela záhy se spřátelili. Nebo v to alespoň doufala.

„Projdeme si objekt,“ pokračoval Cring, když přistoupil ke dveřím. Vyndal kapesní nůž a rozřízl pásku. Dveře se otevřely, protože zámek byl rozbitý.

„A co tohle?“ zeptala se Haywardová a ukázala na objemnou krabici s návleky na boty.

„Místo činu už bylo důkladně ohledáno,“ řekl Cring, „takže to není nutné.“

„Dobře.“

„Byl to jasný případ,“ prohlásil Cring, když vešli do domu se zatuchlým, lehce páchnoucím vzduchem.

„Nakolik jasný?“ zeptala se Haywardová.

„Loupež, která se zvrtla.“

„Jak to víte?“

„Dům byl vzhůru nohama, zmizela jen nějaká elektronika – televize s plochou obrazovkou, pár počítačů, stereo. Sama uvidíte.“

„Děkuji.“

„Stalo se to mezi devátou a desátou večer. Pachatel použil páčidlo, jak jste si dozajista všimla, a prošel do pracovny, támhle, kde se Blackletter vrtal ve svých robotech.“

„V robotech?“

„Byl vyznavač robotů. Nadšenec.“

„Takže pachatel šel odtud rovnou do pracovny?“

„Vypadá to tak. Zřejmě Blacklettera slyšel a rozhodl se ho zlikvidovat, než vykrade dům.“

„Stálo Blackletterovo auto na příjezdové cestě?“

„Ano.“

Haywardová šla za Cringem do pracovny. Dlouhý stůl pokrývaly kovové a plastové součástky, kabely, desky s plošnými spoji a další podobné podivné věcičky. Pod stolem na podlaze viděli velkou černou skvrnu, zeď ze škvárobetonových cihel byla potřísněná krví a posetá hrubými broky. Na mnoha místech ještě zůstaly rozestavěné štítky s čísly a šipky označující důkazy.

Brokovnice, pomyslela si. Přesně jako u Blasta.

„Byla upilovaná,“ prohodil Cring. „Podle rozboru ráže dvanáct, hrubé broky.“

Haywardová přikývla. Prohlédla si dveře do pracovny: silný kov s pořádnou vrstvou zvukové izolace na vnitřní straně. I stěny a strop byly zvukově izolované. Přemýšlela, jestli Blackletter měl při práci dveře otevřené, nebo zavřené. Pokud byl pečlivý – a všechno na to ukazovalo –, měl by mít dveře zavřené, aby se do pracovny nedostala špína a prach z kuchyně.

„Když pachatel oběť zastřelil,“ pokračoval Cring, „vrátil se do kuchyně – našli jsme tam další krvavé stopy z bot – a potom přešel přes předsíň do obývacího pokoje.“

Haywardová už chtěla něco říct, ale raději se kousla do jazyku. Tohle nebyla loupež, v tu chvíli však nemělo smysl na to upozorňovat. „Můžeme se podívat do obýváku?“

„Jistě.“ Cring ji vedl přes kuchyni do předsíně a potom do pokoje. Nikdo se ničeho nedotkl; byl tam stále nepořádek: pracovní stůl se stahovací roletou vydrancovaný, dopisy a fotografie rozházené, knihy vytahané z polic, pohovka rozříznutá nožem. Ve stěně zela díra v místě, kde byla původně přimontovaná plochá obrazovka.

Haywardová si na zemi všimla starožitného nože na otevírání dopisů z mincovního stříbra s rukojetí vykládanou opály, který někdo smetl ze stolu. Prohlížela si obývací pokoj, viděla několik malých předmětů ze zlata a stříbra, vyrobených s řemeslnou zručností: popelníky, malé soudky a krabičky, čajové konvičky, kávové lžičky, podnosy, zhasínáčky, kalamáře a sošky, všechny krásně tepané. Některé byly vykládané drahokamy. Všechny jako by někdo bez dlouhých cavyků shodil na zem.

„Když tady vidím stříbrné a zlaté předměty – zmizely některé?“

„O žádných nevíme.“

„To mi připadá zvláštní.“

„Takové kradené věci se těžko prodávají, zvlášť tady v okolí. Náš zloděj byl s největší pravděpodobností závislý na drogách a chtěl prostě jen něco ukrást, aby rychle získal peníze.“

„Všechno to stříbro vypadá jako sbírka.“

„Taky že byla. Doktor Blackletter byl členem místní historické společnosti a čas od času jim nějaké předměty zapůjčoval. Jeho doménou bylo americké stříbro z doby před občanskou válkou.“

„Odkud měl peníze?“

„Byl lékař.“

„Jak jsem vyrozuměla, pracoval pro neziskovou organizaci Lékaři bez hranic, která nedisponuje moc velkou sumou peněz. Tohle stříbro představuje menší jmění.“

„Když skončil u Lékařů bez hranic, pracoval jako konzultant u různých farmaceutických společností. Tady je jich docela dost; tvoří páteř místní ekonomiky.“

„Máte materiály o doktoru Blackletterovi? Ráda bych je viděla.“

„Jsou na stanici. Až tady budeme hotoví, připravím vám kopii.“

Haywardová se ještě zdržela v obývacím pokoji. Cítila se malinko nespokojená, jako by z místa činu mohla získat mnohem víc. Potom zahlédla několik fotografií ve stříbrných rámečcích, které očividně kdosi smetl z police.

„Mohu?“

„Poslužte si. Technici to tady velmi pečlivě prozkoumali.“

Poklekla a sebrala několik rámečků. Na fotografiích byli podle jejího odhadu členové rodiny a přátelé. Na některých byl sám Blackletter: v letadle v Africe, při očkování domorodých obyvatel, před klinikou v buši. Na některých dalších s atraktivní blondýnkou o několik let mladší než on; jednou rukou ji objímal kolem ramen.

„Byl doktor Blackletter ženatý?“

„Nikdy,“ odpověděl Cring.

Poslední fotografii obracela v rukou. Sklo v rámečku bylo po pádu na zem prasklé. Haywardová vytáhla fotografii z rámečku a otočila ji. Na zadní straně bylo rozmáchlým kudrlinkovým písmem napsáno: morrisovi na památku na ten let nad jezerem, s láskou m.

„Můžu si ji nechat? Myslím jenom tu fotku.“

Zaváhání. „No, budeme to muset zapsat do protokolu.“ Další zaváhání. „Smím se zeptat proč?“

„Mohla bych ji využít při mém vyšetřování.“ Haywardová dbala na to, aby neřekla, co přesně vyšetřuje. Po několika naoko lhostejných otázkách, jimiž se pokusili zjistit, o co jde, od tématu taktně upustili.

Ale teď ho Cring znovu nadhodil. „Pokud vám to nevadí, rád bych se na něco zeptal. Jsme trochu v rozpacích, proč by se měl kapitán z oddělení Newyorského policejního sboru zajímat o zcela rutinní vloupání a vraždu tady u nás. Nechceme se v ničem šťourat, ale bylo by dobré, kdybychom věděli, co hledáte – mohli bychom vám pomoct.“

Haywardová věděla, že se už dál nemůže otázce vyhýbat, a tak zvolila úskok. „Týká se to vyšetřování terorizmu.“

Ticho. „Aha.“

„Terorizmus,“ zopakoval za ní Field, který promluvil poprvé. Šel tak tiše, až skoro zapomněla, že tam je. „Toho máte v New Yorku dost a dost, jak jsem slyšel.“

„To je pravda. Jistě chápete, že nemůžeme zabíhat do detailů.“

„Samozřejmě.“

„V tomto případě jsme raději zdrženliví. Proto jsem tady neoficiálně, pokud víte, co tím myslím.“

„Ano, samozřejmě,“ řekl Field. „Chtěl bych se jenom zeptat – má to něco společného s těmi roboty?“

Haywardová se na něj letmo usmála. „Čím méně bude řečeno, tím lépe.“

„Ano, madam,“ odpověděl policista a zčervenal – potěšený, že to uhodl.

Haywardová sama sebe nenáviděla za to, že takhle lže. Je to špatná taktika – a jestli to někdy praskne, přijde o práci.

„Dejte mi tu fotografii,“ vyzval ji Cring s varovným pohledem ke svému podřízenému. „Nechám ji zaprotokolovat a hned potom vám ji vrátím.“ Uložil snímek do obálky na důkazy, zalepil ji a parafoval.

„Myslím, že tady už jsme hotoví,“ řekla Haywardová, když se rozhlédla. Měla pocit viny za tak nepřípustný podvod. Doufala, že nepodléhá Pendergastovu vlivu.

Vyšla z temného domu do vlhkého slunečného dne. Rozhlédla se – ulice byla slepá, končila po necelém kilometru u řeky. Impulzivně se otočila na Cringa, který zajišťoval vstupní dveře domu.

„Detektive,“ oslovila ho.

Otočil se. „Madam?“

„Chápete, že s nikým nemůžete mluvit o tom, co jsme spolu probírali.“

„Ano, madam.“

„Ale předpokládám, že chápete i to, proč jsem přesvědčena, že tahle loupež byla jen předstíraná.“

Cring si promnul bradu. „Předstíraná?“

„Zinscenovaná.“ Kývla na ulici. „Vlastně bych se vsadila, že kdybyste to tady prohlédli, našli byste tu chybějící elektroniku támhle, kde končí cesta – na dně Mississippi.“

Cring se podíval na řeku a pak zpátky na Haywardovou. Pomalu přikývl.

„Odpoledne se stavím pro tu fotku,“ řekla, když nasedla do porche.

50

Plantáž Penumbra

Starý sluha Maurice otevřel dveře a Haywardová vešla do šerých prostor domu. Znovu ji napadlo, jak přesně to místo odpovídá její představě o Pendergastově původu z upadající jižanské šlechty – od zanedbaného domu po truchlivého starého sluhu ve společenském oděvu.

„Tudy, kapitáne Haywardová,“ vyzval ji Maurice, otočil se a dlaní obrácenou vzhůru pokynul k salonku. Vešla. Pendergast seděl před krbem a v pravé ruce držel malou sklenku. Vstal a ukázal jí, kam se může posadit.

„Sherry?“

Položila svůj kufřík na pohovku a usedla vedle něj. „Ne, děkuji. Není to můj oblíbený nápoj.“

„Tak tedy něco jiného? Pivo? Čaj? Martini?“

Letmo se podívala na Maurice, nechtěla ho zbytečně obtěžovat, ale po cestě byla hodně unavená. „Čaj. Horký a silný, s mlékem a cukrem, prosím.“

Sluha sklonil hlavu a odešel.

Pendergast se posadil a hodil nohu přes nohu. „Jaká byla cesta do Siesta Key a St. Francisville?“ zeptal se.

„Užitečná. Ale nejprve, jak se daří Vinniemu?“

„Vede si docela dobře. Převoz do soukromé nemocnice proběhl bez incidentu. Druhá operace, kdy mu implantovali prasečí aortální chlopeň, dopadla dobře. Teď ho čeká rekonvalescence.“

To ji uklidnilo, měla pocit, jako by ji někdo zbavil těžkého břemene. „Díkybohu. Chci ho vidět.“

„Jak už jsem říkal, nebylo by to moudré. Ani telefonát by nebyl dobrý nápad. Vypadá to, že máme co do činění s velmi chytrým profesionálním vrahem – který, jak jsem přesvědčen, má nějaký interní zdroj informací o nás.“ Pendergast upil sherry. „V každém případě mám laboratorní zprávu o pírkách, která jsem zcizil na plantáži Oakley. Ti ptáci skutečně byli nakaženi virem ptačí chřipky, ale získal jsem jen malý vzorek, příliš znehodnocený, abych ho mohl kultivovat. Nicméně vědec, kterého jsem najal, zjistil velmi důležitou věc. Ten virus je neuroinvazivní.“

Haywardová povzdechla. „To mi budete muset vysvětlit.“

„Skrývá se v nervovém systému člověka. Je vysoce nakažlivý. A to je, kapitáne, poslední kousek skládačky.“

Maurice přinesl čaj a nalil ho do šálku. „Pokračujte.“

Pendergast vstal a přecházel před krbem. „Papouščí virus vám způsobí nevolnost jako každý chřipkový virus. A stejně jako mnohé jiné viry se ukrývá v nervovém systému, čímž se vyhne krevnímu oběhu a tím i lidskému imunitnímu systému. Ale tady podobnost končí. Tenhle virus totiž také působí na nervový systém. A jeho vliv je nanejvýš nezvyklý: podporuje činnost mozku, je příčinou rozkvětu intelektu. Můj odborník – nesmírně chytrý chlapík – tvrdí, že příčinou mohlo být jednoduše uvolnění nervových drah. Víte, ten virus zvyšuje citlivost nervových zakončení – tím postačí menší dráždění. Zkrátka jsou agresivnější. Virus však také zpomaluje produkci acetylcholinu v mozku. Podle všeho tato kombinace účinků narušuje rovnováhu systému a oběť trpí přenosem velkého množství smyslových informací.“

Haywardová se zamračila. To jí připadalo trochu moc, dokonce i na Pendergasta. „Jste si tím jistý?“

„Pro potvrzení teorie bude ještě zapotřebí provést doplňkový výzkum, ale tohle je jediná adekvátní teorie.“ Odmlčel se. „Myslete chvilku na sebe, kapitáne Haywardová. Sedíte na pohovce, uvědomujete si tlak kůže na záda. Uvědomujete si teplo šálku s čajem, který držíte v rukou. Cítíte pečený jehněčí hřbet, který povečeříme. Slyšíte různé zvuky: cvrčky, zpěvné ptáky na stromech, oheň v krbu, Maurice v kuchyni.“

„Samozřejmě,“ řekla Haywardová. „Kam tím míříte?“

„Všechny tyhle vjemy si uvědomujete. Kdyby vás někdo přiměl zastavit se a zpozornět, pravděpodobně by přibylo sto dalších. Tím chci vyjádřit tohle: vy si toho nevšímáte. Část vašeho mozku – přesně řečeno talamus – slouží jako dopravní policista, zajišťuje, abyste vnímala to, co je v daný okamžik důležité. Představte si, co by se dělo bez přítomnosti toho dopravního policisty. Neustále byste byla pod palbou vjemů, žádný z nich byste nedokázala ignorovat. Krátkodobě by to mohlo zvýšit vaše kognitivní funkce a kreativitu, dlouhodobě by vás to dohnalo k šílenství. Doslova. Tohle se stalo Audubonovi. A také rodině Doaneových – jenom mnohem rychleji a s větší silou. Už jsme pojali podezření, že šílenství Audubona a Doaneových je něco víc než náhoda – jenom nám chyběla souvislost. Až doposud.“

„Papoušek Doaneových,“ řekla Haywardová. „Taky měl ten virus. Stejně jako papoušek ukradený z plantáže Oakley.“

„Správně. Moje manželka musela tenhle mimořádný účinek objevit náhodou. Uvědomila si, že nemoc Audubona úplně změnila – a ona jako epidemioložka znala postupy, jak odhalit, proč k tomu došlo. Geniálně pochopila, že nešlo jen o psychickou změnu způsobenou blízkostí smrti; ta změna byla fyzická. Ptala jste se, jaká role jí v tom všem připadla: mám důvod domnívat se, že možná, vedena těmi nejlepšími úmysly, předala svůj objev nějaké farmaceutické společnosti, a ta se z toho materiálu pokusila vyvinout lék, který údajně povzbuzuje a prohlubuje mysl. Mám dojem, že dnes se tomu říká ‚chytrá‘ droga.“

„A co se s tou drogou stalo? Proč ji nevyvinuli?“

„Až se tohle dozvíme, myslím, že v pátrání po příčinách vraždy mé manželky výrazně pokročíme.“

Haywardová pomalu řekla: „Dnes jsem se dozvěděla, že Blackletter pracoval jako konzultant několika farmaceutických společností – poté, kdy odešel od Lékařů bez hranic.“

„Výborně.“ Pendergast začal znovu rázovat po pokoji. „Rád si poslechnu vaši zprávu.“

Haywardová krátce popsala svoji cestu na Floridu a do St. Francisville. „Blasta i Blacklettera zabil profesionál upilovanou brokovnicí nabitou hrubými broky ráže .12. Vešel do domu, zabil oběť, všechno rozházel a odnesl několik předmětů, aby to vypadalo jako loupež.“

„Kterým farmaceutickým společnostem dělal Blackletter konzultanta?“

Haywardová otevřela kufřík, vytáhla obálku z manilového papíru, vyndala z ní list a podala mu ho.

Pendergast si ho vzal. „Našla jste nějaké Blackletterovy kontakty nebo partnery z minulosti?“

„Jen jednu fotografii – momentku nějaké staré přítelkyně.“

„Výborný začátek.“

„Když mluvíme o Blastovi – něčemu nerozumím.“

Pendergast položil fotografii stranou. „Ano?“

„No – je docela zřejmé, že ten, kdo zabil Blacklettera, zabil i jeho. Ale proč? S tou ptačí chřipkou neměl nic společného – nebo ano?“

Pendergast zavrtěl hlavou. „Ne, to neměl. A kladete velmi dobrou otázku. Jsem přesvědčen, že to souvisí s debatou, kterou s Blastem kdysi Helen vedla. Blast mi řekl, že když ji konfrontoval kvůli Černému rámu a zajímalo ho, proč ten obraz chce, řekla mu: ‚Nechci ho vlastnit, chci si ho jen prohlédnout.‘ Teď víme, že v tom Blast nelhal. Ale samozřejmě, ať už se kdokoli postaral o vraždu mé manželky, nemohl vědět, co během toho rozhovoru vyšlo najevo. Mohla mu prozradit něco víc – možná mnohem víc. O Audubonovi a ptačí chřipce například. A tak – v zájmu bezpečnosti – musel Blast zemřít. Ne že by s ním byl nějaký závažný problém, ale přece jen to byla nedokončená záležitost.“

Haywardová zavrtěla hlavou. „To je bezcitné.“

„To bezesporu.“

V tu chvíli vešel Maurice se znechuceným výrazem v obličeji. „Přišel za vámi pan Hudson, pane.“

„Uveďte ho.“

Haywardová sledovala, jak do místnosti vešel malý, podsaditý a od pohledu úlisný muž v nepromokavém plášti, plstěném klobouku, obleku s úzkým proužkem a botách s okovanými špičkami. Každým coulem vypadal jako karikatura soukromého detektiva z černobílého kriminálního filmu čtyřicátých let, za jakého se zcela zjevně považoval. Žasla nad tím, že Pendergast má s takovým člověkem něco společného.

„Doufám, že neruším,“ prohodil, sklonil hlavu a sundal si klobouk.

„Vůbec ne, pane Hudsone.“ Uvědomila si, že ji Pendergast nepředstavil. „Máte seznam farmaceutických společností, o který jsem vás žádal?“

„Ano, pane. A navštívil jsem každou –“

„Díky.“ Pendergast vzal seznam. „Počkejte laskavě ve východním salonku, přijdu za vámi a pohovoříme si.“ Kývl na Maurice. „Připravte, prosím, pro pana Hudsona něco nealkoholického k pití.“ Starý sluha odvedl muže zpátky na chodbu.

„Co jste s ním, proboha, udělal, že je tak…“ Haywardová hledala vhodný výraz, „… pokorný?“

„Něco na způsob stockholmského syndromu. Nejprve někoho ohrozíte na životě a potom ho velkoryse ušetříte. Ten ubohý chlapík udělal chybu, že se s nabitou zbraní schovával v mé garáži a zkoušel mě poněkud nepromyšleně vydírat.“

Haywardová se zachvěla, znovu si vzpomněla, jak odporné metody Pendergast používá.

„Nicméně, teď pracuje pro nás. A dal jsem mu první úkol – vypracovat seznam všech farmaceutických společností v okruhu pětasedmdesáti kilometrů od domu Doaneových. Vyšel jsem z úvahy, že pětasedmdesát kilometrů je hranice, kam až by mohl doletět uprchlý papoušek. Teď už zbývá pouze porovnat jeho seznam s vaším seznamem farmaceutických společností, pro které pracoval Blackletter jako poradce.“ Zvedl oba papíry a střídavě si je prohlížel. Najednou jeho obličej ztvrdl. Položil papíry a podíval se na Haywardovou.

„Máme shodu,“ řekl. „Longitude Pharmaceuticals.“

51

Baton Rouge

Dům s příjemně žlutou omítkou a bílými rámy i veřejemi stál ve čtvrti rekonstruovaných domů pro bohatší lidi na okraji Španělské čtvrti v Baton Rouge. Měl malou předzahrádku překypující tulipány. Laura Haywardová šla za Pendergastem po cihlové cestičce ke vstupním dveřím. Všimla si velkého nápisu žádný podomní prodej (ani služby). To nevypadalo jako dobré znamení a byla namíchnutá, že Pendergast odmítl její návrh, aby zavolali předem a dohodli si schůzku.

Dveře otevřel malý muž s jemným chmýřím vlasů. Mžoural na ně přes kulaté brýle. „Přejete si?“

„Je Mary Ann Robletová doma?“ zeptal se Pendergast medovým jižanským přízvukem, což Haywardovou rozladilo ještě víc. Znovu si v duchu připomněla, že tohle nedělá pro něj, ale pro Vinnieho.

Muž zaváhal. „Koho mohu ohlásit?“

„Aloysia Pendergasta a Lauru Haywardovou.“

Další zaváhání. „Jste od nějaké církve?“

„Ne, pane,“ odpověděl Pendergast. „Ani nic neprodáváme.“ S příjemným úsměvem čekal.

Muž po dalším krátkém zaváhání zavolal přes rameno. „Mary Ann? Přišli za tebou dva lidi.“ Čekal ve dveřích, nepozval je dál.

Po chvíli přispěchala temperamentní, buclatá žena s plným poprsím. Měla učesané stříbrné vlasy a vkusný make-up. „Ano?“

Pendergast je oba znovu představil, při tom z obleku vyndal odznak FBI, plynulým pohybem jej otevřel, zavřel a schoval do obleku. Haywardová si s úlekem všimla, že u odznaku má fotografii, tu momentku, kterou si vzala v Blackletterově domě.

Mary Ann Robletová zčervenala.

„Mohli bychom s vámi mluvit o samotě, paní Robletová?“

Byla nervózní, nedokázala odpovědět a zrudla ještě víc. Muž, zřejmě její manžel, podezřívavě postával vzadu. „Co se děje?“ zeptal se. „Co je to za lidi?“

„Jsou z FBI.“

„FBI? FBI? Co to má hergot znamenat?“ Obrátil se k nim. „Co chcete?“

Pendergast se ujal slova. „Pane Roblete, je to jenom rutina. Nic, co by vás mohlo znepokojit. Ale je to důvěrné. Potřebujeme pár minut hovořit s vaší paní, nic víc. Paní, Robletová, můžeme jít dál?“

Ustoupila stranou, celý obličej už měla purpurový.

„Je tady v domě místo, kde bychom si mohli promluvit v soukromí?“ zeptal se Pendergast. „Pokud vám to nevadí.“

Paní Robletová se vzchopila a konečně našla řeč. „Můžeme jít třeba do pracovny.“

Zamířili za paní Robletovou do malé místnosti se dvěma polstrovanými křesly a pohovkou, bílým kobercem ode zdi ke zdi a s obrovskou plazmovou televizí. Pendergast rázně zavřel dveře a podmračený pan Roblet přecházel po předsíni. Paní Robletová se škrobeně posadila na pohovku a poopravila si lem šatů. Pendergast si místo do křesla sedl na pohovku vedle ní.

„Omlouvám se, že vás obtěžujeme,“ začal Pendergast tichým, příjemným hlasem. „Doufáme, že to bude trvat jen pár minut.“

Po chvilce ticha paní Robletová řekla: „Předpokládám, že prošetřujete… smrt Morrise Blacklettera.“

„Máte pravdu. Jak jste to věděla?“

„Četla jsem o tom v novinách.“ Obličej, do té chvíle pečlivě ovládaný, jako by se začal rozpadat.

„Je mi to moc líto,“ řekl Pendergast, z obleku vyndal malý balíček papírových kapesníků a nabídl jí ho. Jeden si vzala a osušila si oči. S maximálním úsilím se ovládla.

„Nepřišli jsme slídit ve vaší minulosti ani narušit vaše manželství,“ pokračoval Pendergast laskavým tónem. „Dokážu si představit, jak těžké musí být tajně truchlit pro někoho, na kom vám hodně záleželo. Nic z toho, co tu bude řečeno, se váš manžel nedozví.“

Přikývla a znovu si osušila oči. „Ano. Morris byl… byl úžasný muž,“ řekla tiše, potom její hlas ztvrdl. „Pusťme se do toho, ať už to máme za sebou.“

Haywardová znepokojeně poposedla. Zatracený Pendergast a jeho metody, pomyslela si. Takovýhle rozhovor by se měl odehrávat v oficiálním prostředí: na policejní stanici s nahrávacím zařízením.

„Chápu. Seznámila jste se s doktorem Blackletterem v Africe?“

„Ano.“

„Za jakých okolností?“

„Byla jsem zdravotní sestra v Librevillské baptistické misii v Gabonu. To je v Západní Africe.“

„A váš manžel?“

„Byl v misii starší pastor,“ řekla tiše.

„Jak jste se s doktorem Blackletterem seznámila?“

„Je tohle opravdu nutné?“ zašeptala.

„Ano.“

„Vedl vedle misie malou kliniku pro Lékaře bez hranic. Vždy, když vypukla na západě země nějaká choroba, létal do buše očkovat vesničany. Byla to velmi, velmi nebezpečná práce, a když potřeboval pomoc, někdy jsem jezdila s ním.“

Pendergast ji laskavě pohladil po ruce. „Kdy začal váš vzájemný vztah?“

„Přibližně uprostřed prvního roku našeho pobytu. Před dvaadvaceti lety.“

„A kdy to skončilo?“

Dlouhé ticho. „Neskončilo.“ Hlas jí přeskočil.

„Povězte nám o jeho práci tady ve Státech. Co dělal, když odešel od Lékařů bez hranic?“

„Morris byl epidemiolog. Velmi dobrý. Pracoval pro řadu farmaceutických společností jako konzultant, pomáhal jim vyvíjet vakcíny a další léky.“

„Byla jedna z nich Longitude Pharmaceuticals?“

„Ano.“

„Řekl vám někdy něco o své práci pro tuhle společnost?“

„Většinou o své poradenské činnosti nemluvil. Byly to velmi důvěrné informace, průmyslová tajemství a podobně. Ale je zvláštní, že jste se zmínil zrovna o téhle společnosti, protože o ní párkrát mluvil. Víc než o většině ostatních.“

„A?“

„Pracoval tam přibližně rok.“

„Kdy to bylo?“

„Asi před jedenácti lety. Najednou odtud odešel. Došlo tam k něčemu, co se mu nelíbilo. Zlobil se a byl vystrašený – a věřte mi, Morris se jen tak něčeho nezalekl. Jednou večer se zmínil o výkonném předsedovi společnosti. Jmenoval se Slade. Charles J. Slade. Pamatuju, že o něm mluvil jako o strašně zlém člověku, a svědectvím toho zla byla jeho schopnost vtáhnout hodné lidi do víru událostí. Přesně takhle to řekl, vír událostí. Morris najednou přestal o Longitude mluvit krátce poté, kdy odtud odešel. A potom se už o té společnosti nikdy nezmínil.“

„Už nikdy pro ni nepracoval?“

„Nikdy. Společnost zbankrotovala téměř okamžitě po Morrisově odchodu. Naštěstí ho vyplatili.“

Haywardová se naklonila dopředu. „Promiňte, že vás přerušuji, ale jak víte, že dostal zaplaceno?“

Mary Ann Robletová na ni upřela šedé oči, vlhké a zarudlé. „Měl moc rád kvalitní stříbro. Starožitné. Utratil celé jmění za soukromou sbírku, a když jsem se ptala, jak si něco takového mohl pořídit, řekl mi, že od Longitude dostal mimořádné prémie.“

„Velký bonus. Po roce práce.“ Pendergast chvíli přemýšlel. „Co ještě řekl o tom Sladeovi?“

Chvíli přemýšlela. „Řekl, že způsobil pád dobré společnosti. Že ji zničil svou nedbalostí a bezohledností.“

„Setkala jste se někdy se Sladem?“

„To ne. Nikdy. Náš vztah s Morrisem nebyl veřejný. Vždycky… soukromý. Slyšela jsem, že každý má ze Sladea hrozný strach. Tedy kromě June.“

„June?“

„June Brodieové. Sladeovy výkonné tajemnice.“

Pendergast o tom chvilku uvažoval. Potom se otočil na Haywardovou. „Máte nějaké další otázky?“

„Naznačil někdy doktor Blackletter, na čem, nebo s kým pro Longitude pracoval?“

„Nikdy nemluvil o tajném výzkumu. Ale občas se zmínil o pár spolupracovnících. Rád mi vyprávěl legrační historky o lidech. Počkejte… Už nemám takovou paměť jako dřív. Byla to June, samozřejmě.“

„Proč ‚samozřejmě‘?“ zeptal se Pendergast.

„Protože June byla pro Sladea velmi důležitá.“ Zarazila se, otevřela ústa, aby znovu promluvila, potom lehce zrůžověla.

„Ano,“ naléhal Pendergast.

Robletová zavrtěla hlavou.

Po krátkém tichu Haywardová pokračovala. „S kým ještě v Longitude doktor Blackletter spolupracoval?“

„Počkejte. S hlavním viceprezidentem pro vědu, doktorem Gordonem Groebelem. Jemu byl Morris přímo odpovědný.“

Haywardová si jméno rychle poznamenala. Je na tom doktoru Groebelovi něco zvláštního?

„Okamžik… Morris říkal, že se několikrát nechal svést na špatnou cestu. A že byl chamtivý, pokud si dobře vzpomínám.“ Odmlčela se. „Ještě někdo tam byl. Nějaký pan Phillips. Denison Phillips, myslím. Hlavní právní zástupce firmy.“

V pokoji se rozhostilo ticho. Mary Ann Robletová si osušila oči, vyndala pudřenku se zrcátkem a poopravila si make-up, načechrala vlasy a použila rtěnku.

„Život jde dál, jak se říká. Je to všechno?“

„Ano,“ ujistil ji Pendergast a vstal. „Děkujeme vám, paní Robletová.“

Neodpověděla. Vyšli za ní ze dveří a do předsíně. Její manžel byl v kuchyni a pil kávu. Vyskočil a objevil se v předsíni, když se už chystali k odchodu.

„Jsi v pořádku, miláčku?“ zeptal se starostlivě.

„Docela ano. Pamatuješ na toho milého doktora Blacklettera, který před lety pracoval v misii?“

„Blackletter, ten létající doktor z Afriky? Samozřejmě že si na něj pamatuju. Prima chlap.“

„Před pár dny ho zabili v St. Francisville při loupeži. Tihle agenti FBI to vyšetřují.“

„Proboha,“ vyhrkl Roblet a bylo znát, jak moc se mu ulevilo. „To je hrůza. Já ani nevěděl, že žije v Louisianě: Roky jsem si na něj nevzpomněl.“

„Ani já ne.“

Když nastoupili do rollsu, Haywardová se otočila na Pendergasta. „To jste zvládl na jedničku.“

Pendergast se otočil a naklonil hlavu. „Od vás to beru jako zvlášť velký kompliment, kapitáne Haywardová.“.

52

Frank Hudson se zastavil ve stínu stromu na pěšině před budovou matriky. Teplota uvnitř spíš připomínala Sibiř, a když vyšel ven, připadal si v nepochopitelném vedru a vlhkosti jako ledová kostka vhozená do teplé polévky.

Položil kufřík, z náprsní kapsy obleku s jemným proužkem vytáhl kapesník a otřel si plešaté temeno. Není nad zimu v Baton Rouge, pomyslel si podrážděně. Vložil kapesník zpátky do kapsy tak, aby z ní frajersky vyčníval růžek, přimhouřil oči v prudkém slunci a podíval se na parkoviště na svého veterána Ford Falcon. Vedle něj z otlučené novy vystupovala rozmrzelá tělnatá žena s plédem přes ramena. Sledoval ji, jak práskla dveřmi jednou, podruhé ve snaze je zaklapnout.

„Ty hajzle,“ zabručela na vůz a znovu se pokusila prásknout dveřmi. „Ty zkurvysynu.“

Ještě jednou se otřel kapesníkem a nasadil si klobouk. Chvíli postál ve stínu, teprve potom nastoupil do vozu. Úkol, který mu zadal Pendergast, byl pro něj hračka. June Brodieová, výkonná tajemnice, pětatřicet let, vdaná, bezdětná, fešanda. Všechno to našel v záznamech. Manžel, vysoce kvalifikovaný zdravotní bratr. Ona sama byla původně také zdravotní sestra, ale nakonec pracovala pro Longitude. To bylo před čtrnácti lety. Pak Longitude krachuje, ona ztrácí práci a po týdnu nastupuje do tahoe a jede na Archer Bridge několik kilometrů za městem. Mizí. Sebevražda. Ve voze zůstal rukou psaný dopis na rozloučenou: Už to nevydržím. Všechno je moje vina. Odpusť mi. Týden prohledávali řeku – bez úspěchu. Archer Bridge mají skokani v oblibě. Řeka je tam prudká a hluboká, spousta těl nebyla nikdy nalezena. Konec příběhu.

Získat informace ze záznamů trvalo Hudsonovi jen pár hodin. Trochu ho trápilo, že za pět set dolarů za den neodvedl dost práce. Možná by neměl říkat, že to zabralo jenom dvě hodiny.

V té složce našel všechno, včetně fotokopie dopisu na rozloučenou; agent FBI by s tím měl být spokojený. A co se týče peněz, uvidí až na místě. Tohle je příliš výnosný kontakt, aby riskoval a hrál to na toho chlapa nebo aby se z něj pokoušel vyždímat pár šupů navíc.

Hudson zvedl kufřík a vyšel ze stínu na rozpálené parkoviště.

S posledním zaklením Nancy Milliganová práskla dveřmi vozu; zůstaly zavřené. Potila se, byla podrážděná a celá bez sebe: vadilo jí to vedro, šílela z toho starého křápu a hlavně byla dopálená na svého manžela. Proč si z ní dělá poslíčka, místo aby zvedl ten svůj tlustý zadek a zařídil si to sám? Na co potřebuje město Baton Rouge kopii rodného listu v jeho věku… To nedávalo smysl.

Narovnala se a poněkud zrozpačitěla, když na druhé straně parkoviště uviděla muže s kloboukem posunutým dozadu, jak si otírá pot z čela a dívá se jejím směrem.

V tom okamžiku mu klobouk vyletěl do vzduchu a jedna strana obličeje jako by se rozmázla a vzápětí splynula v tryskající proud tmavé tekutiny. Současně se od rozložitých dubů ozvalo ostré třesknutí. Muž se pomalu skácel na zem a tělo se ještě chvíli kutálelo jako kláda, než se nakonec zastavilo s pažemi obtočenými kolem hrudníku v šíleném objetí. I klobouk se několik metrů kutálel, potom zakolísal a zastavil se na dýnku.

Žena chvíli stála vedle auta jako přikovaná. Potom vyndala mobilní telefon a ztuhlými prsty navolila číslo 911. „Nějaký muž,“ řekla a samu ji překvapilo, jak klidně hovoří, „byl právě zastřelen na parkovišti u matriky na Louisiana Avenue.“

Chvíli poslouchala a pak odpověděla: „Ano, s největší pravděpodobností je mrtvý.“

53

Parkoviště a část přilehlé ulice byly obehnané žlutou páskou. Dav reportérů, zpravodajských týmů a kamer se hemžil za modrými policejními zátarasy. Přidala se k nim i hrstka čumilů a nespokojenců, kteří se nedostali na parkoviště ke svým autům.

Haywardová stála vedle Pendergasta za bariérami a oba sledovali týmy policistů a jejich práci. Pendergast ji proti její vůli přesvědčil, že by měli zůstat jako civilisté a neplést se do vyšetřování. Ani by neměli prozradit, že ten soukromý detektiv pracoval pro ně. Haywardová neochotně souhlasila: kdyby přiznali, že s Hudsonem mají něco společného, znamenalo by to nekonečné papírování, výslechy a velké potíže; překáželo by jim to v práci a zajímala by se o ně veřejnost i média. A především by bylo téměř zaručené, že nikdy nenajdou člověka, který zaútočil na Vinnieho a zabil i tohoto muže – zjevně se jedná o stejnou osobu.

„Já to nechápu,“ řekla Haywardová. „Proč někdo šel po Hudsonovi? My spoustu lidí vyslýcháme, vrtáme se ve všem – ale on udělal jediné, opatřil si pár veřejně přístupných dokumentů o June Brodieové.“

Pendergast mlčky mhouřil oči do slunce.

Haywardová sevřela rty a sledovala práci forenzního týmu. Technici se právě skláněli k horkému asfaltu. Vypadali jako krabi, kteří se pomalu pohybují po mořském dně. Doposud všechno udělali správně. Postupovali úzkostlivě podle předpisů, nezpozorovala jediný chybný krok. Odváděli profesionální práci. A možná ani nebylo divu; vražda člověka na veřejnosti za bílého dne před správní budovou se v Baton Rouge nevidí každý den.

„Pojďme se kousek projít,“ zamumlal Pendergast. Prodírala se za ním davem přes rozlehlý trávník, kolem parkoviště ke vzdálenému rohu matriky. Zůstali stát před shlukem tisů nelítostně sestřihaných do podlouhlých tvarů, které připomínaly kuželky postavené v řadě těsně vedle sebe.

Haywardová s podezřením sledovala Pendergasta, jak míří ke keřům.

„Odtud ten člověk vystřelil,“ řekl.

„Jak to víte?“

Ukázal na narušenou půdu kolem tisů pokrytou uhrabanou mulčovací kůrou. „Tady ležel a támhle jsou stopy po dvojnožce.“

Haywardová si pozorně prohlížela terén a teprve po chvíli zahlédla dva téměř neznatelné důlky v hlíně, u níž byla kůra odhrnutá.

„Pendergaste, máte obdivuhodnou představivost. Především by mě zajímalo, jak víte, že střílel odsud. Policie podle všeho dospěla k závěru, že se střílelo z jiné strany.“ Většina policistů se soustředila na terén podél ulice.

„Podle polohy klobouku. Náraz kulky otočil oběti hlavu na stranu, ale klobouk mu shodil až zpětný záškub svalů.“

Haywardová obrátila oči v sloup. „To je teda hodně chabé.“

Pendergast ji neposlouchal. Vydal se přes trávník dál, tentokrát rychleji. Haywardová vyrazila za ním a snažila se ho dohnat.

Přešel rychlým tempem necelých čtyři sta metrů po otevřeném terénu, až se přiblížil k parkovišti. Zkušeně se prodíral davem k policejním zátarasům. Znovu s přivřenýma stříbřitýma očima mžoural proti prudkému slunci na spoustu zaparkovaných vozů. Najednou měl v ruce malý triedr, kterým se rozhlížel kolem.

Schoval ho zpátky do obleku. „Promiňte – jste policisté?“ Naklonil se přes zátaras, aby upoutal pozornost dvou detektivů, kteří se radili nad deskou s klipsem.

Horlivě ho ingorovali.

„Policisté? Haló, promiňte.“

Jeden detektiv se velmi neochotně ohlédl. „Ano?“

„Pojďte sem, prosím,“ kynul jim Pendergast bílou rukou.

„Pane, nevíme, kam dřív skočit.“

„Prosím vás, je to důležité. Mám pro vás informaci.“

Haywardovou překvapilo a dráždilo Pendergastovo kňourání, které jako by mělo vyvolat pochyby. Ona dělala všechno možné, aby se místním policistům zavděčila – ze všeho nejméně si přála, aby to Pendergast v tu chvíli pokazil.

Detektiv k němu přišel. „Viděl jste, jak se to stalo?“

„Ne. Ale vidím támhleto.“ Pendergast ukázal na parkoviště.

„Cože?“ Detektiv se díval, kam Pendergast ukazuje prstem.

„Tamto bílé subaru. Na pravých předních dveřích má těsně pod rámem okna průstřel.“

Detektiv se na něj podíval úkosem a potom se pomalu proplétal mezi auty až k subaru. Sklonil se. Za okamžik se prudce narovnal. Vykřikl na svůj tým a dal rukou znamení.

„Georgei? Georgei! Přiveď sem tým. V tomhle dveřním panelu je kulka!“

Tým vyšetřovatelů přispěchal k vozu. Detektiv se už vracel k Pendergastovi, najednou plný zájmu. S přivřenýma očima mu položil otázku: „Jak jste si toho všiml?“

Pendergast se usmál. „Mám výborný zrak. A pokud dovolíte spekulaci nevzdělaného diváka, řekl bych, že – podle místa stopy po kulce a podle toho, kde byla oběť – by možná stálo za to prohlédnout křoviny na jihovýchodním rohu budovy, odtud pravděpodobně střela vyletěla.“

Detektiv se zadíval na budovu a okamžitě pochopil situaci. „Dobře.“ Mávnutím ruky přivolal dva detektivy a tiše s nimi hovořil.

Pendergast se okamžitě začal vzdalovat.

„Pane? Ještě okamžik, pane.“

Ale Pendergast už byl mimo doslech, zamíchaný v chaotickém davu. Směřoval k matrice s Haywardovou v patách a snažil se držet pohybující se masy lidí. Ale místo aby šel k jejich zaparkovanému autu, zahnul a vstoupil do budovy.

„To byl zajímavý hovor,“ podotkla Haywardová.

„Připadalo mi prozíravé podat jim pomocnou ruku. Potřebujeme získat náskok v řešení tohoto případu. Nicméně mám za to“ – pokračoval Pendergast, když přistoupili k recepci – „že náš protivník možná právě teď udělal druhý chybný krok.“

„Jaký?“

Místo odpovědi Pendergast oslovil recepční. „Chtěli bychom nahlédnout do vašich záznamů o June Brodieové. Možná ještě nejsou zařazené – jsem přesvědčen, že do nich dnes už jeden muž nahlížel.“

Když žena vytahovala z košíku dotyčnou složku, otočila se Haywardová na Pendergasta. „Dobrá. Jednou to překousnu. Jaký byl ten první chybný krok?“

„To, že v Penumbře netrefil mě a zranil Vinnieho.“

54

New York

Doktor John Felder po dobrozdání o duševním stavu odstoupil od svědecké lavice a vrátil se na své místo. Vyhýbal se pohledu na obviněnou Constance Greeneovou; v upřeném pohledu jejích fialkových očí bylo cosi nesmírně znepokojujícího. Felder řekl, co musel a o čem byl jako profesionál přesvědčen: ta žena je těžce duševně nemocná a mělo by být nařízeno léčení na psychiatrii. Takový postup se jevil jako sporný, protože již byla obviněna z vraždy prvního stupně bez možnosti kauce, nicméně to představovalo nezbytnou součást soudního procesu. A musel připustit, že v tomto konkrétním případě je takové rozhodnutí nanejvýš opodstatněné. Přes její sebeovládání, vysokou inteligenci a zřejmou schopnost jasně uvažovat byl Felder v této chvíli přesvědčen, že je vážně duševně vyšinutá – nedokáže rozeznat dobré od špatného.

Když soudce ukončil slyšení, ozvalo se šustění papírů a odkašlávání. „Do záznamu uvádím,“ artikuloval zřetelně, „že tato údajně mentálně nemocná osoba nevyužila možnosti služeb právního zástupce.“

„To je pravda, Vaše Ctihodnosti,“ řekla Greeneová rezervovaně s rukama složenýma na vězeňském oblečení.

„Máte právo při tomto řízení promluvit,“ řekl soudce. „Chcete něco říci?“

„Nyní nikoli, Vaše Ctihodnosti.“

„Slyšela jste výpověď doktora Feldera, v níž uvedl své přesvědčení, že jste nebezpečná sama sobě a ostatním a měla byste být nuceně umístěna do zařízení pro duševně choré. Chcete tuto výpověď nějak komentovat?“

„Nerada bych zpochybňovala závěry odborníka.“

„Velmi dobře.“ Soudce podal svazek papírů soudnímu úředníkovi; ten mu předal jiné. „A nyní vám položím otázku já.“ Posunul si brýle a podíval se na ni.

Feldera to trochu překvapilo. Zúčastnil se desítek slyšení, ale velmi zřídka, pokud vůbec někdy, soudce položil otázku přímo obžalovanému. Obvykle uzavřel slyšení nějakým morálním kázáním a pop-psychologickými poznámkami.

„Slečno Greeneová, zdá se, že nikdo není schopen zjistit vaši identitu, dokonce ani ověřit vaši existenci. Totéž se týká vašeho dítěte. Přes velmi důkladné pátrání vychází najevo, že neexistuje důkaz o tom, že jste porodila. Ta druhá skutečnost představuje pro soudce velký problém. Ale jsem rovněž postaven před zásadní právní problémy při nařizování nuceného pobytu na psychiatrii bez čísla sociálního pojištění nebo důkazu, že jste americká občanka. Stručně řečeno – nevíme, kdo skutečně jste.“

Odmlčel se. Greeneová na něj pozorně hleděla, ruce stále složené.

„Ptám se, zda jste připravena říci tomuto soudu pravdu o své minulosti,“ pronesl soudce přísným, nikoli však nepřátelským tónem. „Povězte, kdo ve skutečnosti jste a odkud pocházíte.“

„Vaše Ctihodnosti, už jsem vám pravdu řekla,“ odpověděla Constance.

„V tomto zápisu uvádíte, že jste se narodila na Water Street někdy v sedmdesátých letech dvacátého století. Ale doklady svědčí o tom, že to není pravda.“

„Není to pravda.“

Felder cítil, jak na něj doléhá únava. Soudce by měl vědět, že je to marné, ztráta času. Felder se musí věnovat pacientům – platícím pacientům.

„Tvrdíte to v tomto zápisu, který držím v ruce.“

„To netvrdím.“

Soudce to podráždilo, začal číst zápis:

Otázka: Kdy jste se narodila?

Odpověď: Nevzpomínám si.

Otázka: Samozřejmě že si na to nemůžete pamatovat, ale určitě znáte datum svého narození, že?

Odpověď: Bohužel nikoli.

Otázka: Určitě to bylo, řekněme, koncem osmdesátých let?

Odpověď: Domnívám se, že spíše začátkem sedmdesátých let.

Soudce vzhlédl. „Řekla jste to takhle, nebo ne?“

„Řekla.“

„Dobře. Vy tedy tvrdíte, že jste se narodila na začátku sedmdesátých let dvacátého století na Water Street. Nicméně bádání soudu ukázalo, že toto tvrzení je nade vši pochybnost nepravdivé. Rozhodně vypadáte příliš mladě – na to, že jste se narodila před více než třiceti lety.“

Greeneová mlčela.

Felder se zvedl. „Vaše Ctihodnosti, mohu něco poznamenat?“

Soudce se na něj podíval. „Ano, doktore Feldere?“

„Pacientku jsem tímto stylem vyslýchal velmi pečlivě. Při vší úctě, Vaše Ctihodnosti, chtěl bych soudu připomenout, že v tomto případě nejednáme s racionálně uvažujícím člověkem. Doufám, že soud nebude pohoršen, když řeknu, že podle mého odborného názoru takový styl výslechu nepřinese žádný užitečný výsledek.“

Soudce poklepal složku brýlemi. „Možná máte pravdu, doktore. A pokud tomu dobře rozumím, nejbližší příbuzný, Aloysius Pendergast, v této záležitosti vyčkává?“

„Odmítl jakoukoli účast na tomto líčení, Vaše Ctihodnosti.“

„Dobře.“ Soudce urovnal další stoh papírů, s hlubokým nádechem se rozhlédl po malé prázdné soudní síni. Nasadil si brýle a shrbil se nad papíry. „Tento soud shledává –“ začal.

Constance Greeneová vstala, v obličeji náhle zčervenala. Poprvé vypadala, jako by prožívala emoci; Felderovi připadala skoro rozzlobená. „Raději budu mluvit,“ prohlásila náhle ostře. „Dovolíte, Vaše Ctihodnosti?“

Soudce složil ruce. „Dovoluji vám prohlášení.“

„Skutečně jsem se narodila na Water Street v sedmdesátých letech – devatenáctého století. Vše, co potřebujete vědět, najdete v archivech na Centre Street a další informace v Newyorské veřejné knihovně. O mně; o mojí sestře Mary, kterou poslali do misie Five Points v New Yorku a kterou později zabil sériový vrah, o mém bratru Josephovi; o mých rodičích, kteří zemřeli na tuberkulózu – je tam poměrně hodně informací. Vím to, protože jsem ty záznamy viděla na vlastní oči.“

V soudní síni se rozhostilo ticho. Nakonec promluvil soudce. „Děkuji vám, slečno Greeneová. Můžete se posadit.“

Poslechla ho.

Soudce si odkašlal. „Soud dospěl k závěru, že slečna Constance Greeneová, věk neznámý, adresa neznámá, je duševně nemocná a zjevně nebezpečná sobě samé i ostatním. Z toho důvodu soud nařizuje, aby slečna Greeneová byla odsouzena k nucenému pobytu v nápravném zařízení Bedford Hills, kde se podrobí náležitému pozorování a léčbě, a to na dobu neurčitou.“

Pro zdůraznění svého rozhodnutí klepl kladívkem. „Slyšení skončilo.“

Felder vstal, byl podivně sklíčený. Podíval se na tu neznámou ženu, která vstala, z obou stran obklopená dvěma statnými dozorci. Vypadala mezi nimi drobná, skoro křehká. Barva z jejího obličeje vyprchala, znovu v něm nebyl žádný výraz. Věděla, co se stalo – musela to vědět –, a přece navenek nedávala znát sebemenší emoci.

Felder se otočil a vyšel ze soudní síně.

55

Sulphur, Louisiana

Pronajatý buick jel hladce po dokonale rovné betonové mezistátní silnici číslo 10. Haywardová nastavila tempomat na rychlost sto deseti kilometrů za hodinu, i když Pendergast zamručel, že kdyby jen osm kilometrů přidali, do města by přijeli o pět minut dříve.

Ten den už urazili tři sta dvacet kilometrů a všimla si, že je nezvykle nedůtklivý. Dával zcela otevřeně najevo averzi vůči buicku a nejednou navrhoval, aby přesedli do rolls royce – s opraveným čelním sklem –, ale Haywardová to odmítla. Nedokázala si představit, jak by mohli vést řádné vyšetřování, kdyby se vozili v rollsu, a nechápala, jak vůbec přišel Pendergast na to, aby na služební cestu použili tak nápadný vůz. Stačilo, když sama jela sportovním veteránem jeho manželky, po čtyřiadvaceti hodinách ho vrátila do garáže a trvala na tom, aby si půjčili nenápadnější, mnohem anonymnější vozidlo.

Pendergasta jako by obzvláště trápilo, že první dvě jména ze seznamu Mary Ann Robletové nijak nepomohla: jeden člověk byl dávno mrtvý, druhý nepříčetný a navíc napojený na přístroje. Právě teď byli na cestě ke třetímu a poslednímu ze seznamu: bývalý právní poradce Longitude Denison Phillips IV. si už v klidu užíval penze na Bonvie Drive ve čtvrti Bayou Glades Country Club v Sulphuru. Podle jména a adresy ho Haywardová zařadila do jižanské aristokracie: nabubřelý, sebevědomý, protřelý alkoholik – navíc neochotný spolupracovat. Takové typy si velmi dobře pamatovala z dob studií práv.

Uviděla odbočku na Sulphur, zpomalila a zajela do správného pruhu.

„Jsem rád, že jsme prošli záznamy o našem panu Phillipsovi,“ pronesl po delší odmlce Pendergast.

„Ukázalo se, že je bezúhonný.“

„Vskutku,“ odpověděl odměřeně. „Ale já mluvím o panu Denisovi Phillipsovi V.“

„Jeho synovi? O tom, který má v trestním rejstříku záznam odsouzení za drogy?“

„Je dost závažné: přechovávání více než pěti gramů kokainu s úmyslem ho prodat. A všiml jsem si, že je v přípravce na práva na Louisianské státní univerzitě.“

„Jo. To bych chtěla vidět, jak se s takovým záznamem dostal na právnickou fakultu. S obviněním z těžkého zločinu nemůže být právníkem.“

„Člověk by předpokládal,“ protahoval Pendergast samohlásky, „že rodina má styky, takže je docela možné, že záznam bude vymazán, až Denison V. dosáhne věku jednadvaceti let. Přinejmenším jsem si jistý, že takový je jejich záměr.“

Haywardová sklouzla pohledem z vozovky na Pendergasta. Při posledních slovech v jeho očích uviděla nelítostný lesk. Dokázala si dost dobře představit, jak to chce sehrát. Pořádně přitlačí, pohrozí zablokováním jakéhokoli pokusu o vymazání záznamu, možná se dokonce uchýlí k výhrůžce, že zavolá tisk a použije všechny možné páky, aby Denison Phillips V. nemohl pracovat v právnické firmě svého otce… pokud stařík nepromluví, pokud nebude dostatečně sdílný. Více než jindy si přála mít vedle sebe Vinnieho, místo aby se zotavoval v Caltrop Hospital. Jednat s Pendergastem bylo velmi vyčerpávající. Snad posté si kladla otázku, proč právě Vinnie – policista ze staré školy jako ona – má Pendergasta a jeho krajně nekonvenční metody ve velké úctě.

Zhluboka se nadechla. „Pendergaste, udělal byste mi laskavost?“

„Samozřejmě, kapitáne.“

„Dovolte mi, abych při tomhle mimořádném rozhovoru položila první otázku.“

Cítila, že na ni agent upřeně hledí.

„Tenhle typ dobře znám,“ pokračovala. „A mám nápad, jak s ním nejlépe jednat.“

Pendergast odpověděl až po krátkém, podle Haywardové poněkud mrazivém tichu: „S velkým zájmem to budu sledovat.“

Denison Phillips IV. je uvítal ve dveřích svého prostorného domu, dost starého, aby stromy dosáhly napůl honosných rozměrů. Přesně odpovídal představě, jakou si o něm Haywardová udělala – typ, který v ní okamžitě vzbudil odpor. Sako z indické modrobíle pruhované látky doplněné kašmírovým kapesníčkem v náprsní kapse, světle žlutá košile s monogramem, u krku rozepnutá, zelené golfové kalhoty a sklenka odpoledního martini v ruce celý obraz dokreslily.

„Mohu se zeptat, o co jde?“ promluvil jižanským přízvukem, z něhož předchozí generace pečlivě odstranily všechny stopy mluvy svých servilních předků.

„Jsem kapitán Haywardová z Newyorského policejního sboru, předtím jsem sloužila v New Orleansu,“ řekla neutrálním tónem, který vždy používá při jednání s potenciálními informátory. „A toto je můj partner, zvláštní agent Pendergast z FBI.“ Při těch slovech vyndala svůj odznak a ukázala ho Phillipsovi. Pendergast se s odznakem neobtěžoval.

Phillips se podíval z jednoho na druhého. „Víte, že je neděle?“

„Ano, pane. Můžeme jít dál?“

„Možná bude třeba, abych promluvil se svým právním zástupcem,“ řekl Phillips.

„Samozřejmě,“ odpověděla Haywardová, „na to byste měl právo, pane. A my bychom počkali, až přijede. Ale jsme tu neformálně, chtěli bychom vám položit jen několik stručných otázek. Vy rozhodně nejste cílem našeho vyšetřování. Bude nám stačit deset minut.“

Po krátkém zaváhání Phillips ustoupil krok stranou. „V takovém případě pojďte dál.“

Haywardová vešla do domu za ním: všude bílé koberce, bílé cihly, bílá kůže, zlato a sklo. Pendergast vstoupil tiše jako poslední. Phillips je uvedl do obývacího pokoje, jehož velké okno skýtalo výhled na část golfového hřiště.

„Posaďte se, prosím.“ Phillips usedl a sklenku martini odložil na kožený tácek na stolku u zdi. Jim pití nenabídl.

Haywardová si odkašlala. „Byl jste partnerem právnické firmy Marston, Phillips a Lowe. Je to tak?“

„Pokud jste tady kvůli mé právnické firmě, tak vám skutečně nemohu odpovědět na žádné otázky.“

„A byl jste hlavní právní poradce společnosti Longitude až do jejího bankrotu přibližně před jedenácti lety?“

Dlouhé ticho. Phillips se usmál, ruce položil na kolena a vstal. „Promiňte, ale už jsme překročili hranici, za níž je mi velmi nepříjemné hovořit bez přítomnosti právníka. Navrhl bych vám, abyste se vrátili s předvoláním. Za přítomnosti právníka velmi rád otázky zodpovím.“

Haywardová vstala. „Jak si přejete. Omlouváme se za obtěžování, pane Phillipsi.“ Po krátké odmlce utrousila: „Pozdravujte od nás svého syna.“

„Vy znáte mého syna?“ zeptal se nenuceně beze stopy znepokojení.

„Ne,“ odpověděla Haywardová. Zamířili ke vstupní hale.

Když položila ruku na kulovou kliku, konečně se Phillips velmi klidným hlasem zeptal: „Tak proč jste se o něm před chvílí zmínili?“

Haywardová se otočila. „Vidím, pane Phillipsi, že jste gentleman ze starého dobrého Jihu. Otevřený muž uznávající klasické hodnoty, který dovede ocenit přímočarost.“

Na její slova Phillips zareagoval jistou ostražitostí.

Haywardová pokračovala, maličko změnila tón, použila nepatrný jižanský přízvuk, který obvykle potlačovala. „Takže proto s vámi budu mluvit otevřeně. Jsme tu ve zvláštní záležitosti. Potřebujeme informace. Chceme pomoci vašemu synovi. Jde o tu záležitost odsouzení kvůli drogám.“

Následovalo hrobové ticho. „O všechno už je postaráno,“ pronesl nakonec Phillips.

„No, víte – to záleží…“

„Na čem?“

„Nakolik s námi budete mluvit otevřeně.“

Phillips se zamračil. „Nerozumím.“

„Máte informace, které jsou pro nás velmi důležité. Víte, tady můj partner, agent Pendergast – řekněme, že se nedokážeme shodnout na tom, jak ty informace získat. On a FBI mohou zařídit, aby vašemu synovi záznam v rejstříku nebyl vymazán. A podle názoru pana Pendergasta je tohle nejjednodušší způsob, jak získat záruku vaší pomoci. Když vašemu synovi zůstane záznam v rejstříku, nebude moci studovat na právnické fakultě – nebo přinejmenším bude jeho přijetí ohroženo. Agent věří, že vás dokáže k jednání dotlačit.“

Haywardová se odmlčela. Phillips se podíval z jednoho na druhého. Na spánku mu tepala žíla.

„Já bych naopak dala přednost spolupráci. Víte, mám kontakty na místní policii, bývala jsem jednou z nich. Mohla bych vám pomoci vymazat záznam vašeho syna. To mu zajistí studium právnické fakulty, stane se advokátem a nastoupí do vaší firmy. Mně připadá, že by to bylo pro všechny dobré. Co myslíte?“

„Už chápu: klasický hodný polda, zlý polda,“ řekl Phillips.

„Prověřený postup.“

„Co chcete vědět?“ zeptal se Phillips slabým hláskem.

„Pracujeme na jednom starém případu a máme důvod domnívat se, že nám můžete pomoci. Jak už jsem se zmínila předtím, souvisí to s Longitude Pharmaceuticals.“

Phillips nasadil tajemný výraz. „Nemohu s vámi probírat záležitosti téhle společnosti.“

„To je ale velká škoda. Hned vám řeknu proč. Odmítavé stanovisko – které z vašich úst zcela zřetelně slyším – utvrzuje mého partnera v tom, že jeho přístup je ten správný. Mně to bude trapné – a váš syn nikdy nevystuduje práva.“

Phillips mlčel.

„Je to škoda i proto, že agent Pendergast má možnost pomoci, stejně tak jako přitížit.“ Haywardová chvilku mlčela, aby mu to došlo. „Víte, pokud chcete poopravit záznam svého syna, budete potřebovat pomoc FBI. S takovýmhle usvědčením z přechovávání drog… no, sám si jistě dovedete představit, že bude zapotřebí postarat se o federální záznam a navíc o papírování na místní úrovni.“

Phillips polkl. „Jde přece o druhořadé porušení zákona. FBI by o něco takového neměla zájem.“

„Přechovávání s úmyslem prodeje automaticky znamená federální záznam.“ Pomalu kývla hlavou. „Jako firemní právník jste tohle možná nevěděl. Věřte mi, ten záznam má někdo v kartotéce, je to časovaná bomba připravená vybuchnout, aby zničila budoucnost vašeho syna.“

Pendergast stál vedle Haywardové bez jediného hnutí. Za celou dobu neřekl ani slovo.

Phillips si nervózně olízl rty, smočil je v martini a vydechl. „Co přesně chcete vědět?“

„Povězte nám o pokusech v Longitude, které souvisejí s ptačí chřipkou.“

Ledová tříšť ve sklence martini zacinkala, jak se Phillipsovi třásla ruka.

„Pane Phillipsi?“ pobídla ho Haywardová.

„Kapitáne, pokud vám o tom řeknu a něco se dostane ven, bude mě to stát život.“

„Nic se ven nedostane. Nic vám nehrozí. Máte moje slovo.“

Phillips přikývl.

„Ale musíte nám říct celou pravdu. Tak zní domluva.“

Rozhostilo se ticho.

„A vy mu pomůžete?“ zeptal se konečně Phillips. „Vymažete mu záznam na místní i federální úrovni?“

„Osobně na to dohlédnu,“ ujistila ho Haywardová.

„Dobře. Řeknu vám, co vím. Bohužel toho moc není. Nebyl jsem součástí skupiny zabývající se ptačí chřipkou. Oni očividně –“

„Oni?“

„Byla to tajná skupina v Longitude. Vznikla před třinácti nebo čtrnácti lety. Jména se tajila. Znal jsem jediné – doktora Sladea. Charles J. Slade, výkonný předseda, vedl skupinu. Pokoušeli se vyvinout novou drogu.“

„Jaký druh drogy?“

„Drogu na vylepšení mysli vyvinutou z kmene ptačí chřipky. Bylo to přísně tajné. Investovali do toho spoustu peněz a času. Potom se to všechno zhroutilo. Společnost se dostala do velkých finančních problémů, práce se odbývala a bezpečnostní protokoly nikdo příliš nedodržoval. Došlo k několika nehodám. Projekt byl ukončen. Potom, když už to vypadalo, že firma je z nejhoršího venku, vypukl požár, který zničil komplex číslo 6, Slade zahynul a –“

„Okamžik,“ přerušil ho poprvé Pendergast. „Tvrdíte, že doktor Slade je mrtvý?“

Muž se na něj podíval a přikývl. „A to byl jenom začátek. Zanedlouho jeho výkonná tajemnice spáchala sebevraždu a společnost zbankrotovala. Prostě konec. Pohroma.“

Chvíli bylo ticho. Haywardová se podívala na Pendergasta a – v jeho obvykle rezervované tváři spatřila výraz překvapení a – snad i zklamání? Zcela zřejmě to byl nečekaný vývoj.

„Byl Slade doktor medicíny?“ zeptal se Pendergast.

„Získal titul PhD.“

„Máte jeho fotografii?“

Phillips zaváhal. „Měl bych ji mít ve staré ročence.“

„Přineste ji, prosím vás.“

Muž vstal a odešel do knihovny. Zanedlouho se vrátil s otevřenou ročenkou; podal ji Pendergastovi. Agent se zadíval na portrét na titulní straně nad poselstvím výkonného předsedy a podal ji Haywardové. Upřeně hleděla na neobyčejně hezkého muže: ostře řezané rysy obličeje, hustá bílá kštice nad tmavě hnědýma očima, vysoké čelo a důlek na bradě. Vypadal spíš jako filmová hvězda než výkonný předseda.

Po chvíli Haywardová položila ročenku na stůl a pokračovala. „Když byl ten projekt tak tajný, proč vás přizvali?“

Zaváhání. „Už jsem se zmínil o té nehodě. V laboratoři používali papoušky na kultivaci a testování viru. Jeden papoušek uletěl.“

„A doletěl přes bažinu Black Brake a nakazil celou rodinu Doaneových v Sunfloweru.“

Phillips se na ni zostra podíval. „Zdá se, že toho víte hodně.“

„Pokračujte, prosím.“

Upil doušek martini, stále se mu třásly ruce. „Slade s celou skupinou rozhodli… nechat, ehm, tomu živelnému pokusu přirozený průběh. Než toho ptáka našli, víte, bylo pozdě – všichni členové rodiny už onemocněli. Nechali to tak, aby zjistili, jestli ten nový kmen viru, který vyvinuli, bude účinný.“

„A nebyl.“

Phillips přikývl. „Všichni umřeli. Ne hned, samozřejmě. Právě v té době si mě přizvali, vlastně když už bylo po všem, abych jim poradil, jaké právnické důsledky to může mít. Zděsil jsem se. Byli vinni do nebe volajícími porušeními zákona, několika těžkými zločiny, včetně neúmyslného zabití. Bylo to katastrofální. Řekl jsem jim, že neexistuje žádný schůdný legální postup, který by jim mohl nějak pomoci. A tak to všechno pohřbili.“

„Vy jste to nikdy neohlásil?“

„Tohle spadá mezi výsady vztahu právního zástupce a klienta.“

Pendergast znovu promluvil. „Víte, jak došlo k požáru, při kterém Slade zahynul?“

Phillips se k němu otočil. „Pojišťovací společnost všechno velmi pečlivě prozkoumala. Byla to nehoda, nesprávné uložení chemikálií. Jak už jsem říkal, tehdy na tom společnost byla hodně zle, takže šetřili úplně všude.“

„A ostatní ze skupiny, která zkoumala ptačí chřipku?“

„Nevím, jak se jmenovali, ale doneslo se mi, že i oni jsou mrtví.“

„A přece vás někdo ohrožoval na životě.“

Přikývl. „Byl to jeden telefonní hovor, před pár dny. Ten člověk se nepředstavil. Zdá se, že vaše vyšetřování způsobilo rozruch.“ Zhluboka se nadechl. „Nic víc nevím. Řekl jsem vám úplně všechno. Nepodílel jsem se na tom pokusu a neměl jsem ani podíl na smrti rodiny Doaneových. Mě si přizvali, abych po nich uklidil – nic víc.“

„Co nám můžete říct o June Brodieové?“ zeptala se Haywardová.

„Byla Sladeova výkonná tajemnice.“

„Jak byste ji charakterizoval?“

„Mladší. Atraktivní. S motivací.“

„Pracovala dobře?“

„Byla Sladeova pravá ruka. Zdálo se, že se do všeho pletla.“

„Co to znamená?“

„Jejím úkolem bylo organizování každodenního chodu společnosti.“

„Takže o tom tajném projektu věděla?“

„Jak už jsem uvedl, byl přísně tajný.“

„Ale ona byla Sladeova výkonná tajemnice,“ vložil se do hovoru Pendergast. „Silně motivovaná. Viděla všechno, co měl na stole.“

Phillips neodpověděl.

„Jaký měla vztah ke svému zaměstnavateli?“

Phillips zaváhal. „O tomhle se mnou Slade nikdy nemluvil.“

„Ale slyšel jste drby,“ pokračoval Pendergast. „Byl jejich vztah víc než jen pracovní?“

„To nemůžu říct.“

„Jaký typ muže byl Slade?“ zeptala se po chvíli Haywardová.

Nejprve to vypadalo, že Phillips neodpoví. Potom nepřátelský výraz v jeho obličeji povolil a on odevzdaně povzdechl. „Charles Slade v sobě spojoval úžasnou kombinaci vizionářské geniality, mimořádné starostlivosti a neuvěřitelné hrabivosti, dokonce krutosti. Byl ztělesněním všeho nejlepšího i nejhoršího v jednom – stejně jako celá řada výkonných předsedů společností. V jednu chvíli dokázal plakat nad postýlkou umírajícího chlapečka… a v příští minutě srazit deset milionů z rozpočtu a zastavit tak vývoj léku, který by zachránil tisíce životů.“

Chvilku bylo ticho.

Pendergast vytrvale sledoval právníka. „Je vám povědomé jméno Helen Pendergastová nebo Helen Esterhazyová?“

Právník na něj hleděl, v očích se mu ani malinko nezablesklo poznáním. „Ne. Ani jedno z nich jsem nikdy neslyšel. Přinejmenším ne do té doby, než jste se objevil u mých dveří, agente Pendergaste.“

Pendergast podržel Haywardové otevřené dveře buicku. Než nastoupila, chvilku se zdržela. „Vidíte, jak hladce to šlo.“

„Vskutku.“ Zavřel dveře, obešel auto a nasedl. Podrážděnost, které si na něm předtím všimla, jako by se vytratila. „A stejně se chci na něco zeptat.“

„Na co?“

„Na to, jak jste mě vypodobnila našemu příteli Phillipsovi. Vykládala jste tomu chlapovi, jak bych záznam v rejstříku jeho syna použil proti němu. Jak víte, že bych s tím nenaložil jako vy?“

Haywardová nastartovala auto. „Znám vás. Vy byste toho ubožáka úplně zlikvidoval. Už dřív jsem to u vás viděla. Tak jsem místo biče použila cukr.“

„Proč?“

„Protože to zabírá, zvlášť na takovéhleho chlápka. A budu v noci líp spát.“

„Doufám, kapitáne, že postele v Penumbře vám nejsou nepříjemné.“

„Ani v nejmenším.“

„Dobrá. Pro mě osobně jsou velmi uspokojivé.“ Když otočil hlavu, Haywardové připadalo, že se mu ve tváři mihl stín úsměvu. Najednou si uvědomila, že možná špatně zhodnotila způsob, jakým by býval zacházel s Denisonem Phillipsem IV., ale to už se nejspíš nikdy nedozví.

56

Itta Bena, Mississippi

Silnice vedla bažinou mimo městečko, po obou stranách ji lemovaly cypřiše, jejichž větvemi pronikalo slabé ranní slunce. Vybledlý nápis, téměř ztracený v krajině, oznamoval:

Longitude Pharmaceuticals, Inc.

Založeno v roce 1966

„Budoucnosti vstříc s kvalitnějšími medikamenty“

Buick na špatné silnici poskakoval a otřásal se, pneumatiky pleskaly o asfalt. Haywardová ve zpětném zrcátku viděla tečku, která se blížila a zanedlouho se proměnila v Pendergastův rolls-royce. Ten den ráno trval na tom, že si vezmou dvě auta. Prohlásil, že potřebuje vyřídit několik záležitostí, ale ona věděla, že jen hledá výmluvu, aby se mohl zbavit pronajatého buicku a jet pohodlnějším rollsem.

Teď se zezadu rychle blížil, notně překračoval rychlost, přejel do levého pruhu a profičel kolem ní, až se celý buick otřásl. Jen na okamžik zahlédla bledou ruku s černou manžetou, když jí mávl na pozdrav.

Silnice pokračovala dlouhou zatáčkou a zanedlouho Haywardová rolls dohnala; stál u vrat továrny, motor běžel na volnoběh. Pendergast hovořil s hlídačem v přilehlé vrátnici. Po dosti dlouhém hovoru, během něhož hlídač několikrát odběhl k telefonu, pustil obě auta dovnitř.

Projela kolem nápisu longitude pharmaceuticals, inc., závod itta bena a dál na parkoviště právě včas, aby viděla, jak Pendergast kontroluje svůj les baer .45. „Neočekáváte nějaké potíže, že ne?“ zeptala se.

„Člověk nikdy neví,“ odpověděl, vrátil zbraň do pouzdra a poplácal svůj oblek.

Trávník vedl ke komplexu nízkých žlutých budov ze tří stran obklopených výběžky mokřinatého jezera, plného vodních rostlin. Přes stěnu stromů viděla Haywardová další budovy, některé rozpadlé a porostlé břečťanem, a za nimi vlhkou pevnost bažiny Black Brake. Při pohledu na mokřad, temný i v jasném denním světle, se lehce zachvěla. Když byla malá, slýchala spoustu legend spjatých s tímhle místem: o pirátech, přízracích a ještě podivnějších věcech. Odehnala komára.

Šla za Pendergastem do hlavní budovy. Recepční už měla připravené dvě kartičky pro návštěvy, jednu na jméno pan pendergast a druhou na jméno paní haywardová. Haywardová si kartičku připnula na klopu.

„Jeďte výtahem do prvního patra, poslední dveře vpravo,“ řekla šedovlasá recepční se širokým úsměvem.

Když nastoupili do výtahu, Haywardová promluvila: „Neřekl jste jim, že jsme policisti. Zase.“

„Někdy je užitečné sledovat reakce dřív, než se to dozví.“

Haywardová pokrčila rameny. „Nepřipadá vám to až příliš jednoduché?“

„To ano.“

„Kdo bude mluvit?“

„Posledně jste si vedla skvěle, chcete znovu jednat oficiálně?“

„S potěšením. Jenomže tentokrát možná nebudu tak milá.“ Váha služební zbraně pevně upnuté v podpaží ji uklidňovala.

Výtah se skřípotem vyjel jedno poschodí, a když vystoupili, ocitli se v dlouhé chodbě s podlahou pokrytou zašlým linoleem. Došli až na konec k otevřeným dveřím, za nimiž v prostorné kanceláři pracovala sekretářka. Vybledlé, avšak stále elegantní dubové dveře na opačném konci místnosti byly zavřené.

Haywardová vešla jako první. Sekretářka, docela mladá a hezká, s vlasy učesanými do ohonu a rty zvýrazněnými červenou rtěnkou, vzhlédla. „Posaďte se, prosím.“

Usedli na světle hnědošedou pohovku vedle skleněného stolu se stohem ohmataných obchodních časopisů. „Jsem Joan Farmerová,“ promluvila žena rázně od stolu, „osobní sekretářka pana Dalquista. Celý den bude zaneprázdněn a požádal mě, abych zjistila, jak vám můžeme pomoci.“

Haywardová se k ní naklonila. „Bohužel, vy nám pomoci nemůžete, slečno Farmerová. To může jenom pan Dalquist.“

„Jak už jsem řekla, je zaneprázdněn. Možná byste mi mohli vysvětlit, co potřebujete.“ Malinko ztišila hlas.

„Je tam?“ pokynula Haywardová k zavřeným dveřím.

„Paní Haywardová, myslím, že jsem se vyjádřila jasně. Nemohu ho rušit. Takže: ještě jednou, jak vám mohu pomoci?“

„Přišli jsme kvůli projektu ptačí chřipky.“

„Ten projekt neznám.“

Haywardová nakonec vyndala z kapsy pouzdro, položila je na stůl, otevřela a ukázala služební odznak. Sekretářka na něj chvíli zírala, naklonila se, podívala se pečlivěji. Pendergast vedle jejího průkazu položil i svůj. I ten si sekretářka prohlédla.

„Policie – a FBI? Proč jste to neřekli rovnou?“ Její vyplašený pohled rychle ustoupil obyčejné zlosti. „Počkejte tady, prosím.“ Vstala a jemně zaklepala na zavřené dveře, teprve potom je otevřela, vplula dovnitř a hned za sebou zavřela.

Haywardová se podívala na Pendergasta. Oba současně vstali, vydali se ke dveřím a vstoupili dovnitř.

Stáli v příjemné, i když poněkud spartánské kanceláři. Muž, který hovořil se sekretářkou přes velký stůl, vypadal spíše jako profesor než výkonný předseda společnosti: brýle, tvídové sako a khaki kalhoty. Bílé vlasy měl pečlivě učesané. Bílý knírek nad rty podrážděně svraštil, když vešli.

„Tohle je soukromá kancelář!“ řekla sekretářka.

„Jak jsem vyrozuměl, jste policisté,“ ozval se Dalquist. „Jestli máte písemný příkaz, rád bych ho viděl.“

„Nemáme písemný příkaz,“ řekla Haywardová. „Přišli jsme v naději, že si pohovoříme neoficiálně. Nicméně, pokud považujete písemný příkaz za nezbytný, opatříme si ho.“

Zaváhání. „Kdybych věděl, o co jde, možná by nebyl nutný.“

Haywardová se otočila k Pendergastovi. „Zvláštní agente Pendergaste, možná má pan Dalquist pravdu a není od věci nechat si ten příkaz vystavit. Podle pravidel, jak neustále opakuji.“

„Možná by to bylo vhodné, kapitáne Haywardová. Nelze však zaručit, že zpráva o takovém opatření neunikne ven.“

Dalquist povzdechl. „Posaďte se, prosím. Slečno Farmerová, vyřídím to rovnou, děkuji vám. Zavřete za sebou dveře.“

Sekretářka odešla, ale Haywardová ani Pendergast se neposadili.

„Tak o co jde s tou ptačí chřipkou?“ zeptal se Dalquist, v obličeji rudý. Haywardová ho bedlivě sledovala, ale v jeho nepřátelských modrých očích nezahlédla sebemenší náznak, že by o tom něco věděl.

„Tady na ptačí chřipce vůbec nepracujeme,“ pokračoval Dalquist a ustoupil za svůj stůl. „Jsme docela malá farmaceutická výzkumná společnost a vyrábíme jen pár produktů pro léčbu určitých zánětlivých onemocnění pojivové tkáně – to je všechno.“

„Přibližně před třinácti lety,“ řekla Haywardová, „tady Longitude pracovala na nezákonném výzkumném projektu ptačí chřipky.“

„Nezákonném? Jak to?“

„Nebyly dodrženy bezpečnostní předpisy. Nemocný pták unikl ze zařízení a infikoval jednu místní rodinu. Všichni zemřeli a Longitude to ututlala. A tají to stále – čemuž napovídají nedávné vraždy.“

Dlouhá pauza. „To je nehorázné obvinění. O tom já nic nevím. Longitude asi před deseti lety zbankrotovala. Proběhla kompletní reorganizace. Z toho období tu už nikdo není. Starý management je pryč; zredukovali jsme výrobu a teď pracujeme jen na několika stěžejních produktech.“

„Jakých stěžejních produktech?“

„Především na léčbu dermatomyozitidy a polymyozitidy. Jsme malá a úzce specializovaná firma. Nikdy jsem neslyšel o tom, že by tady někdo pracoval s ptačí chřipkou.“

„Z těch, kdo tu před deseti lety pracovali, nezbyl nikdo?“

„Ne, pokud vím. Vypukl tady velký požár, který stál bývalého výkonného ředitele život. Celý podnik byl několik měsíců zavřený. Začali jsme tady v podstatě jako jiná firma.“

Haywardová vyndala se saka obálku. „Jsme přesvědčeni, že v době krachu ukončila Longitude výzkum několika důležitých, ale u nás málo používaných léků a vakcín. Prostě jen tak. Vaše zařízení bylo jediné, které se jím zabývalo. Miliony nemocných lidí třetího světa se tak ocitly v beznadějné situaci.“

„My jsme zbankrotovali.“

„Tak jste to prostě ukončili.“

„Nové vedení to ukončilo. Já jsem do firmy nastoupil dva roky poté. Je to snad zločin?“

Haywardová se přistihla, jak zhluboka dýchá. To nebylo dobré. Takhle se nikam nedostanou. „Pane Dalquiste, podle údajů ve vašem podnikovém archivu vy osobně vyděláváte ročně téměř osm milionů dolarů. Vašich několik léků představuje, jak se ukazuje, velmi výnosnou komoditu. Co se všemi těmi penězi děláte?“

„To, co každá jiná firma. Platíme mzdy, daně, dividendy, režijní náklady a výzkum a vývoj.“

„Promiňte, že to říkám takhle, ale v porovnání se zisky vypadá vaše výzkumné zařízení poněkud zchátrale.“

„Nenechte se zmást vnějškem. Máme tady nejmodernější vybavení. Jsme odloučení, takže nemusíme soupeřit v kráse.“ Rozhodil rukama. „Zjevně se vám nelíbí způsob, jakým děláme byznys. Možná se vám nelíbím já. Možná se vám nezamlouvá, že vydělávám osm milionů ročně a že v současné době jsme společnost se slušným ziskem. Prima. Ale vaše obvinění se nás netýkají. Jsme nevinní. Naprosto nevinní. Vypadám snad jako člověk zapletený do vraždy?“

„Dokažte to.“

Dalquist obešel stůl. „Moje první nutkání je okamžitě vás zarazit, přimět vás, abyste si obstarali příkaz, a zuby nehty se v této souvislosti bránit u soudu, využít naše nejlépe placené právníky, aby všechno zdrželi a týdny a měsíce vás obtěžovali. I kdybyste zvítězili, získáte jen omezené povolení k prohlídce a spoustu papírování. Ale víte co? Já to neudělám. Dám vám volnou vstupenku, tady a teď. Můžete jít, kam chcete, nahlížet do čehokoliv a také vám umožním přístup ke všem dokumentům. My nemáme co skrývat. Bude vám to vyhovovat?“

Haywardová se podívala na Pendergasta. Z jeho obličeje nedokázala nic vyčíst, stříbřité oči měl přivřené.

„Tak bychom mohli začít,“ řekla.

Naklonil se přes stůl a stiskl tlačítko. „Slečno Farmerová, přineste mi laskavě listinu pro naše dva návštěvníky, která jim umožní úplný, absolutní a neomezený přístup do celého zařízení Longitude Pharmaceuticals s pokyny pro zaměstnance, aby na všechny otázky odpovídali beze zbytku a pravdivě a umožnili našim návštěvníkům vstup do všech prostor a přístup ke všem dokumentům – a to bez výjimky. Hned ji podepíšu.“

Uvolnil tlačítko a podíval se na ně. „Jenom doufám, že náš areál opustíte co nejrychleji.“

Pendergast přerušil dlouhé ticho. „Uvidíme.“

57

Když došli ke vzdálenému konci uzavřeného areálu Longitude Pharmaceuticals, cítila se Haywardová naprosto vyčerpaná. Dalquist dodržel slovo: měli neomezený přístup do celého podniku – do laboratoří, kanceláří, archivů. Dokonce si mohli projít i budovy rozeseté po areálu s dávno zavřenými okenicemi. Nikdo je nedoprovázel, žádná ochranka je neobtěžovala; měli volnou ruku.

A nenašli naprosto nic. Kromě podřízených zaměstnanců údržby v podniku nezůstal nikdo z období před krachem. V záznamech společnosti vedených už desítky let nenašli žádný odkaz na projekt ptačí chřipky. Všechno vypadalo úplně čistě, férově.

A právě tohle v Haywardové vzbudilo podezření. Ze zkušeností věděla, že všichni – i ti nejpočestnější lidé – mají co skrývat.

Letmo pohlédla na Pendergasta, když kráčeli chodbou poslední budovy se zavřenými okenicemi. Z jeho chladného alabastrového obličeje nevyčetla nic.

Vyšli požárním východem na druhém konci, křídlové dveře při otvírání zaskřípaly. Před nimi se objevila plocha popraskaného betonu a nekvalitní trávník. Napravo viděli úzké bahnité jezero, nehybné bažinaté rameno obklopené tisovci doslova obalenými tillandsií. Přímo před sebou, přes změť vegetace, viděla Haywardová zbytky cihlové zdi porostlé psím vínem. Hned za ní vyčnívala vypálená ruina, zastrčená na vzdáleném konci pozemku, ze tří stran obklopená temnou bažinou Black Brake. Staré molo za zbořeninou, spálené a zničené, bylo sotva víc než řada sloupů popadaných do temných bažinatých vod.

Začalo drobně pršet, déšť smáčel trávu a obloha se zatáhla temnými zlověstnými mraky.

„Zapomněla jsem deštník,“ hlesla Haywardová a dívala se na mokré, bezútěšné stromy.

Pendergast sledoval molo a bažinu a beze slova sáhl do obleku. Ale ne, pomyslela si, snad tam nemá deštník. Ale místo něj vyndal malý balíček s průhlednými pláštěnkami – jednu pro ni, jednu pro sebe.

Za pár minut už čvachtali přes trávník k propletenci zničeného pletivového plotu s ostnatým drátem nahoře. Brána ležela na zemi – rozvalená a rozbitá. Vešli úzkou dírou. Za ní viděli zbytky vypálené budovy. Byla ze žlutých cihel jako všechny ostatní, ale střechu měla zhroucenou a k nebi čněly velké ohořelé trámy. Z oken a dveří zbyly jen černé ohořelé díry se sežehnutými šmouhami nahoře. Souvislé koberce bujné kudzu se plazily po stěnách a všechno pokryly hustým porostem.

Haywardová prošla za Pendergastem poničeným vchodem. Zastavil se, prohlédl si dveře, které upadly na zem i s veřejemi. Poklekl a nějakými paklíči si hrál se zámkem na dveřích.

„Podivné,“ zamumlal, když vstával.

U vchodu byly poházené kusy ohořelého dřeva, strop se částečně zbortil a dírou dovnitř pronikalo kalné světlo. Ze tmy se s nespokojeným křikem vzneslo v kruzích hejno vlaštovek. Na všem ulpíval vlhký zápach. Z černých trámů odkapávala voda a na kdysi dlážděné podlaze se tvořily kaluže.

Pendergast vytáhl z kapsy tužkovou baterku a posvítil si kolem. Vešli dovnitř, překračovali suť a Pendergast tenkým paprskem přejížděl sem a tam. Poničeným klenutým vchodem pokračovali dál do staré chodby, s vypálenými místnostmi po obou stranách. Místy se na podlaze vytvořily louže roztaveného skla a hliníku spolu se spáleným plastem a drátěnými kostrami nábytku.

Haywardová sledovala Pendergasta, jak se tiše míhá temnými místnostmi, zkoumá je a rozhlíží se. Zastavil se u zbytků registratury, šťouchl do nasáklých ohořelých papírů a odsunul je. Uprostřed neshořely, a tak jich několik vytáhl a prohlížel je. „Dodávka pro Nova G. dokončena,“ přečetl nahlas z jednoho dokumentu. „To jsou jenom staré nákladní listy.“

„Něco zajímavého?“

„Pochybuji.“ Vytáhl několik dalších ohořelých papírů a zasunul je do sáčku na zip, který zmizel v náprsní kapse jeho obleku.

Došli do velké ústřední místnosti, kde patrně hořelo nejvíc. Strop chyběl, koberce kudzu obrostly sutiny a vytvářely hrboly s kývajícími se výhonky. Pendergast se rozhlédl, potom přistoupil k jednomu výhonku, uchopil ho, škubl a pod ním našel kostru nějakého starého stroje plného drátů a ozubených kol, jehož účel Haywardová nedokázala ani odhadnout. Prošel místností a znovu a znovu trhal další révu, pod níž nacházel další roztavené kostry přístrojů.

„Napadá vás, co to bylo?“ zeptala se Haywardová.

„Autokláv – inkubátory – a tohle možná kdysi byla odstředivka.“ Posvítil baterkou na další velkou poloroztavenou hromadu. „A tady máme pozůstatky laminárního boxu. Tohle kdysi byla prvotřídní mikrobiologická laboratoř.“

Odkopl nějaké zbytky, sklonil se a něco sebral. V paprsku baterky se to matně zalesklo a on to strčil do kapsy.

„Zpráva o Sladeově smrti uvádí,“ řekla Haywardová, „že jeho tělo bylo nalezeno v laboratoři. To je určitě tady.“

„Ano.“ Pendergast posvítil na řadu těžkých, roztavených skříní – byly zakryté. „A tady ten požár vznikl. Ve skladu chemikálií.“

„Myslíte, že ho někdo záměrně založil?“

„Určitě. Aby se zničily důkazy.“

„Jak to víte?“

Pendergast sáhl do kapsy a ukázal Haywardové, co sebral. Byl to asi dva centimetry dlouhý hliníkový proužek s vyraženým číslem, kterého se plameny nedotkly.

„Co to je?“

„Nepoužitý kroužek pro označení ptáků.“ Důkladně si ho prohlédl a potom ho podal Haywardové. „A není to jen tak ledajaký kroužek.“ Ukázal na vnitřní okraj, kde byl jasně vidět silikonový proužek. „Podívejte se, má čip. Nepochybně naváděcí zařízení. Teď víme, jak Helen vystopovala papouška. Lámal jsem si hlavu, jak dokázala najít Doaneovy dřív, než se u nich projevily symptomy ptačí chřipky.“

Haywardová mu vrátila kroužek. „Chtěla bych se zeptat, co vás vede k závěru, že oheň byl úmyslně založen. Ve zprávách bylo jasně popsáno, že se nenašel žádný důkaz o žhářství ani o násilném zločinu.“

„Člověk, který oheň založil, byl vynikající chemik a věděl, co dělá. Těžko uvěřit, že tahle budova shořela čirou náhodou – těsně poté, kdy byl ukončen projekt ptačí chřipky.“

„Tak kdo ji zapálil?“

„Obrátil bych vaši pozornost na vysokou míru zabezpečení, kdysi působivý plot po celém obvodu, na speciální zámky ve dveřích, které téměř nelze vypáčit, původně zamřížovaná okna s mléčnými skly. Budova byla daleko od ostatních, skoro v bažině, chráněná ze všech stran. Ten požár založil určitě někdo zevnitř. Někdo s neomezeným přístupem.“

„Slade?“

„Žhář uhořelý v ohni, který sám založil, není neobvyklý jev.“

„Na druhou stranu,“ řekla Haywardová, „to mohla být vražda. Slade, šéf projektu, toho věděl příliš.“

Pendergast se k ní pomalu otočil a upřel na ni bledé oči. „Přesně tohle si myslím, kapitáne.“

Stáli tiše, déšť na ně padal skrz ruiny.

„Zdá se, že jsme ve slepé uličce,“ řekla Haywardová.

Pendergast tiše vyndal ze saka sáček na zip s ohořelým papírem a podal jí ho. Podívala se na něj. Byla to část žádosti o dodávku Petriho misek, na dolní okraj někdo ručně připsal zvýšený počet „podle pokynu CJS“. Podpis bylo jen jedno písmeno, J.

„CJS? To je určitě Charles J. Slade.“

„Správně. A tohle má jasný význam.“

Vrátila mu sáček. „Nechápu, v čem je to důležité.“

„Rukopis jednoznačně patří June Brodieové, Sladeově výkonné tajemnici. Té, která spáchala sebevraždu na Archer Bridge týden po Sladeově smrti. Jenomže ta poznámka připsaná na žádost by mohla napovědět, že nakonec sebevraždu nespáchala.“

„Jak tohle vůbec můžete říct?“

„Náhodou mám fotokopii jejího dopisu na rozloučenou ze složky na matrice, který nechala ve svém autě těsně předtím, než skočila z mostního oblouku.“ Pendergast vyndal kus papíru ze saka a Haywardová ho rozložila. „Porovnejte tenhle rukopis s písmem na tomhle útržku, který jsem právě našel: naprosto rutinní poznámka narychlo napsaná v její kanceláři. Velmi zvláštní, můj drahý kapitáne.“

Haywardová pečlivě prohlížela oba papíry. „Ale ten rukopis je úplně stejný.“

„A to je právě velmi zvláštní, můj drahý kapitáne.“ Schoval papíry zpátky do saka.

58

Slunce už zapadlo za průsvitnou oponu zakalených mraků, když Laura Haywardová dojela na hlavní silnici vedoucí z Itty Beny na východ k mezistátní silnici. Podle GPS to odtud zpátky do Penumbry bylo čtyři a půl hodiny jízdy; dojede tam před půlnocí. Pendergast jí řekl, že se domů vrátí mnohem později; sháněl ještě další informace o June Brodieové.

Dálnice byla dlouhá a prázdná. Lauru přepadla ospalost. Otevřela okénko, aby pustila do auta závan vlhkého vzduchu. Interiér se naplnil vůní noci a mokré hlíny. V prvním městě, kterým bude projíždět, si koupí kávu a sendvič. Nebo možná najde jídelnu, kde podávají žebírka. Od časné snídaně nejedla.

Zazvonil mobil, jednou rukou ho vyndala z kapsy. „Haló?“

„Kapitán Haywardová? Tady doktor Foerman z nemocnice Caltrop.“

Haywardovou zamrazilo, když slyšela jeho vážný hlas. „Omlouvám se, že vás takhle večer ruším, ale musel jsem vám zavolat. Stav pana D’Agosty se náhle zhoršil.“

Polkla. „Co tím myslíte?“

„Děláme testy, ale ukazuje se, že možná trpí velmi vzácným druhem anafylaktického šoku v souvislosti s voperovanou prasečí chlopní.“ Odmlčel se. „Abych byl upřímný, je to velmi vážné. My… měli jsme pocit, že bychom vás měli informovat.“

Haywardová ze sebe chvíli nedokázala vypravit ani slovo. Zpomalila a vklouzla na nezpevněnou krajnici.

„Kapitáne Haywardová?“

„Jsem tady.“ Roztřesenými prsty zadala do GPS Caltrop, L. A. „Okamžik.“ GPS ukázala čas, za který z udaného místa dojede do Caltropu. „Budu tam za dvě hodiny. Možná dřív.“

„Počkáme.“

Zavřela telefon a hodila ho na sedadlo spolujezdce. Zhluboka se nadechla, celá rozechvělá. A potom náhle šlápla na plyn, prudce otočila volantem a obrátila vůz do protisměru. Od zadních kol odletoval štěrk a pneumatiky zasvištěly.

Judson Esterhazy prošel dvojitými skleněnými dveřmi do teplé noci s rukama v kapsách lékařského pláště a zhluboka se nadechl. Z výhodného místa v krytém vchodu si prohlížel parkoviště. Jasně osvětlené sodíkovými lampami se táhlo kolem hlavního vchodu a pokračovalo dál kolem jedné strany malé nemocnice; ze tří čtvrtin bylo prázdné. Klidný, tichý březnový večer v nemocnici Caltrop.

Obrátil pozornost na uspořádání areálu. Za parkovištěm se k jezírku táhl sestřihaný trávník. Na vzdáleném konci nemocnice byl park s několika pečlivě udržovanými tupelami, mezi nimiž se vinula cestička se žulovými lavičkami na strategických místech.

Esterhazy prošel přes parkoviště na kraj parčíku a posadil se na lavičku. Vypadal jako rezident nebo internista, který si vyšel na čerstvý vzduch. Bez většího zájmu si četl jména vytesaná na lavičce. Připadalo mu to jako trik na získání peněz.

Doposud šlo všechno podle plánu. Pravda, najít D’Agostu bylo hodně těžké: Pendergast mu vytvořil novou identitu i falešné lékařské záznamy, rodný list, zaměstnání. Nebýt toho, že Judson má přístup k farmaceutickým záznamům, možná by nikdy poručíka nenašel. Nakonec mu potřebnou nápovědou byla prasečí srdeční chlopeň. Věděl, že D’Agostu převezli na specializované kardiologické pracoviště, protože měl poraněné srdce. Všechno ukazovalo na to, že má těžce poškozenou aortální chlopeň. Ten bastard měl zemřít, ale protože oproti všemu očekávání přežil, Judson pochopil, že potřeboval prasečí aortální chlopeň.

Objednávek prasečí chlopně nebylo mnoho. Najdi prasečí chlopeň, najdeš i toho chlapa. A přesně tak to udělal.

Právě v tu chvíli si uvědomil, že má příležitost zabít dvě mouchy jednou ranou. Koneckonců, D’Agosta nebyl nejdůležitější cíl – ale jestli je v kómatu a umírá, mohl by ho využít jako velmi účinnou vábničku.

Podíval se na hodinky. Věděl, že Pendergast a Haywardová ještě nejsou v Penumbře; ale nemůžou od ní být víc než pár hodin. Určitě pečlivě sledují D’Agostův stav a pojedou sem jako šílenci. Načasování je dokonalé. Právě teď D’Agosta umírá po pavulonu, který mu podal. Celkové množství bylo téměř smrtelné, ale podával mu jej v přesně odměřených dávkách, aby ho nezabil hned. V tom byla krása pavulonu – dávkování lze regulovat, aby se drama smrti protáhlo. Jeho účinky jsou podobné příznakům anafylaktického šoku a poločas rozpadu v organizmu je necelé tři hodiny. Pendergast a Haywardová přijedou přesně v době, kdy se roztočí kolotoč kolem smrtelného lože – jenomže oni se ke smrtelnému loži nedostanou.

Esterhazy vstal a kráčel parčíkem po cihlové cestě. Zář z parkoviště nepronikla daleko, parčík byl z velké části ponořen do tmy. Kdyby použil odstřelovací pušku, odtud by se dobře střílelo, ale to samozřejmě nepůjde. Až ti dva přijedou, zaparkují co nejblíž k hlavnímu vchodu, vyskočí a poběží dovnitř – cíl v pohybu. Po nezdaru s Pendergastem u Penumbry nechtěl Esterhazy pokoušet osud. Tentokrát nebude nic riskovat.

Proto upiloval hlavně brokovnice.

Šel zpátky k hlavnímu vchodu. To místo mu skýtalo mnohem bezprostřednější příležitost. Zaujme pozici na pravé straně cesty pro pěší mezi světly. Bez ohledu na to, kde Pendergast a Haywardová zaparkují, budou muset projít kolem něj. Tam se s ním potkají, on bude v lékařském plášti, s hlavou skloněnou nad deskou s klipsem v ruce. Oni, znepokojení, budou spěchat – a on jako lékař v nikom nevzbudí podezření. Co by mohlo být přirozenější? Nechá je přijít, nikdo zevnitř ho za dvojitými skleněným dveřmi neuvidí. Potom z pláště vytáhne upilovanou brokovnici a z bezprostřední blízkosti začne od boku střílet. Hrubé broky jim doslova zády vyrvou vnitřnosti a míchu. Potom půjde ke svému autu, pouhých šest metrů, nastoupí a odjede.

Se zavřenýma očima si znovu podrobně opakoval celou scénu, odpočítával čas. Od začátku do konce patnáct vteřin, přibližně. Než ochranka z recepce někoho přivolá a najde v sobě dost odvahy zvednout tlustý zadek, bude už Judson pryč.

Je to dobrý plán. Jednoduchý. Prostý. Jeho cíle budou nepozorné, nechráněné. Dokonce i chladnokrevný Pendergast bude mít plnou hlavu starostí. Ten chlap si určitě dává vinu za D’Agostův stav – a teď jeho dobrý přítel umírá.

Jediné nebezpečí, a to velmi nepatrné, by hrozilo, pokud by ho někdo oslovil nebo vyzval, aby šel do nemocnice dřív, než stihne jednat. Ale taková pravděpodobnost je mizivá. Tohle je drahá soukromá nemocnice, dost velká na to, aby mu nikdo nevěnoval další pohled. Když vešel, mávl pověřovacími papíry. Namířil rovnou do D’Agostova pokoje a našel ho omámeného léky proti bolestem. Po operaci tvrdě spal. Ke dveřím nepostavili hlídku, nejspíš měli pocit, že stačí změnit identitu. A musel připustit, že v tomto ohledu odvedli vynikající práci, všechny papíry byly v pořádku, všichni v nemocnici si mysleli, že se jmenuje Tomy Spada a že je z Flushingu v Queensu…

Jenomže on jako jediný pacient z celého kraje potřeboval xenoimplantát prasečí aortální chlopně za čtyřicet tisíc dolarů.

Vstříkl pavulon do intravenózní kapačky. Než jeho kód prošel celým systémem, byl v jiné části nemocnice. V nikom nevzbudil ani stín podezření a nikdo se neptal, co tam dělá. Protože je lékař, ví přesně, jak má vypadat, jak se chovat a co říkat.

Podíval se na hodinky. Potom přešel ke svému vozu a nastoupil. Brokovnice na zemi u místa spolujezdce se slabě zaleskla. Nějakou chvíli zůstane uvnitř potmě. Potom ukryje brokovnici pod plášť, vystoupí z auta, zaujme pozici mezi světly… a počká, až ptáčkové přiletí.

Haywardová viděla nemocnici na konci dlouhé, rovné příjezdové cesty. Dvojposchoďová budova zářila do noci uprostřed rozlehlého trávníku, světlo oken se odráželo na hladině nedalekého rybníčku. Zrychlila, silnice se svažovala k potoku a dál zase stoupala vzhůru. Když se blížila ke vchodu, prudce přibrzdila, aby dostala rychlost pod kontrolou, a ocitla se v poslední zatáčce před parkovištěm. Na oroseném asfaltu pneumatiky jemně zavrzaly.

Se skřípotem zastavila na nejbližším volném místě, prudce otevřela dveře a vyskočila z vozu. Přeběhla parkoviště a spěchala po kryté cestě pro pěší ke vstupním dveřím. Hned si všimla, že na cestě mezi dvěma lampami stojí lékař a v ruce svírá desku s klipsem. Ještě měl nasazenou chirurgickou roušku – určitě před chvílí odešel z operačního sálu.

„Kapitán Haywardová?“ zeptal se jí.

Otočila se, znepokojovala ji představa, že tam na ni čekal. „Jak mu je?“

„Bude v pořádku,“ odpověděl lehce přidušeným hlasem. Ležérně spustil ruku, v níž držel desku, a druhou sáhl pod bílý plášť.

„Díkybohu –“ a vtom uviděla brokovnici.

59

New York

Doktor John Felder vystoupal po širokém schodišti do hlavní pobočky Newyorské veřejné knihovny. Za ním se na Páté avenue rozléhalo sborové staccato klaksonů a vrčení dieselových motorů. Na okamžik se zastavil mezi dvěma velkými kamennými lvy, Trpělivostí a Statečností, podíval se na hodinky a posunul desky z manilového papíru, které držel pod paží. Potom pokračoval k mosazným dveřím na schodech.

„Je mi líto, pane,“ řekl hlídač, který před nimi stál. „Dnes už je knihovna zavřená.“

Felder vyndal pověření od města a ukázal je hlídači.

„V pořádku, pane,“ řekl a uctivě odstoupil od dveří.

„Objednal jsem si nějaké odborné materiály,“ odpověděl Felder. „A bylo mi řečeno, že jsou připravené k nahlédnutí.“

„Můžete se zeptat ve výzkumném oddělení,“ doporučil mu hlídač s úsměvem. „Číslo dveří 315.“

„Děkuji vám.“

Jeho boty zvonily o podlahu, když kráčel rozlehlou vstupní halou. Bylo už skoro osm hodin večer a rozsáhlý prostor byl opuštěný – až na druhého hlídače u vstupu, který znovu zkontroloval jeho pověření a ukázal mu na široké schodiště. Felder kráčel pomalu a zamyšleně po mramorových stupních. Ve druhém poschodí došel ke dveřím s číslem 315.

Místnost 315 představovala ohromný prostor, s hlavní čítárnou patnáct metrů vysokou s rokokovým kazetovým stropem zdobeným spoustou nástěnných maleb. Elegantní lustry visely nad zdánlivě nekonečnými řadami dlouhých dubových stolů s původními bronzovými lampami. Tu a tam seděli za stoly další badatelé s povoleným přístupem i po zavírací hodině, pročítali knihy nebo tiše klapali na klávesnicích laptopů. I když stěny lemoval nespočet svazků, byl to pouze zlomek fondu knihovny: v podzemních prostorách pod jeho nohama a pod zelenou plochou přilehlého parku Bryant se ve skladišti skrývalo dalších šest milionů titulů.

Felder sem však nepřišel zkoumat knihy. Jeho zajímaly početné genealogické materiály.

Přišel k oddělení služeb, které v polovině protínalo čítárnu. I ono bylo obrovské. Po krátkém tichém rozhovoru s knihovnicí dostal k dispozici vozík plný dokumentů a šanonů. Odvezl ho k nejbližšímu stolu, posadil se a rozkládal materiály na stůl z leštěného dřeva. Svazky byly věkem ztmavlé a poseté skvrnami, nicméně čitelné. Různé dokumenty a záznamy měly jedno společné: pocházely z období let 1870 až 1880 a týkaly se oblasti Manhattanu, kde podle svého vyjádření vyrostla Constance Greeneová.

Od projednávání jejího případu Felder neustále myslel na příběh té mladé ženy. Samozřejmě to byl nesmysl – fantazírování člověka, který úplně ztratil pojem o realitě. Klasický případ delirantní představy: nespecifikovaná psychotická porucha.

A přesto se Constance Greeneová neprojevovala jako typická osoba mimo realitu. Měla v sobě něco, co ho mátlo – ne, co ho upoutalo.

Skutečně jsem se narodila na Water Street v sedmdesátých letech – devatenáctého století. Všechno, co potřebujete vědět, najdete v městském archivu na Centre Street a ještě víc v Newyorské veřejné knihovně… Vím to, protože jsem ty záznamy sama viděla.

To byla stopa, kterou jim nabídla: zlomek informací, jež by mohly záhadu objasnit? Nebo to snad bylo volání o pomoc? Odpověď získá pouze pečlivým zkoumáním záznamů. Chvíli uvažoval, proč to všechno dělá. S tím případem už nemá nic společného a je velmi zaneprázdněný svou úspěšnou soukromou praxí. A přece… zatraceně ho to zajímá.

Po hodině se Felder opřel na židli a zhluboka se nadechl. V kvantech žloutnoucích dokumentů našel záznam o sčítání lidu na Manhattanu, v němž skutečně byla uvedena zmíněná rodina s bydlištěm na Water Street 16.

Nechal papíry na stole, vstal a sešel po schodech do oddělení genealogie v přízemí. Hledal v pozemkových knihách a zápisech o vojenské službě, ale nic neobjevil. Ani v záznamech o sčítání lidu ve Spojených státech z roku 1880 nebylo nic, ale ve sčítání lidu z roku 1870 narazil na údaj o člověku jménem Horace Greene, který bydlel v okrese Putnam státu New York. V záznamech o daních ve stejné oblasti z předchozích let objevil několik dalších drobností.

Felder pomalu vyšel do schodů a usedl ke stolu. Opatrně otevřel manilové desky, které s sebou přinesl, a vyndal jejich skromný obsah – údaje z veřejně přístupných registrů.

Co přesně doposud zjistil?

V roce 1870 byl Horace Greene farmářem v Carmelu ve státě New York. Manželka, Chastity Greeneová; osmiletá dcera Mary.

V roce 1874 žil Horace Greene na Water Street 16 na Lower Manhattanu, pracoval jako dělník v přístavu. V té době měl tři děti: dvanáctiletou Mary, tříletého Josepha a roční Constance.

V roce 1878 vydal Newyorský odbor zdravotnictví úmrtní listy Horace a Chastity Greeneových. Příčinou byla v obou případech tuberkulóza. Takže zbyli tři sirotci – v té době ve věku šestnáct, sedm a pět let.

V policejní dokumentaci z roku 1878 našel záznam o Mary Greeneové obviněné ze „šlapání chodníku“ – prostituce. V soudních záznamech byla přiložena její výpověď, v níž uvedla, že se snažila najít práci pradleny a švadleny, ale z nízké výplaty nedokázala uživit sebe a své sourozence. V dokumentech sociální výpomoci z téhož roku stálo, že Mary Greeneová byla zavřena v misii Five Points na dobu neurčitou. Žádné další informace neexistovaly; jako by Mary zmizela.

V další policejní dokumentaci, z roku 1880, našel záznam Castora McGillicuttyho, který ubil k smrti desetiletého Josepha Greenea, když ho přistihl, jak mu krade z kapsy peníze. Trest, deset dolarů a šedesát dní těžkých prací ve vězení na Manhattanu, byl později zmírněn.

A nic víc. Poslední – a skutečně jediná – zmínka o Constance Greeneové se objevila ve sčítání lidu z roku 1874.

Felder vrátil dokumenty do desek a s povzdechem je zavřel. Byl to dost depresivní příběh. Všechno poměrně jasně nasvědčovalo tomu, že žena, která si říká Constance Greeneová, se na tu rodinu prostě přilepila – tato jediná drobná poznámka v ní vyvolala klamné představy. Ale proč? Proč si z bezpočtu tisíc, milionů rodin v New Yorku – z nichž mnohé mají barvitější a zajímavější historii – vybrala právě tuhle? Mohli to být její předkové? Ale záznamy o rodině jako by končily touhle generací: nenašel nic, co by ho přesvědčilo, že byť jediný člen rodiny Greeneových přežil rok 1880.

S dalším povzdechem vstal ze židle, zamířil do oddělení služeb a požádal o několikery manhattanské noviny z konce sedmdesátých let devatenáctého století. Namátkou je prolistoval, apaticky letmo prohlédl články, oznámení a inzeráty. Bylo to samozřejmě beznadějné: nevěděl přesně, co hledá – a především ani netušil, proč to hledá. Co ho na Constance Greeneové a na jejím stavu tolik mate? Nebylo to, jako kdyby…

Najednou se – když listoval vydáním plátku New York Daily Inquirer z Five Points – zarazil. Uvnitř byla otištěna fotografie mědirytiny s názvem Uličníci při hře. Ilustrace zobrazovala řadu odporných obytných domů, zaneřáděných a splácaných ze všeho možného. Spratkové s umouněnými obličeji hráli na ulici baseball s gumovým míčkem a násadami od košťat. Ale stranou stála hubená dívka se smetákem v ruce a sledovala hru. Byla skoro vychrtlá a na rozdíl od ostatních dětí se tvářila sklíčeně, téměř vyděšeně. Ale to, co Feldera zarazilo nejvíc, byl její obličej. Každý rys, každičký detail byl přesnou kopií Constance Greeneové.

Felder na rytinu dlouho upřeně hleděl. Potom noviny velmi pomalu zavřel, v obličeji zamyšlený, věcný výraz.

60

Caltrop, Louisiana

Když Haywardová uhnula stranou, ozvaly se výstřely a hned po nich zaburácela brokovnice. Tvrdě dopadla na zem, ve vzduchu cítila víření prachu hrubých broků, které prolétly kolem. Přetočila se a vyškubla svoji zbraň. Ale falešný lékař už se otočil a s rozevlátým bílým pláštěm pádil k parkovišti. Slyšela další střely a skřípění kol, když rolls royce přejížděl přes parkoviště, až se mu od pneumatik kouřilo. Viděla, jak se Pendergast naklání z okénka řidiče a střílí z pistole jako kovboj, který se tryskem žene na koni.

Se skřípěním gum vjel veterán do mohutného smyku. Ještě než vůz úplně zastavil, Pendergast otevřel dveře a utíkal k ní.

„Nic mi není!“ vyhrkla a snažila se vstát. „Nic mi není, krucinál! Podívejte – on utíká!“

Její slova ještě ani nedozněla, když se z parkoviště ozval řev motoru. Auto neviděla, jen slyšela, jak vysokou rychlostí odjíždí, červená zadní světla se vzdalovala po příjezdové cestě.

Postavil ji na nohy a řekl: „Nemáme čas. Pojďte za mnou.“

Prorazil si cestu dvojitými dveřmi a oba se hnali kolem zpanikařeného davu, za stolem se krčil hlídač a ječel do telefonu. Recepční a několik zaměstnanců leželi tváří k zemi. Pendergast jim nevěnoval pozornost, vyrazil dalšími dvojitými dveřmi a popadl prvního lékaře, který mu přišel do cesty.

„Kód tři sta dvacet tři,“ řekl a ukázal svůj odznak. „Pokus o vraždu. Pacientovi někdo píchl nějakou drogu.“

Lékař, aniž by pohnul brvou, odpověděl: „Rozumím. Jdeme.“

Všichni tři běželi do schodů k pokoji, kde ležel D’Agosta. Haywardová viděla sestry a lékaře – všichni usilovně a téměř beze slov pracovali u přístrojů. Kontrolky blikaly a poplašné signály tlumeně pískaly. D’Agosta ležel v posteli, ani se nepohnul.

Lékař klidně vešel do pokoje. „Poslouchejte mě. Někdo se pokusil tohoto pacienta zabít, píchl mu injekci s drogou.“

Jedna ze sester zvedla hlavu. „Jak proboha –?“

Lékař ji rázným gestem umlčel. „Otázkou je, jaká droga vyvolává takovéhle symptomy.“

Ozvala se změť hlasů v nespoutané diskusi, kontrolovaly se údaje na kartě pacienta. Lékař se otočil na Pendergasta a Haywardovou. „Víc tady nemůžete udělat. Počkejte, prosím, na chodbě.“

„Já chci čekat tady,“ vyhrkla Haywardová.

„V žádném případě. Je mi líto.“

Když se Haywardová otočila, zaslechla další poplašný signál přístroje a na monitoru EKG uviděla rovnou čáru. „Panebože,“ vyhrkla. „Nechte mě tady, prosím vás, prosím –“

Dveře se neústupně zavřely a Pendergast ji jemně odvedl.

Čekárna byla malá a sterilní, s plastovými židlemi a jediným oknem s výhledem do noci. Haywardová u něj stála, upírala nevidoucí pohled na černý obdélník. Překotně přemýšlela, ale nevedlo to nikam. Byl to stejně marný pokus, jako by chtěla nastartovat rozbitý motor. Měla sucho v ústech a ruce se jí třásly. Po tváři jí stékala jediná slza – slza úzkosti a vzteku, který nepatřil nikomu konkrétnímu.

Cítila Pendergastovu ruku na rameni. Setřásla ji a ustoupila o krok stranou.

„Kapitáne?“ zaslechla tichý hlas. „Dovolte, abych vás upozornil, že to byl pokus o vraždu poručíka D’Agosty. A také vás.“

Chladný hlas pronikl mlhou její zlosti. Zavrtěla hlavou. „Dejte mi kruci pokoj.“

„Je zapotřebí, abyste o celém problému začala přemýšlet jako policistka. Potřebuji vaši pomoc – a to hned teď.“

„Váš problém mě už vůbec nezajímá.“

„Bohužel to už není jenom můj problém.“

Polkla, stále upřeně hleděla do tmy, pěsti sevřené. „Jestli zemře…“

Mluvil dál chladným, téměř hypnotizujícím hlasem. „Nemůžeme udělat vůbec nic. Poslouchejte mě pozorně. Teď uvažujte jako kapitán Haywardová, ne jako Laura Haywardová. Musíme spolu probrat něco důležitého. Hned.“

Zavřela oči, byla úplně ochromená. Neměla sílu ani odmítnout.

„Mohlo by se zdát,“ pokračoval Pendergast, „že máme co do činění s vrahem, který je zároveň lékař.“

Zavřela oči. Byla z toho všeho unavená, unavená životem. Kdyby Vinnie zemřel… Násilím tu myšlenku vytěsnila z mysli.

„Podnikli jsme mimořádné kroky, abychom utajili, kde Vincent leží. Je zjevné, že ten vrah měl přístup ke kartě pacienta, lékům a záznamům o léčbě. Jsou jen dvě možnosti. První – ten člověk je v lékařském týmu, který Vincenta ošetřuje, ale to by byla příliš velká a nepravděpodobná souhra náhod: všechny jsme pečlivě prověřili. Existuje ještě druhá možnost. Jsem hluboce přesvědčen, že vrah našel Vincenta podle prasečí chlopně, kterou mu nedávno lékaři voperovali. Možná je útočník dokonce kardiochirurg.“

Když nijak nereagovala, pokračoval. „Uvědomujete si, co to znamená? Vincenta použil jako návnadu. Pachatel záměrně vyvolal kóma. Věděl, že nás tak naláká k jeho lůžku. Samozřejmě předpokládal, že přijedeme spolu. Zachránilo nás jediné – že tomu tak nebylo.“

Pořád stála zády k němu, skrývala obličej. Návnada. Vinnie jako návnada. Po krátké odmlce Pendergast pokračoval.

„S tím teď nemůžeme nic udělat. Domnívám se však, že jsem mezitím učinil velmi důležité odhalení. Ve spisu o sebevraždě June Brodieové jsem objevil velmi zajímavé náhody. Jak víme, sebevraždu spáchala pouhý týden poté, kdy Slade zahynul při požáru. Přibližně měsíc nato oznámil její manžel sousedům, že odjíždí do zahraničí, a od té doby ho už nikdo neviděl. Dům zůstal zavřený a nakonec ho prodali. Chtěl jsem ho najít, ale stopa úplně vychladla – mám jedinou informaci: neexistuje žádný důkaz o tom, že odjel ze země.“

Haywardová se proti své vůli pomalu otočila.

„June byla půvabná žena. Vypadá to, že se Sladem měla dlouho poměr.“

Haywardová konečně promluvila. „Tak vidíte,“ odsekla. „Nebyla to sebevražda. Manžel ji zabil a odjel.“

„Proti této hypotéze hovoří dva důkazy. První je dopis na rozloučenou.“

„Donutil ji ho napsat.“

„Jak víte, její rukopis nevykazuje žádné známky stresu. A ještě něco. Nedlouho před sebevraždou June diagnostikovali velmi rychle postupující amyotrofní laterální sklerózu: Lou Gehrigovu chorobu. Té by stejně velmi rychle podlehla.“

Haywardová přemýšlela. „Ta nemoc spíš ukazuje na sebevraždu.“

„Vražda,“ zamumlal Pendergast. „Sebevražda. Možná ani jedno ani druhé.“

Haywardová takový typický pendergastovský komentář ignorovala. „Vašeho soukromého detektiva Hudsona někdo zabil, když vyšetřoval případ Brodieové. Se vší pravděpodobností to znamená, že ať je za tím kdokoli, nechce, abychom šli po její stopě. Z toho vyplývá, že June Brodieová je pro nás velmi důležitá.“

Pendergast přikývl. „Jistě.“

„Co ještě o ní víte?“

„Její rodinné zázemí není ničím pozoruhodné. Kdysi byli Brodieovi poměrně bohatí – vydělávali na ropě –, ale v šedesátých letech minulého století ropa došla a jim nastaly těžké časy. June vyrostla ve skromných poměrech, vystudovala na místní dvouleté fakultě obor ošetřovatelství, ale v praxi vydržela jen pár let. Možná ji taková práce nebavila, nebo třeba chtěla prostě jen vydělávat víc peněz jako tajemnice výkonného předsedy společnosti. V každém případě nastoupila do Longitude – a zůstala tam až do konce svého života. Provdala se za přítele ze střední školy, ale brzy nejspíš zjistila, že Charles Slade jí nabízí mnohem dráždivější rozptýlení.“

„A manžel?“

„Buď to nevěděl, nebo se s tím vyrovnal.“ Pendergast vyndal odkudsi z obleku desky z manilového papíru a podal jí je. „Podívejte se na tohle, prosím.“

Otevřela desky a uviděla spoustu zažloutlých novinových výstřižků v průhledných plastových obalech – a také mapu. „Co to je?“

„Před chvílí jste řekla, že June Brodieová je pro nás velmi důležitá. S tím souhlasím. Ale mám spíš dojem, že nejdůležitější je – zeměpisná poloha.“

„Zeměpisná poloha?“

„Abych byl konkrétní – bažina Black Brake.“ Pendergast ukázal rukou na výstřižky.

Rychle je prolistovala. Většinou to byly články z místních novin o legendách a pověrách týkajících se Black Brake: záhadná světla v noci, potápěč, který zmizel, příběhy o zakopaných pokladech a přízracích. V dětství slýchala řadu takových pověstí. Bažina, jedna z největších na Jihu, byla obecně známá.

„Vezměte v úvahu,“ řekl Pendergast, když přejížděl prstem po mapě, „že na jedné straně Black Brake je Longitude Pharmaceuticals, na druhé Sunflower a rodinný dům Doaneových. Rodina Brodieových bydlí za Malfourche, městečkem na jezeře na východním konci bažiny.“

„A?“

Pendergast lehce poklepal mapu. „A přesně tady, uprostřed Black Brake, je Španělský ostrov.“

„Co to je?“

„Rodina Brodieových vlastnila lovecký tábor uprostřed bažiny, jmenoval se Španělský ostrov. Nepochybně je to ostrov: oblast vyvýšeného stabilnějšího bahna. Samotný tábor byl vybudovaný na přístavních hrázích a dřevěných pylonech napuštěných kreozotem. Zbankrotoval v sedmdesátých letech minulého století. Byl uzavřen a nikdy potom už ho nikdo neotevřel.“

Haywardová na něj pohlédla. „Takže?“

„Podívejte se na tyhle články. Všechny jsou z místních novin malých měst kolem bažiny: Sunflower, Itta Bena a hlavně Malfourche. Těch článků jsem si všiml při pročítání archivu novin v Sunfloweru, ale tehdy mi nepřipadaly nijak důležité. Když si ale tyhle články promítnete na mapu, zjistíte, že všechny informují více méně o jednom místě – Španělském ostrově v nejhlubším srdci bažiny.“

„Ale… jsou to všechno jenom legendy. Barvité legendy.“

Zavřela desky a vrátila je Pendergastovi. „Tohle není policejní práce; jen samé hádání. Nemáte jediný pádný důkaz, který by naznačoval, že Španělský ostrov hraje v tomto případu důležitou úlohu.“

V Pendergastových očích se mihl slabý záblesk. „Před pěti lety skupina ochránců životního prostředí likvidovala starou ilegální skládku v bažině za Malfourche. Tyhle skládky jsou k vidění po celém Jihu. Lidé do nich hází stará auta, ledničky, cokoli, co se potopí. Mimo jiné z bláta vytáhli staré auto. Samozřejmě hledali oprávněného majitele, aby ho pokutovali. Nikdy ho však nenašli.“

„Čí bylo to auto?“

„Vůz byl registrován na Carltona Brodieho, manžela June. Bylo to jeho poslední auto. Podle mého názoru právě tenhle vůz použil, když všem oznámil, že odjíždí… do zahraničí.“

Haywardová se zamračila, otevřela ústa, jako by chtěla něco podotknout, potom je zavřela.

„A ještě je tu jedna věc – něco, co mě trápí od chvíle, kdy jsem to dnes ráno viděl. Vzpomínáte si na spálené molo, které jsme viděli v Longitude za komplexem šest?“

„Co je s ním?“

„Na co by proboha firma Longitude Pharmaceuticals potřebovala molo v bažině Black Brake?“

Haywardová chvilku přemýšlela. „Možná tam bylo dřív než Longitude.“

„Možná ano. Ale mně připadalo, že pochází právě z doby, kdy tahle korporace vznikla. Ne, kapitáne: všechno – a to molo obzvlášť – ukazuje na to, že naší další zastávkou bude Španělský ostrov.“

Dveře čekárny se otevřely a vešel lékař. Promluvil dřív, než mohla Haywardová otevřít pusu.

„Zvládne to,“ řekl a skoro nedokázal skrýt svou radost. „Přišli jsme na to právě včas. Někdo mu píchl pavulon, silný svalový relaxant. Několik dávek zmizelo z nemocničních zásob.“

O Haywardovou se pokoušely mdloby. Chytila se židle a klesla na ni. „Díkybohu.“

Lékař se obrátil na Pendergasta. „Nevím, jak jste zjistili, že to byly právě injekce, ale ta dedukce mu zachránila život.“

Haywardová se podívala na agenta FBI. Tohle ji nenapadlo.

„Zavolali jsme samozřejmě místní policii,“ pokračoval lékař. „Každou chvíli sem přijedou.“

Pendergast schoval desky do obleku. „Výborně. Bohužel budeme muset odejít, pane doktore. Je to mimořádně naléhavé. Tady je moje vizitka; ať mě policie kontaktuje. A zařiďte, aby okamžitě zajistila čtyřiadvacetihodinovou ochranu pacienta. Pochybuji, že se vrah ještě o něco pokusí, ale člověk nikdy neví.“

„Ano, pane Pendergaste,“ odpověděl lékař a vzal si vizitku se zobrazeným znakem FBI.

„Nemáme času nazbyt,“ řekl Pendergast, otočil se a dlouhým krokem zamířil ke dveřím.

„Ale… co teď budeme dělat?“ zeptala se Haywardová.

„Samozřejmě pojedeme na Španělský ostrov.“

61

Plantáž Penumbra

Tma zahalila sídlo v novořeckém stylu. Těžké mraky zastřely měsíc a nad pozdně zimní krajinou leželo neobvyklé teplo. Dokonce i hmyz v bažinách jako by byl ospalý, příliš zlenivělý, aby o sobě dal vědět.

Maurice tiše procházel přízemím plantážnického domu, nahlížel do různých pokojů, kontroloval, jestli jsou zavřená okna, zhasnutá světla a zda je všechno v pořádku. Zasunul zástrčku vstupních dveří, otočil klíčem, ještě jednou se rozhlédl, spokojeně zamručel a pokračoval ke schodišti.

Ticho narušilo vyzvánění telefonu na stole v hale.

Maurice se na přístroj vylekaně podíval. Přišel k němu a žilnatou rukou s vystouplými klouby zvedl sluchátko z vidlice.

„Ano?“ řekl.

„Mauricei?“ Byl to Pendergastův hlas. Na pozadí slyšel slabý vytrvalý hluk, hukot připomínající poryvy větru.

„Ano?“ řekl Maurice znovu.

„Chtěl jsem vám jen říci, že dnes večer nakonec doma nebudeme. Můžete zajistit zástrčku na kuchyňských dveřích.“

„Výborně, pane.“

„Čekejte nás někdy zítra večer. Pokud budeme mít další zdržení, dám vám vědět.“

„Rozumím.“ Maurice se na chvíli odmlčel. „Kam jedete, pane?“

„Do Malfourche, městečka u bažiny Black Brake.“

„Výborně, pane. Přeji vám bezpečnou cestu.“

„Děkuji vám, Mauricei. Zítra na shledanou.“

Spojení se přerušilo a Maurice položil sluchátko. Chvíli ještě stál, díval se na telefon a přemýšlel. Potom sluchátko znovu zvedl a vytočil číslo. Vyzváněcí tón se několikrát opakoval, než se muž, kterému volal, ozval.

„Haló?“ řekl Maurice. „Pan Judson?“

Hlas na druhém konci přitakal.

„U telefonu Maurice z Plantáže Penumbra. Jsem v pořádku, děkuji vám. Ano. Ano, právě jsem s ním mluvil. Míří k bažině Black Brake. Do města, které se jmenuje Malfourche. Vzhledem k tomu, jakou si o něj děláte starost, mě napadlo, že byste to chtěl vědět. Ne, neřekl mi proč. Ano. Výborně, pane. Nemáte zač. Přeji vám dobrou noc.“

Zavěsil, vrátil se do domu a podle pokynu zajistil kuchyňské dveře. Naposledy všechno zkontroloval, obrátil se, šel zpátky do hlavní haly a vystoupal do prvního poschodí. Nic dalšího už ho nevyrušilo.

62

Malfourche, Mississippi

Mike Ventura zastavil u polorozpadlého mola u Tiny’s Bait ‚n‘ Bar, což byla asymetrická dřevěná bouda na spadnutí usazená na pilířích. Zevnitř se nad vodu linula country hudba, halekání a chraplavý smích.

Laminátovou loď s nízkým ponorem zastavil u jednoho z mála volných míst k zakotvení, vypnul motor, vyskočil a loď uvázal. Byla půlnoc a Tiny’s se otřásal, mola obklopovala plavidla – od prachatých BassCats po ubohé překližkové skify. Malfourche, říkal si v duchu, má možná smůlu, ale tady lidi ještě vědí, co znamená užít si. Olízl si rty a myslel na to, že si nejdříve objedná ledového panáka Jacka Danielse – potom se pustí do práce.

Prošel dveřmi a okamžitě na něj zaútočily zvuky a pachy Tiny’s: hlučná hudba, pivo, neon, piliny, vlhkost a odér bažiny, která pleskala o pilíře dole. Nalevo byl obchod s návnadami na ryby a napravo bar, vše v jednom prostoru velkém jako stodola. Vzhledem k pozdní hodině byl obchod zavřený. Stály v něm velké lednice a kádě s nejrůznějšími návnadami na ryby, jimiž byl Tiny’s proslulý: prodávali žížaly, kraby, pijavice, larvy zavíječů, kobylky, potěr a pečivo.

Ventura přišel k baru a sám Tiny, barman a majitel – obrovská klátivá hora tuku –, hned postavil na pult plechovku piva pokrytou ledovou tříští a vedle dvojitou dávku Jacka Danielse.

Ventura na výraz poděkování kývl hlavou, zvedl sklenku s alkoholem, obrátil ji do sebe a zapil lokem piva.

Krucinál, tohle mu zrovna doktor nedoporučil. Byl v bažině už moc dlouho. Když popíjel pivo, s velkým zalíbením se rozhlédl po starém baru. Tohle je jedno z posledních míst, kde se člověk nemusí dívat na černý huby, teplouše, ani Yankeee. Všichni tu jsou bílí a nikdo nemusí nic říkat, každý to tady ví – tak to bylo a vždycky to tak bude, amen.

Stěnu za barem zdobily stovky pohlednic, fotografií dřevorubců se sekyrami, novější fotografie prvotřídních úlovků a unikátních lodí, vypreparované ryby, podepsané jednodolarovky, letecký snímek Malfourche z dob, kdy městečko bylo prosperujícím centrem pro všechny od chlapů, kteří káceli cypřiše, po lovce aligátorů. Tehdy měli všichni slušnou loď, malou dodávku a dům, který skutečně za něco stál. Tak tomu bylo předtím, než se polovina bažiny proměnila na přírodní rezervaci.

Podělanou přírodní rezervaci.

Ventura dopil pivo, nestačil si ani objednat a už před něj barman postavil další i s panákem. Tiny ho dobře zná. Ale místo aby Ventura hned začal pít, uvažoval o tom, že vyřídí jednu naléhavou obchodní záležitost. Bude se mu to líbit a vydělá spoustu peněz – a přitom mu zůstanou ruce čisté. Očima zabloudil na spoustu antiekologických sloganů na zdi: ochránci přírody ze sierra klubu táhněte do pekla; ochraňujte nedotčenou přírodu – krmte aligátory ekologama a tak dále. Zaručeně dobrý plán.

Naklonil se přes bar a gestem na sebe upozornil majitele. „Tiny, potřeboval bych něco důležitýho říct. Mohl bys na chvíli vypnout hudbu?“

„Jasně, Mikeu.“ Tiny přešel ke zvukové aparatuře a stáhl zvuk. Téměř okamžitě celý bar ztichl a všichni se otočili k pultu.

Ventura sklouzl ze stoličky a odloudal se doprostřed místnosti, kovbojskými botami bušil o sešlapaná prkna.

„Hele, Mike!“ zařval kdosi a ozvalo se i opilé tleskání a pískot. Ventura si toho nevšímal. Všichni ho znali – bývalý šerif okresu, bohatý muž, který se nikdy nepovyšoval. Na druhou stranu vždycky dbal na to, aby se příliš nestýkal s chudými bělochy a burany, a tak si udržel jistý oficiální přístup. Tohle respektovali.

Zasunul palce za pásek a pomalu se rozhlédl. Všichni čekali. Nestávalo se každý den, aby Mike Ventura mluvil k lidem. Bylo úžasné, jak všichni zmlkli. To mu poskytlo zadostiučinění, pocit, že v životě dosáhl úspěchu a uznání.

„Máme problém,“ řekl. Pokračoval až po několika vteřinách. „Problém v podobě dvou lidí. Ekologů. Přicházejí sem tajně, obhlížejí tenhle konec Black Brake. Chtějí rozšířit přírodní rezervaci o zbytek Black Brake a Lake End.“

Upřeně hleděl na skupinu lidí. Slyšel mumlání, pískot, neartikulované výkřiky nesouhlasu. „Lake End?“ vykřikl kdosi. „Ať jdou do hajzlu!“

„Přesně tak. To by znamenalo konec rybolovu, konec lovu, všeho. Jen proto, aby sem ty svině ze Společnosti ochránců přírody jezdily na kajacích a pozorovaly ptáky.“ Ta slova vyloženě vyplivl.

Muži v baru na výraz nesouhlasu pískali a Ventura zvedl ruku, aby je utišil. „Nejdřív nám zakázali těžbu dřeva. Potom zabrali půlku Brake. Teď mluví o tom, že zaberou i to, co zbylo – i s jezerem. Nezbyde nic. Pamatujete, jak jsme to dělali po jejich? Chodili jsme na slyšení, protestovali jsme, psali dopisy? Pamatujete si to všechno? A co se stalo?“

Další výkřiky nesouhlasu.

„Přesně tak. Vykašlali se na nás a vy to víte!“

Křik. Všichni vstali ze židlí. Ventura znovu zvedl ruce. „Poslouchejte mě. Zítra přijedou. Nevím, kdy dorazí, ale nejspíš hodně brzy ráno. Vysokej, hubenej chlápek v černým obleku – a ženská. Chystají se na obhlídku bažiny.“

„Obhlídku?“ zopakoval kdosi.

„Omrknout to. Vědecky. Jen oni dva. Ale přijedou tajně – takovýhle srabi si dají pozor, aby nebyli vidět.“ Tentokrát se rozhostilo nepříjemné ticho.

„Je to tak. Nevím jak vás, lidi, ale mě už nebaví psát dopisy. Nebaví mě chodit na slyšení. A nebaví mě poslouchat yankeeovský venkovany, jak mi říkají, co mám dělat se svejma rybama, stromama a půdou.“

Náhle se ozvaly hlasité výkřiky. Všichni pochopili, kam míří. Ventura vytáhl z kapsy svazek bankovek a zatřepal jím. „Nikdy nečekám, že by někdo pracoval zadarmo.“ Hodil peníze na umaštěný stůl. „Tohle je záloha. A připraveno je jich ještě víc. Všichni víte, co se říká: co se potopí do bažiny, zmizí navždycky. Chci, abyste vy všichni tenhle problém vyřešili. Udělejte to pro sebe. Nikdo jinej to totiž za vás neudělá. Možná byste potom všemu, co zbyde z Malfourche, mohli tak akorát dát sbohem, prodat svoje zbraně, darovat domy, naložit svoje chevrolety a přestěhovat se do teploušskýho Bostonu a San Franciska. Tohle chcete?“

Nesouhlasný křik, ještě víc mužů se vrávoravě postavilo. Stůl se převrhl na podlahu.

„Buďte na ty ekology připravený, slyšíte? Postarejte se o ně. Dobře se o ně postarejte. Co se potopí do bažiny, zmizí navždycky.“

S nasupeným výrazem se rozhlédl, potom zvedl ruku a sklonil hlavu. „Děkuju vám, přátelé, a dobrou noc.“

V baru nastala vřava. Ventura už předem věděl, že vyvolá takovou reakci. Nevšímal si toho, kráčel ke dveřím, praštil do nich a vyšel ven do vlhké noci na molo. Z baru slyšel hotový blázinec, rozčilené hlasy, nadávky a hudbu, kterou barman znovu pustil. Věděl, že než ti dva přijedou, alespoň někteří hoši vystřízliví dost na to, aby udělali, co je potřeba. Tiny na to dohlédne.

Otevřel mobilní telefon a navolil číslo. „Judsone? Právě jsem vyřešil náš drobný problém.“

63

Haywardová vyšla do zářivého slunce na balkon motelu, odkud viděla, jak dole na dvoře Pendergast ukládá svůj kufr do zavazadlového prostoru rollse. Na začátek března bylo až absurdní teplo, slunce jí zahřívalo zátylek jako infračervená žárovka. Haywardovou napadlo, jestli za roky života na severu nezchoulostivěla. Vlekla své věci na přenocování po betonových schodech a uložila je do auta k Pendergastovu kufru.

V rollsu byl příjemný a osvěžující vzduch a krémová kůže na sedadlech až studila. Do Malfourche zbývalo patnáct kilometrů, ale ve skomírajícím městečku nenašli jediný motel; tenhle byl nejblíž.

„Trochu jsem pátral po informacích o bažině Black Brake,“ řekl Pendergast, když vyjížděli na úzkou hlavní silnici. „Je jednou z největších a nejzachovalejších bažin na jihu. Má rozlohu téměř sedmdesát tisíc akrů, na východní straně je ohraničená jezerem, kterému se říká Lake End, a na západě bažinatými rameny a kanály.“

Haywardové dělalo velké potíže věnovat mu pozornost. Už o bažině věděla víc, než chtěla, a hrůzy předchozího večera jí zastřely mysl.

„Cíl naší cesty, Malfourche, leží na východní straně malého poloostrova. Malfourche znamená ve francouzštině špatné rozcestí, podle slepého bažinatého ramene stojaté vody, na kterém stojí. Prvním francouzským osadníkům připadalo jako ústí řeky. Na místě bažiny býval kdysi jeden z nejrozlehlejších cypřišových hájů v celé zemi. Do roku 1975 bylo vytěženo přibližně šedesát procent dřeva. Potom západní polovinu bažiny vyhlásili chráněným územím a později přírodní rezervací, do níž je zakázán vjezd motorových člunů.“

„Odkud tohle všechno víte?“ zeptala se Haywardová.

„Je pozoruhodné, že dnes i ty nejhorší motely mají wi-fi.“

„Aha.“ Copak on nikdy nespí?

„Malfourche je skomírající město,“ pokračoval. „Ztráta dřevařského průmyslu ho tvrdě zasáhla a vyhlášení přírodní rezervace krutě omezilo lov a rybaření. Místní se tak tak drží nad vodou, na obojím jsou velmi závislí.“

„Pak možná nebude úplně nejlepší jet tam rollsem – pokud chceme místní přimět, aby s námi hovořili.“

„Naopak,“ zamumlal Pendergast.

Na křižovatce nebyla žádná značka, museli tedy zastavit a zeptat se na cestu. Brzy nato minuli několik polorozpadlých dřevěných domů s prověšenými střechami a dvory plnými starých aut a harampádí. Projeli kolem nabíleného kostela, dalších chatrčí a potom dál silnicí na sešlou hlavní ulici zalitou sluncem; vedla dolů ke dvěma molům na plevelem zarostlém jezeře. Prakticky všechny obchody směřující do ulice měly stažené rolety, výkladní skříně plné mušinců zakryté papírem nebo zabílené, na mnohých z nich viděli vybledlé nápisy k pronájmu.

„Pendergaste,“ řekla náhle, „něčemu pořád nerozumím.“

„Čemu?“

„Celá tahle věc je šílená. Střelba na Vinnieho, mě se také někdo pokusil zastřelit. Zavraždění Blacklettera a Blasta a bůhví kolika dalších. Jsem policistkou dlouho a vím – vím –, že existují jednodušší postupy, jak něco takového vyřídit. Tohle je extrémní řešení. Celá ta věc je dvanáct let stará. Tím, že se pokoušejí zabít policisty, na sebe upoutají větší pozornost – nic menšího.“

„Máte pravdu,“ řekl Pendergast. „Tohle je extrém. Vincent se podobně vyjádřil o tom lvovi. To naznačuje mnohé. A mně to připadá výmluvné… vám ne?“

Zastavil na malém parkovišti nahoře na druhé straně silnice, než byla mola. Vystoupili do nemilosrdného rozpáleného slunce a rozhlédli se. Skupina mužů v ušmudlaném oblečení se potloukala dole u kotvišť. Všichni se otočili a zírali na ně. Haywardová si naléhavě uvědomovala, že problémem je rolls, a znovu se zeptala Pendergasta, jestli stále trvá na tom, že při vyšetřování bude používat takové auto. Stejně nemělo smysl jezdit sem dvěma vozy a ona nechala to své půjčené u nemocnice.

Pendergast si zapnul černý oblek a rozhlédl se, jako vždycky úplně klidný. „Půjdeme procházkou k přístavišti a poklábosíme s těmi gentlemany?“

Haywardová pokrčila rameny. „Nepřipadají mi zrovna hovorní.“

„Hovorní ne. Snad komunikativní.“ Pendergast uvolněně kráčel ulicí. Muži je sledovali přivřenýma očima.

„Dobrý den, pánové,“ pozdravil Pendergast s mírnou úklonou a tím nejmedovějším přízvukem vyšší třídy z New Orleansu.

Ticho. Haywardová měla zlou předtuchu. Tohle podle jejího mínění byl nejhorší možný způsob, jak získat informace. Nepřátelství bylo téměř hmatatelné.

„Já a moje kolegyně jsme sem přijeli na obhlídku. Jsme ornitologové.“

„Ornitologové,“ zopakoval jeden muž. Otočil se ke skupině dalších mužů. „Ornitologové.“

Skupina mužů se rozesmála.

Haywardová sebou škubla. Tohle bude totální prohra. Koutkem oka zahlédla pohyb a podívala se tím směrem. Další lidé tiše vycházeli z budovy podobné stodole na pilířích napuštěných kreozotem. Ručně psaný název hlásal, že je to tinny’s bait ‚n ‚ bar.

Jako poslední vyšel hodně tlustý muž. Hlavu, tvarem připomínající projektil, měl oholenou a rozměrné břicho obepínala vestička, jeho svěšené ruce vypadaly jako dvě uzené šunky a – díky slunci – měly i stejnou barvu. Protlačil se mezi muži a šel k molu, zcela zjevně měl ve skupině autoritu, a zůstal stát před Pendergastem.

„S kým mám tu čest?“ zeptal se Pendergast.

„Jmenuju se Tiny,“ odpověděl a maličkýma očima si ho prohlížel od hlavy k patě. Ruku mu nepodal.

Tiny, Hubeňour, pomyslela si Haywardová, to sedí.

„Já se jmenuji Pendergast a tohle je moje kolegyně Haywardová. Takže, Tiny, jak už jsem říkal těmto pánům, chceme pozorovat ptáky. Těšíme se, že obohatíme seznam těch, které jsme viděli a identifikovali. Jak jsme vyrozuměli, v bažině máme šanci.“

„Jo takhle?“

„A doufali jsme, že budeme mít příležitost pohovořit s někým, kdo bažinu dobře zná a mohl by nám poradit.“

Tiny postoupil o kousek dopředu, naklonil se a plivl Pendergastovi k nohám slinu zbarvenou tabákem – tak blízko, že kapky dopadly Pendergastovi na okované špičky bot.

„Jejda, mám za to, že jste mi ušpinil boty,“ řekl Pendergast.

Haywardová toho všeho chtěla nechat. Každému hlupákovi musí být jasné, že v tu chvíli už u davu chlapů prohrál a že od nich nezískají žádné slušné informace. A teď ke všemu možná dojde ke konfrontaci.

„Vypadá to tak,“ pronesl Tiny s jižanským přízvukem.

„Možná byste nám mohl pomoci vy, pane Tiny.“

„Ne,“ zněla odpověď. Předklonil se, našpulil silné rty a vyplivl další tabákovou slinu, tentokrát přímo Pendergastovi na boty.

„Tak tohle jste udělal schválně,“ durdil se Pendergast vysokým hlasem, který mu v neúspěšném protestu přeskakoval.

„Přesně tak.“

„No,“ řekl a otočil se na Haywardovou, „mám zřetelný dojem, že tady nejsme vítáni. Nejspíš bychom měli svůj byznys přenést jinam.“ K jejímu naprostému údivu kráčel po silnici k rollsu. Musela běžet, aby mu stačila. Za sebou slyšeli chraplavý smích.

„Vy chcete takhle odejít?“ zeptala se.

Pendergast se zastavil u auta. Někdo mu klíčem na kapotu vyryl nápis zelený, jděte do hajzlu. S tajemným úsměvem nastoupil do vozu.

Haywardová otevřela dveře na straně řidiče, ale nenasedla. „Co to sakra děláte? Ani jsme se nepokusili získat informace, které potřebujeme!“

„Naopak, byli velmi výmluvní.“

„Poničili vám auto, poplivali vám boty!“

„Nastupte,“ vyzval ji pevně.

Vklouzla dovnitř. Pendergast vůz otočil a se skřípěním pneumatik a oblakem prachu vyjeli z města. „To je všechno? Utíkáme?“

„Moje milá, viděla jste mě někdy utíkat?“

Zmlkla. Zanedlouho rolls zpomalil a k jejímu překvapení náhle zabočil na příjezdovou cestu ke kostelu, který před chvílí minuli. Pendergast zaparkoval před domem vedle kostela a vystoupil. Otřel si botu o trávu, zlehka, neslyšeně vyšel na verandu a zazvonil. Zanedlouho dveře otevřel muž – vysoký, hubený jako tyčka, s tvrdými rysy a bílou bradkou bez kníru. Haywardové trochu připomínal Abrahama Lincolna.

„Pastor Gregg?“ zeptal se agent a popadl ho za ruku. „Jsem Al Pendergast, pastor Hemhoibshunského sboru jižní baptistické církve. Je mi velkým potěšením, že se s vámi mohu seznámit!“ Nadšeně potřásl zmatenému duchovnímu rukou. „A tohle je moje sestra Laura. Můžeme s vámi mluvit?“

„No, já… samozřejmě,“ koktal Gregg, pomalu se vzpamatovával z překvapení. „Pojďte dál.“

Vešli do chladných, stísněných prostor malého domu.

„Prosím, posaďte se.“ Gregg byl stále ještě zmatený; Pendergast usedl do nejpohodlnějšího křesla a hodil nohu přes nohu, choval se uvolněně.

„S Laurou jsme nepřišli v žádné církevní záležitosti,“ řekl a z obleku vyndal blok a pero. „Ale slyšel jsem o vašem kostele i o vaší pohostinnosti, a tak jsme přijeli.“

„Aha,“ řekl Gregg, ale zjevně nic nechápal.

„Pastore Greggu, ve volném čase, po splnění svých povinností pastora, se věnuji vedlejšímu zaměstnání: jsem amatérský historik, sběratel mýtů a legend, prohledávám zaprášené kouty zapomenuté historie Jihu. Ve skutečnosti píšu knihu, Mýty a legendy jižanských bažin. A právě proto jsem tady,“ prohlásil Pendergast triumfálně a čekal, co bude dál.

„Velmi zajímavé,“ odpověděl Gregg.

„Na svých cestách vždycky nejprve vyhledám místního pastora. Nikdy mě žádný nezklame.“

„To rád slyším.“

„Protože místní pastor zná lidi. Zná všelijaké historky. Ale jako duchovní není pověrčivý. Něčím takovým se nenechá ovlivnit. Mám pravdu?“

„No, je pravda, že člověk slýchá různé příběhy. Ale je to všechno fikce, pastore Pendergaste. Já jim nevěnuji příliš velkou pozornost.“

„Zcela správně. Bažina Black Brake je jedna z největších a nejproslulejších na jihu. To víte?“

„Přirozeně.“

„Slyšel jste o místě v bažině, kterému se říká Španělský ostrov?“

„Ano. Ovšem není to skutečný ostrov, ale záplavová oblast s mělkou vodou tam, kde se nikdy nekácely cypřiše. Je to panenský les uprostřed bažiny. Nikdy jsem ho neviděl.“

Pendergast si psal poznámky. „Prý tam byl starý rybářský a lovecký tábor.“

„Je to tak. Patřil rodině Brodieových, ale před třiceti lety ho zavřeli. Za tu dobu podle mého názoru už všechno shnilo a popadalo do bažiny. Víte, tak to s opuštěnými domy bývá.“

„Vypráví se nějaké příběhy o Španělském ostrově?“

Usmál se. „Samozřejmě. Obvyklé duchařské historky, fámy o tom, že to místo obsadili squatteři a využívají ho pro pašování drog.“

„Duchařské příběhy?“

„Místní pořád mluví o srdci bažiny, kde je Španělský ostrov: podivná světla v noci, zvláštní zvuky, takové věci. Před několika lety zmizel v bažině potápěč. Našli vznášedlo, které si vypůjčil. Unášel ho proud do bažinatého ramene nedaleko Španělského ostrova. Předpokládám, že se opil a spadl do vody, ale místní tvrdí, že ho někdo zavraždil, nebo že z té bažiny zešílel.“

„Zešílel z bažiny?“

„Když v bažině zůstanete moc dlouho, ovlivní vás to a přijdete o rozum. To říkají lidi. Já tomu sice úplně nevěřím, ale musím přiznat, že to… místo nahání strach. Snadno v něm zabloudíte.“

Pendergast si všechno zapisoval s předstíraným zájmem. „Co ta světla?“

„Víte, potápěči vyjíždějí v noci a někdy se vracejí s příběhy o podivných světlech, která putují bažinou. Podle mého vidí jen jeden druhého. Při potápění potřebujete světlo. Nebo to může být přírodní úkaz, svítivý bahenní plyn či něco podobného.“

„Výborně,“ řekl Pendergast a ještě chvilku psal. „Tohle je přesně to, co hledám. Ještě něco?“

Gregg, povzbuzen, pokračoval. „Stále se hovoří o obrovském aligátorovi v bažině. O většině jižanských bažin se vyprávějí podobné legendy, to jistě víte. A někdy se ukáže, že jsou pravdivé – v jezeře Conroe v Texasu byl před několika lety zastřelen aligátor dlouhý přes sedm metrů. Když ho zastřelili, zrovna požíral dospělou srnu.“

„Úžasné,“ komentoval to Pendergast. „Takže kdyby někdo chtěl na Španělský ostrov zajet, jak by měl postupovat?“

„Na starších mapách je zakreslený. Problém je překonat bludiště kanálů a bahenní překážky. A cypřiše jsou tam hodně husté. Když je málo vody, velmi rychle zarůstají téměř neproniknutelným kapradím a ostružiním. Na Španělský ostrov se nedostanete přímou cestou. Popravdě řečeno, podle mého soudu tam už roky nikdo nebyl. Já bych velmi důrazně doporučoval něco takového ani nezkoušet.“

Pendergast zavřel zápisník a vstal. „Děkuji vám mnohokrát, pastore. Velmi jste mi pomohl. Mohl bych se na vás ještě někdy obrátit, když bude potřeba?“

„Samozřejmě.“

„Výborně. Dal bych vám svoji vizitku, ale právě mi došly. Tohle je moje telefonní číslo, kdybyste potřeboval zavolat. Určitě vám pošlu jeden výtisk knihy, až vyjde.“

Cestou zpátky k rollsu se Haywardová zeptala: „Kam teď?“

„Zpátky k našim přátelům do Malfourche. Máme tam něco rozdělaného.“

64

Přijeli na totéž parkoviště a zastavili na stejném místě. Skupina mužů byla stále dole u mola, všichni se znovu otočili a upřeně je sledovali. Když oba vystoupili z auta, Pendergast zamumlal: „Nechte mě jednat, prosím vás, kapitáne.“

Trochu zklamaně přikývla. V koutku duše doufala, že jeden z těch dobrých hochů překročí mez, aby ho mohla zpacifikovat a pořádně zmáčknout.

„Pánové!“ ozval se Pendergast cestou ke skupině. „Jsme zpátky.“

Haywardovou to vyděsilo.

Ten tlusťoch – Tiny – vystoupil dopředu a se zkříženými pažemi čekal.

„Pane Tiny, s partnerkou bychom si rádi pronajali vznášedlo k probádání bažiny. Máte nějaké k dispozici?“

Haywardovou velmi překvapilo, když se Tiny usmál. Muži ve skupině si vyměnili pohledy.

„Jasně, můžu vám ho pronajmout,“ řekl Tiny.

„Výborně! A průvodce?“

Další významné pohledy. „Průvodce nemůžu uvolnit,“ pronesl Tiny pomalu, „ale rád vám na mapě ukážu, kudy máte jet. Vevnitř si můžete mapu koupit.“

„Chceme především navštívit Španělský ostrov.“

Dlouhé ticho. „Žádnej problém,“ ujistil ho Tiny. „Pojďte na druhou stranu k soukromýmu molu. Tam máme lodě a nějakou vám připravíme.“

Šli za obrovským mužem dozadu kolem budovy ke komerčnímu molu na druhé straně. Bylo tam šest uboze vyhlížejících vznášedel a laminátových člunů. Pendergast sešpulil rty, krátce se na plavidla podíval a vybral si vznášedlo, které vypadalo nejlépe.

Po půlhodině už ve čtyřmetrovém vznášedle mířili do Lake End, Pendergast byl u kormidla. Když dopluli na otevřenou vodu, zrychlil, vrtule burácela, vznášedlo klouzalo po hladině. Městečko Malfourche s polorozpadlými moly a křivými budovami pomalu mizelo v lehké mlze nad jezerem. Agent FBI ve svém černém obleku a zářivě bílé košili vypadal v kabině vznášedla až směšně.

„Bylo to jednoduché,“ řekla Haywardová.

„Opravdu,“ odpověděl Pendergast a podíval se na vodní hladinu. Potom pohlédl na Haywardovou. „Uvědomujete si, kapitáne, že před naším příjezdem o nás věděli?“

„Co vás k takovému závěru vede?“

„Člověk může očekávat jisté nepřátelství vůči bohatým zákazníkům, kteří přijedou rolls-roycem. Ale jejich zášť byla natolik jasná a otevřená, že nás bez pochyby čekali. Podle vzkazu vyrytého na mém autě byli přesvědčeni, že jsme ekologové.“

„Řekl jste jim, že jsme ornitologové.“

„Sem jezdí ornitologové pořád. Ne, kapitáne: je jisté, že nás mají za ekologické byrokraty nebo třeba vědce, kteří se vydávají za ornitology.“

„Chybná identifikace?“

„Možná.“

Vznášedlo klouzalo po hnědé vodě jezera. Ve chvíli, kdy městečko zcela zmizelo, Pendergast otočil plavidlo o devadesát stupňů.

„Španělský ostrov je na západě,“ podotkla Haywardová. „Proč plujeme na sever?“

Pendergast vyndal mapu, kterou mu Tiny prodal. Byla celá počmáraná a plná špinavých otisků prstů toho tlusťocha. „Požádal jsem Tinyho, aby označil všechny trasy na Španělský ostrov, které zná. Samozřejmě ti chlápci znají bažinu lépe než kdokoli jiný. Mapa by měla být nanejvýš užitečná.“

„Prosím vás, netvrďte mi, že tomu chlapovi věříte.“

Pendergast se nevesele usmál. „Věřím mu bezvýhradně – že lže. S jistotou můžeme zcela opominout trasy, které označil. Takže nám zbývá přístup ze severu. Tak se můžeme vyhnout přepadení tady v bažinatém rameni západně od Španělského ostrova.“

„Přepadení?“

Pendergast prudce zvedl obočí. „Kapitáne, zajisté si uvědomujete, že jediný důvod, proč nám vůbec umožnili najmout si tohle plavidlo, byl ten, že mají v úmyslu nás překvapit v bažině. Nejenže je někdo předem upozornil na náš příjezd, ale nejspíš jim ten ‚informátor‘ vykládal nějaké nesmysly, aby v nich vybičoval zlost. A také jim dal instrukce, aby nás zastrašili nebo dokonce zabili, pokud se pokusíme vydat do bažiny.“

„Možná to byla jenom náhoda,“ řekla Haywardová. „Třeba skutečný ekolog, státní úředník, právě teď přijíždí do Malfourche.“

„Z toho bych měl obavy, kdybychom přijeli vaším buickem. Ale lze jen stěží pochybovat, že čekali dva lidi, kteří odpovídají popisu. Protože výraz v jejich tvářích v okamžiku, kdy jsme vystoupili z auta, vyjadřoval absolutní jistotu.“

„Jak mohl někdo vědět, kam se chystáme jet?“

„Výborná otázka, na kterou neznám odpověď. Zatím.“

Haywardová chvilku přemýšlela. „Tak proč jste si je tak znepřátelil a choval jste se jako ukňouraný měšťák?“

„Protože jsem se potřeboval stoprocentně ujistit, že k nám chovají nepřátelství a označí nám tu mapu špatně. Takže teď vím, kudy musíme jet. V obecnější rovině vyburcovaný, naštvaný a nedůvěřivý dav odhalí své úmysly mnohem zřetelněji než smíšená nebo částečně přátelská skupina lidí. Vzpomeňte si na naše krátké setkání. Jistě se mnou budete souhlasit, že jsme se od rozezlené party dozvěděli mnohem víc, než bychom zjistili jinou cestou. Podle mého je rolls v tomto ohledu velmi užitečný.“

Haywardovou to nepřesvědčilo a neměla chuť se o tom hádat. Mlčela.

Sundal jednu ruku z kormidla, ze saka vyndal manilové desky a podal jí je. „Tady mám záběry bažiny z Googlu. Nejsou moc užitečné, protože ji do značné míry zakrývají stromy a další porost, ale zdá se, že i podle nich je přístup ke Španělskému ostrovu ze severu opravdu nejslibnější.“

Jezero se stáčelo – a v dálce před nimi Haywardová opravdu viděla, jak z mlhy vystupuje nízká, temná linie cypřišů, které lemovaly okraj bažiny. Po několika minutách se před nimi vynořily stromy zahalené závoji tillandsie jako strážci děsivé říše stínů a vznášedlo pohltil všudypřítomný horký, nehybný vzduch bažiny.

65

Bažina Black Brake

Parker Wooten zakotvil svůj skif asi osmnáct metrů hluboko ve slepém bažinatém rameni severního výběžku Lake End nad kanálem zaříznutým v místě, kde se rameno stýkalo s vlastním jezerem. Lovil pomalu v propletenci potopeného dříví na umělou návnadu, nahazoval paprskovitě mezi upíjením z kvartové lahve burbonu Woodford Reserve. Zvolil vynikající dobu na rybaření v odlehlých ramenech: všichni ostatní honili ekology. Přesně na tomhle místě chytil loni pětikilového okounka pstruhového, což byl rekordní úlovek na jezeře. Potom tam začala jezdit spousta dalších rybářů a v Lemonhead Bayou se skoro nedalo lovit v klidu. I přes takový nával si byl Wooten téměř jistý, že někde tam dole se skrývají další moudré, staré a velké ryby. Potřeboval jen chvíli klidu. Ostatní rybáři používali živou návnadu z Tiny’s, protože věřili, že starý moudrý okoun plastové červy pozná. Ale Wooden vždycky rybaření chápal opačně. Dospěl k závěru, že starý, moudrý okoun, agresivní a popudlivý, s největší pravděpodobností půjde po něčem, co vypadá jinak – do háje se všemi sušenkami a žížalami, které používají všichni ostatní.

Příruční vysílačku – nezbytnou pro cestu v bažině – měl naladěnou na kanál 5 a vždy po několika vteřinách slyšel hovor členů Tinyho party, kteří zaujali pozici v západních bažinatých ramenech a čekali, až se ekologové objeví. Parker Wooten se toho nezúčastní. Pět let seděl ve státní věznici Rumbaugh a ani ho nenapadne se tam vrátit. Ať to odskáčou ti hulváti. On si raději uloví okouna.

Znovu nahodil, počkal, až se návnada ponoří, a potom lehce zatáhl, vyprostil ji zpod potopeného kmene, začal přitahovat a přitom škubal prutem. Ryba nezabírala. Bylo moc teplo a možná ryby zapluly hlouběji. Nebo měl třeba použít návnadu s modrým ohonem. Stále přitahoval, když uslyšel slabé dunění vznášedla. Zasadil prut do držáku, vzal dalekohled a pečlivě prohlédl hladinu jezera. Záhy uviděl plavidlo; klouzalo po vodě, jeho dolní část zahaloval nízký opar nad vodou, bylo slyšet, jak voda pleská o ploché dno. A potom zmizelo.

Parker seděl nečinně ve skifu. Upil doušek burbonu, aby se mu lépe přemýšlelo. Byli to určitě ti dva ekologové, ale ne tam, kde měli být. Všichni na ně čekají v západních ramenech a oni jsou tady, o pořádný kus dál směrem na sever.

Po dalším doušku alkoholu vyndal příruční vysílačku. „Haló, Tiny. Tady Parker.“

„Parker?“ slyšel Tinyho hlas po chvíli. „Já myslel, že se k nám nepřidáš.“

„Nepřidávám se k vám. Jsem na severním konci, lovím v Lemonhead. A víš co? Před chvílí kolem mě projelo jedno z tvejch vznášedel a na něm byli ty dva.“

„To není možný. Plujou přes západní ramena.“

„Ale houby. Před chvíli projeli kolem mě.“

„Viděl jsi je sám, nebo ti pomohla flaška burbonu?“

„Hele, jestli mě nechceš poslouchat, fajn. Můžete v západních ramenech čekat, dokud nebudou ty dva klouzat po jezeře Pontchartrain. Já ti jen říkám, že jedou na sever, co s tím uděláš, je čistě tvoje věc.“

Wooten rozmrzele vypnul vysílačku a uklidil ji. Tiny si hraje na šéfa. Vyrostl i ze svých pumpek – přeneseně i fakticky. Upil woodford, uložil drahocennou láhev do krabice, potom odtrhl plastového červa z háčku, připravil dalšího a nahodil. Když navíjel a škubal prutem, najednou ucítil, že ryba zabrala. Pomalu, velmi opatrně nechal udici chvíli skoro prověšenou, aby ryba mohla odplout – a potom prudce, ne však drsně škubl udicí. Napjala se, ohnula a k velké zlosti Parkera Wootena v tom okamžiku úlovek zmizel. Dobře věděl, že to byla skutečně velká ryba.

66

Kanál se sevřel a Pendergast vypnul motor vznášedla. Ticho, které nastalo, jako by bylo hlasitější než řev motoru.

Haywardová se na něj podívala. „Co dál?“

Pendergast si sundal sako, přehodil ho přes své sedadlo a vytáhl bidlo ze stojanu. „Rameno je příliš úzké. Kdybychom při rychlosti motoru tři sta otáček za minutu zachytili větev, byl by to problém. Budeme se muset odrážet.“

Přešel na záď a bidlem rozpohyboval plavidlo opuštěným splavným kanálem, který zakrývaly větve vzrostlých cypřišů a spletité shluky tupěly. Bylo pozdní odpoledne, ale bažina se už nořila do hlubokého stínu. Hustým listovím nepronikl ani záblesk slunce, kanál byl zahalen příkrovem střídavých vrstev zelené a hnědé barvy. Bzučení hmyzu a zpěv ptáků vyplnily zvukovou prázdnotu po vypnutí motoru: podivný křik, volání, švitoření, bzikot a houkání.

„Až si budete chtít odpočinout, vezmu to za vás,“ řekla Haywardová.

„Děkuji vám, kapitáne.“ Vznášedlo klouzalo kupředu.

Podívala se do dvou map rozložených vedle sebe: porovnávala Tinyho mapu a výtisk z Googlu. Po dvou hodinách měli za sebou možná polovinu vzdálenosti, která je dělila od Španělského ostrova, nicméně je čekala ještě nejzarostlejší a nejspletitější bažina přes otevřenou vodní plochu označenou na mapě jako Little Bayou.

„Co bude dál, až projedeme tím ramenem?“ Haywardová ukázala na výtisk. „Podle nákresu je tam dost málo prostoru. A navíc už tam nenarazíme na žádné splavně kanály.“

„Vy se ujmete bidla a já budu navigovat.“

„A jak chcete navigovat?“

„Proudy míří z východu na západ k Mississippi. Když se budeme držet západního proudu, nedostaneme se do slepé uličky.“

„Od začátku cesty jsem neviděla sebemenší náznak proudu.“

„Je tam.“

Haywardová plácla bzučícího komára. Podrážděně si znovu na ruce nastříkala repelent a potřela si jím krk a obličej. Vepředu, přes žebrované kmeny stromů, viděla sluneční zář.

„To je to rameno,“ řekla.

Pendergast dále bidlem posouval vznášedlo, stromy řídly. Najednou se ocitli na otevřené vodě, vyplašili rodinku lysek, které se rychle vznesly a mávaly křídly nízko nad hladinou. Pendergast vrátil bidlo do stojanu a spustil motor. Vznášedlo se znovu dalo do pohybu, lehce klouzalo k objemné spleti zelených a hnědých porostů na západním konci kanálu. Haywardová se zaklonila, vychutnávala si chladivý proud vzduchu a po klaustrofobicky působící bažině relativně volný prostor.

Když se rameno znovu zúžilo – až příliš brzy –, Pendergast zpomalil. Po několika minutách zastavili u řady spletitých, na první pohled neuspořádaných zátok, zarostlých sporýšovkou a vodními hyacinty.

Haywardová nahlédla do mapy, potom do výtisku a pokrčila rameny. „Tak kterou?“ zeptala se.

Pendergast neodpověděl. Motor běžel na volnoběh. Náhle otočil vznášedlo o sto osmdesát stupňů a zrychlil; ve stejnou chvíli Haywardová zaslechla ze všech stran hučení.

„Co se děje?“ zeptala se.

Vznášedlo s mohutným hřmotem poskočilo do otevřeného ramene, ale už bylo pozdě. Z tmavé bažiny k nim úzkým kanálem z obou stran hlučně připlouvalo dvanáct laminátových lodí se silnými přívěsnými motory. Zatarasily jim únikovou cestu.

Pendergast vytáhl zbraň a vystřelil na nejbližší člun – motor mu odletěl. Haywardová také vyndala zbraň a opětovala střelbu, když dostali zásah do vrtule vznášedla: roztrhla se, velký ochranný kryt se rozletěl na kusy; jejich plavidlo zpomalilo, zakymácelo se a nakonec zůstalo stát na místě.

Haywardová se ukryla za sedadlo, ale když zhodnotila situaci, pochopila, že je to beznadějné. Ocitli se v pasti, v obklíčení laminátových lodí a skifů, které obsluhovalo nejméně třicet ozbrojených lidí – a všichni na ně mířili. Na prvním člunu stál Tiny a v obrovských tlustých rukách držel automatickou pistoli TEC-9.

„Oba vstaňte!“ vyzval je. „Ruce za hlavu! A pěkně pomalu!“ Svá slova zdůraznil varovnou sprškou výstřelů nad jejich hlavy.

Haywardová letmo pohlédla na Pendergasta, který se také krčil za sedadlem. Z ošklivé rány na čele mu tekla krev. Stroze přikývl, potom vstal s rukama nahoře a s pistolí zavěšenou na palci. Haywardová udělala totéž.

Se zavrčením přijel Tiny až k nim. Na přídi stál hubený muž s velkým revolverem v ruce. Tiny vyskočil na jejich vznášedlo, které se pod jeho vahou rozhoupalo. Vzal jim oběma zbraně z rukou. Prohlédl si Pendergastův les baer, zabručel na výraz uznání a zasunul si ho za pásek. Potom vzal Haywardové glock a hodil ho do svého člunu.

„To jsou věci.“ Zazubil se a do vody odplivl pořádnou slinu zbarvenou tabákem. „Já nevěděl, že ekologové používaj zbraně.“

Haywardová na něj upřeně hleděla. „Děláte obrovskou chybu,“ řekla vyrovnaně. „Jsem kapitán z oddělení vražd Newyorského policejního sboru. A teď vás žádám, abyste odložil zbraň, jinak se budete muset vypořádat s následky svého chování.“

Na Tinyho obličeji vykvetl sladký úsměv. „Vážně?“

„Sáhnu si do kapsy a ukážu vám průkaz,“ řekla Haywardová.

Tiny postoupil o krok dopředu. „Ne, najdu si ho sám.“ S TEC-9 u její hlavy jí šátral po kapsách a při tom si dopřál několik velmi intimních doteků.

„Kozy jsou pravý,“ prohlásil do výbuchu smíchu. „Pěkný melouny.“

Přejel jí rukou ke kapse kalhot, prohledával ji a nakonec vyndal odznak v pouzdře. Otevřel je. „Koukněte se!“

Zvedl odznak a všem ho ukázal. Potom se podíval i on sám, našpulil rty. „Tady stojí kapitán L. Haywardová. Oddělení vražd. A je tu dokonce i fotka! Nechala sis ji poslat ze zadní strany komiksu?“

Haywardová na něj upřeně zírala. Je skutečně takový hlupák? To jí nahnalo strach.

Tiny zavřel pouzdro s odznakem, třel si jím obrovskou zadnici a s plesknutím ho hodil do vody. „Přesně tohle si myslím o tvým průkazu,“ prohlásil. „Larry, pojď sem a prohledej támhletoho.“

Hubený muž vylezl na vznášedlo a přistoupil k Pendergastovi.

„Jestli uděláš nějakou volovinu, tak použiju tohle.“ S těmi slovy mu ukázal zbraň. „Je to úplně jednoduchý.“

Začal Pendergasta prohledávat. Vzal mu druhou zbraň, nějaké nástroje, papíry a odznak.

„Ukaž mi ho,“ vyzval ho Tiny.

Muž jménem Larry mu podal odznak. Tiny si ho prohlédl, plivl na něj tabákovou slinu, zavřel ho a zahodil do vody. „Další komiksová fotka. S váma je to drobet jinak, lidičky, víte to?“

Haywardová cítila hlaveň zbraně zabořenou do boku.

„Vážně,“ řekl Tiny silnějším hlasem. „Vy si sem jednoduše přijdete, vykládáte hovadiny o ptácích a myslíte si, že ňáký zfalšovaný vodznaky vám zachrání kůži. Řekli vám, abyste se takhle chovali ve stavu nouze? Tak já vám něco povím: víme, kdo jste a proč jste tady. Už nám neukradnete ani kousek bažiny. Tohle je naše půda, která nás živí. Takhle to říkal můj děda mýmu tátovi a já to zase vtloukám do hlavy svým dětem. Není to žádnej Disneyland pro přiblblý Yankeee na kajakách. Tohle je naše bažina.“

Z okolních lodí se ozvaly souhlasné výkřiky.

„Promiňte, že vám skáču do řeči,“ ozvala se Haywardová, „ale já jsem skutečně policistka a on agent FBI – a pro vaši informaci jste všichni zatčeni. Všichni.“

„Ohohoho!“ řekl Tiny a otíral tlusté tváře o její obličej. „Já se taaaak bojím.“ Ucítila odporný zápach whisky a hnijící cibule.

Rozhlédl se. „Hele! Možná bysme se mohli trochu povyrazit při striptýzu, co vy na to?“ Tiny uchopil svá obrovská prsa do dlaní a rozhoupal je.

To vyvolalo souhlasný pískot a hučení.

„Tak se koukneme na vopravdový cecky!“

Haywardová se podívala na Pendergasta. Obličej měl zcela bez výrazu. Vychrtlý Larry jí držel zbraň u hlavy a na oba mířily další dva tucty zbraní.

Tiny natáhl ruku, popadl límec blůzy Haywardové a pokusil se ji roztrhnout. Škubla sebou a několik knoflíků uletělo.

„Divoká!“ konstatoval Tiny, kousek odstoupil a uhodil ji do obličeje takovou silou, že upadla na dno člunu.

„Vstaň,“ rozkázal jí za všeobecného řehotu. Jen Tiny se nesmál. Vstala, obličej ji pálil, on jí nacpal hlaveň do ucha. „Tak jo, děvko. Sundej si košili. Předveď se klukům.“

„Jdi se vycpat,“ odpověděla.

„Dělej,“ zamumlal Tiny a přitlačil jí hlaveň do ucha. Cítila, jak se jí krev hrne do hlavy. Blůzu už měla zpoloviny roztrženou.

„Dělej!“

Roztřesenou rukou sáhla na knoflík, začala blůzu rozepínat.

„Jo!“ slyšela výkřiky. „To je vono!“

Další letmý pohled na Pendergasta. Ani se nepohnul a stále měl obličej naprosto bez výrazu. Co mu táhne hlavou?

„Rozepni to a pusť je na vzduch!“ zaječel Tiny a dloubl do ní zbraní.

Rozepnula knoflík, znovu se ozval řev, sáhla po dalším.

67

Náhle Pendergast promluvil. „Takhle se s dámou nejedná.“

Tiny se k němu otočil. „Takhle se s dámou nejedná? Podle mýho je to setsakra skvělý jednání!“

Halasný sborový souhlas. Haywardová hleděla na rudé, upocené a dychtivé obličeje.

„Chcete vědět, co si myslím?“ zeptal se Pendergast. „Myslím, že jste obtloustlý prase.“

Tiny zamrkal. „Co?“

„Tlustý prase,“ zopakoval Pendergast.

Tiny sevřel masitou ruku v pěst a dal Pendergastovi ránu na solar plexus. Agent zalapal po dechu a předklonil se. Tiny ho praštil ještě jednou na stejné místo a Pendergast s vyraženým dechem klesl na kolena.

Tiny se na něj shora podíval a s opovržením na agenta plivl. „Už to trvá ňák moc dlouho,“ prohlásil. Popadl Haywardovou za blůzu, mohutně jí trhl, takže všechny zbývající knoflíky ulétly.

Z okolních člunů se ozval souhlasný řev. Z kapsy pracovních kalhot vytáhl obrovský stahovací finský nůž, ostřím odsunul potrhanou blůzu a odhalil její podprsenku.

„Ty vole!“ řekl kdosi.

Tiny hladově zíral na bujné poprsí. Bolestivě polkla a chtěla se zahalit, ale Tiny nesouhlasně zavrtěl hlavou, odstrčil jí ruce a čepelí nože škádlivě přejížděl po horním okraji podprsenky. Potom – velmi pomalu – zasunul špičku nože pod látku mezi košíčky. Jediným škubnutím podprsenku rozřízl. Za ohlušujícího nadšeného křiku poprsí vyskočilo.

Viděla, že Pendergast vrávoravě vstává. Tiny byl příliš zaměstnaný, než aby si ho všiml.

Pendergast nabral rovnováhu, nakloněný na jednu stranu. Potom s náhlým, téměř nepostřehnutelným pohybem – přenesl váhu na druhou stranu. Člun se zhoupl a Tiny i Larry ztratili stabilitu. „Hele, klídek –“

Haywardová zahlédla nejasnou šmouhu, záblesk oceli; Larry zasténal, předklonil se, pevně sevřel zbraň a naslepo vystřelil. Náhlý proud krve zbarvil dno člunu.

Tiny se zprudka otočil, aby se uchránil, ve vzduchu máchal TEC-9 a střílel. Agent pohotově uhnul, takže ho sprška kulek minula. Paží sevřel Tinyho kolem otylého krku, zvrátil mu hlavu dozadu a k hrdlu mu přitiskl úzkou dýku; v tomtéž okamžiku Haywardová prudce udeřila Tinyho do předloktí a vyrazila mu zbraň z ruky.

„Ani hnout,“ řekl Pendergast a zpola mu zabořil čepel do krku. Druhou rukou precizně vytáhl les baer z Tinyho opasku.

Tiny zařval, kroutil mohutným tělem, obrovskou rukou se snažil dosáhnout na Pendergasta; nůž zajel o kousek hlouběji, zakroutil se a zaleskl. Vystříkla krev a Tiny ztuhl.

„Pohni se a jsi mrtvý,“ upozornil ho Pendergast.

Haywardová to všechno s hrůzou sledovala, na okamžik zapomněla, že je polonahá: Pendergastovi se nějak podařilo pohrát si s dýkou na Tinyho krku a odhalit mu krční žílu; zasunul pod ni čepel a žílu povytáhl z rány.

„Zastřelte mě a přetnu tu žílu,“ řekl Pendergast. „Když spadnu, rozříznu ji. Jestli se pohne, přeřízne se. Jestli se kdokoli z vás dotkne té ženy – přetnu tu žílu.“

„Co to má do prdele znamenat?“ ječel vyděšeně Tiny s očima obrácenýma v sloup. „Co to udělal? Já vykrvácím!“

Bylo naprosté ticho. Stále na ně mířily všechny zbraně.

„Zastřelte ho!“ křičel Tiny. „Zastřelte tu holku! Co děláte!?“

Nikdo se ani nehnul. Haywardová, ztuhlá hrůzou, jen vyděšeně zírala na vyboulenou pulzující žílu, ve třpytu zkrvavené čepele slizkou.

Pendergast kývl na jedno velké boční zrcátko namontované na okrajník člunu. „Kapitáne, podejte mi, prosím, to zrcátko.“

Haywardová se přinutila k pohybu, snažila se sundat zrcátko a současně se zahalit.

„Ukažte Tinymu, jak to vypadá – kdyby snad měl pochybnosti.“

Poslechla ho. Tiny zíral do zrcátka vytřeštěnýma očima. „Co to děláte… Panebože, prosím, ne…“ Hlas se mu roztřásl a zmlkl, oči podlité krví měl vytřeštěné, jeho obrovské tělo ochromila hrůza.

„Všechny zbraně do člunu pana Tinyho, prosím,“ přikázal Pendergast tiše a kývl k prázdnému plavidlu vedle jejich vznášedla. „Všechny. Hned teď.“ Nikdo se ani nehnul.

Pendergast plochou čepele povytáhl krční žílu z krvácející rány. „Udělejte, co vám říkám, jinak říznu.“

„Slyšeli jste ho!“ vypískl Tiny vyděšeně. „Zbraně do člunu! Dělejte, co říká!“

Haywardová dál držela zrcátko. Muži s mumláním podávali své zbraně dál a ti poslední je házeli do člunu. Zanedlouho bylo ploché dno vznášedla plné. Připomínalo sklad munice.

„Nože i všechno ostatní.“

Přihodili další předměty.

Pendergast se otočil k vychrtlému Larrymu, který ležel na dně lodi. Krvácel z řezné rány na paži a také ze střelného poranění, které si sám způsobil. „Sundejte si, prosím, košili.“

Po krátkém zaváhání poslechl.

„Podejte ji kapitánu Haywardové.“

Haywardová popadla vlhký, zapáchající svršek. Odvrátila se od člunů, sundala si roztrhanou blůzu a zničenou podprsenku a oblékla si zkrvavenou košili.

Pendergast se jí zeptal: „Nechtěla byste se ozbrojit?“

„TEC-9 vypadá dobře,“ zhodnotila Haywardová a z hromady zbraní zvedla pistoli. Prohlédla si ji, zkontrolovala zásobník a zaklapla ho. „Předělaný na automatiku. Zásobník na padesát nábojů. Zbyla jich ještě spousta na oddělání všech chlapů, co tady jsou. Hned teď.“

„Velmi praktická, i když nepříliš elegantní volba,“ řekl Pendergast.

Haywardová namířila TEC-9 na skupinu mužů. „Kdo má ještě zájem o kabaretní představení?“

Ticho rušilo jen Tinyho přidušené štkaní. Slzy mu stékaly po tvářích, ale stál bez hnutí jako socha.

„Obávám se, lidičky, že jste udělali velkou chybu. Tahle dáma je skutečně kapitán oddělení vražd Newyorského policejního sboru a já jsem skutečně zvláštní agent FBI. Jsme tu kvůli vyšetřování vraždy, která nemá nic společného s vámi ani s vaším městem. Ten, kdo vám řekl, že jsme ekologové, vám lhal. A teď vám položím otázku, pouze jednou, a pokud vaše odpověď nebude uspokojivá, přetnu Tinymu krční žílu a moje kolegyně, kapitán Haywardová, vás postřílí jako psy. V sebeobraně, samozřejmě. Vzhledem k tomu, že spadáme pod policejní a bezpečnostní složky, kdo by to popřel?“

Ticho.

„Otázka zní: Pane Tiny, kdo vám volal, aby vám oznámil náš příjezd?“

Tinymu chvilku trvalo, než byl schopen odpovědět. „Ventura, Mike Ventura, Mike Ventura…“ přiškrceně ze sebe soukal slova mezi potlačovanými vzlyky.

„A kdo je Mike Ventura?“

„Chlap, kterej bydlí v Itta Beně, ale často jezdí sem dolů. Velkej sportovec, má hodně peněz, spoustu času tráví v bažině. Přišel do mojí hospody a řekl nám všem, že jste ekologové a chcete zbytek bažiny proměnit na chráněný území a připravit všechny obyvatele bažiny o práci –“

„Děkuji vám, to mi stačí. A teď vám řeknu, jak to bude dál. Já a moje kolegyně budeme pokračovat ve své cestě v dokonale vybaveném a plně naloženém laminátovém člunu pana Tinyho. Se všemi zbraněmi. Vy všichni jděte domů. Rozumíte mi?“

Nic.

Přitáhl čepel pod žílou. „Mohli byste mi laskavě odpovědět?“

Mumlání, přikyvování.

„Výborně. Jak vidíte, jsme dobře vyzbrojeni. A mohu vás ubezpečit, že oba umíme s těmihle zbraněmi skvěle zacházet. Kapitáne, mohla byste to ukázat?“

Haywardová namířila TEC-9 na nedaleký shluk mladých stromků a vypálila. Tři krátké dávky. Stromky popadaly do vody.

Pendergast vytáhl nůž zpod žíly. „Budete potřebovat pár stehů, pane Tiny.“

Tlusťoch jenom zakňoural.

„Radím vám, abyste všechno společně probrali a vymysleli přijatelný, věrohodný příběh o tom, jak si pan Tiny rozřízl krk a jak se starý Larry střelil do nohy. Vzhledem k tomu, že já a kapitán máme na práci důležitější věci, nechceme vás déle vyrušovat. Za předpokladu, že nás přestanete obtěžovat – a pokud necháte na pokoji můj poměrně drahý vůz –, nebude nutné, abychom proti někomu z vás vznesli obvinění nebo nechali někoho zatknout – mám pravdu, kapitáne?“

Přikývla. Zvláštní, že Pendergast dokázal všechno vysvětlit tak, aby věci dávaly smysl – tady, daleko od civilizace, bez jištění, před skupinou chlapů, kteří ji chtěli postupně jeden po druhém znásilnit, oba je zavraždit a jejich těla hodit do bažiny.

Pendergast nastoupil do laminátového člunu, Haywardová za ním, prodírala se rozmanitou výzbrojí. Pendergast spustil motor a plavidlo se rozjelo, ostatní čluny jim neochotně uvolnily cestu. „Ještě se uvidíme,“ zavolal. „S lítostí musím podotknout, že až k tomu dojde, možná to bude ještě nepříjemnější.“

Potom přidal plyn a za pohasínajícího večerního svitu zamířilo plavidlo do nejširšího zálivu na konci slepého ramene a dál na jih do husté vegetace.

68

Malfourche, Mississippi

Mike Ventura ze svého zaparkovaného vozu escalade s klimatizací spuštěnou na plný výkon sledoval, jak se plavidla trousí zpátky k molům za barem Tiny’s. Slunce se právě dotklo hladiny, obloha měla špinavě oranžovou barvu. Byl nesvůj; tohle nevypadalo jako návrat válečné výpravy z vítězného tažení. Spíše to vyvolávalo dojem, že se vracejí zasmušilí, sklíčení a unavení muži po drtivé porážce. Když jeden z posledních člunů přivezl k molu Tinyho – který se vypotácel na molo se sežmoleným zkrvaveným kapesníkem kolem krku a zaschlou krví na košili –, pochopil, že se něco zvrtlo.

Tinyho podpírali dva muži, každý pod jednou masitou paží, když se vlekl ke své hospodě a zmizel uvnitř. Mezitím další ze skupiny spatřili Venturu. Mluvili spolu, živě gestikulovali – a potom se vydali k němu. Nevypadali spokojeně.

Ventura stiskl automatické zámky; s cvaknutím se zavřely. Muži beze slova obstoupili vůz, po rudých obličejích jim stékaly čůrky potu.

Ventura pootevřel okénko, jen na škvírku. „Co se stalo?“

Nikdo neodpověděl. Po chvilce napětí jeden z mužů zvedl pěst a udeřil jí na kapotu, ozvala se hlasitá rána.

„Co ksakru děláš?“ vykřikl Ventura.

„Co ksakru dělám?“ zaječel muž. „Co ksakru dělám?“

Udeřila další pěst a potom najednou všichni bušili do auta, kopali do něj ze stran, nadávali a plivali. Překvapený a vyděšený Ventura zavřel okénko a zařadil zpátečku. Couval tak rychle, až muži museli uskočit, aby je nepřejel.

„Zkurvysynu!“ ječeli muži jednohlasně. „Lháři!“

„Byli to federálové, ty kreténe!“

„Prolhanej bastarde!“

Prudce stočil volant na příjezdovou cestu, šlápl na plyn a obrátil vůz o sto osmdesát stupňů. Od kol odletoval prach a štěrk. Když odjížděl, na zadní okénko s tlumeným bouchnutím dopadl kámen a proměnil je v pavučinu prasklin.

Vyjel na hlavní silnici a v tu chvíli zazvonil mobilní telefon: Judson. Sakra. „Už jsem hodně blízko,“ řekl Judson. „Jak to šlo?“

„Něco se podělalo. Chci říct, doopravdy podělalo.“

Když Ventura přijel ke svému pečlivě udržovanému ohrazenému pozemku na kraji bažiny, už tam stál Esterhazyho pick-up. Vysoký muž čekal vedle nákladového prostoru vozu, oblečený v khaki, a vyndával náboje ze zbraní. Ventura u něj zastavil a vystoupil. Esterhazy se k němu otočil se zlověstným výrazem obličeje.

„Co máš s autem?“ zeptal se.

„Zaútočili na něj lidi z bažiny. V Malfourche.“

„Copak se o to nepostarali?“

„Ne. Tiny se vrátil se zraněním na krku a nikdo neměl zbraň. Chtěli mě lynčovat. Teď mám hodně velkej problém.“ Esterhazy na něj zíral. „Takže ti dva míří ke Španělskýmu ostrovu?“

„Vypadá to tak.“

Esterhazy si zběžně prohlížel Venturův nepravidelný obílený dům, rozlehlý trávník podobný kulečníkovému stolu a soukromé molo se třemi uvázanými čluny: skifem Lafitte, úplně novým laminátovým člunem s hydraulickým zvedákem a echolotem Humminbird a výkonným vznášedlem. Napjal spodní čelist. Z nákladového prostoru pick-upu vyndal pouzdro se zbraní. „Tak to vypadá,“ řekl pomalu, „že ten problém budeme muset vyřešit my.“

„A to hned teď. Protože jestli dorazí na Španělský ostrov, je po všem.“

„Nedopustíme, aby to došlo tak daleko.“ Esterhazy přimhouřil oči do zapadajícího slunce. „Záleží na tom, jak rychle se pohybují, možná jsou už teď docela blízko.“

„Postupujou pomalu. Neznají bažinu.“

Esterhazy se podíval na laminátový člun. „S touhle yamahou dvěstěpadesátkou je možná zastavíme, až projedou ten starý splavný kanál u Ronquilleu. Víš, o čem mluvím?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Ventura, pobouřený, že Esterhazy zpochybňuje jeho znalost bažiny.

„Tak nalož tyhle zbraně do člunu a jdeme na to,“ řekl Judson. „Mám nápad.“

69

Bažina Black Brake

Kulatý měsíc stoupal mezi masivními kmeny tisovců, jeho mdlé světlo dopadalo na potemnělou bažinu. V kuželu reflektoru byl vepředu vidět propletenec stromů a dalšího porostu, občas zahlédli pár zářivých očí. Haywardová věděla, že většinou jsou to oči žab a ropuch, přesto byla vyděšená čím dál víc. I když podivné příběhy o Black Brake, které slýchala v dětství, byly jenom smyšlené legendy, věděla, že bažina je zamořená velmi skutečnými aligátory a jedovatými hady. Bidlem odstrkovala plavidlo, zpocená přecházela od středu člunu dozadu. Larryho košile byla drsná a kousala ji. Pendergast ležel na palubě přídě, před sebou měl rozložené dvě mapy. Pečlivě je prohlížel v paprscích baterky. Cesta byla dlouhá a pomalá, se spoustou falešných vodítek a náročnou navigací.

Pendergast posvítil na vodu a vyhodil do ní trochu smetí z kalíšku, aby zkontroloval proud. „Kilometr a půl, možná méně,“ zamumlal a vrátil se k mapám.

Haywardová stále odstrkovala loď bidlem, přešla na záď, vytáhla ho, odnesla dopředu a znovu ho zabořila do blátivého dna. Měla pocit, že se topí v zelenočerné džungli, která je obklopovala. „Co když ten tábor už neexistuje?“

Žádná odpověď. Měsíc stoupal výš a Haywardová zhluboka vdechla vlhký, voňavý vzduch. K uchu jí přiletěl komár a zoufale bzučel. Plácnutím ho zabila a odcvrnkla.

„Před námi je poslední splavný kanál,“ řekl Pendergast. „Za ním leží už jenom bažinatá plocha před Španělským ostrovem.“

Člun projížděl místem dějících vodních hyacintů. Obestřel je kyselý zápach vegetace stoupající z hladiny.

„Prosím vás, zhasněte reflektor a světla na lodi,“ požádal ji Pendergast. „Nechceme je přece upozornit, že se blížíme.“

Haywardová zhasla světla. „Opravdu si myslíte, že ‚oni‘ tam jsou?“

„Jsem si docela jistý, že tam něco je. Proč by jinak jeli tak daleko, aby nás zastavili?“

Když její oči uvykly temnotě, překvapilo ji, kolik světla je v bažině za úplňku. Mezi kmeny stromů vepředu viděla pruh třpytivé vody. Za okamžik člun vplul do splavného kanálu zpoloviny zarostlého okřehkem a hyacinty. Propletené větve cypřišů vytvořily nad jejich hlavami tunel.

Najednou člun zastavil. S Haywardovou to trhlo, musela se přidržet bidla, aby neupadla.

„Narazili jsme na něco pod hladinou,“ vysvětlil Pendergast. „Pravděpodobně na kořen nebo větev spadlou ze stromu. Zkuste to obeplout.“

Haywardová se opřela do bidla. Záď člunu se stočila a prudce narazila na kmen cypřiše. Člun se zatřásl, zakymácel a potom se uvolnil. Když se Haywardová naklonila k bidlu, aby navedla člun zpátky do splavného kanálu, zahlédla něco dlouhého, lesklého a černého; sklouzlo to shora z větví a dopadlo jí to na ramena. Plazilo se jí to kolem krku, bylo to chladné a suché. Cítila takový odpor, že nemohla ani vykřiknout.

„Nehýbejte se,“ poradil jí Pendergast. „Zůstaňte v naprostém klidu.“

Poslechla ho. Pendergast k ní pomalu přistoupil, zastavil se a opatrně balancoval na zbraních na dně plavidla. Potom jednu ruku rychle napřáhl před sebe, popadl tu tlustou věc stočenou kolem jejích ramen a prudce ji odhodil. Haywardová slyšela brutální prasknutí. Spatřila přibližně metr dlouhého svíjejícího se hada, jak letí vzduchem a padá do vody.

„Agktstrodon piscivorus,“ řekl Pendergast chmurně. „Ploskolebec vodní.“

Kůže ji pálila a stále jako by ho cítila na ramenou. Zhluboka se nadechla, z toho zážitku ji jímala hrůza. Uchopila bidlo. Dopluli zpátky do kanálu a pokračovali dál hlouběji do ochrany bujné vegetace. Pendergast se rozhlédl a dál studoval mapy. Když Haywardová odstrkovala člun bidlem, obezřetně sledovala propletené kmeny stromů nad sebou. Komáři, žáby, hadi – jediné, s čím se ještě nesetkala, byl aligátor.

„Je pravděpodobné, že zanedlouho budeme muset vystoupit a pokračovat pěšky,“ zamumlal Pendergast. „Dost možná se nám do cesty postaví překážky.“ Vzhlédl od mapy a znovu se rozhlédl.

Haywardová myslela na aligátory. Pěšky. Skvělé.

Zabořila bidlo do dna, znovu postrčila člun. Najednou, jako černý tichý blesk, se na ni Pendergast vrhl. Chytil ji v pase a oba se překulili přes okrajník člunu do temné vody. Ponořila se pod hladinu, příliš překvapená, aby zápasila. Nohy se jí bořily do bláta. Když se konečně odrazila a hlavu měla nad vodou, slyšela salvu střel.

Ozvala se rána, když kulka zasáhla motor. Nato vyšlehl plamen. Prásk! Prásk! Někdo střílel ze tmy napravo od ní.

„Připravte si zbraň,“ zašeptal jí Pendergast do ucha.

Držela se okrajníku a čekala na pauzu mezi výstřely, zdvihla se, popadla nejbližší zbraň z člunu – těžkou pušku – a znovu sklouzla dolů. Další salva; do člunu se zavrtaly střely, několik jich zasáhlo motor. Na dně lodi uviděla plamínek: benzin.

„Nestřílejte!“ zašeptal Pendergast a strčil do ní. „Obejděte člun a pokračujte na vzdálenou stranu kanálu. A kryjte se.“

Napůl plavala, napůl se brodila vodou s hlavou co nejblíže hladiny. Člun za nimi se rozhořel, oheň vrhal na vodu žlutou záři. Ozvalo se tlumené prásk! a Haywardová cítila tlakovou vlnu; ohnivá koule, oranžová a černá, stoupala do noci. Sled menších explozí se ozýval z hořící hromady střelných zbraní.

Najednou střely dopadaly ze všech stran velmi blízko nich a proudy vody vyletovaly do vzduchu.

„Našli nás,“ řekl Pendergast naléhavě. „Ponořte se a plavte!“

Haywardová se zhluboka nadechla, ponořila se pod vodu, pušku svírala nešikovně jednou rukou, postupovala mdlou tmou. Jak se jí nohy bořily do bláta, cítila tvrdé – a občas nepříliš tvrdé – předměty, sem tam se o ni otřela kluzká ryba. Nechtěla myslet na ploskolebce, nutrie a pijavice dlouhé dvacet centimetrů a na všechno ostatní, co se hemžilo v bažině. Slyšela svištění kulek, které dopadaly do vody kolem ní. Když měla pocit, že se jí roztrhnou plíce, vystrčila hlavu, nadechla se a vzápětí klesla pod hladinu.

Voda jako by ožila bzučivým hlukem kulek. Vůbec nevěděla, kde je Pendergast, ale šla stále dál, přibližně každou minutu se vynořila a nabrala dech. Bláto pod jejíma nohama se pomalu zdvihalo. Brzy už se prodírala mělčí vodou, na druhé straně kanálu se vynořovaly stromy. Střelec pokračoval v palbě zprava, kulky se strefovaly do tří kmenů nad ní. Střelba už byla daleko víc přerušovaná. Zjevně ji ten vetřelec ztratil z dohledu, a tak prostě střílel jen do její blízkosti.

Vydrápala se po kluzkém břehu, překulila se na záda uprostřed hyacintů a snažila se chytit dech. Byla celá umazaná od bláta. Všechno se to seběhlo tak rychle, že neměla čas ani myslet – ale teď už přemýšlela. Zuřivě. Tentokrát to nebyli obyvatelé bažiny, v tom měla jistotu. Podle všeho to byl osamělý střelec, který věděl, že oni dva jedou právě sem, takže měl dost času na přípravu.

Odvážila se rozhlédnout, ale po Pendergastovi nebyla ani stopa. V jedné ruce držela pušku, napůl se plazila a napůl plavala v mělké říčce do úkrytu mezi stromy. Chytila se starého, shnilého pahýlu cypřiše a posadila se za něj. Vtom uslyšela slabé cákání. Málem vykřikla v domnění, že je to Pendergast, ale vtom kanál kousek vlevo od ní náhle osvětlil reflektor.

Přikrčila se za pahýlem. Pomalu, velmi rozvážně, posunula pušku před sebe. Byla celá umazaná od bláta. Ponořila ji do říčky a zlehka ji protřepala, nechala bláto odplavit, potom zbraň zvedla a po délce ji osahávala, aby zjistila, co to vlastně je: těžká, osmiúhelníková hlaveň, velký kalibr. Připomínalo to .45-70, moderní repliku pušky z Divokého západu, možná kopie winchesterovky se systémem browning – což znamená, že pravděpodobně vystřelí, i když byla ponořená ve vodě. V zásobníku by mělo být čtyři až devět nábojů.

Reflektor přejel přes stromy, prohledával bažinu. Střelba ustala, ale světlo se přiblížilo.

Mohla by střelit do toho světla. To byl vlastně jediný cíl, protože nic dalšího v prudké záři neviděla. Pomalu a tiše zvedla zbraň a vyklepala z ní poslední zbytky vody. S maximální opatrností natáhla kohoutek a ucítila, jak kulka vklouzla do komory. Prozatím to šlo dobře. Teď viděla, jak reflektor pomalu přejíždí po kanálu. Zdvihla pušku, chtěla zamířit – a najednou na rameni ucítila čísi ruku.

Potlačila výkřik a přikrčila se.

„Nestřílejte,“ řekl Pendergast potichu, téměř neslyšně. „Mohla by to být past.“

Potlačila překvapení a beze slova přikývla.

„Pojďte za mnou.“ Pendergast se pustil říčkou proti proudu, Haywardová za ním. Měsíc překryly mraky, ale v pohasínající záři hořícího člunu viděli docela dobře. Malý kanál se zúžil a za chvilku už přešli přes naplavené bahno třicet centimetrů hlubokou vodou. Kužel světla přejel přes bažinu a blížil se k nim. Pendergast zastavil, nadechl se a ponořil se co nejhlouběji do vody. Byl stejně umazaný od bláta jako ona. Haywardová se zachovala podle jeho příkladu, tvář téměř zabořila do špíny. Světlo přejelo přímo přes ně. Strnula, čekala výstřel, ale nic se neozvalo.

Když se světlo posunulo dál, vstala. Za naplaveným bahnem viděla velké seskupení uhynulých cypřišů a práchnivějících kmenů. Pendergast mířil přímo k nim. Haywardová šla za ním a během minuty zaujali pozici.

Haywardová rychle opláchla a ještě jednou očistila zbraň. Pendergast vyndal les baer z pouzdra a také ho očistil. Jednali rychle a v tichosti. Světlo se znovu objevilo, tentokrát z kratší vzdálenosti, blížilo se přímo k nim.

„Jak víte, že je to past?“ zašeptala Haywardová.

„Je to zcela evidentní. Je tam víc než jeden střelec, čekají, až vystřelíme na světlo.“

„Tak co uděláme?“

„Počkáme. V tichosti. Bez hnutí.“

Světlo zmizelo a znovu padla tma. Pendergast se schoulil, nehýbal se, za velkou změtí pahýlů ho nebylo vidět.

Soustředěně poslouchala. Měla pocit, že ve tmě slyší snad odevšad cákání a šustění. Pohyby zvířat, skákání žab. Nebo to byli lidé?

Člun v plamenech se nakonec potopil, skvrna hořícího benzinu rychle zmizela a bažina se ponořila do chladné polotmy. Stále čekali. Znovu uviděli světlo, pořád se přibližovalo.

70

Judson Esterhazy ve vysokých rybářských botách procházel hustou vegetací s winchesterovkou .30-30 v rukou. Byla mnohem lehčí než odstřelovací puška, lépe se s ní manévrovalo a používal ji k lovu vysoké zvěře už jako dospívající chlapec. Mohutná, přesto elegantní; byla téměř jeho součástí.

Skrze stromy viděl, jak se Venturovo světlo vytrvale blíží k místu, kde se určitě ukrývá Pendergast s tou ženou. Esterhazy zaujal pozici přibližně devadesát metrů za místem, kam je zahnali. Ani v nejmenším netuší, že jsou v kleštích, které přichystal. Sám čekal mezi padlými stromy za jejich skrýší, když k nim Ventura postupoval zepředu. Ti dva byli snadný terč. Potřeboval jediné – aby použili zbraň, stačil by jediný výstřel. Mohl by velmi přesně určit jejich pozici a oba je zabít. Nakonec jim stejně nezbyde, než to světlo odstřelit.

Plán vycházel dokonale a Ventura svou roli zvládal dobře. Světlo na dlouhé tyči se pohybovalo pomalu, váhavě, stále blíž k nim. Viděl, jak kužel přerušovaně dopadá na změť cypřišových kořenů a obrovský, rozkládající se kmen – starý vývrat. Právě tam se ukrývali: nikde poblíž nebylo žádné jiné útočiště.

Pomalu se přesunul tak, aby viděl na vývrat. Měsíc na nebi se v tu chvíli vynořil z mraků a jeho bledé paprsky dopadaly do nejtemnějších koutů bažiny. Na okamžik je oba zahlédl, seděli přikrčení za kmenem, soustředili se výhradně na světlo před sebou a zcela se odkryli. Nakonec ani nebylo zapotřebí, aby reflektor zničili.

Judson pomalu zvedl pušku ke tváři, díval se do puškohledu pro noční vidění Trident Pro 2.5x. Naskytl se mu dokonale jasný obraz. Nemohl je zastřelit oba najednou, ale kdyby začal u Pendergasta, s tou ženou by moc práce neměl.

O kousek se posunul, puškohled nastavil tak, aby uprostřed vlasového kříže viděl Pendergastova záda. Připravil se ke střelbě.

Haywardová seděla přikrčená za dějícím kmenem, když světlo přejíždělo nepravidelně temnotou.

Pendergast zašeptal: „Myslím, že to světlo je na tyči.“

„Na tyči?“

„Ano. Podívejte, jak podivně se pohupuje. To je důkaz, že někde je druhý střelec.“ Najednou ji popadl a strčil do mělké vody, obličejem do bahna. Ani ne ve vteřině slyšela těsně nad hlavou střelu a tlumený náraz, jak kulka zasáhla dřevo.

Zoufale vyrazila za Pendergastem, když se plížil bahnem a potom se vtěsnal za propletenec kořenů a přitáhl ji k sobě. Vmáčkla se vedle něj. Následovaly další výstřely, tentokrát zepředu i zezadu, z obou stran se kulky zavrtávaly do kořenů.

„Tohle není dobrý úkryt,“ řekla přerývaně.

„Ne, to není. Tady nemůžeme zůstat – je jen otázkou času, kdy jedna z těch kulek najde svůj cíl.“

„Ale co můžeme dělat?“

„Jdu odstranit střelce za námi. Až odejdu, odpočítejte devadesát vteřin, vystřelte, počítejte znovu do devadesáti a vypalte ještě jednou. Mířením se neobtěžujte – pro mě je důležitý jenom hluk. Dávejte pozor, aby nebylo vidět záblesk v ústí… a potom, teprve potom, po prvních dvou výstřelech naslepo, miřte na světlo. Nakonec zaútočte na něj – a zabijte ho.“

„Rozumím.“

Po těch slovech Pendergast okamžitě zmizel v bažině. Nato se hned ozval další výstřel.

Haywardová počítala do devadesáti a s ústím pušky namířeným nízko vypálila. Puška ráže .45-70 zaburácela, následoval silný zpětný náraz. Haywardovou tak silný hluk překvapil, ozvěna rány se rozptýlila nad bažinou. Odpovědí jí byla salva kulek do kořenů těsně nad její hlavou. Ukryla se do bláta a potom slyšela Pendergastovu střelbu zleva, jeho pětačtyřicítka práskla do noci. Palba se od ní odklonila. Světlo se sice pohupovalo, ale už nepostupovalo.

Znovu odpočítala, stiskla spoušť a vzduch prořízla druhá rána z pušky těžkého kalibru.

Opět na ni někdo vypálil a nato slyšela bubnování Pendergastových střel, tentokrát odjinud. Světlo se stále ani nepohnulo.

Haywardová se odvrátila, klesla do bláta a velmi pečlivě namířila na světlo. Pomalu stiskla spoušť, zbraň zaburácela a světlo se rozplynulo ve spršce jisker.

Okamžitě vstala a co možná nejrychleji postupovala blátem, které jako by ji chtělo vtáhnout pod hladinu, k místu, kde předtím viděla světlo. Za sebou slyšela, jak Pendergast divoce pálí, aby přinutil střelce zůstat vzadu.

Pár kulek proletělo shlukem kapradí jen kousek od ní; postupovala dál s nabitou puškou a potom se vrhla do kapradí – tam našla střelce přikrčeného ve člunu. Překvapeně se k ní otočil; vrhla se do vody, namířila a vystřelila. I on vypálil. Haywardová ucítila úder do nohy, hned nato náhlou strnulost. Zalapala po dechu, pokusila se na nohu stoupnout, ale nemohla jí ani hnout.

Zoufale se pokoušela jít dál, čekala, že se jí každou chvíli do těla zavrtá další, osudná střela. Ale nic takového se nestalo. V tu chvíli pochopila, že určitě útočníka trefila. S obrovským úsilím se napůl plazila a napůl klopýtala mělkou vodou, chytila se okrajníku a namířila pušku do plavidla.

Střelec ležel na dně člunu, z rány v rameni krvácel. Pušku měl rozpůlenou vedví – zjevně zasaženou střelou – a jednou rukou se pokoušel vyndat pistoli. Nebyl mezi těmi muži z bažiny, nikdy předtím ho neviděla.

„Ani hnout!“ vyštěkla, mířila na něj puškou a snažila se i přes bolest dýchat pravidelně. Vytrhla mu zbraň a zamířila na něj. „Stoupni si, pěkně pomalu. Ruce drž tak, abych na ně viděla.“

Muž zaúpěl, zvedl jednu ruku. Druhá mu bezvládně visela u těla.

Nezapomínala na druhého střelce a stále zůstávala přikrčená. Zkontrolovala zbraň tohoto muže, zásobník byl plný, vyndala ho a do vody vyhodila těžkou pušku.

Muž zasténal, světlo měsíce dopadlo na jeho tělo, tmavá krvavá skvrna na rameni se pomalu zvětšovala. „Jsem postřelený,“ zaúpěl. „Potřebuju pomoc.“

„Na to se neumírá,“ odpověděla Haywardová. V ráně jí tepalo, nohu měla jako z olova. Doufala, že nevykrvácí. Byla ve vodě, a tak střelec nevěděl, že je poraněná. Cítila, jak jí pod hladinou cosi klouže po kůži a naráží do raněné nohy – nejspíš ryby přilákané pachem krve.

Za sebou uslyšela hlučné výstřely Pendergastovy pětačtyřicítky a ostřejší rány z pušky druhého střelce. Střelba pomalu ztrácela na intenzitě a nakonec bylo ticho. Dlouhé ticho.

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se Haywardová. „Ventura,“ odpověděl muž. „Mike –“

Jediný výstřel. Muž jménem Ventura sebou škubl dozadu, se zavrčením se skácel na dno člunu a zůstal bez hnutí ležet.

Haywardová se v náhlé panice vrhla do vody, jednou rukou se přidržovala okrajníku člunu. Ohavné vodní živočichy stále vzrušovala její krvácející rána na noze. Cítila nespočet kroutících se pijavic.

Zaslechla šplouchnutí, okamžitě se otočila a namířila zbraň. Byl to však Pendergast. Přikrčený k ní pomalu kráčel vodou. Gestem jí naznačil, aby mlčela, potom se chytil okrajníku a chvíli se pozorně rozhlížel. Mrštně se přehoupl do člunu, prošel po dně plavidla a skočil zpátky do vody těsně vedle ní.

„Jste v pořádku?“ zašeptal.

„Ne. Jsem postřelená.“

„Kam vás to zasáhlo?“

„Do nohy.“

„Musíte vylézt z vody.“ Agent ji pevně chytil za paži a táhl ji ke břehu. Bylo naprosté ticho; střelba vylekala všechno živé v bažině. Šplouchání, skřehotání a šelestění utichly.

Cítila slabý proud a potom se o ni pod vodou otřelo něco tvrdého a šupinatého. Přemohla nutkání vykřiknout. V měsíčním svitu viděla, jak se hladina rozvlnila a z ní se vyhoupl pár očí a šupinaté nozdry plaza. Následovala děsivá exploze vody. Zvíře na ni skočilo. V tom okamžiku Pendergast vystřelil; ucítila, jak jí cosi ostrého silně a neúprosně sevřelo nohu a stáhlo pod vodu. Zakoušela nesnesitelně bodavou bolest.

Pendergast ji stále pevně držel za paži. Úporně se pokoušela vymanit ze sevření čelistí obrovského aligátora, ale ten ji vytrvale táhl ke dnu bažinatého kanálu. Chtěla vykřiknout, ale ústa měla plná stojaté vody. Slyšela, jak Pendergast vystřelil nad vodu. Znovu se otočila, přimáčkla zbraň ke zvířeti, které jí v čelistech svíralo nohu, a stiskla spoušť.

Obrovská rána, prudký otřes střely a agresivní, křečovitá reakce aligátora se slily v jedinou nesmírně silnou explozi. Hrůzný stisk zubů povolil a Haywardová se vydrápala z bláta, ztěžka dýchala.

S prudkým trhnutím ji Pendergast vyvlekl ke břehu do mělké vody a k trsu kapradin. Cítila, jak jí roztrhl nohavici na poraněné noze, co možná nejlépe vyčistil rány a ovázal je natrhanými pruhy látky.

„Dostal jste toho druhého střelce?“ zeptala se. Měla ošklivou závrať.

„Ne. Možná jsem ho postřelil do ruky – vypudil jsem ho z úkrytu a zahlédl jsem jen stín. Prchal zpátky do bažiny.“

„Proč nezačal znovu střílet?“

„Možná hledá jiné místo, kde by se zdokonalil ve střelbě. Muž ve člunu zemřel po zásahu střely ráže .30-30. Vy jste ho nezabila.“

„Nehoda?“ zalapala po dechu a pokoušela se nemyslet na bolest.

„Pravděpodobně ne.“

Přehodil si její paži kolem ramen a postavil ji na nohy. „Můžeme udělat jen jedno – dostat vás na Španělský ostrov. A to hned.“

„Ale ten druhý střelec tam pořád někde je.“

„Já vím.“ Pendergast kývl na její nohu. „Ale ta rána nepočká.“

71

Haywardová s paží kolem Pendergastova krku klopýtala měkkým terénem, nohy jí neustále podkluzovaly, občas ho skoro stáhla s sebou do bahna. Při každém kroku jí projela nohou ostrá bolest, jako by v ní od holeně po stehno měla vraženou doruda rozžhavenou železnou tyč. Musela se hodně přemáhat, aby nevykřikla. Intenzivně si uvědomovala, že někde ve tmě stále číhá ten střelec. Ticho bažiny ji znepokojovalo a vzbuzovalo v ní strach, že tam někde je. Ačkoli noc byla dusivě horká a voda v bažině vlažná, Haywardová se stále třásla a měla závrať, jako by se to všechno dělo někomu jinému.

„Musíte vstát, kapitáne,“ slyšela Pendergastův konejšivý hlas. Pochopila, že znovu upadla.

Podivný důraz na její hodnost jako by ji vyburcoval. Vyškrábala se na nohy, dokázala ujít jeden dva kroky a znovu se zhroutila. Pendergast ji stále zpola přidržoval a zpola táhl, paže jako by měl z ocele, mluvil na ni mírným, uklidňujícím hlasem. Ale bažina byla stále hlubší, nohy se jí bořily skoro jako v tekutém písku, a jakkoli se snažila postupovat, měla pocit, že se do močálu boří stále hlouběji.

Pomohl jí získat rovnováhu a ona s maximálním úsilím dokázala jednu nohu vytáhnout, ale poraněná noha se zabořila hlouběji a nesnesitelně v ní bušilo při jakémkoli pokusu ji vyprostit. Znovu zapadla do bažiny, téměř po stehna. „Já nemůžu,“ vypravila ze sebe a bolestí lapala po dechu. Znovu ji zvedl.

Pendergast se opatrně rozhlédl. „Dobře,“ zašeptal. Chvíli mlčel a nato uslyšela, jak něco trhá – své sako od obleku. Temná bažina, stromy, měsíc – to všechno jako by se roztočilo… Komáři se kolem ní rojili, cítila je v nosních dírkách a uších. Jejich bzukot vnímala jako řev lvů. Znovu poklesla do vodnatého bláta a ze všeho nejvíc si přála, aby se bahno, které jí ulpívalo po celém těle, proměnilo v postel v jejím bytě a ona sama byla v bezpečí a teple na Manhattanu, s oddychujícím Vinniem po boku…

Probrala se, když jí Pendergast na nadloktí přivazoval nějaký nahrubo vyrobený postroj. Chvíli se, zcela zmatená, bránila, ale vzal její ruce do svých, aby ji uklidnil. „Potáhnu vás za sebou. Uklidněte se.“

Přikývla, pomalu začala jeho slovům rozumět.

Postroj jí dvěma pásy upevnil na ramenou a táhl ji. Zpočátku se ani nepohnula. Potom močál pomalu povolil sevření a Haywardová klouzala po bahně zalitém vodou, střídavě se pohupovala a propadala. Nad sebou viděla stromy, v měsíčním svitu černé a stříbrné, a propletené větve s listy vytvořily skvrnitý vzor tmy a světla. Haywardová myslela na to, kde se ukrývá ten střelec; proč neslyšeli další výstřely. Možná uběhlo pět minut, možná třicet; ztratila pojem o čase.

Náhle se Pendergast zastavil.

„Co se děje?“ zasténala Haywardová.

„Mezi stromy vidím světlo.“

72

Pendergast se sklonil nad Haywardovou a zblízka si ji prohlížel. Byla v šoku. Nedokázal odhadnout, kolik krve ztratila, protože měla celé tělo od bláta. Měsíční paprsky jí zešikma dopadaly na obličej, na místech, která nepokrývalo bláto, byl děsivě bledý. Opatrně ji posadil a uvolnil postroj. Opřel ji o kmen stromu a zakryl ji kapradím. Kousek látky vypláchl v kalné vodě a pokusil se vyčistit jí z rány alespoň trochu bahna. Současně ji zbavil četných pijavic.

„Jak je vám, kapitáne?“

Haywardová polkla a pohybovala ústy. Mrkala, nedokázala zaostřit zrak. Nahmatal její pulz: mělký a rychlý. Naklonil se k ní a do ucha jí zašeptal: „Musím odejít. Jen na chvíli.“

Na okamžik rozšířila vyděšené oči. Potom přikývla a chraplavým hlasem ze sebe vysoukala: „Rozumím.“

„Ať na Španělském ostrově žije kdokoli, ví, že jsme tady; nepochybně slyšeli výstřely. Je skutečně možné, že zbývající střelec přišel ze Španělského ostrova a čeká tam na nás – proto zůstal potichu. Musím se tam přiblížit velmi obezřele. Ukažte mi svoji zbraň, podívám se na ni.“

Vzal její pistoli – dvaatřicítku –, zkontroloval zásobník, zaklapl ho a vtiskl jí zbraň do ruky. „Máte čtyři rány. Pokud se nevrátím… možná je budete potřebovat.“ Na klín jí položil baterku. „Použijte ji jen v případě nutnosti. Dávejte pozor na lesklé oči v měsíčním svitu. Sledujte, jak daleko jsou od sebe. Pokud to bude víc než pět centimetrů, je to aligátor, nebo náš střelec. Rozumíte mi?“

Znovu přikývla a sevřela zbraň.

„Tohle je dobrý úkryt. Nikdo vás neuvidí, dokud nebudete chtít. Ale teď mě pozorně poslouchejte: musíte zůstat vzhůru. Ztráta vědomí znamená smrt.“

„Měl byste už jít,“ zamumlala.

Pendergast se zadíval do tmy. Mezi kmeny stromů zahlédl sotva patrné žluté světlo. Vyndal nůž a do největšího kmene z obou stran vyryl velké X. Pak se pustil směrem na jih, kráčel ke vzdáleným světlům po čím dál užší spirále.

Postupoval pomalu, opatrně vyndával nohy z bláta, aby nadělal co možná nejméně hluku. V místě, kde blikalo vzdálené světlo a ztrácelo se mezi temnými kmeny, nespatřil sebemenší náznak jakékoli činnosti či zvuku. Šel dál. Stromy prořídly a ve tmě uviděl obdélník kalného žlutého světla: uprostřed shluku budov se šikmými střechami se v té černotě vznášelo okno se záclonami.

Za dalších deset minut přišel dost blízko, aby na Španělském ostrově jasně rozpoznal starý lovecký tábor.

Bylo to rozlehlé místo, vybudované těsně nad úrovní vody na pilířích napuštěných kreozotem: nejméně dvanáct velkých nesourodých domů se šindelovými střechami zaklíněných v masivním shluku starých tisovců hustě porostlých závěsy tillandsií. To vše se rozkládalo na samém okraji ramena se stojatou vodou. Tábor stál na minimálně vyvýšeném místě, obklopovala jej zástěna kapradí, keřů a vysoké trávy. Hustě zarostlý lem a téměř neproniknutelná přadena visících tillandsií dokonale ukrývaly celý prostor.

Pendergast ze strany v kruzích obcházel tábor, sledoval, jestli tam někdo nehlídá, a v duchu si vštěpoval rozložení staveb. Na jednom konci stála velká dřevěná terasa, která vedla k přístavní hrázi s plovoucím molem zabíhajícím do bažinatého ramene. U mola byla uvázaná zvláštní loď. Pendergast poznal malý říční užitkový člun amerického námořnictva z období vietnamské války. Byl to hybrid vznášedla s ponorem pouhých osm centimetrů a tichým podvodním tryskovým pohonem: ideální na plížení v bažině. I když se některé přístavky rozpadly a střechy zřítily, hlavní tábor byl v dobrém stavu a zcela zřejmě obydlený. Velké hospodářské stavení vypadalo také dokonale. Okna zakrývaly těžké závěsy, jimiž zevnitř pronikalo jen slabé žluté světlo.

Když Pendergast obešel dům, dospěl k překvapivému závěru: budovu patrně nikdo nehlídá. Všude bylo ticho jako v hrobě. Pokud sem střelec dorazil, pak je velmi dobře ukrytý. Pendergast čekal a poslouchal. Potom se něco ozvalo: slabý, zoufalý pláč, tenounký, těsně na hranici slyšitelnosti. Takhle pláče člověk, který ztratil veškerou naději. Pláč brzy utichl. Když dozněly poslední vzlyky, nad bažinou se rozprostřelo ticho.

Pendergast vyndal les baer, obešel tábor a vklouzl do hustého kapradí u podpůrných pilířů. Znovu se zaposlouchal, ale nic se už nedělo; žádné kroky po dřevěných prknech nahoře, záblesk světla ani hlasy.

U jednoho pilíře stál nahrubo stlučený žebřík z kluzkých, shnilých latí. Trvalo několik minut, než k němu zpola doplaval, zpola se doplazil. Pomalu stoupal vzhůru, pokaždé nejprve zkontroloval pevnost každého příčle. Zanedlouho už měl hlavu na úrovni terasy. Rozhlédl se, v měsíčním svitu stále neviděl, že by budovu někdo hlídal.

Vyhoupl se na terasu, překulil se přes hrubá dřevěná prkna a zůstal ležet, s pistolí v ruce. Napjatě poslouchal, zdálo se mu, že občas slyší nějaký hlas, velice tenký, dokonce i pro jeho mimořádně dobrý sluch. Hlas pomalu a monotónně něco přeříkával, jako by se modlil růženec. Měsíc byl v tu chvíli přímo nad táborem obklopeným skupinou stromů, jimiž jeho světlo pronikalo. Ještě chvilku počkal. Potom vstal a vyrazil k nejbližší přístavbě. Přitiskl se ke zdi. Z jediného okna se zataženými závěsy dopadalo mdlé světlo na terasu.

Rozvážně postoupil k rohu a přikrčený prošel pod druhým oknem. Pokračoval za další roh. Tam uviděl dveře – staré a zchátralé, se zrezivělými panty, barva se z nich v proužcích odlupovala. Velmi opatrně sáhl na kliku, bylo zamčeno; za chvíli je odemkl. Počkal.

Nezaslechl ani jediný zvuk.

Pomalu otočil kulovou klikou, dveře otevřel, stále přikrčený tiše vešel s namířenou zbraní.

Stál ve velkém, elegantním, poněkud zanedbaném obývacím pokoji. Na jedné straně viděl masivní krb a na jeho obrovské dřevěné římse plesnivějícího vycpaného aligátora na podstavci, stojánek na dýmky ze šípkového kořene a baňatou sifonovou láhev. Jednu stěnu lemovaly prázdné skříňky na zbraně, další skříňky byly plné trouchnivějících rybářských prutů a navijáků, v prosklených vitrínách byly vystaveny mušky a návnady. Kolem vyhaslého krbu byl rozestavěn nábytek potažený karmínově červenou, stářím popraskanou kůží, na mnohých místech vyspravenou záplatami. Místnost mu připadala zaprášená, málo používaná a na tak velký prostor nápadně prázdná.

Přímo nad hlavou zaslechl tichý krok a mumlání.

Pokoj osvětlovalo několik zavěšených petrolejových lamp, nastavených na nejmenší možnou intenzitu svitu. Pendergast jednu sundal z háku, povytáhl knot a přešel přes pokoj k úzkému, kobercem pokrytému schodišti se zábradlím na protější straně. Pomalu stoupal do schodů.

Rozdíl mezi prvním poschodím a přízemím byl nápadný. Tady neviděl jen pár kusů těžkého nábytku, ale chaos barev, tvarů a vzorů. Když vyšel až nahoru, spatřil před sebou dlouhou chodbu, po obou stranách lemovanou ložnicemi, očividně z doby, kdy do tábora jezdili platící hosté. Ale zcela chyběla obvyklá výzdoba, křesla, obrazy a knihovny. Dveře byly pootvírané a za nimi viděl prázdné pokoje. Každé okno zakrývaly perlinkové záclony a gáza, dozajista proto, aby dovnitř nepronikalo přímé světlo. Všechno laděné do tlumených barev, dominovala černá a bílá. Dokonce i díry po sukách byly pečlivě vyplněné.

Na konci chodby viděl větší pootevřené dveře a za nimi světlo. Pendergast se po chodbě pohyboval jako kočka. Poslední ložnice, kolem nichž prošel, se zcela zjevně stále využívaly, jedna byla hodně velká a elegantní, s dokonale ustlanou postelí. Přesto působila spartánsky. S ní sousedila koupelna a šatna – a jednosměrné zrcadlo vedlo do přilehlé ložnice, menší a prostší, vybavené pouze velkým dvojlůžkem.

Pendergast se přikradl ke dveřím na konci chodby a poslouchal. Poprvé zaslechl tlumené hučení generátoru. Z místnosti nebylo slyšet nic, uvnitř panovalo ticho.

Postavil se na jednu stranu, prudce se otočil a kopl do dveří. Povolily a Pendergast padl k zemi.

Nad dveřním rámem nad jeho hlavou proletěl hlučně náboj z brokovnice, zanechal za sebou díru velikosti basketbalového míče a zasypal ho třískami. Ale než mohla střelkyně pušku znovu nabít hrubými broky, využil Pendergast svých pohybových schopností, překulil se a vstal; druhá střela zničila stolek u zdi vedle dveří, ale to už měl Pendergast situaci pod kontrolou. Zezadu ovinul paži kolem krku střelkyně, vytrhl jí z ruky brokovnici a otočil ji k sobě. Před ním stála vysoká, mimořádně krásná žena.

„Už mě můžete pustit,“ vyzvala ho klidně.

Pendergast poslechl a ustoupil. Mířil na ni pětačtyřicítkou. „Nehýbejte se,“ řekl. „Držte ruce tak, abych na ně viděl.“ Rychle se rozhlédl po místnosti. To, co viděl, ho překvapilo: zařízení s nejmodernějším vybavením pro péči o lidi ve vážném zdravotním stavu. Všechno lesklé a nové – systém fyziologického monitoringu, pulzní oximetr, přístroj pro sledování dechu, respirátor, infuzní pumpa, vozík se všemi potřebnými věcmi, mobilní rentgen, šest digitálních diagnostických přístrojů. Všechno poháněné elektřinou.

„Kdo jste?“ zeptala se ta žena chladným hlasem se znovu získanou rovnováhou. Měla na sobě jednoduché a elegantní světle krémové šaty bez vzoru, žádné šperky, ale dokonalý make-up, hezky učesané vlasy. Nejvíc na Pendergasta zapůsobila svou inteligencí a ocelově modrýma očima. Téměř okamžitě ji poznal – viděl ji na fotografiích v dokumentech z matriky v Baton Rouge.

„June Brodieová,“ řekl.

Nepatrně zbledla. V napjatém tichu, které následovalo, přes dveře na protější straně místnosti zaslechl slabý přidušený výkřik – někdo možná trpěl bolestí nebo dával najevo zoufalství. Pendergast se otočil; upřeně se díval.

June Brodieová znovu promluvila klidným hlasem. „Obávám se, že váš nečekaný příjezd rozrušil mého pacienta, což je skutečně politováníhodné.“

73

„Pacienta?“ zeptal se Pendergast.

Brodieová mlčela.

„To můžeme probrat později,“ řekl Pendergast. „Ale než se k tomu dostaneme, potřebuji váš člun a tohle vybavení. V bažině zůstala zraněná kolegyně.“

Když se nic nedělo, zamával pistolí. „Cokoli jiného než okamžitý spěch a spolupráce vážně ohrozí vaše zdraví.“

„Není třeba mi vyhrožovat.“

„Obávám se, že je. Mohu vám připomenout, kdo vystřelil první?“

„Vtrhl jste sem jako Sedmá kavalerie – co jste čekal?“

„Mohli bychom si zdvořilosti vyměňovat později?“ zeptal se Pendergast chladně. „Moje kolegyně je vážně zraněná.“

June Brodieová, stále pozoruhodně vyrovnaná, se otočila, stiskla tlačítko intercomu na stěně a autoritativně oznámila: „Máme návštěvu. Připravte všechno pro akutní případ – a přijeďte s nosítky dolů k molu.“

Brodieová prošla místností ke dveřím, ani se neohlédla. Pendergast se vydal za ní chodbou, pistoli připravenou. Sešla ze schodů, přes hlavní salonek, ven z budovy přes terasu k molu a plovoucímu doku. Elegantně nastoupila do člunu a spustila motor. „Odvažte ho,“ řekla. „A prosím vás, dejte pryč tu pistoli.“

Pendergast vsunul zbraň za pásek a odvázal člun. Zvýšila otáčky motoru a vycouvala.

„Je asi devět set metrů jihovýchodním směrem,“ vysvětloval Pendergast a ukázal do tmy. „Tudy,“ dodal. „V bažině je střelec. Ale vy o něm samozřejmě víte. Možná je zraněný – a možná ne.“

Brodieová se na něj podívala. „Chcete zachránit svoji kolegyni, nebo ne?“

Pendergast ukázal na ovládací panel člunu.

Žena bez jediného slova zrychlila a řítili se podél bahnitých břehů. Po několika minutách zpomalila, aby mohla vjet do malého kanálu, který se různě stáčel a proplétal labyrintem dalších kanálů. Brodieové se podařilo projet bažinou. Pendergasta překvapilo, že je vůbec možné neustále se držet klikatého kanálu, který byl i za jasného měsíčního svitu téměř neviditelný.

„Víc doprava,“ řekl s pohledem upřeným na stromy. Nepoužili světla; tak v záři měsíce viděli dál – a také to bylo bezpečnější.

Člun manévroval mezi kanály, občas hrozilo, že zabrousí do mělkého bahna, ale vždycky to vyšlo, když šlápla na plyn.

„Támhle,“ řekl Pendergast a ukázal značku na kmeni stromu.

Člun se líně šinul mokřinou. „Tohle je nejzazší místo, kam můžeme dojet,“ zamumlala Brodieová.

Pendergast se k ní otočil, rychle a obratně ji prohledal, zda u sebe nemá ukryté zbraně, a potom tiše promluvil. „Zůstaňte tady. Půjdu pro svou kolegyni. Spolupracujte a přežijete tuto noc.“

„Opakuji: Není třeba mi vyhrožovat,“ odpověděla.

„To není hrozba, ale vysvětlení.“ Pendergast přelezl bok člunu a vydal se na cestu bahnem.

„Kapitáne Haywardová?“ zavolal.

Nic.

„Lauro?“

Stále ticho.

Za chvíli už stál vedle Haywardové. Pořád byla v šoku, jen zpola při vědomí, hlavu měla opřenou o rozkládající se pahýl stromu. Rychle se rozhlédl, poslouchal, jestli se neozve šelest nebo prasknutí větve; hledal odraz světla kovu, který by mohl prozradit střelce. Nic neviděl, popadl tedy Haywardovou pod pažemi a táhl ji bahnem, pak ji zvedl přes bok člunu. Brodieová uchopila bezvládné tělo a položila je na dno plavidla.

Mlčky se otočila a spustila motor; vycouvali z kanálu a potom se vysokou rychlostí vrátili k táboru. Když přijížděli k cíli, objevil se malý tichý muž v bílém nemocničním plášti, stál u mola s nosítky na kolečkách. Pendergast s Brodieovou vyzvedli Haywardovou z člunu a položili ji na nosítka; ten muž ji odvezl po verandě do vestibulu. Pendergast mu pomohl vynést nosítka do schodů. Odvezl Haywardovou chodbou na ambulanci, bizarně vybavenou nejnovějšími přístroji. Zastavil blízko přístrojů potřebných pro poskytnutí intenzivní péče.

Když ji z nosítek přenesli na lůžko, June Brodieová se obrátila na malého muže v bílém. „Orotracheální intubaci,“ přikázala mu zostra. „A dej jí kyslík.“

Muž vyskočil a hned se dal do práce, Haywardovou intuboval a nasadil jí kyslík, oba pracovali rychle a hbitě, což bylo jasným potvrzením letitých zkušeností.

„Co se stalo?“ zeptala se Pendergasta, když lékařskými nůžkami odstřihla zablácený rukáv.

„Je postřelená a kousl ji aligátor.“

June Brodieová přikývla, potom poslechla Haywardové pulz, změřila jí tlak a světelným paprskem zkontrolovala zornice. Její pohyby prozrazovaly zkušenost a vysokou profesionalitu. „Nasaď dextran,“ řekla muži v dokonale bílém plášti, „čtrnáct gramů intravenózně.“

Když muž postupoval podle jejích pokynů, připravila si jehlu, odebrala vzorek krve do stříkačky a rozdělila ji do několika zkumavek. Z tácku se sterilními nástroji vzala skalpel a několika obratnými pohyby odstranila zbytek nohavice.

„Oplach.“

Muž jí podal velkou stříkačku s fyziologickým roztokem, ona zatím omývala bláto a nečistoty a současně odtrhávala z kůže četné pijavice. Vše odhazovala do červeného sáčku. Opíchala okolí ošklivých tržných ran a poranění kulkou. Postupovala rychle, ale klidně, vše očistila fyziologickým roztokem a dezinfekcí. Nakonec podala antibiotika a ovázala ránu.

Podívala se na Pendergasta. „Bude v pořádku.“

V tu chvíli Haywardová otevřela oči a vydala zvuk přes endotraechální trubičku. Pohnula se na lůžku, zdvihla ruku a ukázala na trubičku.

June ji rychle prohlédla a nařídila, aby jí trubičku vyndali. „Tu trubičku jsem jí zavedla jen pro jistotu,“ vysvětlila.

Haywardová bolestivě polkla, potom se rozhlédla a zaostřila zrak. „Co se děje?“

„Zachránil vás duch,“ řekl Pendergast. „Duch June Brodieové.“

74

Haywardová sledovala nejasné postavy, jednu po druhé, potom se pokusila posadit. Stále se jí točila hlava.

„Dovolte.“ Brodieová natáhla ruku a zvedla opěrku na lůžku. „Byla jste v mírném šoku,“ řekla. „Ale brzy vám bude zase dobře. Nebo co možná nejdříve, vzhledem k okolnostem.“

„Moje noha…“

„Žádné trvalé následky mít nebudete. Hladký průstřel a ošklivé kousnutí aligátora. Obojí jsem lokálně umrtvila, ale až účinek pomine, bude to bolet. Budete potřebovat další dávky antibiotik v injekcích – v aligátoři tlamě žije spousta nepříjemných bakterií. Jak se cítíte?“

„Docela dobře,“ odpověděla Haywardová a vzpřímeně se posadila. „Co je tohle za místo?“ Zírala na June. „June… June Brodieová?“ Rozhlédla se. V jakém loveckém táboře může být pokoj pro akutní péči s nejmodernějším vybavením? Ještě nikdy neviděla takhle dokonale vybavenou pohotovost. Osvětlení bylo mdlé a kromě lékařského vybavení tam nebylo nic: žádné knížky, obrazy, plakáty, dokonce ani židle.

Polkla a zavrtěla hlavou, aby si ji trochu vyčistila. „Proč jste předstírala sebevraždu?“

Brodieová ucouvla a upřeně na ni hleděla. „Vy musíte být ti dva policisté, kteří vyšetřují Longitude Pharmaceuticals. Kapitán Haywardová z Newyorského policejního sboru a zvláštní agent FBI Pendergast.“

„To jsme,“ odpověděl Pendergast. „Ukázal bych vám odznak, ale bohužel skončil v bažině.“

„To nebude nutné,“ odpověděla chladně. „Možná bych neměla odpovídat na žádné otázky bez přítomnosti svého právního zástupce.“

Pendergast se na ni dlouze a klidně zadíval. „Nemám ani v nejmenším náladu na vaše maření úředního výkonu,“ řekl tichým, hrozivým hlasem. „Vy mi odpovíte na všechny otázky, které vám položím, právního zástupce a informace o právech podezřelého ať vezme čert.“ Otočil se na muže v bílém plášti. „Stoupněte si vedle ní.“

Malý muž rychle uposlechl.

„Tohle je ten pacient?“ zeptal se Pendergast Brodieové. „Ten, o kterém jste se předtím zmínila?“

Zavrtěla hlavou. „Takhle s námi zacházíte poté, co jsme zachránili vaši partnerku?“

„Neprovokujte mě.“

Brodieová zmlkla.

Pendergast se na ni podíval s děsivým výrazem v obličeji. Les baer mu stále zlověstně visel u boku. „Odpovíte mi na všechny otázky a začneme hned teď. Rozumíte?“

Žena přikývla.

„Takže: k čemu máte všechno tohle lékařské vybavení? Kdo je vaším ‚pacientem‘?“

„Já jsem ten pacient,“ odpověděl kdosi nakřáplým šeplavým hlasem za doprovodu otevírajících se dveří ve vzdálené stěně místnosti. „Takhle velkoryse se chovají ke mně.“ Ten člověk stál v temnotě za otevřenými dveřmi; vysoký a nehybný, kost a kůže, silueta strašáka byla z osvětlené ordinace ve tmě stěží vidět. Zasmál se, ten zvuk připomínal šustění papíru, byl to spíš výdech než cokoli jiného. Po chvíli ze tmy do šera pomalu vystoupil stín a jen o málo zvedl hlas.

„Tady je Charles J. Slade!“

75

Judson Esterhazy hnal motor mercury 250 na plné obrátky, laminátová loď ujížděla nebezpečnou rychlostí starým splavným kanálem směrem na jih. S maximální silou vůle trochu ubral plyn a utišil zmatek své mysli. Nebylo pochyb o tom, že je načase zabránit dalším ztrátám a utéct. Nechal Pendergasta a tu zraněnou ženu v bažině – bez člunu, kilometr a půl od Španělského ostrova. Jestli se tam dostali nebo ne, mu v tu chvíli nedělalo největší starost; byl mimo nebezpečí a nadešel čas dát se na strategický ústup. Měl by jednat rázně a hned, ale prozatím bylo moudřejší ukrýt se, olízat si rány – a znovu se objevit svěží a plný sil.

A přece stále jako by cítil nepříjemnou jistotu, že Pendergast na Španělský ostrov dorazí. A – dokonce i bez ohledu na to, co se přihodilo mezi ním a obyvatelem ostrova – mu připadalo strašně tvrdé nechat tam Sladea bez pomoci; bylo to těžké, mnohem těžší, než by čekal.

Kdesi hluboko podivným způsobem věděl, že to přesně takhle dopadne – už když se Pendergast poprvé objevil v Savannah – s tím prokletým odhalením. Ten chlap má nadpřirozené schopnosti. Dvanáct let pečlivého klamání zničených během pouhých dvou týdnů. A to všechno jenom kvůli jedné hlavni té zatracené brokovnice, kterou neočistil. Neuvěřitelné, jak dalekosáhlé důsledky může mít drobné přehlédnutí. A on to zrovna moc nevylepšil, když, překvapen, že Pendergasta zase vidí, plácal o Audubonovi a Novém Madridu.

Alespoň, uvažoval Esterhazy, jsem ho nepodcenil, na to mnozí přede mnou ošklivě doplatili. Pendergast netušil, že je do toho Esterhazy zapojený. Nevěděl ani, jaký trumf má v rukávu. Judson byl přesvědčen – bez sebemenší pochybnosti –, že tato tajemství si Slade vezme s sebou do hrobu nebo někam jinam.

Noční vzduch zlehka vanul kolem jeho člunu, na obloze blikotaly hvězdy, stromy proti měsícem osvětlenému nebi vypadaly ponuře. Splavný kanál byl čím dál užší a mělčí. Esterhazy se dál konejšil. Pořád je ještě jedna možnost – poměrně nesporná –, že Pendergast a ta ženská zemřou v bažině dříve, než se dostanou do tábora. Koneckonců, tu ženskou jednou střelou zasáhl. Klidně může vykrvácet a zemřít. I kdyby to poranění nebylo vyloženě smrtelné, bylo by učiněné peklo táhnout ji tím posledním úsekem bažiny zamořeným aligátory a ploskolebci, vodou plnou pijavic, vzduchem, v němž poletuje nespočet komárů.

Zpomalil, když se člun přiblížil k naplavenině na konci kanálu. Esterhazy vypnul motor, vytáhl ho z vody a odpichoval se bidlem. Komáři, na které před chvílí myslel, k němu přiletěli v celých rojích, shlukli se mu kolem hlavy a usedali mu na krk a uši. Plácal je a klel.

Kanál s naplaveninou se rozdělil a on se s pomocí bidla vydal do levého ramene; bažinu znal dobře. Pokračoval a dál stále kontroloval ozvěnový hloubkoměr. Měsíc byl v tu chvíli vysoko na obloze a bažinu před sebou viděl velmi dobře. Půlnoc: šest hodin do úsvitu.

V duchu si představoval scénu, až se dostanou na Španělský ostrov, ale bylo to příliš skličující a dost ho to znechucovalo. Plivl do vody a pustil to z hlavy. To není jeho starost. Ventura se nechal zajmout Haywardovou, blázen jeden, ale nestačil nic prozradit, než ho Judson střelil do hlavy. Blackletter je mrtvý; všichni, kdo by ho mohli spojovat s projektem Aves, jsou mrtví. Neexistoval způsob, jak dostat džina zpátky do lahve. Jestli je Pendergast naživu, všechno by to mohlo prasknout, oni možná nakonec něco zavětří, tomu nejde nijak zabránit; ale teď je rozhodující zničit všechny stopy, které by dosvědčily jeho roli v celém projektu.

Události minulého týdne naprosto jasně ukázaly jedno: Pendergast na to přijde. Byla to jen otázka času. To znamená, že dokonce i Judsonova pečlivě utajovaná role vyjde na světlo. A proto musí Pendergast zemřít.

Tentokrát zemře podle Esterhazyho, ve správnou dobu a ve chvíli, kdy to agent FBI bude nejméně čekat. Protože Esterhazy si uchoval jednu velmi důležitou výhodu: moment překvapení. Ten chlap není nezranitelný a Esterhazy teď přesně ví, v čem je jeho slabina a jak ji využít. Je hloupé, že si jí nikdy nevšiml. V duchu už spřádal plán. Jednoduchý, jasný, účinný.

Kanál byl už dostatečně hluboký, a tak spustil motor do vody, nahodil ho a pomalu proplouval směrem na západ, stále sledoval hloubku pod kýlem. Dlouho před úsvitem už bude na Mississippi; může člun potopit v nějakém stojatém bažinatém rameni řeky a z bažiny vyjít jako nový člověk. Spontánně mu v mysli vytanula věta z knihy O válečném umění: Přichystat léčku tak, že nepřítel návnadu spolkne, a tak ho přivést tam, kde my ho se svými houfy čekáme. (přeložil Oldřich Král)

Jak dokonale výstižné pro jeho situaci.

76

Duch, který se objevil mezi dveřmi, Haywardovou šokoval. Byl to muž nejméně dva metry vysoký, vyzáblý, s propadlými tvářemi, velkýma, tmavýma očima pod hustým obočím, bradu a krk pokrývalo strniště s několika napůl oholenými pruhy. Dlouhé bílé vlasy, sčesané dozadu, se mu stáčely za ušima a padaly na ramena. Měl na sobě tmavě šedé sako značky Brooks Brothers oblečené přes nemocniční košili a v jedné ruce držel lonžovací bič s krátkou rukojetí. Druhou rukou posouval stojan s kapačkou na kolečkách, který mu sloužil jako opora.

Haywardové připadalo, že se zjevil z ničeho nic, přišel tak tiše a kradmo. Oči měl podlité krví, skoro nachové – netěkal pohledem po pokoji, jak by se dalo od blázna očekávat; pomalu si všechny, jednoho po druhém, prohlížel. Na každého – téměř skrze každého – zíral. Když očima spočinul na ní, viditelně sebou škubl a zavřel oči.

„Ne, ne, ne,“ zamumlal hlasem podobným šepotu větru.

June Brodieová uchopila náhradní laboratorní plášť a přehodila ho přes Larryho zablácenou košili. „Žádné jasné barvy,“ zašeptala Haywardové. „Žádné prudké pohyby.“

Slade zvolna otevřel oči. Bolest v jeho pohledu poněkud polevila. Pustil stojan, pomalu zvedl žilnatou ruku ve vážném gestu téměř biblických rozměrů. Když rozevřel dlaň, dlouhé prsty se mu lehce chvěly, ukazováčkem mířil na Pendergasta. Upřel na agenta FBI obrovské tmavé oči. „Vy jste ten muž, který chce zjistit, kdo vám zabil manželku.“ Hlas měl tenký jako rýžový papír, a přece v něm jasně zněla arogantní sebejistota.

Pendergast neřekl nic. Vypadal unaveně, z roztrženého obleku mu ještě odkapávalo bláto, světlé vlasy měl umazané a rozcuchané.

Slade pomalu svěsil paži. „Já jsem zabil vaši manželku.“

Pendergast zvedl svou pětačtyřicítku. „Povídejte.“

„Ne, počkejte –“ spustila June.

„Ticho,“ skočil jí do řeči Pendergast s neskrývanou hrozbou.

„Tak je to správně,“ vydechl Slade, „ticho. Já přikázal, aby ji zabili. Helen – Esterhazyovou-Pendergastovou.“

„Charlesi, ten muž má zbraň,“ poznamenala June tichým, ale úpěnlivým hlasem. „Zabije tě.“

„Kecy.“ Zvedl prst. „Všichni jsme někoho ztratili. On ztratil manželku. Já ztratil syna. Tak to chodí.“ Potom, s náhlou prudkostí, stejně tenkým hlasem zopakoval: „Já ztratil syna.“

June Brodieová se otočila k Pendergastovi a tiše promluvila: „Nesmíte ho nechat mluvit o synovi. To ho zbrzdí, vrátí zpátky – a my jsme už udělali takový pokrok!“ Z hrdla se jí vydral vzlyk, ale okamžitě jej potlačila.

„Musel jsem ji nechat zabít. Chtěla nás odhalit. To by bylo hrozně nebezpečné… pro nás všechny…“ Slade najednou zaostřil zrak na neexistující bod, hrůzou se mu rozšířily oči, zíral na prázdnou zeď. „Proč jste tady?“ mumlal. „Není na to doba!“ Pomalu zvedl bič nad hlavu a s děsivým plesknutím se uhodil do zad – jednou, dvakrát, třikrát. Při každé ráně zavrávoral, cáry z jeho roztrhaného saka třepotavě padaly na zem.

Rána jako by ho vrátila do reality. Narovnal se, zaostřil zrak. V místnosti panovalo ticho.

„Vidíte?“ řekla Brodieová Pendergastovi. „Neprovokujte ho, proboha. Ublíží si.“

„Provokovat? Mám v úmyslu dělat mnohem víc než provokovat.“

Z hrozivého tónu Pendergastová hlasu naskočila Haywardové husí kůže. Připadala si jako v pasti, bezmocná na lůžku s kapačkami. Popadla hadičky zavedené do paže a vyškubla je. Zvedla se z lůžka, chvíli se jí točila hlava.

„Já si s tím poradím,“ ujistil ji Pendergast.

„Nezapomínejte na to, co jste mi slíbil – že ho nezabijete.“

Pendergast slova Haywardové nevnímal, otočil se k tomu muži.

Slade se náhle znovu zahleděl do prázdna, jako by viděl něco neviditelného; podivně pohyboval ústy, kroutil suchými rty, aniž vydal hlásek, až nakonec Haywardová postupně poznala rychle šeptaná slova. „Jdi pryč, jdi pryč, jdi pryč, jdi pryč…“ Znovu se udeřil bičem do zad, což jako by mu způsobilo šok a měl zase jasnou mysl. Celý roztřesený šátral – pohyboval se jako pod vodou, a přece se zjevnou nedočkavostí – po stojanu s nitrožilní výživou, našel baňku zavěšenou nad trubičkou a rozhodně ji stiskl.

Drogy, pomyslela si. On je závislý.

Starý muž na okamžik obrátil oči v sloup, potom se vzpamatoval a doširoka je otevřel. „Ten příběh se dá snadno povědět,“ pokračoval tichým, chraplavým hlasem. „Helen… Velmi nadaná žena. Taky pěkná kurvička, co? Dovedu si představit, že jste si pěkně užili!“

Haywardová viděla, jak se Pendergastovi v ruce trochu chvěje zbraň, jakkoli úporně ji svíral.

„Učinila objev…“ Další zalapání po dechu a Sladeovy oči se rozostřily, zíral do prázdného rohu, rty se mu třásly a šeptaly, vycházela z nich nesrozumitelná slova. Rukou, v níž držel bič, bezúčelně mával.

Pendergast k němu vyrazil a otřesnou silou ho uhodil do tváře. „Pokračuj.“

Slade se vzpamatoval. „Jak to říkají ve filmech? Děkuji, přesně to jsem potřeboval?“ Stařec se otřásl tichým smíchem. „Ano, Helen… Její objev byl dost pozoruhodný. Předpokládám, že byste mi už mohl odvyprávět většinu toho příběhu, pane Pendergaste. Mám pravdu?“

Pendergast přikývl.

Seschlý hrudník zasáhl silný záchvat kašle, tiché záchvaty mučily celé tělo. Slade zasípal, klopýtl, znovu stiskl baňku. Za chvíli pokračoval. „Přes prostředníka nám předala ten objev, ptačí chřipku – a projekt Aves byl na světě. Doufala, že výsledkem bude zázračný lék, řešení kreativity. Koneckonců, na Audubona to zabralo – na určitou dobu. Povzbuzení mysli. Dokonalá droga…“

„Proč jste to vzdali?“ zeptal se Pendergast. Neutrální tón Haywardovou neoklamal – zbraň v jeho ruce se stále chvěla. Ještě nikdy ho neviděla v takovém stavu – vypadalo to, že se každou chvíli přestane ovládat.

„Výzkum byl drahý. Odporně drahý. Pomalu nám docházely peníze – i když jsme se snažili šetřit, kde se dalo.“ Nato zvedl ruku a – velmi pomalu jí opsal oblouk po místnosti.

„Takže tady jste na tom pracovali,“ řekl Pendergast. „Vaší laboratoří byl Španělský ostrov.“

„Bingo! Proč stavět drahé zařízení podle přísných předpisů, opatřovat speciální výbavu, obleky a další nesmysly? Tady v bažině můžeme pracovat s živými kulturami, dělat skutečně nebezpečnou práci, kterou nikdo nevidí, v místě, kam žádní otravní ouřadové se svými zákazy nestrkají nos. A ušetříme spoustu peněz.“

Tak proto má Longitude terasu obrácenou do bažiny, pomyslela si Haywardová.

„A ti papoušci?“ zeptal se Pendergast.

„Ty jsme měli v Longitude. Komplex šest. Ale jak jsem říkal, chybičky se vloudily. Jeden pták nám uletěl a nakazil nějakou rodinu. Pohroma? Ne, když jsem upozornil na to, že tohle je způsob, jak ušetřit miliony za experimentální protokoly; že vyčkáme a uvidíme, co se stane.“

Znovu měl záchvat tichého smíchu, neoholený ohryzek mu na krku bizarně poskakoval. U nosu se mu tvořily velké bubliny, a jak praskaly, zanechávaly skvrny na jeho obleku. Vykašlal obrovský chuchvalec hlenu, předklonil se, aby mu sjel ze rtů na podlahu. Potom pokračoval.

„Helen měla výhrady. Byla hodně bojovná. Jednou se dozvěděla o rodině Doaneových – mimochodem těsně před vaším odjezdem na safari – a měla v úmyslu nás odhalit, za každou cenu informovat úřady. Jakmile se vrátí z výpravy.“ Rozpřáhl ruce. „Co jiného jsme mohli udělat, než ji zabít?“

Pendergast tiše položil otázku: „Kdo je to ‚my‘?“

„Několik nás ze skupiny Aves. Tady milá June o tom neměla ani tušení – alespoň ne tehdy. Tajil jsem to před ní až do toho požáru. Ani chudák starý Carlton o tom nevěděl,“ mávl na tichého muže.

„Jména, prosím.“

„Všechna jména znáte. Blackletter. Ventura. Mimochodem, kde je Mike?“

Pendergast neodpověděl.

„Nejspíš hnije v bažině, díky vám. K čertu s vámi, Pendergaste. Byl nejen nejlepší šéf bezpečnosti, jakého si výkonný předseda může přát, byl také naším spojením s civilizací. No, možná jste zabil Venturu, ale jeho jste zabít nemohl.“ V tu chvíli zněl tichý Sladeův hlas téměř hrdě. „A jeho jméno se nedozvíte. To chci ochránit – nechat si ho jako malé překvapení pro vás do budoucna, možná abych vám oplatil Mikea Venturu.“ Zachichotal se. „Určitě se objeví ve chvíli, kdy to budete nejmíň čekat.“

Pendergast znovu zvedl zbraň. „Jméno.“

„Ne!“ vykřikla June.

Slade sebou znovu trhl. „Tvůj hlas, moje milá – prosím.“

Brodieová se otočila k Pendergastovi, sepjala ruce v téměř úpěnlivé prosbě. „Neubližujte mu,“ zašeptala zprudka. „Je to hodný člověk, velmi hodný člověk! Musíte to pochopit, pane Pendergaste, on je také oběť.“

Pendergast se na ni podíval.

„Víte,“ pokračovala, „při projektu Aves došlo k další nehodě. Charles tu nemoc dostal.“

Pokud to Pendergasta překvapilo, nedal na sobě nic znát. „Rozhodl se zabít moji manželku ještě předtím, než onemocněl,“ odpověděl monotónním hlasem.

„To všechno je minulost,“ prohlásila. „Nic vám ji zpátky nevrátí. Nemůžete to prostě nechat tak?“

Pendergast na ni zíral třpytícíma se očima.

„Charles skoro umřel,“ pokračovala. „A potom… dostal nápad, abychom přišli sem. Můj manžel,“ kývla na tichého muže, který stál stranou, „se k nám později přidal.“

„Vy a Slade jste byli milenci,“ prohlásil Pendergast.

„Ano,“ odpověděla bez sebemenšího uzardění. Pak se narovnala a dodala: „Jsme milenci.“

„A vy jste se sem přišla – schovat?“ zeptal se Pendergast. „Proč?“

Mlčela.

Pendergast se otočil na Sladea. „To nedává smysl. Z nemoci jste se zotavil dřív, než jste odešel na ostrov. Duševní změny ani nezačaly. Bylo to moc brzy. Proč jste se stáhli do bažiny?“

„S Carltonem se o něj staráme,“ pokračovala Brodieová chvatně. „Udržujeme ho při životě… Je velmi těžké ochránit ho před zničujícími následky té choroby… Už se ho na nic neptejte, rozrušujete ho –“

„Tahle nemoc,“ umlčel ji Pendergast rychlým mávnutím ruky. „Povězte mi o ní.“

„Postihuje excitační a inhibiční okruhy mozku,“ zašeptala Brodieová dychtivě, jako by chtěla odvést jeho pozornost. „Zahlcuje mozek fyzickými počitky – zrakem, čichem, hmatem. Je to zmutovaná forma flaviviru. Zpočátku se projevuje téměř jako akutní forma zánětu mozku. Když uvážíme, že žije, zdá se, že se pacient uzdravil!“

„Přesně jako Doaneovi,“ zahihňal se Slade. „Jejda, no jo – přesně jako Doaneovi. Ty jsme hodně bedlivě sledovali.“

„Ale virus má tendenci postihovat talamus,“ pokračovala Brodieová. „Zvlášť na LZC.“

„Laterální zrakové centrum,“ vysvětlil Slade a znovu se krutě švihl bičem.

„Podobá se viru planých neštovic,“ pokračovala rychle Brodieová, „který se usídlí ve spinálním ganglionu a o celé roky nebo několik desetiletí později se projeví jako pásový opar. Ale nakonec zlikviduje neurony hostitele.“

„Konečný výsledek – nepříčetnost,“ zašeptal Slade. Oči se mu znovu rozostřovaly a tiše pohyboval rty – stále rychleji.

„A tohle všechno –“ Pendergast mávl pistolí, „morfin v infuzi, bič – ho odvádí od neustálého přívalu vjemů?“

Brodieová horlivě přikývla. „Takže vidíte, že není zodpovědný za to, co říká. Možná se nám podaří dostat ho tam, kde byl předtím. Zkoušíme to – celé roky. Naděje stále přetrvává. Je dobrý člověk, terapeut, který odvedl kus skvělé práce.“

Pendergast pozvedl zbraň. Obličej měl bledý jako mramor, potrhaný oblek na něm v cárech visel. „Nezajímá mě skvělá práce toho muže. Chci jen jedno: jméno zbývajícího člověka z projektu Aves.“

Ale Slade znovu sklouzl do svého vlastního světa, tiše drmolil do prázdné zdi a škubal prsty. Popadl stojan s kapačkou a roztřásl se na celém těle, až se rozklepal i stojan. Po dvojitém stisku baňky se znovu ovládl.

„Mučíte ho!“ zašeptala Brodieová.

Pendergast jí nevěnoval pozornost, byl otočený ke Sladeovi. „Rozhodnutí ji zabít bylo vaše?“

„Ano. Zpočátku měli ostatní námitky. Ale potom viděli, že nemáme na výběr. Nenechala se zpacifikovat. Nenechala se podplatit. A tak jsme ji zabili – a to nanejvýš důmyslně! Nechali jsme ji sežrat lvem.“ Znovu dostal záchvat tichého smíchu.

Zbraň v Pendergastových rukách se třásla zřetelněji.

„Křup, křup!“ šeptal Slade s radostí v očích. „Ach, Pendergaste, nemáte tušení, jakou Pandořinu skříňku jste tím svým vyšetřováním otevřel. Probudil jste spící saň kopancem přímo do zadku.“

Pendergast zamířil.

„Něco jste slíbil,“ ozvala se Haywardová tichým, naléhavým hlasem.

„Musí zemřít,“ zašeptal Pendergast téměř jen pro sebe. „Ten muž musí zemřít.“

„Ten muž musí zemřít,“ vysmíval se Slade náhle hlasitěji. Po chvíli už zase jenom šeptal. „Zabijte mě, prosím. Zbavte mě té mizérie!“

„Slíbil jste,“ zopakovala Haywardová.

Náhle, skoro jako by zdolával neviditelného protivníka ve fyzickém souboji, prudce sklonil pistoli. Potom postoupil o krok blíž k Sladeovi, zbraň otočil a pažbu nabídl Sladeovi.

Slade ji vytrhl Pendergastovi z ruky.

„Panebože,“ vykřikla Brodieová. „Co to děláte? Vždyť vás zabije!“

Slade zkušeným pohybem popotáhl závěr a potom pomalu zvedl zbraň, mířil na Pendergasta. Pokřivený úsměv znetvořil jeho vyzáblý obličej. „Pošlu tě na stejný místo jako tu čubku tvoji ženu.“ Položil prst na spoušť a pomalu ji tiskl.

77

„Okamžik,“ řekl Pendergast. „Než vystřelíte, rád bych si s vámi chvíli promluvil – mezi čtyřma očima.“

Slade na něj pohlédl. Velká pistole v jeho zdeformované pěsti vypadala skoro jako hračka. Přidržel se stojanu s kapačkou. „Proč?“

„Chci vám říct něco, co byste měl vědět.“

Slade na něj chvíli hleděl. „To jsem ale špatný hostitel. Pojďte do mé kanceláře.“

June Brodieová chtěla protestovat, ale Slade ukázal Pendergastovi pistolí, kterým směrem má jít. „Hosté mají přednost,“ řekl.

Pendergast na Haywardovou varovně pohlédl, nato zmizel v tmavém obdélníku dveří.

Chodba byla obložená cedrovým dřevem natřeným našedo. Lampy zapuštěné do stropu v pravidelných rozestupech vrhaly tlumené světlo na tkaný plyšový koberec neutrální barvy. Slade kráčel pomalu za Pendergastem, kolečka stojanu se nehlučně otáčela. „Poslední dveře nalevo,“ řekl.

Místnost, která Sladeovi sloužila jako kancelář, bývala kdysi hernou. Na zdi visel terč na šipky a u stěn stálo pár židlí a dva stoly s herními deskami na backgammon a šachy. Kulečníkový stůl skoro vzadu sloužil Sladeovi očividně jako psací. Kromě složených papírových kapesníků, časopisu křížovek, učebnice matematiky pro pokročilé a několika dalších bičů s roztřepenými konečky od častého používání neleželo na zelené plsti nic. V jedné kapse viděl pár starých kulečníkových koulí oprýskaných stejně jako barva na starých obrazech. Ve velké, nápadně holé místnosti se zataženými záclonami na oknech panovalo ticho jako v hrobě.

Slade s maximální pečlivostí zavřel dveře. „Posaďte se.“

Pendergast posunul ratanové křeslo na koberec před stolem. Slade dovezl stojan s kapačkou a velmi pomalu a opatrně se posadil do jediné klubovky. Stiskl baňku na kapačce a zamrkal, když mu morfium proniklo do krevního oběhu, povzdechl a potom na Pendergasta znovu namířil pistolí. „Tak jo,“ řekl tichým hlasem, skoro šeptem. „Povězte mi, co musíte, abych vás už mohl zastřelit.“ Pousmál se. „Samozřejmě tu nadělám nepořádek, ale June to zvládne. Umí po mně uklízet moc dobře.“

„Ve skutečnosti,“ začal Pendergast, „mě nezastřelíte.“

Slade si opatrně odkašlal. „Ne?“

„Právě o tom jsem s vámi chtěl mluvit. Vy zastřelíte sám sebe.“

„Ale proč bych to dělal?“

Místo odpovědi Pendergast vstal, přešel ke kukačkovým hodinám na boční stěně. Vytáhl závaží, nastavil čas: za deset minut dvanáct; potom špičkou nehtu strčil do kyvadla. Hodiny začaly odtikávat.

„Za deset minut dvanáct?“ řekl Slade „To není správný čas.“

Pendergast se znovu posadil. Slade počkal. Do ticha tikaly hodiny. Slade jako by maličko ztuhl. Začal pohybovat rty.

„Vy se zabijete, protože si to žádá spravedlnost,“ vysvětlil mu Pendergast.

„Abych vám vyhověl, předpokládám.“

„Ne. Abyste mi v tom zabránil.“

„Já se nezabiju,“ řekl Slade nahlas, byla to první slova nevyřčená šeptem.

„Taky doufám,“ připustil Pendergast a vyndal dvě kulečníkové koule z kapsy v rohu stolu. „Víte, já chci, abyste žil.“

Slade namítl: „To nedává žádný smysl ani bláznovi.“

Pendergast začal převalovat obě koule v jedné ruce jako kapitán Queeg ze Vzpoury na lodi Caine, klepal jednou o druhou.

„Nechte toho,“ zasyčel Slade a trhl sebou. „Nelíbí se mi to.“

Pendergast klepal kulečníkovými koulemi o trochu hlasitěji. „Měl jsem v úmyslu vás zabít. Ale když teď vidím, v jakém jste stavu, chápu, že nejkrutější, co vám mohu udělat, je nechat vás žít. Není vám pomoci. Vaše utrpení bude pokračovat, věkem a nemohoucností se jenom zhorší, vaše mysl se bude propadat stále hlouběji do mizérie a zmaru. Teprve smrt vám přinese úlevu.“

Slade pomalu zavrtěl hlavou, škubal rty, ze kterých se ozývala tlumená, nesouvislá slova. Zasténal, jako by prodělával fyzickou bolest, a potom si přes infuzi dopřál další dávku morfia.

Pendergast sáhl do kapsy a vyndal z ní malou zkumavku do poloviny plnou černých granulek. Vysypal je do slabé řádky na kraj kulečníkového stolu.

Sladea jako by ta akce trochu probrala. „Co to děláte?“

„Vždycky s sebou nosím trochu aktivního uhlí. Velmi se hodí pro testování v terénu – jako vědec to samozřejmě určitě víte. Ale to uhlí má i svůj estetický rozměr.“ Z druhé kapsy Pendergast vylovil zapalovač, pohotově zapálil konec úzké řádky granulí. „Například kouř z uhlíků stoupá vzhůru, stáčí se a vytváří nádherné krajkové vzory. A vůně není zdaleka nepříjemná.“

Slade se prudce opřel. Pistolí, která mu předtím upadla na zem, znovu namířil na Pendergasta. „Uhaste to.“

Pendergast si ho nevšímal. Kouř v nehybném vzduchu stoupal a stáčel se do smyček a kliček. Svižně usedl do křesla, až se maličko zhouplo a starý ratan zavrzal. Dál si hrál s kulečníkovými koulemi. „Víte, věděl jsem – nebo jsem alespoň odhadoval –, co vám působí takové trápení. Ale nikdy jsem nepřestal myslet na to, jak strašné bude tohle všechno vydržet. Každé zaskřípění, cvaknutí, ťuknutí a zavrzání vám pronikne do mozku. Štěbetání ptáků, ostré slunce, zápach kouře… Prožívat muka každou drobností, která se vám dostane do mozku pěti smysly, žít na hraně s tím, že každou minutou, každou hodinou, každým dnem vás to může úplně zdolat. Vědět, že se s tím nedá vůbec nic dělat, naprosto nic. Ani váš, ehm, specifický vztah s June Brodieovou vám neposkytuje nic než dočasné odvedení pozornosti.“

„Její manžel přišel o svoje nádobíčko v Pouštní bouři,“ řekl Slade. „Do vzduchu ho vyhodilo nějaké improvizované výbušné zařízení. No, a já jsem ho, tak říkajíc, zastoupil,“ řekl Slade.

„To vám to hezky vyšlo,“ komentoval Pendergast.

„Jděte se vycpat s otřepanou morálkou. To já nepotřebuju. A kromě toho, slyšel jste June.“ Lesk v očích šílence jako by poněkud ustoupil. Tvářil se skoro vážně. „Pracujeme na léčbě.“

„Viděl jste, co se stalo Doaneovým. Jste biolog. Víte stejně jako já, že na vyléčení není naprosto žádná naděje. Mozkové buňky nelze nahradit a samy nedorostou. Poškození je trvalé. Vy to víte.“

Vypadalo to, že Slade znovu vybuchne, rty pohyboval stále rychleji, syčení v jeho plicích znělo jako vzduch unikající z píchnuté pneumatiky, opakoval jedno a totéž slovo dokola: „Ne! Ne, ne, ne, ne, ne!“

Pendergast ho sledoval, pohupoval se, kulečníkovými koulemi v jedné ruce pohyboval rychleji, jejich klapot naplnil místnost. Hodiny tikaly, kouř se vinul ve spirálách.

„Všiml jsem si,“ podotkl Pendergast, „že všechno tu máte zařízeno tak, aby nebyly aktivovány smyslové mechanismy. Koberec na podlaze, odizolované stěny, neutrální barvy, jednoduchý nábytek, chladný, suchý vzduch bez zápachu, pravděpodobně sem proudí přes HEPA filtr.“

Slade zaskučel, jeho rty se šíleně pohybovaly řečí beze slov. Zvedl bič a uhodil se.

„A přece – i když používáte bič, dostáváte léky a máte neustálý přísun morfia, nestačí to k odvrácení vašeho problému. Žijete v neustálé agónii. Cítíte, že máte nohy na podlaze, cítíte svá záda, když se opřete v křesle, vidíte všechno v téhle místnosti. Slyšíte můj hlas. Utočí na vás tisíc dalších podnětů, které nebudu vyjmenovávat – protože moje mysl takové záležitosti dokáže odfiltrovat. Jenomže tohle vy nedokážete. Neumíte nic odbourat. Posloucháte klapot kulečníkových koulí. Díváte se na spirály kouře! Slyšíte neúnavný tok času.“

Slade se v křesle roztřásl. „Neneneneneneneeeeeeeeeeee!“ Z jeho úst vycházelo jediné nekonečné slovo. V koutku mu visela slina, kterou prudkým škubnutím hlavy setřásl.

„Přemýšlím o jedné věci – jak vlastně jíte?“ pokračoval Pendergast. „Mám za to, že musí být příšerné vnímat pikantní chuť lepkavého jídla, vůni a tvar v ústech, cítit, jak vám potrava klouže jícnem… Právě proto jste tak hubený? Nepochybně jste si jídlo ani nápoj dlouhých deset let nevychutnal. Chuť je jen další nechtěný smysl, kterého se nemůžete zbavit. Vsadím se, že v té kapačce není jenom morfium – ale i intravenózní výživa, viďte?“

„Nenenenenenenenene…“ Slade se trhaným pohybem natáhl po biči, hodil ho zpátky na stůl. V ruce se mu třásla pistole.

„Chuť jídla – jemného, vyzrálého camembertu, kaviáru, uzeného jesetera, dokonce obyčejných vajíček, toustu s džemem – by byla nesnesitelná. Jediné, co by mohlo být přijatelné, je možná nejjednodušší kojenecká strava bez cukru a koření, mixovaná, zahřátá přesně na teplotu těla. Při zvláštních příležitostech, přirozeně.“ Pendergast soustrastně zavrtěl hlavou. „A nemůžete ani spát, viďte? Kvůli všem těm intenzivním pocitům, které na vás ze všech stran dorážejí. Umím si to představit: ležíte na lůžku a slyšíte i ty nejtišší zvuky: hryzání červotoče, tlukot vlastního srdce v ušních bubíncích, zvuky v domě, cupitání myší. I když zavřete oči, zrak vás zrazuje, protože i tma má svou barvu. Čím temnější místnost, tím více obrazů se vznáší před nejistým zrakem. A všechno – všechno – na vás současně a vytrvale donekonečna útočí.“

Slade zaječel, zakrýval si uši rukama podobnýma pařátům, celé jeho tělo se silně třáslo, kapačka poskakovala. Ticho prořízl děsivě hlasitý zvuk, Sladeovo tělo jako by se zmítalo v křečích.

„Právě proto se zabijete, pane Slade,“ řekl Pendergast. „Protože můžete. Dal jsem vám k tomu prostředek. Máte ho v ruce.“

„Jaaahhhhhhhhhh!“ zaječel Slade, svíjel se, mučivé pohyby jeho těla byly jakoby odezvou výkřiků.

Pendergast kolébání ve vrzajícím houpacím křesle stále zrychloval, koule v jedné ruce otáčel bez ustání také stále rychleji.

„Mohl jsem to udělat kdykoli!“ vykřikl Slade. „Tak proč právě teď? Teď, teď, teď, teď?“

„Nemohl jste to udělat,“ řekl Pendergast.

„June má pistoli,“ odpověděl Slade. „Krásnou pistoli, pistoli, pistoli.“

„Nepochybuji, že si dává záležet na tom, aby byla neustále zamčená.“

„Mohl bych se předávkovat morfiem! Prostě usnout, usnout!“ Jeho hlas se proměnil v rychlé breptání, zněl skoro jako hučení stroje.

Pendergast zavrtěl hlavou. „June bezpochyby stejně pečlivě odměřuje dávky morfinu, které máte k dispozici. Dovedu si představit, že nejhorší jsou noci – jako třeba teď, rychle ubíráte z přidělené dávky, která vám v nekonečné, nekonečně dlouhé noci, stejně nepomůže.“

„Uuuuuuuu!“ zaječel znovu Slade – byl to prudký, naříkavý křik.

„Popravdě – jsem si jistý, že společně s manželem pečlivě omezují váš život bezpočtem způsobů. Vy nejste její pacient, ale vězeň.“

Slade zavrtěl hlavou, zběsile pohyboval ústy, aniž by vydal jakýkoli zvuk.

„A přes veškerou péči,“ pokračoval Pendergast, „kterou vám poskytuje, ani s použitím daleko exotičtějších prostředků pro udržení vaší pozornosti – nedokáže zastavit všechny vjemy, které vás sužují. Nebo ano?“

Slade neodpověděl. Znovu stiskl tlačítko pro dávku morfia – jednou, podruhé, potřetí –, ale nejspíš už mu žádné nezbylo. Prudce poklesl, hlavou s křupnutím narazil na stůl potažený plstí, škubl sebou a křečovitě stahoval rty.

„Obvykle pokládám sebevraždu za zbabělost,“ řekl Pendergast. „Ale ve vašem případě je to jediné rozumné řešení. Protože pro vás je život mnohem, mnohem horší než smrt.“

Slade neodpovídal. Hlavou opakovaně narážel do plstí potaženého stolu.

„Sebemenší smyslový vjem je pro vás nesmírně bolestivý,“ pokračoval Pendergast. „Právě proto žijete v tak přísně kontrolovaném, omezeném prostředí. A přece jsem do něj vnesl něco nového. Svůj hlas, zápach dřevěného uhlí, proužky a barvy dýmu, vrzání křesla, zvuk biliárových koulí, tikání hodin. Podle mého odhadu jste teď, tak říkajíc, přeplněná nádoba.“

Pokračoval tichým, hypnotizujícím hlasem: „Za necelou půlminutu se ozve kukačka v hodinách – dvanáctkrát. Nádoba praskne. Nedokážu přesně říci, kolikrát zakuká, než se zastřelíte. Možná jednou, možná pětkrát, třeba i šestkrát. Ale vím jistě, že tu pistoli použijete – protože zvuk výstřelu, poslední zvuk, je jediným řešením. Jedinou úlevou. Berte to ode mne jako dar.“

Slade vzhlédl. Čelo měl rudé v místě, kde se uhodil o stůl, oči se mu protáčely, každé jinak. Namířil zbraň na Pendergasta, ruka mu poklesla, znovu ji zvedl.

„Sbohem, doktore Slade,“ řekl Pendergast. „Zbývá už jen pár vteřin. Pomůžu vám, budu odpočítávat. Pět, čtyři, tři, dva, jedna…“

78

Haywardová čekala, seděla na pojízdném lůžku v blyštivé místnosti plné lékařského vybavení. Další v tom velkém prostoru – June Brodieová a její tichý manžel – stáli jako sochy u protější stěny, poslouchali, čekali. Občas slyšeli zvuky – výkřik vzteku nebo zoufalství, podivný švitořivý smích –, ale pronikaly k nim jen matně přes silné, patrně jen částečně zvukotěsné stěny.

Ze svého místa viděla dobře na oba východy – jeden vedl do Sladeovy kanceláře a druhý dolů a dál ven do noci. Až příliš dobře si uvědomovala, že někde venku je ten druhý střelec – a každou chvíli může ze schodů vtrhnout dovnitř. Zvedla pistoli a zkontrolovala ji.

Znovu se podívala ke dveřím, za nimiž zmizel Pendergast se Sladem. Co se děje? Málokdy v životě jí bylo hůř – cítila se naprosto vyčerpaná, byla celá olepená osychajícím blátem, v poraněné noze jí bolestivě škubalo, když analgetikum přestalo účinkovat. Odešli před deseti, možná patnácti minutami, ale jakýsi šestý smysl jí napovídal, aby respektovala Pendergastův naléhavý pokyn a zůstala na místě. Slíbil, že Sladea nezabije – musela mu věřit. Ať je Pendergast jakýkoli, rozhodně je gentleman, který drží slovo.

V ten okamžik se ozval výstřel. Jediná rána, tlumené zadunění otřáslo místností. Haywardová zvedla zbraň a June Brodieová s výkřikem vyběhla ke dveřím.

„Počkejte!“ řekla Haywardová. „Zůstaňte, kde jste.“

Žádný další zvuk neslyšela. Minula minuta, druhá. A potom poznala tiché, ale zcela zřetelné zavírání dveří. Chvíli nato se ozvaly téměř neslyšné kroky na koberci v hale. Narovnala se na pojízdném lůžku, srdce jí bušilo.

Agent Pendergast vešel.

Haywardová ho upřeně sledovala. Pod silným škraloupem bláta byl bledší než obvykle, ale nezdálo se, že by byl zraněný. Podíval se postupně na všechny tři.

„Slade –?“ zeptala se Haywardová.

„Mrtvý,“ zněla odpověď.

„Vy jste ho zabil!“ zapištěla June Brodieová a vyběhla kolem Pendergasta do chodby.

Nebránil jí.

Haywardová sklouzla z lůžka, nedbala na bolest, která jí vystřelovala v noze. „Vy prevíte, slíbil jste –“

„Zemřel vlastní rukou,“ skočil jí do řeči Pendergast.

Haywardová zmlkla.

„Sebevražda?“ ozval se poprvé pan Brodie. „To není možné.“

Haywardová zírala na Pendergasta. „Tomu nevěřím. Vinniemu jste řekl, že ho zabijete – a udělal jste to.“

„Máte pravdu,“ odpověděl Pendergast. „Přísahal jsem, že to udělám. Ale neudělal jsem nic jiného, než že jsem s ním promluvil. Ten čin spáchal sám.“

Haywardová otevřela ústa, chtěla pokračovat, ale hned je zavřela. Víc už vědět nechtěla. Co znamenalo – promluvit s ním? Otřásla se.

Pendergast ji pozorně sledoval. „Kapitáne, vzpomeňte si – Slade si tu vraždu objednal. Nespáchal ji. Ještě je třeba něco udělat.“

Za okamžik se objevila June Brodieová. Tiše vzlykala. Manžel k ní přistoupil a chtěl jí chlácholivě položit ruku na rameno. Odtáhla se.

„Není třeba se tady ještě zdržovat,“ řekl Pendergast Haywardové. Otočil se k June. „Bohužel si budeme muset půjčit váš člun. Zítra vám ho po někom vrátíme.“

„A předpokládám, že ho přiveze tucet po zuby ozbrojených policistů,“ odpověděla žena zahořkle.

Pendergast zavrtěl hlavou. „Není důvod, aby o tom věděl někdo další. Je to v zájmu nás všech. Doporučuji vám, abyste to tady podpálili, nechali všechno shořet na popel. Odejděte a už se sem nikdy nevracejte. Pečovala jste o šílence v konečném stadiu utrpení – a pokud jde o mě, tam taky příběh začíná a končí. Není třeba podávat komukoli zprávu o sebevraždě muže, který je oficiálně už mrtvý. S manželem jistě vymyslíte přiměřenou krycí verzi, aby nikdo neprojevil zbytečný zájem – o vás, ani o Španělský ostrov –“

„Šílenec,“ přerušila ho June Brodieová. To slovo téměř vyplivla. „Tak mu říkáte. Ale on v sobě měl něco víc – mnohem víc. Byl to dobrý člověk. Odvedl dobrou práci – úžasnou práci. Kdybych měla možnost ho vyléčit, mohl by v ní pokračovat. Snažila jsem se vám to vysvětlit, ale vy jste mě neposlouchal. Vy jste mě neposlouchal…“ Hlas se jí zlomil, ale hned se snažila ovládnout.

„Jeho stav se vyléčit nedal,“ oponoval Pendergast, nikoli bezcitně. „A obávám se, že není možné, aby jeho experimentální fušeřina mohla vyvážit čin chladnokrevného vraha.“

„Fušeřina! Fušeřina? On udělal tohle!“ Bodla se prstem do hrudi.

„Tohle?“ zopakoval Pendergast. Přes jeho zablácený obličej přelétl překvapený výraz. Ten v okamžení zmizel.

„Když toho o mně víte tolik, pak určitě znáte i můj zdravotní stav,“ řekla.

Pendergast přikývl. „Amyotropická laterální skleróza. Teď už chápu. To je odpověď na poslední otázku, kterou jsem si kladl – proč jste se přestěhovala do bažiny dřív, než Slade zešílel.“

„Nerozumím tomu,“ podotkla Haywardová.

„Lou Gehrigova nemoc.“ Pendergast se obrátil k paní Brodieové. „Nezdá se, že byste teď trpěla jakýmikoli symptomy.“

„Nemám žádné symptomy, protože už jsem vyléčená. Po uzdravení měl Charles geniální období… Byl opravdový génius. Právě tohle s vámi udělá ptačí chřipka. Měl nápady… úžasné nápady, jak pomoci mně i spoustě ostatních. Přišel na způsob, jak mou chorobu úplně vyléčit, použil komplex proteinů vykultivovaných v nádobce s živými buňkami. První takzvaná biofarmaka. Charles je vyvinul jako první, sám, předběhl dobu o deset let. Musel se stáhnout do soukromí, aby odvedl svoji práci. Udělal to – všechno – právě tady.“

„Už chápu, proč tahle místnost vyvolává dojem, že je mnohem víc než klinika,“ řekl Pendergast. „Je to experimentální laboratoř.“

„To je. Nebo byla. Než… než se změnil.“

„To je pozoruhodné,“ obrátila se na ni Haywardová. „Proč jste se o to nepodělili se světem?“

„Nebylo to možné,“ odpověděla paní Brodieová téměř šeptem. „Všechno měl v hlavě. Naléhavě jsme ho žádali, aby to zapsal, ale neposlechl. Jeho stav se stále horšil a nakonec už bylo pozdě. Proto jsem chtěla, aby se vyléčil a byl zase takový jako dřív. Miloval mě. Vyléčil mě. A teď tajemství té léčby zemřelo s ním.“

Když vyjeli od Španělského ostrova, měsíc zastřely těžké mraky. Moc světla nebylo – ani pro odstřelovače, ani pro člověka u kormidla – a Pendergast udržoval pomalé tempo. Když vplouvali do husté vegetace, motor skoro nebylo slyšet. Haywardová seděla na přídi, vypůjčené berle v dosahu. Tiše přemýšlela.

Možná půl hodiny spolu neprohodili ani slovo. Nakonec se rozhoupala a podívala se na Pendergasta, který řídil loď ze zadní ovládací konzole. „Proč to Slade udělal?“

Pendergast se na ni podíval a oči se mu slabě zaleskly.

„Myslím to, že zmizel,“ pokračovala. „Že se schoval v téhle bažině.“

„Musel vědět, že je infikovaný,“ odpověděl Pendergast po chvíli. „Viděl, co se přihodilo ostatním. Pochopil, že zešílí… nebo ho postihne něco horšího. Chtěl mít jistotu, že dokáže nějak dostat pod kontrolu léčbu sebe sama. Španělský ostrov byl dokonalou volbou. Pokud ho doposud nikdo neobjevil, už k tomu v budoucnosti nedojde. A protože to místo využívali jako laboratoř, měli spoustu potřebného vybavení. Nepochybně si dělal naděje, že přijde na to, jak zvrátit průběh nemoci. Možná právě při jednom takovém pokusu objevil způsob, kterým dokázal vyléčit June Brodieovou.“

„Ano, ale proč tak složitý scénář? Inscenace vlastní smrti, pak smrti paní Brodieové. Přece nebyl na útěku před zákonem, ani nic v tom smyslu mu nehrozilo.“

„Ne, před zákonem ne. Jeví se mi to jako extrémní reakce. Na druhou stranu zase není moc pravděpodobné, že za takových okolností byl schopen si udržet čistou hlavu.“

„V každém případě je mrtvý,“ pokračovala. „Takže jste našel duševní klid? Umíte to nějak objasnit?“

Trvalo chvíli, než agent odpověděl. „Ne,“ řekl nakonec.

„Proč ne? Vyřešil jste záhadu, pomstil jste vraždu své manželky.“

„Pamatujete, co řekl Slade: v budoucnu mě čeká překvapení. Mohl mít na mysli jedině toho druhého střelce – toho, který někde pořád chodí. Je volný, takže představuje nebezpečí pro vás, pro Vincenta a pro mě. A…“ na okamžik se odmlčel. „A ještě tu je něco.“

„Pokračujte.“

„Vzhledem k tomu, že někde venku zůstal ještě další člověk, na něhož padá zodpovědnost za Heleninu smrt, toho nemůžu nechat.“

Podívala se na něj, ale odvrátil se. Jako by ho podivně přitahoval úplněk – vynořil se z mraků a visel nad bažinou, až nakonec klesal do bažiny. Pendergastovu tvář krátce osvětlila stříbřitá záře, jak se zemský satelit prodíral hustou vegetací, až nakonec zapadl za horizont a bažina se znovu ponořila do tmy.

79

Malfourche, Mississippi

Užitkový člun námořnictva s Pendergastem u kormidla přeplul přes zátoku k Tiny’s Bait ‚n‘ Bar k volnému místu u mola. Blížilo se poledne, slunce, s ohledem na roční období, nemístně hřálo a nad celým bahnitým nábřežím se vznášelo vlhko.

Pendergast vyskočil, uvázal člun, pomohl Haywardové na molo a podal jí berle.

I když bylo teprve pozdní dopoledne, z omšelého baru Bait ‚n‘ Bar na druhé straně přístavní hráze bylo slyšet country. Pendergast vyndal brokovnici June Brodieové – opakovačku se spodním nabíjením – a zvedl ji nad hlavu.

„Co to děláte?“ zeptala se Haywardová a opírala se o berle.

„Upoutávám na sebe pozornost. Jak už jsem se zmínil, máme tady jistou nedokončenou záležitost.“ Ozvala se obrovská rána, když Pendergast vystřelil do vzduchu. Po chvíli se z baru vyrojili lidé jako sršni z hnízda, mnozí se sklenicí piva v ruce. Tinyho ani Larryho nikde neviděli, ale všichni ostatní z té party se dostavili v hojném počtu – jak si Haywardová všimla. Vzpomněla si na jejich úsměšky a zpocené obličeje a dělalo se jí zle od žaludku. Velká skupina mlčky zírala na dvě postavy. Před odjezdem ze Španělského ostrova se umyli a June Brodieová dala Haywardové čistou blůzu, ale Laura věděla, že oba jsou stejně umazaní od bláta.

„Hoši, pojďte se dolů na něco podívat!“ zavolal Pendergast a kráčel po přístavním můstku k Tiny’s a ke druhému molu.

Chlapi k nim šli ve skupině váhavě a obezřele. Nakonec jeden z nich, odvážnější než ostatní, vystoupil dopředu. Byl vysoký a zlý na pohled. Nad velkým, beztvarým trupem měl obličej připomínající fretku. Sledoval je přivřenýma modrýma očima. „Co do hajzlu chcete tentokrát?“ zeptal se cestou a hodil plechovku od piva do vody. Haywardová v něm poznala jednoho z těch, kdo nejhlasitěji hulákali, když jí povolila podprsenka.

„Říkal jste, že nám dáte pokoj,“ vykřikl někdo další.

„Říkal jsem, že vás nezatknu. Netvrdil jsem, že se nevrátím a že nebudu obtěžovat.“

Muž si povytáhl kalhoty. „Mě už vobtěžujete.“

„Výborně!“ Pendergast vykročil k molům za Tinyho podnikem, kde bylo plno nejrůznějších člunů. Haywardová poznala většinu z nich, pamatovala si je z přepadení předchozího dne. „Takže: které z těchto kvalitních plavidel patří Larrymu?“

„Do toho vám je houby.“

Pendergast ležérně sklonil brokovnici, namířil na nejbližší člun a stiskl spoušť. Nad jezerem se nesla ozvěna hlučného výstřelu, člun se po zásahu roztřásl, proud vody prudce vylétl, ve svařeném hliníkovém trupu po něm zůstala třiceticentimetrová díra. Kalná voda kroužila ve víru a příď člunu se sklonila.

„Co to sakra děláte?“ zařval někdo ze skupiny. „To je můj člun!“

„Promiňte, já myslel, že je Larryho. Takže – který je Larryho? Tenhle?“ Pendergast namířil na další člun a vypálil. Vytryskl další gejzír a voda postříkala skupinu mužů, člun poskočil a hned začal klesat ke dnu.

„Kreténe!“ vykřikl další muž. „Larrymu patří Legenda 2000! Támhleten!“ Ukázal na laminátovou loď na vzdáleném konci mola.

Pendergast pomalu přešel k plavidlu a prohlédl si ho. „Pěkné. Vyřiďte Larrymu, že tohle je za to, že zahodil můj odznak do bažiny.“ Další výstřel proděravěl přívěsný motor, kryt z něj odletěl. „A tohle má za to, že je tak špatnej chlap.“ Druhý výstřel proděravěl rozpěru člunu, vzhůru vyletěl další vodní gejzír. Záď se naplnila vodou, člun se vychýlil přídí nahoru, motor se ponořil.

„Krucinál! Ten šmejd je blázen!“

„Opravdu.“ Pendergast pomalu kráčel po molu, znovu nabil brokovnici a nenucené namířil na další člun. „Tohle je za to, že nám ukázal špatný směr.“ Prásk.

Další nenucený krok. „A tohle za dvojitý úder na solar plexus.“ Prásk.

„A tohle za to, že na mě plival.“

Prásk. Prásk. Další dva čluny šly ke dnu.

Pendergast vyndal pětačtyřicítku a podal ji Haywardové. „Dávejte na ně pozor, když budu nabíjet.“ Z kapsy vyndal hrst nábojů a vložil je do zásobníku. „A tohle je především za ponížení a nechutné odhalování mé vážené kolegyně, za vaše vulgární chování a za to, jak lascivně jste zírali. Říkal jsem vám, že takhle se s dámou nezachází.“ Cestou po molu prostřelil dna všech zbývajících člunů, jedno po druhém, přestal, jen když potřeboval brokovnici dobít. Šokovaní muži jen mlčky zírali.

Pendergast se zastavil před skupinou zpocených, roztřesených a nachmelených chlapů. „Je v baru ještě někdo?“

Nikdo nepromluvil.

„To nemůžete udělat,“ protestoval jeden z mužů; hlas mu přeskakoval. „To není zákonný.“

„Možná by někdo měl zavolat FBI,“ odpověděl Pendergast. Kráčel ke dveřím Bait ‚n‘ Bar, rozkopl dveře a nahlédl dovnitř. „Madam?“ řekl. „Pojďte ven, prosím.“

Zmatená žena s odbarvenými blonďatými vlasy a velmi dlouhými rudými nehty spěšně vyšla a rozběhla se k parkovišti.

„Ztratila jste podpatek!“ volal za ní Pendergast, ale žena utíkala dál jako chromý kůň.

Pendergast zmizel v baru. Haywardová – s pistolí v ruce – slyšela, jak otvírá a zavírá několikerý dveře a volá. „Nikdo není doma.“ Obešel bar a postavil se čelem k mužům. „Všichni se laskavě stáhněte na parkoviště a schovejte se za zaparkované vozy.“

Nikdo se ani nehnul.

Prásk! Pendergast vyprázdnil brokovnici, střílel mužům nad hlavy. Okamžitě všichni spěchali na prašné parkoviště. Pendergast vyšel z budovy, nabil zbraň a zamířil na velkou nádrž s propan-butanem přimknutou k obchodu s živými návnadami. Obrátil se na Haywardovou.

„Kapitáne, možná budeme potřebovat razantní sílu té .45 ACP, takže oba vystřelíme, až napočítám do tří.“

Haywardová zaujala pozici s pětačtyřicítkou. Možná bych si zvykla na Pendergastová „metodu“, pomyslela si, když mířila na bílou nádrž.

„Jedna…“

„Ty vole, to ne!“ zakvílel kdosi. „Dva…“

„Tři!“

Oba vystřelili současně, pětačtyřicítka ji pořádně kopla. Následovala obrovská exploze a po ní silná vlna horka a neuvěřitelného tlaku. Celou budovu pohltila žhavá ohnivá koule. Vyletovaly z ní stuhy kouře, tisíce větších či menších kusů suti a snášely se k zemi kolem nich – kroutící se dešťovky, brouci, hořící larvy, kusy dřeva, navijáky, pentle vlasců, poničené pruty, rozbité lahve destilátů, vepřové nožičky, nakládaná zelenina, kousky citronů, pivní tácky a vybuchující plechovky piva.

Ohnivá koule se proměnila v miniaturní hřibovitý mrak, suť a trosky dál s pleskáním a bubnováním padaly k zemi. Jak se dým postupně rozplynul, vynořila se z něj hořící troska budovy. Nezbylo z ní prakticky nic.

Pendergast s brokovnicí hozenou přes rameno šel po molu k Haywardové. „Půjdeme, kapitáne? Myslím, že bychom měli navštívit Vincenta. Bez ohledu na to, jestli ho hlídá policie nebo ne, budu se cítit lépe, když ho přestěhujeme někam jinam – třeba do většího soukromí, ne příliš daleko od New Yorku, kde na něj budeme moci dohlížet.“

„Amen,“ pronesla. A s jistou úlevou si pomyslela, jak je dobře, že s Pendergastem už nebude pracovat. Užila si to až až.

80

New York

Doktor John Felder seděl ve své kanceláři v budově newyorského zdravotního střediska na Lower Manhattanu v šestém poschodí, kde sídlilo oddělení duševní hygieny. Rozhlédl se po malé, úpravné místnosti a v duchu sám sebe ubezpečoval, že všechno je, jak má být: chorobopisy srovnané na policích, utřený prach, neosobní obrazy na stěně, všechny stejně vysoko, křesla před jeho psacím stolem postavená přesně do pravého úhlu, deska stolu bez jakýchkoli zbytečných předmětů.

Doktor Felder obvykle ve své pracovně hosty nepřijímal. Většinu své práce – tak říkajíc – odváděl v terénu: v uzavřených odděleních, policejních zařízeních, na pohotovosti v nemocnicích a měl svou malou privátní praxi v ordinaci v dolní části Park Avenue. Avšak tato schůzka byla jiná. Jednak lékař požádal, aby k němu ten muž přišel, ne naopak. Psychiatr si ho prověřil a to, co zjistil, ho poněkud znepokojilo. Možná se ukáže, že to pozvání byla chyba. Přesto je tento muž patrně nejdůležitějším, jediným klíčem k případu záhadné Constance Greeneové.

Felder zaslechl dvojí tiché zaklepání na dveře. Podíval se na hodinky: přesně půl jedenácté. Je dochvilný. Vstal a otevřel dveře.

Přízrak, který stál ve dveřích, Felderovu zlou předtuchu nijak nezmírnil. Jeho návštěvník byl vysoký, hubený, dokonale oblečený, bledá pleť v kontrastu s černým oblekem jím otřásla. Oči měl stejně bledé jako pokožku a zdálo se, že ho zkoumají uvážlivě i s trochou zvědavosti a – možná – i pobavení.

Felder si uvědomil, že na návštěvníka upřeně zírá. „Prosím, pojďte dál,“ vyzval ho rychle. „Vy jste pan Pendergast?“

„To jsem.“

Felder pokynul na jedno křeslo a sám usedl za stůl. „Odpusťte, že se tak ptám, ale ve skutečnosti jste doktor Pendergast, že? Dovolil jsem si o vás vyhledat informace.“

Pendergast naklonil hlavu. „Mám dva velké doktoráty, ale upřímně řečeno upřednostňuji titul zvláštního agenta z policejních a bezpečnostních složek.“

„Aha.“ Felder už za své praxe hovořil s policisty, ale nikdy s agentem FBI. Nevěděl, jak začít. Přímočarý přístup mu připadal stejně dobrý jako kterýkoli jiný.

„Constance Greeneová je vaše svěřenkyně?“

„Ano.“

Felder se opřel v křesle, nenucené hodil nohu přes nohu. Chtěl vyvolat dojem, že je uvolněný a jedná neoficiálně. „Mohl byste mi o ní říci něco víc? Kde se narodila, jak žila v dětství… takovéhle věci.“

Pendergast se na něj díval stejně neutrálně. Z jakéhosi důvodu to Feldera popouzelo.

„Vy jste do případu zapojen jako psychiatr, je to tak?“ zeptal se nakonec Pendergast.

„Moje vyhodnocení bylo při projednávání předloženo jako důkaz, když se jednalo o nucené umístění na uzavřené oddělení nemocnice.“

„A vy jste ten pobyt doporučil.“

Felder se žalostně usmál. „Ano. Byl jste k výslechu přizván, ale chápu, že jste se rozhodl pozvání nepřijmout –“

„Jaká přesně byla vaše diagnóza?“

„Je to poněkud odborné –“

„Jen mluvte.“

Felder na vteřinu zaváhal. „Dobře. Osa jedna: schizofrenie paranoidního typu, permanentní, s možnou premorbidní osou dvě, tedy se stavem schizotypní poruchy osobnosti společně s psyforií a indikací disociační amnézie.“

Pendergast pomalu přikývl. „A na základě jakého důkazu jste k tomuto závěru dospěl?“

„Jednoduše řečeno, na základě falešné představy, že je Constance Greeneová: dívka, která se narodila před téměř sto padesáti lety.“

„Dovolte, abych se vás na něco zeptal, doktore. Když jste se zabýval její, ehm, falešnou představou, zaregistroval jste nějaký výpadek či selhání?“

Felder za zachmuřil. „Obávám se, že vám nerozumím.“

„Jsou její falešné představy vnitřně konzistentní?“

„Kromě přesvědčení, že její dítě bylo ztělesněním zla, byly její halucinace pozoruhodně konzistentní. To je jedna z věcí, která mě zajímá.“

„Co přesně vám řekla?“

„Že se její rodina přistěhovala z farmy na severu na Water Street, kde se narodila na začátku sedmdesátých let devatenáctého století, její rodiče zemřeli na tuberkulózu a její sestru zabil sériový vrah. Jako sirotka ji do domu na Riverside Drive číslo 891 vzal člověk, který tam bydlel. O něm nemáme žádný písemný doklad. Že jste nakonec vy zdědil ten dům a k tomu i zodpovědnost za její blaho.“ Felder zaváhal.

Pendergast si toho náhodou všiml. „Co vám o mně ještě řekla?“

„Že jste se stal jejím poručníkem z pocitu viny.“

Bylo ticho.

„Povězte mi, doktore Feldere,“ promluvil nakonec Pendergast. „Řekla vám Constance něco o svém životě mezi dřívějším obdobím a nedávnou plavbou na lodi?“

„Ne.“

„Vůbec žádné podrobnosti?“

„Žádné.“

„V takovém případě vám musím říci, že podle diagnózy 295.30 není možné předpokládat schizotypální poruchu osobnosti. Nanejvýš jste měl specifikovat schizofrenní formu poruchy pro diagnózu osy dvě. Faktem je, doktore, že nemáte žádné informace o jejím předchozím stavu – víte jen, že tyto falešné představy by mohly mít svůj počátek v nedávné době, nejspíš v době, kdy podnikla cestu přes Atlantik.“

Felder poposedl. Pendergast přesně citoval diagnostický kód DMS-IV paranoidní schizofrenie. „Vy jste studoval psychiatrii, zvláštní agente Pendergaste?“

Pendergast pokrčil rameny. „Každý má své koníčky.“

Přesto všechno Felder cítil, že jeho podrážděnost bere za své. Proč mu teď Pendergast předvádí takový zájem, když předtím se choval naprosto netečně? „Upřímně vám řeknu, že vaše závěry bych zařadil do kategorie diletantských a povrchních.“

Pendergastovi se zaleskly oči. „Mohu se vás tedy zeptat, jaký jste mohl mít důvod, abyste mě znepokojoval otázkami o Constance, když jste už stanovil diagnózu – a odsoudil ji?“

„No, já –“ viděl, jak se do něj stříbřité oči zavrtávají.

„Mohlo by to být ze zvědavosti? Nebo…“ usmál se, „…v naději, že to můžete publikovat?“

Felder ztuhl. „Přirozeně, pokud je v případu něco neobvyklého, chtěl bych se o své poznatky podělit s kolegy.“

„A tak si vylepšit renomé… a možná“ – Pendergastovy oči skoro šibalsky zamrkaly – „získat vysněné místo ve výzkumném ústavu. Poukazuji na fakt, že už nějakou dobu pošilháváte po profesuře na Rockefellerově univerzitě.“

Felder byl jako omráčený. Jak tohle ten chlap může vědět?

V odpověď na nevyřčenou otázku Pendergast ležérně mávl rukou a řekl: „Dovolil jsem si vyhledat informace o vás.“

Felder zčervenal, když mu Pendergast vrátil jeho slovní obrat, a snažil se ovládnout. „Mé profesionální cíle nejsou podstatné. Pravdou je, že jsem nikdy neviděl tak autentickou prezentaci falešné představy. Vypadá jako z devatenáctého století: způsobem mluvy, oblékáním, chůzí, držením těla, dokonce i myšlením. Proto jsem vás požádal, abyste sem dnes přišel. Chci o ní vědět víc. Jaké trauma mohlo tohle všechno spustit? Jaká byla předtím? Jaké má životní zkušenosti? Kým doopravdy je?“

Pendergast na něj dál mlčky upíral oči.

„A nejde jen o to: v archivu jsem našel tohle.“ Otevřel manilové desky a vyndal fotokopii rytiny Uličníci při hře z New-York Daily Enquirer a podal ji Pendergastovi.

Agent FBI si ji pečlivě prohlédl a potom mu ji vrátil. „Podobnost je pozoruhodná. Že by výsledek umělecké obrazotvornosti?“

„Podívejte se na obličeje,“ řekl Felder. „Jsou velmi skutečné, určitě podle živých modelů.“

Pendergast se tajemně usmál, ale Felder nabyl dojmu, že v jeho bledých očích vidí respekt. „To je všechno velmi zajímavé, doktore.“ Odmlčel se. „Možná bych vám mohl pomoci – pokud můžete pomoci vy mně.“

Felder nevěděl přesně proč, ale rukama najednou svíral opěrky křesla.

„Jak?“

„Constance je velmi křehká bytost, emocionálně a psychicky. V dobrých podmínkách prospívá. Za špatných podmínek…“ Pendergast se na něj podíval. „Kde ji drží?“

„V soukromém pokoji psychiatrického oddělení v Bellevue. Připravují se papíry pro převoz na uzavřené oddělení pro duševně nemocné v nápravném zařízení v Bedford Hills.“

Pendergast zavrtěl hlavou. „To je zařízení s maximálním zabezpečením. V takovém místě bude Constance chřadnout, její stav se zhorší.“

„Nemusíte mít obavy, že by jí mohli ublížit chovanci, protože personál –“

„O to nejde. Constance mívá sklony k náhlým, občas agresivním, psychotickým zhroucením. Místo, jako je Bedford Hills, v ní tyhle stavy jenom podpoří.“

„Tak co byste doporučoval?“

„Potřebuje být na místě s atmosférou podobnou prostředí, na něž je zvyklá – pohodlné, staromódní, které v ní nevyvolává stres. Potřebuje být obklopená známými věcmi – samozřejmě v rámci možností. Zejména knihy jsou pro ni velmi důležité.“

Felder zavrtěl hlavou. „Takové místo je jenom Mount Mercy – a tam je plně obsazeno. Pořadník je hodně dlouhý.“

Pendergast se usmál. „Náhodou vím, že ani ne před třemi týdny se tam jedno místo uvolnilo.“

Felder se na něj podíval. „Vážně?“

Pendergast přikývl. „Jako ošetřující lékař byste měl okamžitě – obrazně řečeno – předběhnout celou frontu a to místo pro ni získat. Pokud zastáváte názor, že je to pro ni jediné místo.“

„Já… podívám se na to.“

„Uděláte víc, než že se na to jen podíváte. Na oplátku se s vámi podělím o to, co vím o Constance – což je opravdu skvělý obchod, který předčí vaše nejvroucnější sny v oboru psychiatrie. Zda jsou informace opravdu publikovatelné nebo ne, bude záležet na vás – a na míře vaší diskrétnosti.“

Felder cítil, jak se mu rozbušilo srdce. „Děkuji vám.“

„Já děkuji vám. A přeji vám hezké dopoledne, doktore Feldere. Ještě se uvidíme – jakmile se Constance dostane do bezpečí Mount Mercy.“

Felder sledoval agenta, jak odchází z kanceláře a tiše za sebou zavírá dveře. Podivné – připadalo mu, že i on se vynořil z devatenáctého století. A potom si poprvé položil otázku, kdo přesně řídil tuhle schůzku, kterou tak pečlivě naplánoval – a kdo na ní vlastně vydělal.

EPILOG

Savannah, Georgia

Judson Esterhazy seděl v knihovně ve svém domě na Whitfield Square. Květnový večer byl překvapivě chladný a malý oheň skomírající v krbu naplnil místnost vůní hořící břízy.

Upil jemnou sladovou whisky Highland, kterou přinesl ze sklepa, poválel nápoj na patře a teprve potom jej polkl. Ale pití bylo hořké, stejně jako pocit, který v tu chvíli měl.

Pendergast zabil Sladea. Údajně to byla sebevražda, ale on dobře věděl, že je to lež. Nějakým způsobem se to Pendergastovi podařilo. Stejně příšerné jako posledních deset let jeho života musely pro něj být i závěrečné okamžiky, nepředstavitelná duševní muka. Viděl, jak Pendergast dokáže manipulovat lidmi, a nepochyboval o tom, že využil Sladeovu slabomyslnost. Byla to vražda – něco horšího než vražda.

Sklenice se mu třásla v ruce, na stůl dopadlo několik kapek alkoholu. Položil ji. Měl alespoň jistotu, že ho Slade nezradil. Ten stařec ho miloval jako svého syna a – i v šílenství a bolesti – udržel tajemství do poslední chvíle. Jisté věci předčí i šílenství.

Kdysi Sladea také miloval, ale ten cit odumřel před dvanácti lety. Tehdy viděl záblesk jiné Sladeovy stránky, příliš důvěrné, aby to bylo příjemné; až příliš mu připomněl brutálního otce a jeho poněkud ďábelský výzkum, o kterém Judson až moc dobře věděl. Možná je to osud všech otců a otcovských osobností – zklamat, zradit, ztratit úroveň a stát se moudřejším.

Zavrtěl hlavou. Všechno to byl omyl; strašlivý, tragický omyl. A jaká ironie: Když za ním Helen s tou myšlenkou přišla, s nápadem, na který doslova narazila, když se zajímala o Audubona, připadalo mu to téměř jako zázrak – jim oběma. Mohl by to být zázračný lék, řekla. Prober to s různými farmaceutickými společnostmi, Judsone; určitě víš, kam se obrátit. A on to věděl. Věděl, kde sehnat finanční pomoc. A znal také dokonalou společnost, která ten lék dokáže vyvinout: Longitude, jíž řídí konzultant jeho dizertační práce Charles Slade – tehdy už pracoval v soukromém sektoru. Podlehl kouzlu starého profesora a i nadále zůstali v kontaktu. Slade byl ideální odborník pro vývoj takového léku – kreativní, s nezávislým myšlením, nebál se rizika a byl absolutně diskrétní…

A teď už nežije – a může za to Pendergast – muž, který rozvířil minulost, zjitřil staré rány a – přímo nebo nepřímo zapříčinil několik úmrtí.

Popadl sklenici a celou ji vypil, polykal whisky, aniž by si ji vychutnal. Na stolku u stěny, kde stála láhev, ležela také brožura. Esterhazy ji vzal a listoval jí. Zlost nahradil děsivý pocit uspokojení. Vkusná brožura propagovala kultivovanou zábavu podniku známého jako lovecká chata na Skotské vysočině. Bylo to velké kamenné panství na větrem ošlehaném skalnatém vrchu s výhledem na jezero Duin a pohoří Grampian, jedna z nejmalebnějších a nejodlehlejších rezidencí ve Skotsku. Skýtala vynikající lov tetřevů a koroptví, lovení lososů a stopování jelenů. Ubytování poskytla jen několika vybraným hostům, pyšnila se soukromím a diskrétností; lov mohl být s průvodcem nebo bez něj, podle přání hostů.

On by samozřejmě dal přednost samostatnému lovu.

Před deseti lety Esterhazy strávil s Pendergastem v Kilchurnu týden. Dům stál uprostřed rozlehlého a nedotčeného pozemku o rozloze čtyřiceti akrů, bývalé soukromé lovecké rezervace zemanů z Athollu. Na Esterhazyho velmi zapůsobila neobydlená, drsná krajina, hluboká jezera ukrytá ve vrásách terénu, prudké potoky oplývající pstruhy a lososy, větrem ošlehaná vřesoviště, svahy porostlé vřesem a lesnatá horská údolí. V takové zemi by se mohl člověk ztratit navždy. Kosti by zůstaly bez povšimnutí, bičoval by je vítr a déšť, až by z nich nezbylo vůbec nic.

Znovu líně upil jednosladovou whisky – zahřátou, jak svíral sklenku v dlani. Byl klidnější. Rozhodně ještě není všechno ztraceno. Vlastně se běh událostí obrátil k lepšímu – poprvé po dlouhé době. Položil brožuru a zvedl žebrovaný papír krémové barvy, na němž stála slova zaznamenaná staromódním kaligrafickým písmem.

Dakota

New York

24. dubna

Můj milý Judsone,

upřímně Ti děkuji za laskavé pozvání. Po úvaze jsem dospěl k rozhodnutí, že Tě vezmu za slovo a nabídku přijmu – a rád. Možná máš pravdu, že nedávné události si vyžádaly jistou oběť. S velkým potěšením znovu po tolika letech přijedu do Kilchurnu. Čtrnáctidenní dovolená bude pro mě vítaným odpočinkem – a Tvoje společnost je vždy velmi příjemná.

V odpověď na Tvou otázku uvádím, že mám v úmyslu přivézt purdey 16 s vrtanou hlavní, H&H royal s dvěma hlavněmi nad sebou kalibr .410 a .300 H&H s ručně ovládaným závěrem na stopování vysoké.

S upřímným pozdravem

A. PendergastPOZNÁMKA AUTORŮ

Většina měst a dalších míst v Horečnatém snu je vymyšlená, zařadili jsme však i vlastní verzi existujících míst, například New Orleansu a Baton Rouge. V takových případech jsme neváhali upravit zeměpisné, prostorové, historické a další podrobnosti tak, aby se hodily do příběhu.

Všechny postavy, místa, policejní oddělení, společnosti, instituce, muzea a vládní agentury uvedené v tomto románu jsou buď smyšlené, nebo se v nich odehrává smyšlený děj.

Vážený čtenáři;

máme pro Vás velmi důležité oznámení: zahájili jsme novou napínavou sérii thrillerů s poněkud nezvyklým „vyšetřovatelem“, který se jmenuje – Gideon Crew, a první román nese název Gideon’s Sword. Prožili jsme skvělé chvíle při psaní prvního románu, který v Americe vyšel v únoru 2011. Navštivte naši webovou stránku www.prestonchild.com – a dozvíte se víc.

Chceme Vás ujistit, že naše oddanost agentu Pendergastovi zůstává stejná a dál budeme psát romány s postavou nejzáhadnějšího agenta FBI na světě stejně často jako dříve.

Ještě jednou Vám děkujeme za Váš trvalý zájem a podporu.

Srdečně zdraví

Douglas & Lincoln

Pendergast se s D’Agostou pouští do pátrání,

při němž odhalí podivné skutečnosti

ze života své manželky.

Pomsta není sladká,

je nevyhnutelná.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai