Relikviář

Douglas Preston Lincoln Child

(2000)

Hodnocení:

****

Štítky:

Sci-fi a fantasy, Thrillery, Horory

Děj knihy se odehrává o osmnáct měsíců po událostech popsaných v knize Relikvie. Znovu se objevují záhadné vraždy. Způsob provedení připomene všem, kdo se zúčastnili boje s Mbwunem, události v Muzeu. Tentokrát se ale oběťmi vražd stávají bezdomovci žijící v opuštěných tunelech newyorské podzemní dráhy. Do pátrání po Mbwunovi se pouští známý tým – agent Pendergast, podporučík DAgosta, doktor Frock a doktorka Margo Greenová. V jedné z obětí poznávají Graga Kawakitu. Postupně odhalují, že Kawakita objevil několik semen rostliny, jíž se Mbwun živil, dokázal z rostliny izolovat drogu, díky které měl Mbwun obrovskou sílu a rychlost. Současně ale také zjistil, že droga umožňuje nezvykle rychlou regeneraci lidských tkání a prodlužuje lidský život. Aby její účinky prověřil, nabídl ji jako zcela novou omamnou látku narkomanům a bezdomovcům a začal ji také užívat, protože trpěl nevyléčitelnou chorobou páteře. Neuvědomil si ale, že droga vyvolává v lidském organismu i nevratné tělesné deformace. On sám i všichni, kdo drogu užívali, se postupem času změnili v Mbwuny. Nikdo z týmu vyšetřovatelů ale nechápe, odkud se droga bere i po Kawakitově smrti...Přeložil Jaroslav Žerávek.

Douglas Preston,

Lincoln Child

Relikviář

Expedice v Amazonské džungli pátrá po tajemném kmeni Kothogů. Naleznou chatrč kultovními předměty kmene, mezi nimiž je dokonale propracovaná soška podivné bytosti. Tuto sošku vedoucí výpravy Whittlesey z chatrče uloupí, zabalí a pošle do Muzea dějin přírody v New Yorku. Celá expedice ale skončí tragicky, někteří členové se ztrácejí v džungli, ostatní zahynou při leteckém neštěstí. Z celé výpravy zbylo pouze několik beden nálezů, které se dostanou do Muzea a skončí v depozitáři. O pět let později se v Muzeu připravuje velkolepá výstava o přírodním náboženství nazvaná Mýty. Má za úkol přilákat co nejvíce návštěvníků, proto je většina exponátů do expozice umístěna až na poslední chvíli. Těsně před zahájením výstavy dojde ale v Muzeu k sérii záhadných vražd. Jejich oběti jsou zohaveny, chybí jim podvěsek mozkový. Záhadě se snaží přijít na kloub skupina vědců v čele s doktorem Frackem a jeho asistenty Margo Greenovou a Gregory Kawakitou, a také policisté vedeni podporučíkem D’Agostou a agentem FBI Pendergastem. Postupně vychází najevo, že vraždy má na svědomí bytost Mbwun, což je právě ona bytost, jejíž sošku před léty ukořistil pro Muzeum na své výpravě Whittlesey. Když nenašla tato bytost ve své domovině žádný přirozený zdroj potravy, který představovaly listy jedné tropické rostliny, vydala se za jejich jediným známým zdrojem za bednami s nálezy, které byly zabaleny právě do listů této rostliny. Lidský podvěsek mozkový byl jedinou adekvátní náhradou látky, kterou Mbwun z rostlin čerpal.

Kniha navazuje na román Relikvie. Děj se ode hrává o osmnáct měsíců později v New Yorku. Znovu se objevují záhadné vraždy. Způsob provedení připomene všem, kdo se zúčastnili boje s Mbwunem, události v Muzeu. Tentokrát se ale oběťmi vražd stávají bezdomovci žijící v opuštěných tunelech newyorské podzemní dráhy. Do pátrání po Mbwunovi se pouští známý tým agent Pendergast, podporučík D’Agosta, doktor Frock a doktorka Margo Greenová. V jedné z obětí poznávají Grega Kawakitu. Postupně odhalují, že Kawakita objevil několik semen rostliny, jíž se Mbwun živil, dokázal z rostlin izolovat drogu, díky které měl Mbwun obrovskou sílu a rychlost. Současně ale také zjistil, že droga umožňuje nezvykle rychlou regeneraci lidských tkání a prodlužuje lidský život. Aby její účinky prověřil, nabídl ji jako zcela novou omamnou látku narkomanům a bezdomovcům a začal ji také užívat, protože trpěl nevyléčitelnou chorobou páteře. Neuvědomil si ale, že droga vyvolává v lidském organismu i nevratné tělesné deformace. On sám i všichni, kdo drogu užívali, se postupem času změnili v Mbwuny. Nikdo z týmu vyšetřovatelů ale nechápe, odkud se droga bere i po Kawakitově smrti. Při pátrání hluboko v newyorském podzemí v prostorách zapomenutého soukromého metra pro společenskou, smetánku objeví agent Pendergast svatyni Mbwunů a rozhodnou se zatopit podzemí z jezera v Central Parku. Těsně před zatopením se dostanou všichni znovu do podzemí a v tunelech u svatyně jsou svědky obřadu, pří němž odhalí, kdo je vlastně novým producentem drogy a vládcem Mbwunů.

ČÁST PRVNÍ

STARÉ KOSTI

RELIKVIÁŘ: schránka sloužící k uchování posvátného předmětu, kosti nebo části těla světce.

1

Snow přezkoušel regulátor, prověřil oba vzduchové ventily, přejel rukama po hladkém neoprenovém obleku. Všechno bylo v pořádku tak jako před šedesáti vteřinami, když prováděl předchozí kontrolu.

„Ještě pět minut,“ prohlásil velící důstojník a zpomalil na polovinu.

„Skvělý,“ dolehl k němu přes rachot velkého dieselového motoru Fernandezův sarkastický hlas. „Fakt skvělý.“

Ostatní mlčeli. Snow si povšiml, že jak se blížili k místu určení, hovor utichal.

Ohlédl se přes záď a spatřil, jak se za propustí valí hnědé vlny Harlemu. Řeka tu byla široká, pomalu tekla v horkém šedivém oparu srpnového rána. Pohledem zalétl k pobřeží a zkřivil obličej, když mu gumový límec přiskřípl kůži na krku. Vysoké obytné budovy s rozbitými okny. Přízračné kostry skladišť a továren. Opuštěné hřiště. Ne, úplně opuštěné nebylo: na rezavé brance se houpalo jedno dítě.

„Hele, mistře potápěči,“ zavolal na něj Fernandez. „Nezapomněl sis vzít plínky?“

Snow jenom zaťal prsty v rukavicích a nespouštěl zrak z pobřeží.

„Když jsme s sebou posledně na podobnou akci brali zelenáče jako ty,“ pokračoval Fernandez, „tak si posral oblek. Bože, to byla hrůza. Celou zpáteční cestu jsme ho nechali sedět na zádi. A taky to bylo za Ostrovem svobody. Smradlavá jímka podobná Kloace.“

„Fernadezi, zmlkni,“ řekl klidným hlasem velící důstojník.

Snow dál hleděl přes záď. Když přišel k potápěčům newyorské policie, udělal jednu velkou chybu zmínil se, že kdysi pracoval na potápěčské lodi v Cortezově moři. Příliš pozdě zjistil, že někteří z týmu kdysi pracovali jako komerční potápěči a kladli kabely, opravovali potrubí a stavěli ropné plošiny. Pro ně byli sportovní potápěči jako on zhýčkaní nedoukové, kteří potřebovali průzračnou vodu a čistý písek. Obzvlášť Fernandez mu nedokázal přijít na jméno.

Člun se ztěžka naklonil, jak velící důstojník zamířil blíž ke břehu. Když se přiblížili k velkému uskupení budov, ještě více ztlumil motory. Jednolitost šedých betonových fasád narušil úzký tunel s cihlovým obložením. Důstojník projel s člunem tunelem do pološera za ním. Snow si uvědomil nepopsatelný puch zvedající se ze zčeřených vod. Do očí mu vhrkly slzy a rozkašlal se. Fernandez vpředu se ohlédl a ušklíbl se. Pod jeho rozhalenou kombinézou spatřil Snow tričko s neoficiálním heslem policejního potápěčského týmu: Potápíme se do hoven a hledáme mrtvoly. Tentokrát však nešlo o mrtvolu, ale o velkou zabalenou cihlu heroinu, kterou kdosi předešlé noci při přestřelce s policií odhodil do vody z Humboldtova železničního mostu.

Úzký kanál lemovaly po obou stranách betonové břehy. Vpředu pod železničním mostem se s vypnutým motorem lehce houpal v dlouhých stínech policejní člun. Na palubě zahlédl Snow dvě postavy: pilota a podsaditého muže ve špatně ušitém polyesterovém obleku. Neměl moc vlasů a z úst mu visel nezapálený doutník. Popotáhl si kalhoty, odplivl do vody a zvedl jednu ruku na pozdrav.

Důstojník kývl směrem ke člunu. „Heleme se, kdo je tady.“

„Poručík D’Agosta,“ prohlásil jeden z potápěčů. „To musí být zlý.“

„Vždycky, když zabijou poldu, je to zlý,“ řekl velitel.

Vypnul motor, obrátil záď tak, aby se oba čluny dostaly vedle sebe. D’Agosta se vydal na záď, aby si promluvil s potápěči. Když vykročil, policejní člun se zlehka rozhoupal pod jeho váhou a Snow spatřil, že voda zanechala na boku olejovitý nazelenalý pruh.

„Dobré ráno,“ promluvil D’Agosta. Ve tmě, která panovala pod mostem, měli při pohledu na poručíkův jindy brunátný obličej dojem, že se dívají na nějaké bledé jeskynní stvoření, které se straní světla.

„O co jde, pane?“ zeptal se velící důstojník a připínal si k zápěstí hloubkovou sondu.

„Nevyšel zátah,“ prohlásil D’Agosta. „Teď už je jasné, že to byla jenom spojka. Hodil zboží z tohohle mostu.“ Kývl hlavou ke konstrukci nad sebou. „Pak střelil po jednom poldovi a vzápětí zařval sám. Jestli se nám podaří najít tu cihlu, můžeme tenhle zasraný případ uzavřít.“

Důstojník pokrčil rameny. „Když je ten chlap mrtvý, proč voláte nás?“

D’Agosta zavrtěl hlavou. „A vy byste tady dole nechal jen tak ležet heroin za šest set táců?“

Snow vzhlédl. Za zčernalými mostními pilíři spatřil zašlé fasády budov. Tisíc špinavých oken hledělo na mrtvou řeku. Smůla, pomyslel si, že to ta spojka musela hodit zrovna do Humboldtova kanálu, jinak zvaného Cloaca Maxima podle ústřední odpadní stoky starověkého Říma. Kloaka se mu říkalo kvůli staletým nánosům výkalů, toxických odpadů, zvířecích zdechlin a polychlorovaných bifenylů. Nahoře se skřípotem prorachotila vlaková souprava. Loď pod jeho nohama se zahoupala a lesknoucí se povrch husté vody se lehce zatřásl jako želatina, když právě začíná tuhnout.

„Tak fajn, chlapi,“ uslyšel velitele. „Tak se namočíme.“

Snow si pospíšil s kombinézou. Věděl, že je prvotřídní potápěč. Vyrostl v Portsmouthu, život doslova strávil v řece Piscataqua a za ty roky zachránil i řádku životů. Později v Cortezově moři lovil žraloky a potápěl se do více než dvou set stop. Ale přesto všechno neměl z tohoto úkolu vůbec žádnou radost.

Ačkoli se Snow nikdy předtím na tahle místa nedostal, členové týmu si často na základně o Kloace povídali. Ze všech odporných míst na potápění v New Yorku byla Kloaka ta nejhorší: horší než Arthurův kanál, Pekelná brána, dokonce horší než Gowanův kanál. Kdysi, jak slyšel, to byl mocný přítok Hudsonu, protínající Manhattan přímo na jih od Harlemského Sugar Hillu. Ale staleté odpadky, průmyslová výstavba a zanedbanost z něj udělaly nehybnou špinavou stoku: popelnici naplněnou vodou, v níž plavalo všechno, co si jen lidská fantazie dokázala představit.

Snow počkal, až na něj dojde řada, a vyzvedl si z ocelového regálu kyslíkové bomby. Potom přistoupil k zádi a přehodil si je přes ramena. Ještě stále si nezvykl na tíhu gumového obleku, který ho omezoval v pohybu. Koutkem oka zahlédl, jak k němu přistoupil velící důstojník.

„Všechno v pořádku?“ uslyšel tichý baryton.

„Myslím, že ano, pane,“ řekl Snow. „A co lampy?“

Důstojník na něj nechápavě pohlédl.

„Přes tyhle budovy sem nepronikne žádné sluneční světlo. Budeme potřebovat lampy, jestli máme něco vidět, ne?“

Důstojník se ušklíbl. „Byly by k ničemu. Kloaka je asi dvacet stop hluboká. Potom následuje deset, možná patnáct stop jemného kalu. Jakmile se ho ploutvemi dotknete, vystřelí kolem vás do výšky jako prachová bomba. Neuvidíte si ani na špičku nosu. Pod kalem je třicet stop bahna. Cihla bude vězet někde v tom bahně. Tam dole se budete muset dívat rukama.“

Pohlédl zamyšleně na Snowa a po chvíli tiše pokračoval: „Poslyšte, tohle nebude jako cvičné potápění v Hudsonu. Vzal jsem vás s sebou jenom proto, že Cooney a Schultz jsou ještě pořád ve špitále.“

Snow přikývl. Dva potápěči minulý týden, když hledali v bahně na dně North River kulkami proděravěnou mrtvolu, dostali blastomykózu, houbovou infekci, pronikající do organismu poškozenou pokožkou. I přes povinné krevní testy každý týden, jejichž cílem bylo pátrat po možných parazitech, ničily každým rokem zdraví potápěčů nejrůznější bizarní choroby.

„Jestli se na to tam dole necítíte, nic se nestane,“ pokračoval důstojník. „Můžete zůstat na palubě, pomoct s naváděcími lany.“

Snow se ohlédl po ostatních potápěčích, kteří si upevňovali opasky se zátěží, zapínali si pečlivě obleky a spouštěli přes boky lana. Vzpomněl si na první pravidlo potápěčského týmu: Každý člověk se potápí. Fernandez, který rychle uvazoval lano k nosníku, se po nich podíval a vševědoucně se pousmál.

„Jdu do toho, pane,“ prohlásil Snow.

Důstojník na něj ještě dlouhý okamžik hleděl. „Nezapomeňte na základní trénink. Uklidněte se. Potápěči, kteří se ocitnou v tom svinstvu poprvé, mají tendenci zatajovat dech. Nedělejte to. Je to nejsnazší způsob, jak dostat embolii. Nepřefukujte si příliš oblek. A proboha, hlavně se nepouštějte lana. V bahně zapomenete, kde je nahoře. Pustíte se lana a další tělo, po němž budeme pátrat, bude to vaše.“

Ukázal na lano nejblíže k zádi. „Tohle bude vaše.“

Snow počkal, zklidnil dech, než mu přes hlavu přetáhli masku a upevnili popruhy. Potom, po poslední kontrole, seskočil přes bok do vody.

I přes pevný neoprenový oblek tu zvláštní vodu cítil. Viskózní a sirupovitá, neproudila mu kolem uší ani nevířila mezi prsty. Když do ní pronikal, kladla odpor, jako by plaval ve vyjetém motorovém oleji.

Pevně sevřel lano a spustil se několik stop pod hladinu. Nad hlavou spatřil kýl plavidla, kolem něhož vířily drobné částice, které vyplňovaly okolní tekutinu. Rozhlédl se kolem v tom přízračném nazelenalém světle. Přímo před obličejem měl svou ruku v rukavici svírající lano. O kus dál rozeznal svou druhou ruku, napřaženou a osahávající vodu. V prostoru mezi nimi se vznášelo nespočetné množství prachových zrn. Pod nohama neviděl nic: tam byla jen tma. O dvacet stop níž v temnotě se nacházel strop naprosto odlišného světa, světa hustého neprostupného bahna.

Poprvé v životě si Snow uvědomil, jak moc potřebuje kvůli pocitu bezpečí světlo a průzračnou vodu. I v padesátimetrové hloubce byla voda Cortezova moře průzračná; světlo ze svítilny vyvolávalo dojem otevřenosti a prostornosti. Spustil se o dalších několik stop níže a napínal zrak do temnoty dole. Náhle téměř s vypětím všech sil pod sebou ve slabém světle uviděl, nebo alespoň měl dojem, že vidí, pevný tvar, jakýsi zvlněný, zvrásněný povrch. Byl to nános kalu. Pomalu k němu klesal a cítil, jak se mu jakousi zlou předtuchou sevřel žaludek. Velící důstojník říkal, že potápěči mají často pocit, že vidí v té husté vodě podivné věci. Občas bylo obtížné určit, co je skutečné a co ne.

Nohou se dotkl toho zvláštního nepevného povrchu pronikl dovnitř a okamžitě se mu v ústrety vyvalil oblak, převalil se přes něj a on přestal vidět. Na okamžik zpanikařil a začal se drápat po laně nahoru. Ale při představě řehtajícího se Fernandeze se rychle uklidnil a začal znovu sestupovat. Při každém pohybu se mu k brýlím vznesl nový oblak černé kapaliny. Uvědomil si, že instinktivně před ní zatajuje dech, a přiměl se dýchat zhluboka a pravidelně. To je v prdeli, napadlo ho. Mé první skutečné potápění u policie a já to takhle packám. Na okamžik se zarazil a snažil se dodržovat stále stejné tempo dýchání.

Znovu se na laně spustil o několik stop níž, pohyboval se pomalu, snažil se uvolnit. S lehkým překvapením si uvědomil, že už vlastně nezáleží na tom, jestli má oči otevřené nebo zavřené. Nedokázal se zbavit nutkavého pomyšlení na tu silnou vrstvu bahna, která ho čeká tam dole. A v tom bahně vězí věci jako hmyz v jantaru…

Najednou se jeho nohy dotkly pevného povrchu. Vůbec se nepodobal mořskému dnu. Měl pocit, že tohle dno se rozkládá; polevovalo pod jeho váhou s jakýmsi nechutným gumovým odporem, přilnulo mu nejdříve ke kotníkům, potom ke kolenům a pak k hrudníku, jako by se propadal do tekoucího písku. Za chvíli se mu převalilo přes hlavu a on byl pod ním a dál klesal, teď už pomaleji, s tělem uvězněným v bažině, kterou neviděl, jen cítil, jak se mu lepí na neoprenový oblek. Slyšel, jak se kolem něj vznášejí vzhůru vzduchové bubliny; ne rychle, jak na to byl zvyklý, ale pomalu, jako když se převalují střevní plyny. Bláto kladlo stále větší odpor. Jak hluboko bude muset v tomhle svinstvu ještě klesnout?

Zašátral volnou rukou v blátě kolem sebe, jak ho to naučili. Do něčeho narážela. V té tmě a s tlustými rukavicemi na rukou bylo obtížné určit, co to je větve stromů, hřídele, zrádná drátěná oka, sesbírané staleté odpady shromážděné na tomhle hřbitově z bahna.

Ještě deset stop a vrátí se nahoru. Po tomhle se nad ním ten bastard Fernandez už nebude ošklíbat.

A pak najednou jeho šátrající ruka do čehosi vrazila. Když za tu věc Snow zatáhl, vydala se k němu s pomalým odporem, který naznačoval značnou váhu. Snow si omotal kolem pravého lokte lano a tu věc osahal. Ať už to bylo cokoli, nešlo o cihlu heroinu. Pustil to a odstrčil se.

Ta věc se obrátila v proudu od jeho ploutví a ve tmě do něj vrazila. Ucítil ránu do brýlí a na okamžik se mu uvolnil regulátor. Když znovu získal rovnováhu, začal ten předmět osahávat a hledal nějakou úchytku, s jejíž pomocí by ho mohl od sebe odstrčit.

Nahmatal jakousi změť. Napadlo ho, že je to asi velká větev. Ale místy byla nepochopitelně měkká. Osahával to, cítil hladký povrch, zakulacené konce, pružné boule. Pak mu jako bleskem došlo, že ohmatává kost. A ne jednu, ale několik, spojených kožnatými pruhy chrupavek. Byl to zřejmě skelet, snad koně; ale jak ty kosti osahával po celé jejich délce, uvědomil si, že se musí jednat o člověka.

Lidská kostra. Znovu se pokusil zklidnit dech a chladně uvažovat. Zdravý rozum a výcvik mu říkal, že ji tam nemůže nechat. Musí ji vynést nahoru.

Začal, jak se nejlépe dalo, protahovat lano kolem kyčle a dlouhých kostí končetin. Cítil, že na kostech je ještě dost tkáně, aby je udržela při pouti vzhůru pohromadě. Snow se nikdy nepokoušel uvázat uzel v černočerném bahně prsty v rukavicích. Tuhle věc je velící důstojník neučil.

Heroin nenašel. Ale pořád měl štěstí narazil na něco důležitého. Nejspíš na nevyřešenou vraždu. Svalnatý Fernandez pukne vzteky, až to zjistí.

Ale přesto Snow necítil žádné nadšení. Toužil jenom po tom, aby se už dostal z toho zatraceného bahna.

Dýchal rychle a přerývaně a už se ani nepokoušel dech zklidnit. Skafandr ho studil, ale nechtěl ztrácet čas tím, že by ho nafukoval. Provaz klouzal a on to zkusil znovu, přitáhl si kostru blízko k sobě, aby měl jistotu, že ji neztratí. Znovu a znovu se mu vracela myšlenka na ty yardy bahna nad jeho hlavou, na kalný vír nad ním, na tu rosolovitou vodu, kterou nikdy nepronikly sluneční paprsky…

Nakonec se mu podařilo lano pevně utáhnout a v duchu děkoval bohu. Už se jenom přesvědčí, že pevně drží, jak třikrát zatáhne, což je signál, že něco objevil. A potom se vyšplhá po laně ven z téhle černé hrůzy, na člun a na pevnou zem a nakonec se bude devadesát minut sprchovat, opije se a bude uvažovat o tom, že by se měl vrátit ke své staré práci. Už za měsíc by měla začít potápěčská sezóna. Zkontroloval lano. Cítil, že je pevně utažené kolem dlouhých kostí mrtvoly. Rukama zašátral výš, nahmatal žebra, hrudní kost, vedl lano mezi těmi kostmi, ujistil se, že je úvaz pevný a lano nevyklouzne, až budou kostru nahoře vytahovat z vody. Prsty pokračoval výš, aby zjistil, že za krčními obratli nenásleduje nic, jen černé bahno.

Žádná hlava. Snow instinktivně ucukl rukou, pak si v návalu paniky uvědomil, že mu lano vyklouzlo. Zamáchal rukama kolem sebe a do čehosi vrazil, zase ta kostra. Zoufale ji zachytil, téměř se rozplakal úlevou. Rychle šátral po lanu, dotýkal se těch dlouhých kostí a pokoušel se vybavit si, kam lano upevnil.

Nebylo tam. Že by se uvolnilo? Ne, to určitě ne. Snažil se kostru odstrčit, obrátit ji. Hledal lano a náhle cítil, jak se mu do něčeho zamotala vzduchová hadice. Dezorientovaný ucukl zpět a cítil, jak povolují úchytky na masce. Něco teplého a hustého mu začalo proudit pod ni. Snažil se uvolnit a cítil, jak se maska odchlípla, proud bahna mu zaplavil oči, vnikl mu do nosu, natekl do levého ucha. S rostoucí hrůzou si uvědomil, že se ocitl v děsivém sevření druhé kostry. A pak ho jala slepá, bezmyšlenkovitá a nekontrolovatelná panika.

Na palubě policejního člunu sledoval lhostejně poručík D’Agosta, jak toho potápěčského novice vytahují nahoru. Byl na něj vskutku skvělý pohled mlátil sebou, klokotavé výkřiky zčásti pohltilo okolní bahno, z jeho skafandru vytékaly proudy okrově zbarveného svinstva a barvily vodu do čokoládova. Potápěč se musel tam pod vodou pustit lana; měl štěstí, ohromné štěstí, že našel cestu zpátky na hladinu. D’Agosta čekal trpělivě, až hysterického potápěče vytáhnou na palubu, svléknou ho z neoprenu, usuší a uklidní. Pozoroval, jak ten muž zvrací přes bok lodi, ne na palubu, tím v D’Agostových očích stoupl. Našel kostru. Vlastně dvě. Jistě, nebyly to zrovna kostry, pro co byl tam dolů poslán, ale na nováčka to nebylo vůbec špatné. Měl by ho doporučit na pochvalu. Ten hoch se z toho rychle dostane, pokud nevdechl to svinstvo, které se mu dostalo do nosu a do úst. A jestli ano… No, vlastně je to malý zázrak, co všechno dokáží dnes s antibiotiky.

První kostra, když se objevila na bublající hladině, byla stále pokryta kalem. Jeden potápěč ji přitáhl k boku D’Agostova člunu, upevnil kolem ní síť a vytáhl ji na palubu. Ležela teď na boku, zablácená a mokrá, zabalená v síti u D’Agostových nohou jako nějaký velký úlovek.

„Ježíš, taky jste ji mohli trochu opláchnout,“ podotkl a pokrčil nos při čpavkovém zápachu. Nad hladinou patřila kostra do jeho jurisdikce a on si marně přál, aby se vrátila tam, odkud přišla. Viděl, že v místě, kde by měla být lebka, není nic.

„Mám ji opláchnout hadicí, pane?“ zeptal se potápěč a sáhl po pumpě.

„Nejdřív opláchněte sebe.“ Potápěč vypadal zvláštně, na boku hlavy měl přilepený nerozbalený kondom, z nohou mu odkapávala špína. Na palubu vylezli dva další potápěči a začali rychle tahat za jiný provaz, zatímco třetí potápěč vynášel z hlubin druhou kostru a podpíral ji volnou rukou. Když se ocitla na palubě a lidé kolem spatřili, že je také bez hlavy, zavládlo zděšené ticho. D’Agosta pohlédl na velkou cihlu heroinu, kterou také zachránili a zabalili do igelitového pytle na důkazy. Najednou pro něj ta cihla ztratila na zajímavosti.

Zamyšleně popotáhl z doutníku a vzhlédl, zrakem pátral po Kloace. Oči mu spočinuly na starodávném ústí kanálu z West Side Lateral. Z jeho stropu viselo jako malé zuby několik krápníků. West Side Lateral byla jedna z největších stok ve městě, odvodňovala prakticky celou Upper West Side. Pokaždé, když Manhattan zasáhl prudký vydatný déšť, zaplnila se čistička v dolní části Hudsonu a vypustila tisíce galonů odpadu do West Side Lateral. Přímo do Kloaky.

Odhodil zbytek doutníku do vody. „Hoši, budete se muset nejspíš ještě jednou namočit,“ řekl a vyfoukl oblak kouře. „Chci ty lebky.“

2

Louie Padelsky, zástupce soudního lékaře pro New York, pohlédl na hodiny a ucítil, jak mu zakručelo v břiše. Doslova strádal hladem. Už celé tři dny neměl v ústech nic než koktejly SlimCurve, až dnes konečně nastal den, kdy měl nárok na pořádný oběd. Smažené kuře od Popeye. Přejel rukou po svém bříšku, hladil ho, mačkal a říkal si, že už určitě musí vážit méně. Jo, rozhodně méně.

Usrkl ze svého pátého šálku kávy a nahlédl do záznamového archu. Ale konečně něco zajímavého. Konečně žádný další zastřelený, zapíchnutý nebo zdrogovaný.

Lesklé ocelové dveře na konci pitevny se s bouchnutím otevřely a zdravotní sestra Sheila Roccová vjela dovnitř s hnědou mrtvolou a přeložila ji na nosítka. Padelsky pohlédl krátce na mrtvolu, potom odvrátil zrak a znovu se na ni podíval. Dospěl k závěru, že slovo mrtvola příliš nevystihuje skutečnost. Ta věc na nosítkách připomínala spíš kostru pokrytou zbytky masa. Padelsky pokrčil nos.

Roccová umístila nosítka pod světla a začala upevňovat hadici na odsávání tekutin.

„Nechte to být,“ řekl Padelsky. Jediná věc, která v místnosti obsahovala tekutiny, byl jeho šálek s kávou. Velkým douškem ho vyprázdnil, odhodil do koše, zkontroloval, že identifikační číslo mrtvoly souhlasí se záznamovým archem, a stvrdil to podpisem, potom si natáhl pár zelených latexových rukavic.

„Tak copak jste mi to teď přivezla, Sheilo?“ zeptal se. „Piltdownského člověka?“

Roccová se zamračila a nastavila světla nad nosítky.

„Tenhle musel být pohřben přinejmenším pár století. Nejspíš přímo v hovnech, soudě podle toho puchu.“

Padelsky propukl v smích a Roccová jen sevřela rty a čekala. Když se utišil, mlčky mu podala desky se záznamem.

Padelsky přelétl očima řádky, a když četl strojopis, rty se mu pohybovaly. Náhle se napřímil. „Vytáhli ji z Humboldtova kanálu,“ zabručel. „Proboha živého.“ Pohlédl na nedaleký zásobník na rukavice, uvažoval, jestli si nemá navléct ještě druhý pár, nakonec to zavrhl. „Hmm. Bez hlavy, ještě stále ji nenašli… Žádné šaty, ale nalezena s kovovým opaskem kolem boků.“ Pohlédl na mrtvolu a pak mu zrak sklouzl dolů na nosítka, kde visel sáček s důkazním materiálem.

„Tak se na to podíváme,“ řekl a sáhl po sáčku. Uvnitř byl tenký zlatý opasek s přezkou osazenou topasem. Už prošel laboratoří, jak věděl, ale on se ho stále ještě nesměl dotknout. Všiml si, že na zadní straně přezky je číslo.

„Drahá věcička,“ poznamenal Padelsky a kývl hlavou směrem k pásku. „Možná je to Piltdownská žena. Nebo transvestita.“ A znovu se rozesmál.

Roccová se zamračila. „Nemohl byste mrtvým prokazovat trochu víc úcty, doktore?“

„Jistě, jistě.“ Pověsil desky na háček a nastavil mikrofon, který visel nad nosítky. „Buďte tak hodná, drahá Sheilo, a zapněte magnetofon.“

Když přístroj cvakl, zněl jeho hlas náhle uhlazeně a profesionálně. „Tady je doktor Louis Padelsky. Je 2. srpna, 12:05. Mou asistentkou je Sheila Roccová a vyšetřujeme…,“ pohlédl na visačku, „…číslo A1430. Máme zde tělo bez hlavy, v podstatě skeletované Sheilo, narovnejte ho, prosím zhruba čtyři stopy, osm palců dlouhé. Když si přimyslíme scházející lebku, pravděpodobně se dostaneme na pět stop, šest nebo sedm palců. Podívejme se na pohlaví. Pánevní oblast je trochu širší. Jo, je to žena. Žádné změny na bederní páteři, takže nemá ještě čtyřicet. Je těžké říct, jak dlouho byla pod vodou. Zřetelně páchne… splašky. Kosti mají hnědooranžovou barvu a vypadají, jako by ležely v bahně delší dobu. Na druhou stranu je zde ještě stále dostatek pojících tkání, které drží celou kostru pohromadě. Kolem mediálních a laterálních kondylů stehenní kosti jsou roztřepené zbytky svalové tkáně a další se nacházejí v oblasti sakrální a ischiální. Dostatek materiálu pro krevní testy a analýzu DNA. Nůžky, prosím.“

Odstřihl kousek tkáně a uložil ji do sáčku. „Sheilo, mohla byste obrátit tu pánev na bok? Tak se podíváme… Kostra je stále zachovalá, samozřejmě až na chybějící lebku. Zdá se, že čepovec také schází… Je tady šest cervikálních obratlů…, scházejí dvě volná žebra a celé levé chodidlo.“

Pokračoval v popisu kostry. Nakonec zvolna odstoupil od mikrofonu.

Sheila mu podala malý nástroj, s nímž Padelsky oddělil kost pažní od kosti loketní.

„Páku na okostici.“ Vrazil nástroj do páteře, nabral několik vzorků pojivové tkáně, odřízl kost. Potom si nasadil na hlavu ochranný plastový kryt.

„Pilu, prosím.“

Podala mu malou pilu poháněnou dusíkem. Zapnul ji a chvíli čekal, až na tachometru naskočí patřičná rychlost. Když zajelo diamantové ostří do kosti, malou místností zazněl vysoký zvuk podobný bzikotu komára. Současně s ním ucítili pach kostní moučky, splašků, hnijící kostní dřeně a smrti.

Padelsky odebral vzorky na různých místech a Roccová zalepila sáčky.

„Chci mikroskopické snímky každého vzorku,“ řekl Padelsky, odstoupil od nosítek a vypnul magnetofon. Roccová napsala na sáčky požadavky velkým černým fixem.

Ozvalo se zaklepání na dveře. Sheila šla otevřít, na okamžik vyšla ven, potom znovu nakoukla dovnitř. „Identifikovali ji podle opasku, doktore,“ prohlásila. „Je to Pamela Wisherová.“

„Pamela Wisherová, ta z vyšší společnosti?“ zeptal se Padelsky, sundal si brýle a zlehka zakolísal. „Bože.“

„A je tady druhá kostra,“ pokračovala. „Ze stejného místa.“

Padelsky přešel k hlubokému kovovému dřezu a zrovna se chystal sundat rukavice a umýt se. „Druhá?“ zeptal se podrážděně. „Proč ji, sakra, nepřivezli hned s tou první? Mohl jsem si je prohlížet pěkně vedle sebe.“ Pohlédl na hodiny bylo už čtvrt na dvě. Zatraceně, to znamenalo, že se nejméně do tří na žádný oběd nedostane. Hlady už omdlíval.

Dveře se s bouchnutím otevřely a do jasného světla přivezli druhou kostru. Zatímco ji sestra připravovala, Padelsky znovu zapnul magnetofon a nalil si další šálek kávy.

„Tahle je taky bez hlavy,“ řekla Roccová.

„Děláte si srandu, ne?“ zareagoval Padelsky. Vykročil vpřed, pohlédl na kostru, potom ztuhl s hrnkem u rtů.

„Co to…?“ Spustil ruku se šálkem a zíral s otevřenými ústy. Odložil šálek stranou a rychle přikročil k nosítkům, sklonil se nad kostrou a přejel konečky prstů v rukavicích zlehka po jednom žebru.

„Doktore Padelsky?“ zeptala se Roccová.

Napřímil se, vrátil se k magnetofonu a rychle ho vypnul. „Zakryjte ji a sežeňte doktora Brambella. A o tomhle,“ pokynul směrem ke kostře, „nikomu ani slovo.“

Zaváhala, se zmateným výrazem hleděla na kostru, potom se jí v obličeji objevilo zděšení.

„Běžte hned teď, drahá Sheilo.“

3

Telefon začal vyzvánět a narušil klid v malé muzejní kanceláři. Margo Greenová s tváří jen pár palců od počítačového monitoru se provinile napřímila na židli a pramen krátkých hnědých vlasů jí padl do očí.

Telefon zazvonil znovu. Natáhla ruku, aby ho zvedla, ale pak zaváhala. Bezpochyby to byla jedna z těch počítačových krys z výpočetního střediska, aby si stěžovala, že její program kladistické regrese si už zase bere příliš mnoho strojového času. Posadila se, čekala, až telefon přestane zvonit, a vnímala ve svalech na zádech a nohou příjemnou únavu po včerejším tréninku. Vytáhla ze stolu posilovač rukou a začala posilovat způsobem tak známým, že pohyby vykonávala téměř instinktivně. Ještě pět minut a program bude u konce. Potom ať si stěžuje, kdo chce.

Věděla o nových směrnicích na snižování výdajů, podle nichž bylo potřeba u nákladných operací žádat předem o povolení. Ale to by znamenalo před spuštěním programu spoustu emailů. A ona potřebovala výsledky okamžitě.

Alespoň na Kolumbijské univerzitě, kde pracovala jako asistentka, než přijala místo pomocné kurátorky v newyorském Muzeu dějin přírody, nehrozily takovéto rozpočtové škrty. A čím víc se muzeum dostávalo poslední dobou do finančních problémů, tím více bylo zřejmé, že se začíná spoléhat především na okázalé produkce než na skutečnou práci. Už teď, jak si Margo povšimla, začínala propagační kampaň kolem supervýstavy příštího roku nazvané Pohromy 21. století.

Pohlédla na monitor, aby zjistila, jak pokročil její regresní program, potom odložila posilovač, sáhla do tašky a vytáhla New York Post. Post a šálek černé kilimandžárské kávy už patřily k rituálu jejích všedních dnů. V krutém postoji Postu bylo cosi osvěžujícího. A kromě toho by to pěkně schytala od svého starého přítele Billa Smithbacka, kdyby někdy zjistil, že propásla jediný článek o nějakém zabití, nesoucí jeho podpis.

Rozložila plátek na kolenou a ušklíbla se při pohledu na titulek. Byl to klasický postovský nadpis, který pokrýval tři čtvrtiny první strany:

MRTVOLA Z KANALIZACE

IDENTIFIKOVÁNA JAKO POHŘEŠOVANÁ DEBUTANTKA

Pohlédla na úvodní odstavec. Samozřejmě, byla to Smithbackova práce. Tenhle měsíc už druhý článek na první straně, pomyslela si. To se zase bude pěkně naparovat a chvástat, už tak se s ním nedalo skoro vydržet.

Rychle prolétla očima článek. Byl to naprosto čistý Smithback senzační a morbidní, plný láskyplné pozornosti krutým detailům. V úvodních odstavcích stručně shrnoval fakta, která byla v tuhle chvíli velmi dobře známá všem newyorčanům. „Překrásná dědička“ Pamela Wisherová, proslavená svými vytrvalostními nočními flámy, zmizela před dvěma měsíci z jednoho suterénního klubu na Central Park South. Od té doby byla její „usměvavá tvář se zářícími zuby, hlubokýma modrýma očima a nákladným blond účesem“ vyvěšena na každém nároží od 57. po 96. ulici. Margo často míjela barevné plakáty Wisherové, když běžela k muzeu ze svého bytu na West End Avenue.

V tuhle chvíli článek vzrušeně oznamoval, že ostatky nalezené předešlého dne „pohřbené ve splašcích“ v Humboldtove kanálu „v pevném objetí“ druhé kostry byly identifikovány jako ostatky Pamely Wisherové. Komu patřila druhá kostra, se nepodařilo určit. Snímek pod článkem ukazoval přítele Wisherové, mladého Viscounta Adaira, sedícího na obrubníku před Platypus Lounge s hlavou v dlaních, několik minut poté, co se dozvěděl o její strašlivé smrti. Policie samozřejmě „podnikala patřičné kroky“. Smithback uzavřel text několika citáty lidí z ulice, vedenými v duchu „měli by toho bastarda, co to udělal, usmažit.“

Ruce s novinami jí poklesly a ona pomyslela na zrnitý obličej Pamely Wisherové zírající na ni z nesčetných plakátů. Zasloužila si lepší osud, než se stát velkým příběhem newyorského léta.

Margo vytrhlo z přemýšlení další pronikavé zvonění telefonu. Pohlédla na monitor a potěšilo ji, když spatřila, že program konečně skončil. Takže bych to mohla i zvednout, napadlo ji; stejně by si dříve nebo později musela tuhle přednášku odbýt.

„Margo Greenová,“ řekla.

„Doktorka Greenová?“ ozval se hlas. „No konečně.“

Ten silný přízvuk z Queensu jí připadal jaksi známý, jako z napůl zapomenutého snu. Margo pátrala ve vzpomínkách po obličeji, který patří hlasu na druhé straně.

… jediné, co můžeme v tuhle chvíli sdělit, je to, že se v přízemí našla mrtvola, okolnosti vyšetřujeme…

Překvapeně se posadila.

„Poručík D’Agosta?“ zeptala se.

„Potřebujeme vás v soudní antropologické laboratoři,“ řekl D’Agosta. „Hned, prosím.“

„Smím vědět…?“

„Nesmíte. Promiňte. Nechte všeho a hned přijďte.“ Vzápětí se ozvalo ostré klapnutí sluchátka na druhé straně.

Margo odtáhla sluchátko od obličeje a zahleděla se na mluvítko, jako by očekávala ještě nějaké vysvětlení. Potom otevřela tašku a uložila do ní Post pečlivě jím zakryla malou poloautomatickou pistoli, odstrčila židli od počítače a vyšla rychle z kanceláře.

4

Bill Smithback prošel ledabyle kolem obrovského průčelí budovy číslo devět z cihel a tesaného pískovce na Central Park South od McKima, Meada a Whitea. Pod zlatem zdobenou markýzou, sahající přes celou šíři chodníku, stál pár portýrů. Uvnitř ohromné vstupní haly zahlédl spoustu dalšího personálu ve střehu. Jak se obával, tohle byl jeden z těch zatraceně luxusních nájemních domů plných personálu. Bude to těžké. Zatraceně těžké.

Zahnul za roh Šesté avenue, zastavil se a uvažoval, jak co nejlépe pokračovat. Sáhl do venkovní kapsy své sportovní bundy a nahmatal nahrávací tlačítko na diktafonu. Může ho bez problémů zapnout, až bude čas. Pohlédl sám na sebe do výlohy nedalekého obchodu, kde se odrážel mezi nesčetnými páry italských bot. Činil se ze všech sil, alespoň co mu šatník stačil, aby vypadal jako student přípravky. Zhluboka se nadechl, znovu zahnul za roh a vracel se. Kráčel sebevědomým krokem ke smetanové markýze. Bližší z těch dvou uniformovaných portýrů na něj nevrle zíral a ruku v rukavici položil na velké bronzové madlo dveří.

„Přišel jsem za paní Wisherovou,“ řekl Smithback.

„Jméno, prosím?“ zeptal se muž nevzrušeným hlasem.

„Pamelin přítel.“

„Je mi líto,“ řekl muž a ani se nepohnul, „ale paní Wisherová nepřijímá žádné návštěvníky.“

Smithback rychle uvažoval. Portýr se předtím, než mu tohle oznámil, zeptal na jeho jméno. To znamená že paní Wisherová někoho očekává.

„Když to musíte vědět, jedná se o tu dopolední schůzku,“ prohlásil. „Bohužel došlo ke změně. Mohl byste mě ohlásit?“

Portýr okamžik váhal, potom otevřel dveře a vedl Smithbacka po zářící mramorové podlaze. Novinář se rozhlédl. Za bronzovou konstrukcí, která připomínala spíš pevnost než recepci, stál velmi starý a velmi vychrtlý vrátný. Na opačné straně haly seděl za stolkem z doby Ludvíka XVI. strážný. Vedle něj, s nohama lehce rozkročenýma a rukama složenýma na opasku, stál zaměstnanec obsluhující výtah.

„Tenhle pán přišel navštívit paní Wisherovou,“ řekl portýr vrátnému.

Vrátný na ně zíral ze své mramorové kukaně. „Ano?“

Smithback se zhluboka nadechl. Nakonec se mu přece jen podařilo proniknout dovnitř. „Jde o tu domluvenou schůzku. Došlo ke změně.“

Vrátný na okamžik zaváhal, očima pod hustým obočím se zahleděl na Smithbackovy boty, jel vzhůru po jeho sportovní bundě, zkoumal jeho účes. Smithback čekal, tiše snášel tuhle kontrolu a doufal, že se mu podařilo docílit dojmu čestného mladíka z dobré rodiny.

„Koho mám ohlásit?“ zavrčel vrátný.

„Bude stačit, když řeknete, že jde o rodinného přítele.“

Vrátný vyčkával a upíral na něj pohled.

„Bill Smithback,“ dodal rychle. Paní Wisherová rozhodně nečte New York Post.

Vrátný pohlédl na cosi, co měl rozložené před sebou na stole. „Jedná se o tu schůzku v jedenáct hodin?“ zeptal se.

„Poslali mě místo ní,“ odpověděl Smithback a byl strašně rád, že je půl jedenácté.

Vrátný se obrátil a zmizel v malé kanceláři. O šedesát sekund později byl zase zpátky. „Prosím, na stolku vedle vás je domácí telefon,“ řekl.

Smithback zvedl sluchátko.

„Cože? George to zrušil?“ uslyšel tichý, křehký, finančně náročný hlas.

„Paní Wisherová, můžu přijít nahoru a promluvit si s vámi o Pamele?“

Nastalo ticho. „Kdo je to?“ zeptal se ten hlas.

„Bill Smithback.“

Znovu následovalo ticho, tentokrát delší. Smithback pokračoval. „Mám něco velmi důležitého, informace o smrti vaší dcery, které vám určitě policie nesdělila. Jsem si jistý, že byste chtěla vědět…“

Ten hlas ho přerušil. „Ano, ano, jsem si jistá, že je máte.“

„Počkejte…,“ prohlásil Smithback a myšlenky mu pádily.

Nastalo ticho.

„Paní Wisherová?“

Uslyšel cvaknutí. Ta žena zavěsila.

No, pomyslel si Smithback, udělal, co mohl. Možná by mohl počkat venku na lavičce v parku naproti, jestli později odpoledne nevyjde ven. Ale už když o téhle možnosti uvažoval, věděl, že paní Wisherová rozhodně v dohledné době svou elegantní pevnost neopustí.

U lokte vrátného zazvonil telefon. Bezpochyby paní Wisherová. Smithback se obrátil, veden snahou předejít tomu, že se na něj tihle chlapi vrhnou, a vyrazil rychle k východu z haly.

„Pane Smithbacku!“ zvolal hlasitě vrátný.

Smithback se otočil. Tahle část hry mu byla vždycky z duše protivná.

Vrátný na něj upíral lhostejný pohled, u ucha měl přiložené sluchátko. „Výtah je támhle.“

„Výtah?“ nechápal Smithback.

Vrátný přikývl. „Osmnácté patro.“

Muž obsluhující výtah nejdříve odsunul bronzové mřížoví, potom těžké dubové dveře a vypustil Smithbacka přímo do foyeru v broskvové barvě, od stropu k podlaze zaplněného kyticemi. Malý stolek přetékal soustrastnými listy, ležela tam také ještě neotevřená čerstvá várka. Na druhém konci místnosti spatřil Smithback otevřené francouzské dveře a vydal se pomalu k nim.

Za dveřmi se objevil velký přijímací pokoj. Na hustém koberci byly v úhledném symetrickém tvaru rozloženy empírové pohovky a lehátka. V protější zdi byla řada vysokých oken. Smithback věděl, že když jsou otevřená, skýtají překrásný výhled na Central Park. Ale teď byla zavřená, zakrytá závěsy a v hustém šeru místnosti se jen stěží daly rozeznat jejich úzké tvary.

Na jedné straně místnosti zaregistroval jakýsi pohyb. Když se obrátil, spatřil drobnou elegantní ženu s pečlivě upravenými hnědými vlasy, sedící na jednom konci pohovky. Měla na sobě prosté tmavé šaty. Beze slova mu pokynula, aby se posadil. Smithback si vybral ušák naproti paní Wisherové. Na nízkém stolku před nimi čekal připravený čajový servis a novinář přecházel zrakem po táccích s koláčky a marmeládami, talířcích s medem a šlehačkou. Žena ani pohybem nenaznačila, aby si nabídl, a Smithback si uvědomil, že servis byl připraven pro plánovanou návštěvu. Náhle ho jal nepříjemný pocit při myšlence, že George – bezpochyby to byl ten návštěvník ohlášený na jedenáctou – se může každou chvíli objevit.

Smithback si odkašlal. „Paní Wisherová, moc, opravdu moc mě mrzí, co se stalo vaší dceři,“ prohlásil.

Když mluvil, uvědomil si, že by to mohl vlastně myslet vážně. Při pohledu na tenhle elegantní pokoj, při pohledu na to, jak málo může všechno tohle bohatství znamenat tváří v tvář strašlivé tragédii, se jaksi začal ztotožňovat s trápením téhle truchlící ženy.

Paní Wisherová na něj dál mlčky hleděla, ruce složené v klíně. Snad nepatrně přikývla, ale Smithback si tím nebyl v tom šeru jistý. Čas začít s programem, řekl si, ledabyle sáhl do kapsy a pomalu stiskl nahrávací tlačítko.

„Vypněte ten magnetofon,“ promluvila paní Wisherová tiše. Její hlas byl tenký a lehce zastřený, ale nepřipouštěl námitky.

Smithback vytrhl ruku z kapsy. „Promiňte?“

„Prosím, vytáhněte diktafon z kapsy a položte ho sem, abych viděla, že je vypnutý.“

„Ano, ano, samozřejmě,“ řekl Smithback a začal vytahovat přístroj.

„Copak nemáte žádný takt?“ zašeptala žena.

Smithback položil diktafon na nízký stolek a cítil, jak mu začínají hořet uši.

„Říkáte, že vás mrzí, co se stalo s mou dcerou,“ pokračoval ten tichý hlas, „a ve stejný okamžik zapnete tuhle špinavost. Poté, co jsem vás pozvala do svého domu.“

Smithback se neklidně zavrtěl na židli, nedokázal se podívat té ženě do očí. „Ano, totiž,“ zabreptal. „Promiňte, jenom jsem… No, je to moje práce.“ Ta slova mu už ve chvíli, kdy je vyslovil, připadala prázdná.

„Ano. Já jsem právě ztratila své jediné dítě, jedinou rodinu, která mi zbývala. Čí pocity by podle vás, pane Smithbacku, měly v téhle situaci dostat přednost?“

Smithback zmlkl a konečně se přinutil pohlédnout na tu ženu. Seděla nehybně, upřeně ho přes šero v místnosti pozorovala, ruce stále složené v klíně. A s ním se stala zvláštní věc, velmi zvláštní, tak cizí jeho povaze, že ten pocit téměř nedokázal určit. Cítil se zahanben. Ne, tak to nebylo připadal si zostuzený. Kdyby se hnal za sólokaprem, obětoval mu všechno, možná by to bylo jiné. Ale přišel sem, sledoval bolest té ženy… Všechno vzrušení, že z toho vytluče velký článek, se vypařilo a ustoupilo tomuhle románovému pocitu.

Paní Wisherová zvedla ruku a kratičkým pohybem ukázala na stoleček vedle sebe.

„Předpokládám, že jste Smithback, co píše pro tyhle noviny.“

Smithback sledoval její pohyb a při pohledu na Post měl pocit, že mu dochází vzduch. „Ano,“ hlesl.

Znovu složila ruce v klíně. „Jenom jsem chtěla mít jistotu. Takže, co ta důležitá informace týkající se smrti mé dcery? Ne, neříkejte nic bezpochyby to také byla jen bouda.“

Nastalo znovu ticho. Smithback si v tu chvíli už jen přál, aby se objevil ten návštěvník ohlášený na jedenáctou. Aby se stalo cokoli, co by mu umožnilo vypadnout.

„Jak to děláte?“ prolomila konečně mlčení.

„Dělám co?“

„Vymýšlíte všechno tohle svinstvo? Copak není dost na tom, že má dcera byla brutálně zavražděna? Lidé jako vy musejí ještě špinit její památku.“

Smithback polkl. „Paní Wisherová, já jenom…“

„Když člověk tuhle špínu čte,“ pokračovala, „musí nabýt dojmu, že Pamela byla jenom sobecká dívka z vyšší společnosti, která dostala, co zasluhovala. Píšete tak, že čtenáři musejí mít radost, že má dcera byla zavražděna. Takže, můj názor je jasný. Ale jak to děláte vy?“

„Paní Wisherová, lidé v tomhle městě nedbají na nic, dokud jim to tímhle způsobem nevmetete do tváře,“ začal Smithback a pak se zarazil. Paní Wisherová nevěřila jeho sebeobhajobě o nic víc než on sám.

Žena na pohovce se velmi pomalu předklonila. „Nevíte o ní vůbec nic, pane Smithbacku. Vidíte jen to, co je na povrchu. A to jediné vás zajímá.“

„To není pravda!“ vybuchl Smithback tak, že ho to překvapilo. „Chci říct, že to není všechno, co mě zajímá. Já chci znát skutečnou Pamelu Wisherovou.“

Žena si ho dlouhou chvíli zkoumavě prohlížela. Potom vstala, odešla z místnosti a přinesla zarámovanou fotografii. Podala ji Smithbackovi. Byla na ní asi šestiletá dívka, houpala se na provaze přivázaném k silné dubové větvi, zeširoka se smála do aparátu, chyběly jí dva přední zuby a zástěrka a dva copy jí vlály.

„Tohle je Pamela, jakou si budu navždy pamatovat, pane Smithbacku,“ prohlásila ledově paní Wisherová. „Jestli vás skutečně zajímá, potom otiskněte tenhle obrázek. Tenhle, ne ten, který si pořád předáváte a na němž vypadá jako bezduchá slečinka.“ Znovu se posadila a uhladila si šaty na kolenou. „Zrovna se začala po těch šesti měsících, které uplynuly od smrti jejího otce, znovu usmívat. A chtěla si před nástupem do práce na podzim ještě užít trochu zábavy. Copak je to nějaký zločin?“

„Do práce?“ zeptal se Smithback.

Nastalo ticho. Smithback cítil, jak na něj v tom pohřebním šeru upírá paní Wisherová pohled. „Ano, je to tak. Měla začít pracovat v hospici pro nemocné AIDS. Věděl byste to, kdybyste se pídil po informacích.“

Smithback polkl.

„To je skutečná Pamela,“ řekla žena a hlas se jí náhle zlomil. „Laskavá, štědrá, plná života. Chci, abyste napsal o téhle skutečné Pamele.“

„Udělám, co bude v mých silách,“ zamumlal Smithback.

Pak ten okamžik přešel a paní Wisherová byla znovu vyrovnaná a odtažitá. Svěsila hlavu, lehce pokynula rukou a Smithbackovi došlo, že je propuštěn. Zamumlal díky, vzal se stolu diktafon a zamířil k výtahu, jak nejrychleji to šlo.

„Ještě jedna věc,“ prohlásila paní Wisherová a hlas měla náhle tvrdý. Smithback se zastavil u francouzských dveří. „Nedokáží mi říct, kdy zemřela, proč zemřela ani jak. Ale její smrt nebude zbytečná, to vám slibuji.“

Promluvila s novou intenzitou a Smithback se k ní obrátil. „Před chvílí jste to sám řekl,“ pokračovala. „Řekl jste, že lidé v tomhle městě nedbají na nic, dokud jim to nevmetete do tváře. A přesně tohle chci udělat.“

„Jak?“ zeptal se Smithback.

Ale paní Wisherová už se zase stáhla na pohovku, její tvář zmizela v hlubokém stínu. Smithback přešel přes foyer a s pocitem vyčerpání zazvonil na výtah. Teprve když byl na ulici a mrkal v ostrém letním světle, pohlédl znovu dolů na dětský snímek Pamely Wisherové, který stále svíral v pravé ruce. Začínalo mu plně docházet, jak impozantní a současně hrůzu nahánějící žena je paní Wisherová.

5

Kovové dveře na konci šedé chodby nesly diskrétní nápis SOUDNÍ PATOLOGIE, vyvedený v úzkých kapitálkách. Skrývaly téměř umělecké sbírky muzea rozboru lidských pozůstatků. Margo zkusila otočit knoflíkem na dveřích, ale ke svému údivu zjistila, že jsou zamčené. To bylo zvláštní. Už tady byla nesčetněkrát, asistovala při zkoumání všeho možného, peruánskými mumiemi počínaje a obyvateli anasazijských skalních obydlí konče, ale dveře se nikdy předtím nezamykaly. Zvedla ruku a chystala se zaklepat. Ale vtom už někdo zevnitř otevřel a její ruka jenom proťala vzduch.

Vstoupila a okamžitě se zarazila. Laboratoř, jindy jasně osvětlená a plná postgraduálních studentů a pomocných kurátorů, působila v tu chvíli šedivě a zvláštně. U zdí se tyčily vypnuté bachraté elektronové mikroskopy, prohlížečky rentgenových snímků a elektroforézní přístroje. Okno, které jindy skýtalo panoramatický výhled na Central Park, bylo zakryto těžkým závěsem. Jediným osvětleným místem byl střed místnosti; na okraji světelného kužele stálo v půlkruhu několik postav.

Uprostřed osvětleného prostoru byl velký vyšetřovací stůl. Na něm ležel kromě čehosi hnědého a sukovitého ještě modrý plastový potah, zakrývající další dlouhý nízký předmět. Po chvíli zvědavého prohlížení si Margo uvědomila, že ten sukovitý předmět je lidská kostra, ozdobená rozkládajícími se kusy šlach a masa. V místnosti se vznášel slabý, ale nezaměnitelný zápach mrtvolného rozkladu.

Dveře za ní se zavřely a zámek cvakl. Poručík D’Agosta v obleku, který jí nápadně připomínal dobu případu vraždící bestie z muzea před osmnácti měsíci, přešel zpět a připojil se ke skupince. Krátce jí pokynul na pozdrav, když ji míjel. Zdálo se, že od jejich posledního setkání pár liber shodil. Margo si všimla, že jeho oblek barevně ladí se špinavě hnědým zbarvením kostry.

Když si její oči zvykly na slabé osvětlení, přelétla pohledem řadu postav. Po D’Agostově levici stál nervózní muž v laboratorním plášti, v zavalité ruce svíral hrnek s kávou. Vedle něj spatřila vysokou štíhlou postavu nové ředitelky muzea Olivie Merriamové. Další člověk stál hodně vzadu v šeru, takže Margo dokázala rozeznat pouze obrysy jeho postavy.

Ředitelka se na Margo unaveně usmála. „Děkuji, že jste přišla, doktorko Greenová. Tihle pánové,“ kývla rukou neurčitě D’Agostovým směrem, „se na nás obrátili se žádostí o pomoc.“

Nastalo ticho. Nakonec si D’Agosta naštvaně povzdechl. „Už na něj nemůžeme dál čekat. Bydlí zatraceně daleko, v Mendhamu, a nesršel právě radostí, že sem má přijít, když jsem mu včera večer telefonoval.“ Pohlédl postupně na všechny přítomné. „Viděli jste dnešní Post, že ano?“

Ředitelka na něj znechuceně pohlédla. „Ne.“

„Takže mi potom dovolte malé shrnutí.“ D’Agosta pokynul směrem ke kostře na stole z nerez oceli. „Seznamte se s Pamelou Wisherovou, dcerou Anetty a nebožtíka Horace Wisherových. Bezpochyby jste po celém městě viděli její fotku. Zmizela kolem třetí hodiny ranní 23. května. Strávila noc ve Vinném sklípku, v jednom z těch suterénních klubů na Central Park South. Odskočila si zatelefonovat, a už se nevrátila. Alespoň až do včerejška, kdy jsme našli její kostru bez lebky v Humboldtově kanále. Nejspíš byla vyplavená z odvodňovací stoky na West Side, pravděpodobně během některého z posledních lijáků.“

Margo znovu pohlédla na ostatky na stole. Viděla už spoustu různých koster, ale žádná nepatřila člověku, kterého by znala nebo o něm třeba jen slyšela. Bylo těžké uvěřit, že tahle změť kostí byla kdysi pěkná blonďatá žena, o níž četla před pouhými patnácti minutami.

„A spolu s ostatky Pamely Wisherové jsme nalezli i tohle.“ D’Agosta pokynul směrem k věci ležící pod modrou plastovou pokrývkou. „Tisk prozatím díkybohu ví pouze to, že se našla drahá kostra.“ Pohlédl na postavu stojící opodál v šeru. „A teď předám slovo doktoru Simonu Brambellovi, hlavnímu patologovi.“

Když ten člověk vystoupil do světla, Margo spatřila štíhlého muže kolem pětašedesátky. Kůži na holé, kulaté lebce měl pevnou a hladkou a oči, kterými si přítomné prohlížel, vypadaly za kostěnými obroučkami jako dva černé korálky. Jeho hlava byla zcela bez vlasů a obličej nevyjadřoval žádné emoce.

Položil si prst na horní ret. „Postupte si laskavě všichni o několik kroků kupředu,“ řekl s měkkým dublinským přízvukem, „budete mít lepší výhled.“

Ozvalo se váhavé šoupání nohou. Doktor Brambell popadl konec modré pokrývky, okamžik váhal a rozhlížel se znovu netečně kolem sebe a potom ji obratným pohybem odhrnul.

Pod ní spatřila Margo ostatky dalšího bezhlavého těla, stejně hnědé a rozložené jako ty první. Ale když je očima přelétla, uvědomila si, že s nimi něco není v pořádku. Potom zatajila dech, když jí došlo co to bizarní zesílení dolních končetin, zvláštní zkroucení několika hlavních kloubů. To všechno bylo zvláštní.

Co sakra? napadlo ji.

Náhle se ozvalo zabouchání na dveře.

„Prokrista.“ D’Agosta k nim rychle vyrazil. „Konečně.“

Dveře se doširoka otevřely a za nimi se objevil Whitney Cadwalader Frock, slavný evoluční biolog a dlouho očekávaný host poručíka D’Agosty. Když se rozjel k vyšetřovacímu stolu, jeho invalidní vozík vrzal. Shromážděné společnosti nevěnoval jediný pohled, ale okamžitě se dal do zkoumání kosterních pozůstatků a dlouho nedokázal odtrhnout pohled od druhé kostry. Po několika okamžicích se ve vozíčku napřímil, po růžovém čele mu sklouzl pramen bílých vlasů. Kývl na D’Agostu a ředitelku muzea. Potom spatřil Margo a na tváři se mu objevil překvapený výraz, který se rychle změnil v radostný úsměv.

Margo se usmála a kývla mu na pozdrav. Ačkoli byl Frock jejím konzultantem, když v muzeu připravovala svou postgraduální práci, neviděla ho od večírku při příležitosti jeho odchodu do důchodu. Odešel z muzea, aby se soustředil na psaní, ale slibované pokračování jeho slavné Fraktální evoluce na sebe ještě stále dávalo čekat.

Soudní lékař, který věnoval Frackovi při příchodu jen krátký pohled, pokračoval. „Všimněte si,“ řekl klidným hlasem, „švů na dlouhých kostech, kostních výrůstků a výběžků podél páteře a na kloubech, také dvacetistupňové vnější rotace trochanterů. Všimněte si, že žebra mají lichoběžníkový průřez místo běžného prizmatického. A nakonec bych vás rád upozornil na zesílené stehenní kosti. Zkrátka jedná se o dost neobvyklého chlapíka. Tohle jsou jen některé z těch nejvýznamnějších deformací. Bezpochyby odhalíte sami spoustu dalších.“

D’Agosta se nadechl nosem. „Bezpochyby ano.“

Frock si odkašlal. „Neměl jsem pochopitelně čas na podrobnější zkoumání. Ale napadlo mě, jestli jste zvážil možnost DISH?“

Soudní patolog pohlédl znovu na Frocka, tentokrát už pozorněji. „Velmi rozumný názor,“ prohlásil. „Ale zcela mylný. Doktor Frock mluví o difúzní idiopatické skeletární hyperostóze, druhu těžké degenerativní artritidy.“ Zavrtěl odmítavě hlavou. „Nejedná se ani o osteomalacii, ačkoli kdybychom neměli dvacáté století, řekl bych, že jde o nejneuvěřitelnější zaznamenaný případ křivice. Pátrali jsme v lékařských databázích a nenašli jsme nic ani vzdáleně podobného.“

Brambell přejel prsty zlehka, téměř zamilovaně po páteřních obratlích. „Na obou kostrách se vyskytuje ještě další podivná anomálie, které jsme si povšimli teprve včera. Doktore Padelsky, mohl byste laskavě přivézt stereomikroskop?“

Obtloustlý muž v laboratorním plášti zmizel v šeru, pak se vrátil a tlačil před sebou velký mikroskop bez podstavce. Umístil ho nad krční oblastí deformované kostry, nahlédl do okulárů, nastavil několik šroubů, potom ustoupil dozadu. Brambell pokynul rukou. „Doktore Frocku?“ Frock popojel kupředu a s menšími obtížemi přitiskl oči k okulárům. Bez hnutí se několik minut skláněl nad kostrou. Konečně se s vozíčkem vzdálil, ale dál mlčel.

„Doktorko Greenová?“ řekl soudní patolog a obrátil se k ní. Margo přistoupila k mikroskopu, nahlédla do něj a cítila, že se na ni soustředila pozornost všech přítomných.

Zpočátku neviděla na záběru nic. Potom si uvědomila, že je mikroskop zaměřen na krční páteř. Podél okrajů spatřila několik mělkých pravidelných rýh. Na kosti ulpěla jakási cizorodá nahnědlá látka spolu s kousky chrupavky, pruhy svalové tkáně a mastnou hromádkou mrtvolného tuku.

Pomalu se napřímila, cítila, jak se vrací ten starý známý strach a nechtěla ani pomyslet na to, co jí připomněly ty rýhy. Soudní patolog zvedl obočí. „Váš názor, doktorko Greenová?“

Margo se nadechla. „Podle mého odhadu to vypadá na stopy chrupu.“

Vyměnila si s Frockem pohled.

Teď už věděla, oni oba věděli, proč Frocka přizvali na tuto schůzku.

Brambell čekal, až se u mikroskopu vystřídají všichni. Potom ho beze slova přemístil nad kostru Pamely Wisherové a zaměřil na oblast pánve. A znovu se k mikroskopu dostal nejprve Frock, následován Margo. Tentokrát už nebylo žádných pochyb; Margo si povšimla, že některé zářezy prorazily kost a pronikly až do kostní dřeně.

Frock zamrkal do chladného bílého světla. „Poručík D’Agosta mi sdělil, že tyhle kostry pocházejí z West Side Lateral.“

„To je pravda,“ řekl D’Agosta.

„Byly vyplaveny nedávným deštěm.“

„To je jen domněnka.“

„Možná že naši dvojici trochu obtěžovali zdivočelí psi, když se mrtvoly povalovaly ve stoce.“

„To je jedna z možností,“ řekl Brambell. „Odhadoval bych tlak, potřebný k zanechání těch nejhlubších otisků, na takových 1200 liber na palec čtvereční. Trošku příliš vysoký na psa, nemyslíte?“

„Ne, řekněme, na rhodéského ridgebacka,“ prohlásil Frock.

Brambell zvedl hlavu. „A co třeba pes baskervillský, profesore?“

Frock se nad tím sarkasmem zamračil. „Nesdílím váš názor, že tyhle stopy jsou vyvolány tak velkou silou.“

„Aligátor,“ řekl D’Agosta.

Všechny hlavy se obrátily k němu.

„Aligátor,“ opakoval, téměř jako by se bránil. „Chápete. Spláchnou je jako mladé do záchodů a oni pak vyrostou ve stokách.“ Rozhlédl se. „Někde jsem o tom četl.“

Ozvalo se Brambellovo pokašlání, tak suché jako prach. „Aligátoři, podobně jako všichni plazi, mají kónický tvar zubů. Tyhle stopy pocházejí od malých savčích zubů trojúhelníkového tvaru, nejspíš od nějaké psovité šelmy.“

„Od psovité šelmy, ale ne od psa?“ podivil se Frock. „Nezapomínejme na princip Occamovy břitvy. Správné je obvykle to nejprostší vysvětlení.“

Brambell zavrtěl hlavou Frockovým směrem. „Vím, že ve vaší profesi, doktore Frocku, se těší Occamova břitva velké vážnosti. V mé zase máme za přiléhavější holmesovskou filozofii: ‚Když jste vyloučili nemožné, pak to, co zbude, jakkoli se to zdá nepravděpodobné, musí být pravda.‘“

„Takže jaká odpověď zbývá, doktore Brambelle?“ vyštěkl Frock.

„V tuhle chvíli nemám žádné vysvětlení.“

Frock se znovu usadil ve vozíčku. „Tahle druhá kostra je zajímavá. Snad dokonce stojí i za tu cestu z Mendhamu. Ale zapomínáte, že jsem už v důchodě.“

Margo ho zamračeně pozorovala. Do řešení podobné záhady by se jindy profesor pustil bez otálení. Napadlo ji, jestli se Frockovi možná podobně jako jí nevybavily události staré osmnáct měsíců. Jestli ano, třeba právě proto váhá. Než se znovu zaplést do podobného případu, to mohl být skutečně rád, že je na klidném odpočinku.

Olivia Merriamová promluvila. „Doktore Frocku,“ řekla, „doufali jsme, že budete souhlasit se svou účastí na analýze té kostry. Kvůli nezvyklým okolnostem svolilo muzeum, že poskytne laboratoř k dispozici policii. Rádi vám přidělíme v pátém patře kancelář se sekretářkou, na jak dlouho bude potřeba.“

Frock udiveně vzhlédl. „Městská márnice disponuje jistě nejmodernějším vybavením. A to nemluvím ani o skvělých lékařských zkušenostech zde přítomného doktora Brambella.“

„Co se týká skvělých zkušeností, máte pravdu, doktore Frocku,“ odpověděl Brambell. „Ale velmi se mýlíte v otázce nejnovějšího vybavení. Kvůli škrtům v rozpočtu v posledních letech jsme spíše zaostalí. A kromě toho je márnice příliš frekventované místo na takovouhle věc. Už teď nás okupují reportéři a televizní štáby.“ Odmlčel se. „A samozřejmě postrádáme vaše odborné znalosti.“

„Děkuji,“ řekl Frock. Ukázal na druhou kostru. „Ale co může být obtížného na identifikaci někoho, kdo musel zaživa vypadat jako… chybějící článek vývojového řetězu?“

„Věřte mi, dělali jsme všechno možné,“ prohlásil D’Agosta. „Za posledních čtyřiadvacet hodin jsme prověřili všechny nezvěstné chlapy ve třech státech. Nic. Zatím můžeme říct jen to, že až na tohohle chlápka tady, který se objevil v newyorských splašcích, nemáme ani stopu po žádné podobné kreatuře.“

Zdálo se, že Frock odpověď na svou otázku neslyšel. Svěsil hlavu na hruď a několik minut zůstal nehnutě sedět. Až na netrpělivé mlasknutí doktora Brambella se laboratoř ponořila do ticha. Nakonec se Frock vztyčil, zhluboka si povzdechl a přikývl způsobem, který Margo hodnotila jako tichou rezignaci. „Tak dobrá. Věnuji vám týden. V tomhle městě mám ještě další povinnosti. Předpokládám, že si přejete, aby mi doktorka Greenová asistovala?“

Příliš pozdě si Margo uvědomila, že ani nepomyslela na to, proč ji na tuhle tajnou schůzku pozvali. Ale teď už jí to bylo jasné. Věděla, že jí Frock zcela důvěřuje. Společně vyřešili záhadu vraždící bestie z muzea. Museli si dát dohromady, uvažovala, že Frock bude chtít pracovat se mnou a s nikým jiným.

„Tak to moment,“ vyhrkla. „Tohle po mně nemůžete chtít.“

Všechny oči se k ní obrátily a Margo si uvědomila, že promluvila ostřejším tónem, než zamýšlela. „Chci říct, že momentálně nejsem schopná udělat si na tuhle práci čas,“ rychle vysvětlovala.

Frock na ni pohlédl s pochopením v očích. Více než kdokoli jiný chápal, že tenhle úkol v ní znovu zaručeně vyvolá ty strašlivé vzpomínky.

Ředitelka Merriamová se zamračila. „Promluvím si s doktorem Hawthornem,“ řekla. „Dostanete tolik času, kolik bude ke spolupráci s policií potřeba.“

Margo se chystala protestovat, ale nakonec se rozhodla, že bude raději zticha. Jaká smůla, říkala si, že jí až příliš záleží na kurátorském místě v muzeu, jinak by tuhle práci odmítla.

„Výborně,“ prohlásil Brambell a na tváři se mu objevil lehký úsměv. „Budu na tom pracovat samozřejmě s vámi dvěma. Než se rozejdeme, jen bych rád zdůraznil, že budeme požadovat naprostou diskrétnost. Už stačilo, že jsme museli informovat o tom, že byla Pamela Wisherová nalezena mrtvá a bez hlavy. Kdyby se ještě proláklo, že někdo naši prominentku po smrti okousal… Nebo možná i předtím…“ Zmlkl a přejel si rukou po pleši.

Frock prudce vzhlédl. „Ty stopy po zubech nevznikly po smrti?“

„To je, doktore Frocku, právě věc, na kterou musíme přijít. Nebo spíš jedna z mnoha věcí. Starosta a šéf policie čekají na výsledky dost netrpělivě.“

Frock neodpověděl a všem bylo jasné, že je schůzka u konce. Skupinka se začala rozcházet, většina z přítomných s úlevou, že už nemusejí být v blízkosti těch odporných hnědých věcí, které ležely na vyšetřovacím stole.

Ředitelka muzea se při odchodu obrátila k Margo. „Kdybych vám mohla nějak pomoci, dejte mi vědět,“ řekla.

Doktor Brambell vrhl na Frocka a Margo poslední pohled a potom následoval ředitelku ze dveří.

Jako poslední odešel poručík D’Agosta. Ve dveřích se na okamžik zastavil. „Když si budete chtít s někým promluvit, jsem vám k dispozici.“ Chystal se ještě něco dodat, potom se zarazil, kývl hlavou a rychle se obrátil. Dveře se za ním zavřely a Margo osaměla: s Frockem, Pamelou Wisherovou a tou bizarní pokřivenou kostrou.

Frock se v invalidním vozíku napřímil. „Zamkněte prosím dveře, Margo,“ řekl, „a rozsviťte zbytek světel.“ Rozjel se k vyšetřovacímu stolu. „Myslím, že byste se měla umýt a připravit nástroje.“

Margo pohlédla na ty dvě kostry. Potom se podívala na starého profesora.

„Doktore Frocku?“ promluvila. „Nemyslíte si přece, že to je práce…“

Prudce se obrátil, na brunátné tváři měl zvláštní výraz. Jejich pohledy se střetly a potom zavrtěl hlavou.

„Nevyslovujte to,“ zašeptal prudce. „Dokud nebudeme mít jistotu.“

Margo na něj ještě chvíli hleděla. Potom přikývla a obrátila se k řadě vypínačů. To, co mezi nimi zůstalo nevyslovené, bylo mnohem znepokojivější než ty dvě hrozné kostry.

6

V zakouřeném výklenku baru U kočičí tlapky se Smithback zapasoval do úzké kukaně telefonu. V jedné ruce se snažil udržet sklenku, ve slabém světle zamžoural na čísla, vytočil číslo své kanceláře a uvažoval, kolik vzkazů na něj bude čekat tentokrát.

Smithbacka nikdy ani na okamžik nenapadlo pochybovat, že je jedním z nejlepších newyorských žurnalistů. Ne-li úplně ten nejlepší. Před rokem a půl dal světu příběh o bestii z muzea. A přitom o ní nepsal žádným tím bezbarvým způsobem s velkým odstupem. Byl při tom, s D’Agostou a ostatními bojoval té dubnové noci ve tmě o život. Kniha, kterou vydal nedlouho po událostech, mu zajistila v Postu místo kriminálního zpravodaje. A když se teď objevila ta událost s Wisherovou, říkal si, že už bylo na čase. Velkých témat bylo poskrovnu a spousta dalších, jako třeba ten kripl Bryce Harriman z Timesů, čekala na příležitost, aby mu je vyfoukla. Ale kdyby všechno vyšlo, mohl by tohle být trhák stejně velkého formátu jako byl Mbwun. Možná i větší.

Velký žurnalista, filozofoval v duchu, když poslouchal vyzvánění telefonu, se přizpůsobuje podmínkám, které jsou mu nabídnuty. Například taková causa Wisherová. Na její matku byl naprosto nepřipravený. Fakt na něj zapůsobila. Smithback se cítil zahanbený a hluboce pohnutý. Pod vlivem těchhle nezvyklých citů napsal do ranního vydání nový článek, v němž označil Pamelu Wisherovou za anděla z Central Park South a vykreslil její smrt v tragických barvách. Ale skutečným vrcholem jeho génia byla odměna sto tisíc dolarů za informaci, která by vedla k dopadení vraha. Na tu myšlenku připadl uprostřed psaní; vydal se s napůl hotovým článkem a vidinou odměny přímo do kanceláře nového šéfredaktora Arnolda Murraye. Ten se tím nadchl a na místě jeho nápad schválil, aniž by cokoli projednal s vydavatelem.

Ginny, jejich příležitostná sekretářka, se ozvala vzrušeným hlasem. Dvacet telefonátů kvůli odměně, všechny jenom planý poplach.

„To je všechno?“ zeptal se zdrceně Smithback.

„No, měl jsi tady, ehm, ještě jednu zvláštní návštěvu,“ zaklokotala sekretářka. Byla malá a hubená, žila v Ronkonkomě a jela po Smithbackovi.

„Jo?“

„Měl na sobě hadry a páchl. Bože, skoro jsem nemohla ani dýchat. A byl jako zfetovaný.“

To by mohl být horký tip, pomyslel si vzrušeně Smithback. „Co chtěl?“

„Povídal, že má informaci o vraždě Wisherové. Chce, aby ses s ním sešel na pánských záchodcích na Penn Station…“

Smithbackovi málem vypadla sklenka z ruky. „Na záchodcích? Děláš si srandu?“

„Přesně tak to říkal. Myslíš, že je to nějaký úchylák?“ V jejím hlase zazněla neskrývaná radost.

„Které záchodky?“

Zaslechl šustění papírů. „Tady to mám. Na severní straně, v dolním patře, přímo napravo od eskalátoru k dvanácté trakci. Dnes večer v osm.“

„Jakou informaci přesně?“

„Víc už mi neřekl.“

„Dík.“ Zavěsil a pohlédl na hodinky: sedm čtyřicet pět. Záchodky na Penn Station? Musel bych být pěkný blázen, napadlo ho, abych šel do něčeho takového.

Smithback nikdy předtím nebyl na pánských záchodcích na Penn Station. Ani nikdo jiný, koho znal. Když otvíral dveře velké horké místnosti, plné puchu moči a starých výkalů, pomyslel si, že by si raději načural do kalhot, než by použil záchodky na Penn Station.

Měl zpoždění pět minut. Ten chlap už je nejspíš pryč, napadla Smithbacka úlevná myšlenka. Pokud tady vůbec byl. Zrovna se chystal na ústup, když zaslechl dutý hlas.

„William Smithback?“

„Cože?“ Smithback se rychle rozhlédl a zrakem propátrával opuštěnou místnost. Potom spatřil v kabince na protější straně něčí nohy. Dveře se otevřely. Vyšel z nich drobný, vychrtlý muž a nejistým krokem se vydal k němu. Protáhlou tvář měl sešklebenou, šaty černé od mastnoty a prachu, slepené vlasy mu trčely na všechny strany. Plnovous nepopsatelné barvy mu splýval ve dvou pramenech až skoro k pupku, který bylo vidět dlouhou trhlinou v jeho košili.

„William Smithback?“ opakoval ten muž a zíral na něj kalnýma očima.

„Kdo jiný?“

Muž se bez jediného slova obrátil a vracel se do zadní části místnosti. Zastavil se u otevřené kabinky, potom se otočil a čekal.

„Jakou informaci pro mě máte?“ zeptal se Smithback.

„Pojďte za mnou.“ Ukázal ke kabince.

„V žádném případě,“ prohlásil Smithback. „Jestli chcete něco říct, tak mluvte tady, ale já s vámi nikam nejdu, člověče.“

Muž znovu pokynul. „Ale tudy se tam jde.“

„Jde kam?“

„Dolů.“

Smithback se pomalu vydal ke kabince. Muž vstoupil dovnitř, stoupl si za mísu a odsunul kus pomalovaného plechu, který, jak Smithback spatřil, zakrýval velký nepravidelný otvor ve špinavé zdi.

„Tudy?“ zeptal se Smithback.

Muž přikývl.

„Kam to vede?“

„Dolů,“ opakoval muž.

„Zapomeňte,“ prohlásil Smithback. Vydal se ke dveřím.

Muž z něj nespouštěl zrak. „Mám vás přivíst k Mefistovi,“ řekl. „Musí s váma mluvit o vraždě ty holky. Ví důležitý věci.“

„Dejte mi chvíli na rozmyšlenou.“

Muž na něj dál zíral. „Mně můžete věřit,“ prohlásil prostě.

A Smithback se navzdory té špíně a zdrogovanému pohledu přistihl, že tomu muži opravdu věří. „Jaké věci?“

„Musíte mluvit s Mefistem.“

„Kdo je ten Mefisto?“

„Je to náš šéf.“ Muž pokrčil rameny, protože další informace byly zbytečné.

„Náš?“

Muž přikývl. „Společenství Route 666.“ I přes nejistotu, kterou pociťoval, zachvátilo Smithbacka vzrušení. Organizované společenství v podzemí? Už to samo by zajistilo, že by šlo vydání na dračku. A pokud Mefisto skutečně ví něco o vraždě Wisherové. „Kde přesně žije to vaše společenství Route 666?“ zeptal se.

„To vám nemůžu říct. Ale ukážu vám cestu.“

„A vaše jméno?“

„Říkaj mně Tail Gunner,“ prohlásil muž a v očích mu pyšně zablýsklo.

„Hele,“ řekl Smithback. „Půjdu za vámi, ale nemůžete po mně chtít, abych lezl do téhle díry. Vždyť to může být nějaká léčka, někdo nás může třeba přepadnout.“

Muž zavrtěl vehementně hlavou. „Budu vás ochraňovat. Každej ví, že jsem Mefistův nejlepší běžec. Budete v bezpečí.“

Smithback si toho muže upřeně prohlížel: vodnaté oči, nos, ze kterého mu kapalo, špinavá černokněžnická brada. Musel si prorazit cestu až do kanceláří Postu. Pro chlapa, na kterém bylo už na první pohled patrno, že je bez peněz i bez domova, to muselo být náročné.

Pak si náhle v duchu představil nafoukanou tvář Bryce Harrimana. Představil si Bryceova šéfredaktora v Timesech, jak se ho znovu ptá, jak je to možné, že ten zatracený Smithback se dostal k tomuhle článku jako první.

Ta představa se mu líbila.

Muž, který se představil jako Tail Gunner, přidržoval velký plát plechu, dokud se Smithback neprotáhl kolem něj. Jakmile byli oba uvnitř, pečlivě ho usadil znovu na své místo a zajistil několika volnými cihlami.

Když se Smithback rozhlédl, shledal, že jsou v dlouhém úzkém tunelu. Prostor nad jejich hlavami byl jako tlustými šedými žílami protkán vodními a parovodními rourami. Strop byl nízký, ale zase ne tak příliš, aby muž vysoký jako Smithback nemohl stát vzpřímeně. Za mřížkami, umístěnými ve stropě ve vzdálenosti sto yardů od sebe, už vládl venku soumrak.

Reportér následoval shrbenou drobnou postavu, pohybující se v šeru před ním. Občas prostor kolem nich naplnilo rachocení vlaku projíždějícího opodál; Smithback ten rachot cítil více v kostech, než vnímal sluchem.

Vydali se nekonečným tunelem směrem na sever. Po deseti nebo patnácti minutách se to Smithbackovi začalo zdát divné. „Promiňte,“ řekl, „ale proč jdeme tak dlouho?“

„Mefisto drží nejbližší vchody k našemu společenstvu v přísné tajnosti.“

Smithback přikývl a obešel širokým obloukem rozkládající se tělo pošlého psa. Na tom, že obyvatelé těchhle tunelů byli poněkud paranoidní, nebylo nic zvláštního, ale tohle už smrdělo. Zašli už dost daleko na sever a museli se nacházet někde pod Central Parkem.

Brzy se začal tunel mírně stáčet doprava. Smithback spatřil řadu ocelových dveří zabudovaných do tlusté betonové zdi. Nad hlavou mu procházelo silné potrubí, z jehož obložení kapala voda. Na značce na něm upevněné stálo: NEBEZPEČÍ – OBSAHUJE AZBESTOVÁ VLÁKNA. ZAMEZTE VÍŘENÍ PRACHU. NEBEZPEČÍ RAKOVINY A POŠKOZENÍ PLIC. Tail Gunner se zastavil, zalovil jednou rukou ve svých hadrech, vytáhl klíč a zasunul ho do zámku nejbližších dveří.

„Odkud ten klíč máte?“ zeptal se Smithback.

„V našem společenstvu je spousta lidí se šikovnejma ručičkama,“ odpověděl muž, otevřel dveře dokořán a vybídl novináře, aby vstoupil dovnitř.

Když se za Smithbackem zavřely dveře, vyrazila mu v ústrety neproniknutelná tma. Smithback náhle zpanikařil a uvědomil si, jak moc se podvědomě spoléhal na slabé světlo, které pronikalo mřížkami dovnitř.

„Nemáte baterku?“ vyjekl.

Ozvalo se jakési škrábání, potom se rozsvítila sirka. V její záři spatřil Smithback betonové schodiště táhnoucí se do tmy.

Tail Gunner mávl zápěstím a zápalka zhasla.

„Spokojenej?“ ozval se dutý, monotónní hlas.

„Ne,“ odpověděl Smithback rychle. „Rozsviťte další.“

„Až to bude nutný.“

Smithback se vydal dolů po schodišti, rukama se opíral o chladné kluzké stěny. Zdálo se mu, že sestupují celou věčnost. Najednou vzplála další zápalka a Smithback spatřil, že schody končí v ohromném tunelu s kolejemi, které se matně třpytily v oranžovém světle.

„Kde to jsme?“ zeptal se Smithback.

„Trakce 100,“ řekl ten muž. „Dvě patra pod zemí.“

„Už jsme na místě?“

Sirka zhasla a znovu je obklopila temnota.

„Pojďte za mnou,“ uslyšel hlas. „Až řeknu stát, zastavíte. Okamžitě.“

Vydali se do kolejiště. Když Smithback klopýtal přes železné kolejnice, cítil, že ho znovu přepadá panika.

„Stát,“ uslyšel hlas. Smithback ztuhl a ve stejném okamžiku se rozsvítila další zápalka. „Vidíte tohle?“ řekl Tail Gunner a ukázal na zářící kovovou tyč, podél níž se táhla jasná žlutá čára. „To je třetí napájecí kolejnice. Je pod napětím. Nešlapejte na ni.“

Sirka zhasla. Smithback uslyšel, jak muž udělal ve vlhké tmě, která je obklopovala, několik dalších kroků.

„Zapalte další!“ vykřikl.

Zápalka zazářila. Smithback zeširoka překročil třetí kolej.

„Jsou tady další takové?“ zeptal se a ukázal na ni.

„Jo,“ řekl ten drobný muž. „Ukážu vám je.“

„Ježíš,“ prohlásil Smithback, když zápalka dohořela. „Co se stane, když na nějakou člověk šlápne?“

„Rozerve vás proud, utrhne vám ruce, nohy a hlavu,“ prohlásil hlas bez těla. Pak se odmlčel. „Vždycky je lepší na žádnou nevlízt.“

Další sirka ozářila jinou nažluto natřenou kolej. Smithback ji rychle překročil a pak uviděl, že Tail Gunner ukazuje na malý otvor v protější zdi asi dvě stopy vysoký a čtyři široký, vytesaný v betonové výplni vespod starého oblouku.

„Půjdem támhle dolů,“ prohlásil Tail Gunner.

Smithback cítil, jak zdola vychází horký proud vzduchu smíšený s odporným puchem, při němž se mu zvedl žaludek. Smithbackovi se okamžik zdálo, že v tom puchu rozeznává vůni hořícího dřeva.

„Dolů?“ zeptal se nevěřícně a odvrátil hlavu. „Zase? Myslíte proplazit se tam po břiše?“

Ale jeho společník už se soukal otvorem dovnitř.

„V žádném případě,“ zavolal Smithback a sedl si na bobek u otvoru. „Hele, já nikam dolů nejdu. Jestli se mnou chce Mefisto mluvit, ať přijde sem nahoru.“

Následovalo ticho a pak k němu ze tmy za betonovým panelem dolehl hlas Taila Gunnera. „Mefisto nikdy nechodí nad třetí patro.“

„Tak bude muset udělat tentokrát výjimku.“ Smithback se snažil dodat svému hlasu více sebevědomí, než cítil. Uvědomil si, že se dostal vlastní vinou do nemožné situace, naprosto se odevzdal do rukou tohoto bizarního, nevyzpytatelného muže. Kolem něj byla neproniknutelná tma a on sám nikdy nenajde cestu ven.

Následovalo dlouhé ticho.

„Jste tu ještě?“ zeptal se Smithback.

„Počkejte tady,“ vyzval ho náhle hlas.

„Odcházíte? Dejte mi pár sirek,“ zažadonil Smithback. Překvapeně vykřikl, když se cosi dotklo jeho kolena. Byla to ušmudlaná ruka Taila Gunnera, který mu něco otvorem podával.

„To je všechno?“ zeptal se Smithback, když nahmatal tři zápalky.

„Ostatní potřebuju,“ zaslechl hlas, tentokrát slabý, vzdalující se. Následovala ještě nějaká slova, ale Smithback už je nedokázal na tu dálku rozeznat.

Obklopilo ho ticho. Smithback se bál posadit, opřel se tedy o zeď a v ruce pevně sevřel zápalky. Proklínal se, že byl takový blázen a šel za tím mužem až sem. Za tohle nestojí žádný článek, napadlo ho. Dokázal by najít cestu zpátky se třemi sirkami? Zavřel oči a soustředil se, pokoušel se vybavit si každý zákrut a ohyb, který musel cestou sem překonat. Po chvíli to vzdal s těmi třemi sirkami by se dostal stěží tak přes ty elektrické vodiče.

Když už přestával cítit kolena, napřímil se. Zíral s doširoka otevřenýma očima a nastraženýma ušima do temného tunelu. Byla tam taková tma, že jeho představivost začala pracovat, a on měl pocit, že tam něco vidí pohyby, tvary. Nehýbal se, snažil se klidně dýchat a nekonečné minuty ubíhaly. Bylo to šílené. Kdyby aspoň…

„Pisálku!“ ozval se z otvoru u jeho nohou dutý hlas, jako z jiného světa.

„Cože?“ vyjekl Smithback a obrátil se.

„Mluvím s pisálkem Williamem Smithbackem, ne?“ Hlas byl chraplavý a hluboký, zazníval jako podivná melodie z hlubin pod jeho nohama.

„Ano, ano, jsem Smithback. Bill Smithback. Kdo jste vy?“ zavolal a cítil se trochu nesvůj, když ve tmě mluvil k tomu hlasu bez těla.

„Mefisto,“ odpověděl ten hlas a protáhl s ve jméně do vzteklého zasyčení.

„Proč vám to tak dlouho trvalo?“ prohlásil Smithback nervózně a sehnul se k díře v betonovém bloku.

„Cesta nahoru je dlouhá.“

Smithback se na minutu odmlčel a představoval si, jak tenhle muž stojící v tuhle chvíli někde u jeho nohou musel na toto místo putovat přes několik pater. „Půjdete nahoru?“ zeptal se.

„Ne! Měl byste se cítit poctěn, pisálku. Takhle blízko u povrchu jsem nebyl už pět let.“

„Ale proč?“ zeptal se Smithback a našátral v temnotě diktafon.

„Protože tohle je mé panství. Jsem pánem všeho, co kolem sebe vidíte.“

„Ale já nevidím nic.“

Z otvoru v betonovém bloku se ozvalo suché zachechtání. „Špatně! Vidíte tmu. A tma je mé panství. Nad vaší hlavou rachotí vlaky a obyvatelé na povrchu se ženou za svými nesmyslnými cíli. Ale území pod Central Parkem Route 666, Ho Či Minova stezka, Pevnost patří mně.“

Smithback se na okamžik zamyslel. To ironické místní jméno Route 666 už znal. Ale ta další ho mátla. „Ho Či Minova stezka,“ opakoval. „Co je to?“

„Společenství, jako ta ostatní,“ zasyčel hlas. „Spojila se s mým, kvůli ochraně. Kdysi jsme se s nimi velmi dobře znali. Mnoho z nás zde se setkalo v cynickém boji proti jednomu nevinnému národu. A byli jsme za to potrestáni. A teď žijeme své životy tady dole v dobrovolném exilu, dýcháme, spojujeme se, umíráme. Přejeme si jenom, aby nás ostatní nechali na pokoji.“

Smithback se znovu prstem dotkl diktafonu a doufal, že se mu podařilo všechno zaznamenat. Slyšel o osamělých tulácích, kteří v opuštěných tunelech podzemní dráhy hledají úkryt, ale celý národ… „Takže všichni vaši členové jsou bezdomovci?“ zeptal se.

Bylo ticho. „Tohle slovo nemáme rádi, pisálku. My máme domov, a kdybyste nebyl tak paličatý, ukázal bych vám ho. Máme všechno, co potřebujeme. Potrubí nám zajišťuje vodu na vaření a hygienu, z kabelů dostáváme elektřinu. A těch pár věcí, které potřebujeme získat z povrchu, nám opatří běžci. V Pevnosti máme dokonce i zdravotní sestru a učitelku. Jiná místa v podzemí, jako třeba kolejiště ve West Side, jsou necivilizovaná, nebezpečná. Ale tady žijeme v bezpečí.“

„Učitelku? Chcete říct, že tady dole jsou i děti?“

„Vy jste ale naivní. Spousta lidí je tady právě proto, že mají děti a ta ďábelská státní mašinérie jim je chce odebrat a dát je do pěstounské péče. Dali přednost mému světu tepla a tmy před vaším světem zoufalství, pisálku.“

„Proč mi tak říkáte?“

Z díry v betonovém bloku se znovu ozvalo suché zachechtání. „Ale tím přece jste, ne? William Smithback, pisálek?“

„Ano, ale…“

„Na novináře jste naprosto negramotný. Prostudujte si Popeovu Blbiádu, než se se mnou znovu setkáte.“

Smithbackovi začínalo svítat, že tenhle člověk je naprosto jiný, než původně očekával. „Kdo opravdu jste?“ zeptal se. „Myslím, jaké je vaše skutečné jméno?“

Znovu následovalo ticho. „To jsem nechal tam nahoře, se vším ostatním,“ zasyčel ten hlas bez těla. „Teď jsem Mefisto. Nikdy mně ani nikomu jinému, už takovou otázku nedávejte.“

Smithback polkl. „Promiňte,“ řekl.

Zdálo se, že se Mefisto rozhněval. Tón jeho hlasu byl ostřejší, zařezával se do tmy. „Byl jste sem přiveden z jistého důvodu,“ prohlásil.

„Kvůli vraždě Wisherové?“ zeptal se Smithback dychtivě.

„Ve svých článcích jste napsal, že její tělo i to druhé bylo bez hlavy. Chtěl jsem vám říct, že to, že přišli o hlavu, je to nejmenší.“ Hlas mu přešel v rezavý, tichý smích.

„Co tím myslíte?“ zeptal se Smithback. „Vy víte, kdo to udělal?“

„Jsou to titíž, kteří napadají mé lidi,“ zasyčel Mefisto. „Vrásčití.“

„Vrásčití?“ opakoval Smithback. „Nechápu…“

„Tak buďte zticha a poslouchejte, pisálku! Už jsem vám říkal, že mé společenství je bezpečné. A tak to také vždycky bylo, až do událostí před rokem. Teď na nás útočí. Ti, kdo zajdou mimo bezpečnou oblast, se ztrácejí nebo jsou zavražděni. A to tím nejhorším způsobem. Na naše lidi padl strach. Běžci se na to snažili stále dokola upozornit policii. Policii!“ Uslyšel vzteklé odplivnutí, potom mu hlas přeskočil. „Ti zkorumpovaní honící psi morálně zbankrotované společnosti. Pro ně jsme jenom špína, kterou je potřeba zašlapat a vymést. Naše životy nic neznamenají! Kolik našich lidí už zahynulo nebo zmizelo? Tlusťoch, Hector, Černá Annie, Velký seržant, další. Ale pak utrhnou hlavu jedné blondýnce v hedvábí a celé město to najednou rozzuří!“

Smithback si olízl rty. Začínal přemýšlet, jakou informaci pro něj Mefisto má. „Co přesně myslíte tím, že na vás útočí?“ zeptal se.

Následovalo ticho. „Zvenčí,“ uslyšel nakonec zašeptání.

„Zvenčí?“ zeptal se Smithback. „Jak tomu mám rozumět? To myslíte jako odsud?“ Rozhlédl se zmateně po tmě kolem.

„Ne. Zvenčí Route 666. Zvenčí Pevnosti,“ zazněla odpověď. „Je tam další místo. Vyhýbáme se mu. Před dvanácti měsíci se začaly šířit zvěsti o tom, že se tam někdo usadil. Potom došlo k těm vraždám. Naši lidé se začali ztrácet. Nejdříve jsme vysílali pátrací skupiny. Většinu obětí jsme nikdy nenašli. Ale ti, které jsme našli, měli ohlodané maso a utržené hlavy.“

„Počkejte,“ přerušil ho Smithback. „Ohlodané maso? To chcete říct, že tam dole žije skupina kanibalů, kteří vraždí lidi a kradou jejich hlavy?“ Možná je nakonec tenhle Mefisto blázen. Smithback začal znovu uvažovat, jak se dostane zpět na světlo.

„Ten váš pochybovačný tón v hlase se mi nelíbí, pisálku,“ odpověděl Mefisto. „Přesně tohle myslím. Taile Gunnere?“

„Ano?“ ozval se těsně u Smithbackova ucha hlas. Novinář uskočil stranou a rozklepal se překvapením a strachem.

„Jak se dostal zpátky?“ zalapal po dechu.

„Mým královstvím prochází spousta cest,“ uslyšel Mefistův hlas. „A když žijete tady, v té nádherné tmě, vaše vidění se časem zlepší.“

Smithback polkl. „Hele,“ řekl, „ne že bych vám nevěřil. Prostě jenom…“

„Mlčte!“ varoval ho Mefisto. „Už jsme mluvili dost dlouho. Taile Gunnere, odveď ho na povrch.“

„Ale co ta odměna?“ zeptal se překvapeně Smithback. „Copak jste mě sem nepozval kvůli ní?“

„Copak jste neposlouchal, co jsem vám povídal?“ uslyšel zasyčení. „Vaše peníze jsou mi k ničemu. Mně jde o bezpečí mých lidí. Vraťte se do vašeho světa, napište si svůj článek. Řekněte těm nahoře, co jste ode mě slyšel. Řekněte jim, že to, co zabilo Pamelu Wisherovou, zabíjí také mé lidi. A to vraždění musí přestat.“ Ten hlas bez těla zněl v tu chvíli z větší dálky, rozléhal se v temných chodbách u Smithbackových nohou. „Jinak,“ dodal s výhružnou silou, „si najdeme jiný způsob, jak dát našim hlasům zaznít.“

„Ale já potřebuju…,“ začal Smithback.

Loket mu sevřela ruka. „Mefisto už odešel,“ uslyšel za sebou hlas Taila Gunnera. „Vyvedu vás nahoru.“

7

Poručík D’Agosta seděl ve své stísněné prosklené kanceláři, lovil prsty v kapse saka doutník a pohled mu sklouzl na stoh hlášení z potápění v Humboldtově kanálu. Místo aby uzavřel jeden případ, měl teď náhle případy dva, a navíc zcela otevřené. A jako obvykle nikdo nic nevěděl, nikdo nic neviděl. Přítel se uzavřel bolestí do sebe a jako očitý svědek byl k ničemu. Otec dlouho po smrti. Matka byla nekomunikativní a odtažitá jako bohyně z ledu. Zamračil se; měl pocit, že celá záležitost kolem Pamely Wisherové na něj působí jako nitroglycerin.

Pohledem zabloudil od hromady hlášení k ceduli NEKOUŘIT na dveřích kanceláře a zamračil se ještě víc. Tahle a další podobné se objevily na policejní stanici v průběhu minulého týdne.

Vytáhl z kapsy doutník a vybalil ho z plastového obalu. Aspoň že mu žádné nařízení nezakazuje ho žvýkat. Okamžik ho zamilovaně tiskl mezi palcem a ukazovákem, kritickým pohledem zkoumal, jestli je patřičně ubalený. Potom si ho strčil do úst.

Okamžik seděl nehybně. Poté s nadávkou prudce otevřel zásuvku stolu, šátral v ní, až objevil velkou kuchyňskou sirku a zapálil ji o podrážku boty. Přiložil k plameni konec doutníku, s povzdechem se opřel o opěradlo a poslouchal tichý praskot tabáku, když vtáhl kouř a pomalu ho vypustil nosem.

Ozvalo se vzteklé zazvonění vnitřní linky.

„Ano?“ zvedl D’Agosta sluchátko. Přece ho už někdo nemohl prásknout. Vždyť si sotva zapálil.

„Poručíku?“ uslyšel hlas sekretářky oddělení. „Je tady seržantka Haywardová.“

D’Agosta se vztyčil se zasténáním na židli. „Kdo?“

„Seržantka Haywardová. Říká, že přišla na vaši žádost.“

„O žádnou seržantku Haywardovou jsem nežádal…“

V otevřených dveřích se objevila žena v uniformě. D’Agosta ji téměř podvědomě přejel pohledem: drobná, štíhlá, těžké prsy, uhlově černé vlasy a bledá pleť.

„Poručík D’Agosta?“ zeptala se.

D’Agosta nedokázal pochopit, kde se v tak křehkém stvoření bere ten hluboký kontraalt. „Přijměte místo,“ řekl a sledoval, jak se uvelebila na židli. Zdálo se, že jí ani nepřipadne, že se chová nějak nezvykle, jako by pro seržantku bylo standardní procedurou vtrhnout k nadřízenému, kdykoli se jí jen zachce.

„Nevzpomínám si, že bych vás volal, seržantko,“ prohlásil D’Agosta nakonec.

„Nevolal jste mě,“ odpověděla Haywardová. „Ale já jsem věděla, že byste mě přesto rád viděl.“

D’Agosta se znovu pohodlně opřel a pomalu popotáhl z doutníku. Počká, až seržantka poví, co má na srdci, a pak ji vyhodí. D’Agosta nelpěl příliš na standardních postupech, ale chovat se k nadřízenému takhle, to už bylo příliš. Napadlo ho, že si na ni možná některý z jeho mužů dovoloval v šatně. Zrovna teď potřeboval mít problémy s nějakým sexuálním harašením.

„Ty mrtvoly, co jste našli v Kloace,“ spustila Haywardová.

„Co s nimi?“ vyštěkl D’Agosta, který náhle pojal podezření. Detaily tohoto případu by měly být schované pod pokličkou.

„Před sloučením jsem sloužila u dopravní policie.“ Haywardová přikývla, jako by to všechno vysvětlovalo. „Ještě pořád sloužím ve West Side, vyklízím bezdomovce z Penn Station, Pekelné kuchyně, kolejiště, pod…“

„Tak moment,“ přerušil ji D’Agosta. „Vy? Čistič?“

Okamžitě mu bylo jasné, že řekl něco špatného. Haywardová se na židli napřímila, nakrčila obočí při nevěřícném tónu v jeho hlase. Následovala chvíle ostražitého ticha.

„To pojmenování nemáme rádi, poručíku,“ prohlásila nakonec.

D’Agosta se rozhodl, že je načase, aby přestal tohohle nezvaného hosta šetřit. „Tohle je má kancelář,“ pokrčil rameny.

Haywardová se na něj na okamžik zahleděla a z těch hnědých očích D’Agosta vyčetl, že veškerý dobrý názor na něj mizí. „Tak jo,“ řekla. „Když chcete hrát takhle.“ Zhluboka se nadechla. „Když jsem slyšela o těch vašich kostrách, něco mě trklo. Připomnělo mi to některé nedávné vraždy mezi krtky.“

„Krtky?“

„Lidmi z tunelů, samozřejmě,“ prohlásila a vrhla na něj další pohled, který D’Agostu téměř naštval. „Bezdomovci z podzemí. Potom jsem si přečetla článek ve včerejším Postu. Ten o Mefistovi.“

D’Agosta se ušklíbl. Jakmile se Billu Smithbackovi, tomu lovci skandálů, podaří zaujmout čtenáře, vždycky se situace zhorší. Oni dva měli být přáteli, tak to aspoň bývá, ale teď, když se Smithback stal reportérem přes vraždy, začal být téměř nesnesitelný. A D’Agostu ani nenapadlo poskytnout mu sebemenší interní informaci, o něž neustále žadonil.

„Bezdomovci mají vcelku krátké vyhlídky na život,“ řekla Haywardová. „A u krtků je to ještě horší. Ale ten novinář měl pravdu. V poslední době jsou některé tyhle vraždy nezvykle brutální. Scházejí hlavy, těla jsou rozpáraná. Myslela jsem, že udělám dobře, když s tím za vámi zajdu.“ Zavrtěla se na židli a neklidně pohlédla jasnýma hnědýma očima na D’Agostu. „Možná jsem si mohla ušetřit cestu.“

D’Agosta tu poznámku přešel. „Takže o kolika vraždách to tady mluvíme, Haywardová?“ zeptal se. „O dvou? Třech?“

Seržantka okamžik mlčela. „O více než půl tuctu,“ prohlásila nakonec.

D’Agosta na ni pohlédl a ruka s doutníkem se zastavila v půli cesty k ústům. „O půl tuctu!“

„Přesně tak. Než jsem se vydala za vámi, prošla jsem záznamy. Sedm vražd mezi krtky za poslední čtyři měsíce odpovídá provedením vašemu případu.“

D’Agosta nechal ruku s doutníkem klesnout. „Seržantko, abych si v tom udělal jasno. Chcete říct, že máte v podzemí nějakého Jacka Rozparovače a nikoho, kdo by se tím zabýval?“

„Hele, s touhle věcí nemám nic společného,“ prohlásila Haywardová v obraně. „Jde to mimo mě. Tohle nejsou mé vraždy.“

„Tak proč jste to nevzala řádným postupem a neinformovala svého nadřízeného? Proč jdete za mnou?“

„Já jsem šla za svým šéfem. Za kapitánem Waxiem. Znáte ho?“

Jacka Waxieho znal každý. Byl to ten nejtlustší a nejlínější velitel okrsku v celém městě. Člověk, který se na své místo dostal tím, že nic nedělal a nikomu neubližoval. Před rokem měl být D’Agosta zásluhou vděčného starosty povýšen na kapitána. Potom byly volby, starostu Harpera vyhodili z úřadu a nový starosta vjel na radnici na slibech nižších daní a úspor nákladů. Po následující výměně křesel na policejním ředitelství dostal Waxie kapitánské frčky a okrsek, a na D’Agostu zapomněli. Tak už to chodí.

Haywardová přehodila nohu přes nohu. „Vraždy krtků nejsou jako vraždy tady nahoře. Většinu mrtvol nikdy nenajdeme. A když ano, tak už se o ně dávno postaraly krysy a psi. Spousta z nich zůstane navždy beze jména, nedokázali bychom je identifikovat ani v tom nejlepším stavu. A ostatní krtci nepromluví, na to vezměte jed.“

„A Jack Waxie prostě všechno odkládá ad acta.“

Haywardová se znovu zamračila. „Ten na tyhle lidi naprosto sere.“

D’Agosta na ni minutu hleděl a uvažoval, proč si šovinista ze staré školy jako Waxie vzal mezi čističe pět stop a tři palce vysokou ženskou. Potom pohledem přezkoumal její úzký pas, bledou pleť, hnědé oči a pochopil. „Tak dobře, seržantko,“ prohlásil nakonec. „Zakousnu se do toho. Máte místa nálezů?“

„To je to jediné, co mám.“

D‘ Agostovi mezitím vyhasl doutník, proto zašátral v zásuvce po další sirce. „Tak kde je našli?“ zeptal se.

„Tady všude.“ Haywardová vylovila z kapsy počítačovou sjetinu a rozložila ji na stole.

D’Agosta si zapaloval a prohlížel si papír. „Prvního našli 30. dubna na Západní padesáté osmé ulici v čísle 624.“

„Kotelna v suterénu. Je tam starý přístup k železničním výhybkám, a proto to spadalo do naší kompetence.“

D’Agosta přikývl a pohlédl na papír. „Dalšího našli 7. května pod stanicí Columbus Circle. Třetí byl nalezen 20. května, RR Hlavní třída B4, trať 22, milník 1,2. Co je zase, sakra, tohle?“

„Uzavřený dopravní tunel, který dříve vedl do kolejiště na West Side. Krtci často probourají zdi, aby se do těchhle tunelů dostali.“

D’Agosta poslouchal a vychutnával si doutník. Před rokem, když se doslechl o slibovaném povýšení, přešel z Garcia y Vegas na Dunhills. Ačkoli k povýšení nikdy nedošlo, nedokázal se už přesvědčit, aby se vrátil k osvědčené značce. Znovu pohlédl na Haywardovou, která ho stále lhostejně pozorovala. Nedovedla příliš prokazovat úctu vyšší šarži. Ale navzdory malé postavě uměla v lidech vzbudit pocit důvěry a důstojnosti. Tím, že k němu dokázala takhle přijít, předvedla i značnou dávku iniciativy. Na okamžik zalitoval, že už od počátku s ní jednal nevhodně.

„Tohle není zrovna běžný postup, že jste ke mně jen tak vtrhla,“ poznamenal. „Ale přesto si vážím, že jste obětovala svůj čas.“

Haywardová téměř neznatelně přikývla, jako by dávala najevo, že si pochvaly povšimla, ale nepřijímá ji.

„Nechci zasahovat do pravomocí kapitána Waxieho,“ pokračoval D’Agosta. „Ale nemůžu to jen tak přejít, zvlášť pokud by zde existovaly souvislosti. Myslím, že mě chápete. Takže v prvé řadě oba zapomeneme, že jste mě přišla navštívit.“

Haywardová znovu přikývla.

„A já zavolám Waxiemu, že jsem se dostal k těmhle hlášením, a potom si vyrazíme na menší túru.“

„Nebude se mu to líbit. Jediný pohled, který se mu zamlouvá, je z okna jeho kanceláře na okrsku.“

„Ale jo, on půjde. Nebudilo by to příliš dobrý dojem, kdyby jeho práci dělal nějaký poručík, zatímco on by se válel na zadku. Zvlášť jestli se jedná o něco skutečně velkého. Masový vrah mezi bezdomovci to by mohla být politická třaskavina. Takže si vyjdeme na pěknou procházku, jenom my tři. Není třeba brát s sebou orchestr.“

V tom okamžiku se Haywardová zamračila. „To není chytré,“ prohlásila. „Poručíku, tam dole je to nebezpečné. To není naše území, patří jim. A taky nejsou takoví, jak myslíte. Není to žádná hrstka ztroskotanců. Tam dole žijí dobře zorganizovaní lidé, celé komunity, vietnamští veteráni, bývalí muklové, zbytky radikálních studentů, propuštění násilníci. Nic nenávidí víc než policisty. Budeme potřebovat alespoň družstvo.“

D’Agosta si uvědomil, že ho její ostrý, neuctivý tón začíná rozčilovat. „Poslyšte, Haywardová, nemluvíme o dni D. Tady jde o tiché nahlédnutí. Chci se tam prostě jenom porozhlédnout. Jestli to vypadá jako něco, po čem můžeme jít oficiálně.“

Haywardová mlčela.

„A Haywardová? Jestli se dozvím něco o tomhle našem výletu, budu aspoň vědět, odkud ty řeči pocházejí.“

Seržantka vstala, uhladila si modré kalhoty, narovnala služební opasek. „Rozumím.“

„Věděl jsem to.“ D’Agosta vstal a vyfoukl oblak kouře směrem k nápisu NEKOUŘIT. Spatřil, že Haywardová pohlédla na doutník s výrazem opovržení nebo nesouhlasu, nebyl si jistý. „Dáte si?“ zeptal se sarkasticky a vytáhl z kapsy saka další doutník.

Poprvé se rty Haywardové zkřivily něčím, co mohl téměř považovat za úsměv. „Díky, ale opravdu ne. Stačí, co to udělalo s mým strýcem.“

„A copak?“

„Rakovina úst. Museli mu uřezat rty.“

D’Agosta sledoval, jak se Haywardová otočila na podpatku a vyšla rychle z kanceláře. Všiml si, že se ani neobtěžovala rozloučit. A taky si všiml, že mu najednou ten doutník přestal chutnat.

8

Seděl nehybně v tom tichu plném zvuků.

Přestože do místnosti nepronikl ani jediný paprsek světla, pohled mu klouzal z věci na věc, spočíval zamilovaně na každém předmětu, s nímž se setkal. Stále to pro něj bylo nové; mohl celé hodiny nehybně sedět a vychutnávat to úžasné zbystření svých smyslů.

Teď zavřel oči a soustředil sluch na vzdálené zvuky velkoměsta. Postupně dokázal z nepřetržitého mumlání vyčlenit drobné útržky hovoru, zbavit ty nejbližší a nejhlasitější šumu ostatních, odehrávajících se ve vzdálenosti celých místností a pater. A potom i ony zanikly v oparu jeho soustředění a on slyšel ťapkání a kvikot myší, které utíkaly po svých vzdálených cestičkách života mezi zdmi. Chvílemi měl pocit, že snad slyší i zvuk země samotné, převalující se a bouřící, zahalené do atmosféry.

Později nedokázal určit, za jak dlouho se znovu ozval hlad. Vlastně ani ne hlad jako spíš pocit, že mu cosi schází: hluboká touha, v tu chvíli ještě nedefinovatelná a slabá. Nikdy téhle touze neposkytl čas, aby vzrostla.

Rychle vstal, přešel jistým krokem ve tmě přes laboratoř. Pustil jeden z plynových kohoutků na protější stěně, zapálil sirkou připojený kahan, potom postavil nad hořák křivuli s destilovanou vodou. Když začínala voda vřít, sáhl do tajné kapsičky v podšívce kabátu a vytáhl tenkou kovovou kapsli. Odšrouboval konec a nasypal špetku prášku na hladinu vody. Kdyby bylo v místnosti světlo, prášek by zářil barvou světlého jantaru. Když se teplota zvýšila, od hladiny se začal dolů spouštět lehký obláček, až nakonec v křivuli propukla miniaturní bouře, v níž tekutina prudce vířila.

Vypnul hořák, přelil destilát do kádinky z varného skla. Tohle byl okamžik, při němž se mezi dlaně bere výtažek, čistí se mysl, vykonávají se rituální pohyby a do nosu vniká lahodná vůně. Ale on nikdy nedokázal čekat; znovu ucítil, jak mu hoří patro, když lačně hltal kapalinu. Zasmál se pro sebe, pobavený vlastní neschopností respektovat pravidla, která tak přísně stanovil ostatním.

Ještě než se stačil znovu posadit, pocit prázdnoty zmizel a začal ten dlouhý, pomalý pohyb: jakýsi proud, který pramenil v končetinách a pomalu postupoval směrem k trupu, dokud neměl pocit, že mu celé nitro hoří. Proudil jím nepopsatelný pocit síly a pohody. Jeho smysly, už tak zostřené, byly vybičovány až do té míry, že dokázal zahlédnout i ty nejnepatrnější prachové částice vznášející se v naprosté tmě; byl schopen zaslechnout hovor celého Manhattanu, od koktejlového klábosení v Duhovém sále v sedmdesátém patře Rockefellerova centra až po hladový nářek svých vlastních dětí hluboko pod zemí na tajných zapomenutých místech.

Byly stále hladovější. Už brzy je nedokáže zkrotit ani samotný obřad.

Ale to už ani nebude potřeba.

Temnota byla až bolestně jasná, a tak zavřel oči a naslouchal prudkému proudění krve přirozenými branami a stezkami svého vnitřního sluchu. Nechá víčka zavřená, dokud nedojde k vyvrcholení celého tohoto vjemu a ten zvláštní stříbrný závoj, který mu kryje zrak, nezmizí. Ti, co tohle pojmenovali třpyt, pomyslel si se zalíbením, měli pravdu.

Brzy až příliš brzy ten ohnivý nápor povolil. Ale síla v jeho kloubech a svalech zůstala jako trvalá připomínka toho, čím se stal. Kdyby ho teď takhle viděli jeho bývalí kolegové. Potom by pochopili.

Téměř s lítostí znovu vstal, překonával nechuť odejít z místa tolikerých rozkoší. Ale měl před sebou spoustu práce.

Bude to náročná noc.

9

Margo se přiblížila ke dveřím a s pocitem znechucení si povšimla, že jsou špinavé jako vždycky. I na muzejní poměry s vysokou tolerancí k prašnosti byly dveře laboratoře fyzické antropologie neboli Kosterny, jak se jí říkalo mezi zaměstnanci skoro neuvěřitelně ušmudlané. Ty snad nikdo neumyl od začátku století, napadlo ji. Knoflík a jeho okolí pokrývala jako lesklý nátěr patina z potu. V první chvíli uvažovala, jestli si nemá z kabely vytáhnout kapesník, ale pak tu myšlenku zaplašila, pevně ho sevřela a otočila jím.

Místnost byla jako obvykle jen slabě osvětlená a Margo musela napnout zrak, když se rozhlížela po pyramidách kovových zásuvek, které se tyčily ke stropu jako rozlehlá knihovna. Každá z dvanácti tisíc zásuvek obsahovala zbytky lidské kostry, ať už vcelku nebo rozložené. Ačkoli většina z nich patřila domorodým Afričanům a Američanům, Margo se zajímala o tu část sbírky, která byla shromážděna z lékařských, nikoli antropologických důvodů. Doktor Frock jí navrhl, že jako první mohou vyšetřit ostatky lidí s akutními poruchami kostí. Třeba by jim, jak zněla jeho hypotéza, oběti takových poruch jako akromegalie nebo Próteův syndrom mohly pomoci vrhnout trochu světla na tu bizarní kostru, která na ně čekala pod modrou plastovou pokrývkou na soudní patologii.

Když se Margo ubírala mezi těmi obrovskými regály, povzdechla si. Věděla, že nadcházející setkání nebude příjemné.

Sy Hagedorn, správce laboratoře fyzické antropologie, byl téměř tak starý a seschlý jako kostry, které strážil. Společně s Curleyem, který hlídal na vrátnici u vstupu pro zaměstnance, Emmaline Spraggovou z oddělení biologie bezobratlých a několika dalšími byl Sy Hagedorn posledním ze zbytků staré gardy muzea. Navzdory počítačově zpracované databázi sbírek muzea a špičkovou technikou vybavené laboratoři, která ležela hned za Kosternou, vytrvale odmítal využívat ke katalogizaci metody dvacátého století. Když si její bývalý kolega Greg Kawakita zařídil v laboratoři svou kancelář, musel se obrnit proti Hagedornově nepřekonatelné zášti, která u něj propukala vždy, když otevřel svůj notebook. Kawakita mu říkával Stumpy, což byla přezdívka, kterou znala jen Margo a pár dalších zasvěcenců z okruhu Frackových postgraduantů a která se vztahovala nejen k Hagedornově přisražené postavě, ale také k jednomu obzvláště odolnému živočichovi ze dna karbonového oceánu, který se jmenoval Stumpiniceps troglodytes.

Při vzpomínce na Kawakitu se Margo provinile zamračila. Asi před šesti měsíci jí nechal na záznamníku vzkaz, omlouval se, že se tak náhle vypařil, a povídal, že s ní potřebuje mluvit, že jí zavolá další večer ve stejnou dobu. Když pak v určenou dobu telefon zazvonil, Margo se automaticky natáhla po sluchátku, potom jí ale ruka ztuhla několik palců od něj. Spustil se záznamník, ale nikdo na něm nezanechal vzkaz. Margo pomalu ruku stáhla a současně uvažovala, jaký instinkt jí zabránil odpovědět na Kawakitovo volání. Ale už v tu chvíli znala odpověď. Kawakita byl součástí toho všeho… spolu s Pendergastem, Smithbackem, poručíkem D’Agostou, doktorem Frackem. Jeho extrapolační program představoval klíč, který jim pomohl pochopit Mbwuna bytost, která terorizovala muzeum a stále ji pronásledovala v neklidných snech. Bylo to sobecké, ale poslední, po čem toužila, bylo mluvit s někým, kdo by jí měl jakkoli připomenout ty strašlivé dny. Teď ve zpětném pohledu to byla hloupá touha, když si uvědomila, že vězí až po krk ve vyšetřování…

Náhlé hluboké zakašlání vrátilo Margo do přítomnosti. Vzhlédla a spatřila, že před ní stojí drobný mužík, oblečený v obnošeném tvídovém saku, kožovitý obličej měl protkaný nesčetnými vráskami.

„Zdálo se mi, že slyším, jak se kolem mých koster někdo potlouká,“ prohlásil Hagedorn, zamračil se a zkřížil krátké paže na prsou. „No?“

Margo cítila, jak v ní po návratu do reality narůstá zlost. Jeho kostry, to tak. Potlačila vztek a vytáhla z tašky list papíru. „Doktor Frock chce, abyste mu poslal nahoru do laboratoře soudní patologie tyhle vzorky,“ odpověděla a podala papír Hagedornovi.

Prolétl ho očima a zamračil se ještě víc. „Tři kostry?“ prohlásil. „To se mi nějak nelíbí.“

Na tobě tak záleží, Stumpy. „Je potřeba, abychom je dostali okamžitě,“ prohlásila. „Kdyby v tom byl nějaký problém, jsem si jistá, že vám doktorka Merriamo vydá jakýkoli souhlas, který byste potřeboval.“

Ředitelčino jméno mělo požadovaný efekt. „Ale jistě. Ale přesto se mi to nelíbí. Pojďte se mnou.“

Vedl ji dozadu ke starému dřevěnému stolu, plnému škrábanců a důlků, které na něm zanechaly roky používání. Za stolem v řadách malých zásuvek se nacházel Hagedornův kartotéční systém. Nejdříve zkontroloval první číslo na Frockově seznamu, potom přejel nažloutlým prstem po zásuvkách. U poslední se zastavil, vytáhl ji, začal se prohrabávat v kartách uvnitř, jednu z nich vytáhl a naštvaně zavrčel, „1 930262,“ četl. „Mám to ale pech. Až v horní řadě. Už nejsem tak mladý, jak jsem býval. Mám strach z výšek.“

Najednou se zarazil. „Tohle je lékařská kostra,“ prohlásil a ukázal na červenou tečku v pravém horním rohu karty.

„Všechny na té žádosti jsou lékařské,“ poznamenala Margo. Ačkoli bylo jasné, že by Hagedorn rád slyšel vysvětlení, dál jen zarytě mlčela. Správce si nakonec znovu odkašlal a nepřestával vraštit obočí nad nepatřičností téhle žádosti. „Když jinak nedáte,“ prohlásil a přes stůl k ní posunul kartu.

„Tohle podepište, napište tam svou linku a oddělení a nezapomeňte do sloupce Supervizor uvést Frockovo jméno.“

Margo pohlédla na špinavý papír s okraji měkkými dlouholetým užívání. To je karta z knihovny, napadlo ji. Jak malebné. Nahoře bylo vytištěno jméno kostry: Homer MacLean. To byl jeden z Frackových požadavků oběť neurofibromatózy, jestli se správně pamatovala.

Sklonila se, aby naškrábala svůj podpis do prvního prázdného řádku, a potom se prudce zarazila. O tři nebo čtyři jména výše v seznamu předešlých vypůjčovatelů byl podpis, na který se moc dobře pamatovala: G. S. Kawakita, antropologie. Před pěti lety si vzal kvůli výzkumu stejnou kostru. Nebylo na tom nic zvláštního, napadlo ji. Grega vždycky fascinovalo všechno nezvyklé, abnormální, výjimky z pravidla. Možná proto ho tak přitahoval doktor Frock a jeho teorie fraktální evoluce.

Vzpomněla si, jak se Greg proslavil tím, že tuhle místnost používal k nácviku muškaření. Téměř o každé pauze házel návnadou v úzkých uličkách mezi regály. Když nebyl nablízku Hagedorn, samozřejmě. Potlačila smích.

No jasně, rozhodla se. Večer si najdu v telefonním seznamu Gregovo číslo. Lepší pozdě než nikdy.

Ozvalo se vysoké zahvízdání. Zvedla zrak od karty a spatřila netrpělivý pohled Hagedornových oček. „Potřebuju jenom vaše jméno,“ podotkl jedovatě. „Žádné lyrické verše. Tak už přestaňte tak soustředěně uvažovat a dáme se do toho. Co vy na to?“

10

Široké zdobené průčelí klubu Polyhymnia se táhlo po Západní 45. ulici, jeho římsa z mramoru a pískovce čněla do ulice jako příď španělské galeony. Nad vstupem stála na jedné noze, jako by se chtěla vznést, socha múzy řečnictví, po níž nesl klub jméno. Pod ní se ani na okamžik nezastavily otáčivé dveře klubu, jako vždy v sobotu večer. Ačkoli byl vstup vyhrazen pouze členům newyorského tisku, stále se dovnitř dokázala dostat, jak si kdysi postěžoval Horace Greeley, „polovina nezaměstnaných mladých psů z částí na jih od Čtrnácté ulice.“

Obklopen dubovým obložením přistoupil Bill Smithback k baru a objednal si Caol Ila s ledem. Ačkoli byl většinou netečný ke klubovému jídelníčku, velmi velký zájem jevil o místní jedinečnou sbírku speciálně dovážené skotské whisky. Doušek tohoto jedinečného nápoje zanechával v ústech dojem hořící rašeliny a vody z Loch nam Ban. Dlouhý okamžik si ho vychutnával, potom se rozhlédl, připraven napít se za pochvalného pokyvování a obdivných pohledů kolegů od novin.

Že dostal úkol psát o Wisherové, bylo jedním z největších úspěchů v jeho životě. Za necelý jeden týden mu tahle práce vynesla už tři články na první straně. Dokonce se mu podařilo dokázat, že blábolení a plané hrozby Mefista, toho vůdce bezdomovců, zněly ostře a věcně. Zrovna to odpoledne ho Murray poplácal srdečně po zádech. Murray, šéfredaktor, od kterého nikdy nikdo neslyšel slůvko chvály.

Průzkum klientely byl neúspěšný a Smithback se obrátil zpátky k baru a znovu usrkl whisky. Síla novin, napadlo ho, je neuvěřitelná. Celé město bylo teď kvůli němu ve zbroji. Ginny, jejich příležitostná sekretářka, byla nakonec zavalena takovým množstvím telefonátů kvůli odměně, že museli dočasně najmout jednu telefonistku. Dokonce i starosta se dostával do varu. Paní Wisherová musela být spokojená s prací, kterou odvedl. Díky její inspiraci.

Tu prostou myšlenku, že jím paní Wisherová proti jeho vůli manipulovala pokaždé, když se objevila, okamžitě potlačil. Znovu usrkl skotské, zavřel oči a nechal doušek sklouznout do krku jako sen o lepším světě.

Rameno mu sevřela něčí ruka a on se s očekáváním obrátil. Byl to Bryce Harriman, který měl na starost policejní zpravodajství v Timesech a také pracoval na případu Wisherová. „Ale,“ řekl Smithback a úsměv na tváři mu povadl.

„Nazdar, Bille,“ prohlásil Bryce a s rukou stále na Smithbackově rameni se vyškrábal na stoličku a hodil minci na pult. „Kiliána,“ vyzval barmana.

Smithback kývl hlavou. Bože, řekl si v duchu, ze všech lidí se musí objevit zrovna tenhle.

„Jo,“ prohlásil Harriman. „Fakt chytré. Vsadím se, že tě za to v Postu nosili na ramenou.“ Před vyslovením jména novin udělal významnou pauzu.

„To máš pravdu,“ odpověděl Smithback.

„Vlastně bych ti měl poděkovat,“ popadl Harriman svou sklenici a mlsně z ní usrkl. „Díky tobě mám skvělý námět na článek.“

„Vážně?“ opáčil Smithback bez zájmu. „Jo. O tom, jak se ti podařilo zabrzdit celé vyšetřování. Paralyzoval jsi je.“

Smithback vzhlédl a reportér z Timesů domýšlivě přikývl. „Když jste dali ve známost tu odměnu, objevila se spousta bláznivých telefonátů. Policii nezbývalo nic, než se každým z nich vážně zabývat. A teď se nadarmo honí za tisícovkou tipů a ztrácí jimi jen čas. Takže ti dám jednu přátelskou radu, Bille. Policejnímu ředitelství bych se teď nějaký čásek, tak asi deset let, vyhnul.“

„Moje vina to přece není,“ prohlásil podrážděně Smithback. „Udělali jsme policii pořádnou laskavost.“

„Ti, co jsem s nimi mluvil, si to nemyslí.“

Smithback se odvrátil a znovu upil ze své sklenky. Už si zvykl na to, že ho Harriman neustále popichuje. Bryce Harriman, tenhle absolvent žurnalistiky na Kolumbijské univerzitě, který si o sobě myslí, že by bez něj novinařina zanikla. V každém případě měl Smithback stále dobré vztahy s poručíkem D’Agostou. A o to teď hlavně šlo. Na Harrimana se mohl zvysoka vybodnout.

„Tak mi pověz, Bryci, jak si dnes na stáncích vedly Timesy?“ zeptal se. „Náklad Postu proti minulému týdnu stoupl o čtyřicet procent.“

„Nevím a ani mě to nezajímá. Skutečný novinář by se neměl starat o prachy.“

Smithback vytáhl svůj trumf. „Tak už si to přiznej, Bryci, tuhle partii jsi prohrál. Já mám interview s paní Wisherovou, a ty nic.“

Harriman zrudl. Zasáhl ho do živého. A nejspíš si to vyžral i od editora.

„Jo,“ řekl Harriman. „Má tvoje číslo, to je pravda. Omotala si tě kolem malíčku. A přitom ty skutečně důležité události probíhají teď někde úplně jinde.“

„A o jakých skutečných událostech to mluvíš?“

„Co třeba totožnost té druhé kostry? Nebo i to, kam vlastně odvezli ta těla?“ Harriman upřeně sledoval Smithbacka a převrátil do sebe zbytek piva. „Chceš říct, žes o tom nevěděl? Třeba jsi zrovna klábosil s těmi blázny v železničních tunelech, co?“

Smithback pohlédl na reportéra a snažil se skrýt překvapení. Je tohle pokus svést ho ze stopy? Ale ne. V těch ledových očích za obroučkami z želvoviny se sice zračil výsměch, ale jinak byly vážné.

„Ještě jsem to nevypátral,“ prohlásil náhle osvícen.

„Nepovídej.“ Harriman ho poplácal po zádech. „Sto tisíc dolarů odměny, jo? Možná to nakonec bude tvůj příjem za dva roky. Jestli to teď Post projede.“ Zasmál se, hodil na pult pětidolarovku a obrátil se k odchodu.

Smithback vztekle hleděl za Harrimanovými vzdalujícími se zády. Takže těla byla z městské patologie převezena. Mohlo ho to napadnout. Ale kam? Nedošlo k žádným přípravám na pohřeb ani k pohřbu. Musejí být někde v laboratoři, kde mají lepší vybavení než v městské patologii. Někde, kde jsou dobré bezpečnostní podmínky, určitě ne na Kolumbijské nebo Rockefellerově univerzitě, tam se pořád motá spousta studentů. Koneckonců celé operaci velí poručík D’Agosta. A to je patron s chladnou hlavou. V žádném případě by nic neuspěchal. Ale proč by D’Agosta stěhoval těla…

D ‚Agosta.

Smithback náhle uhodl – ne, věděl to s naprostou jistotou kde se ta těla teď určitě nacházejí.

Dopil zbytek whisky, sklouzl ze židličky a vydal se po červeném plyšovém koberci k telefonním automatům u vchodu. Vhodil čtvrťák do nejbližšího z nich a vytočil číslo.

„Tady Curley,“ uslyšel hlas zastřený věkem.

„Curley!“ prohlásil Smithback. „Tady Bill Smithback. Jak se máte?“

„Dobře, doktore Smithbacku. Už jsem vás tady pěknou dobu neviděl.“ Curley, který kontroloval průkazky u zaměstnaneckého vstupu do Muzea dějin přírody, oslovoval každého doktore. Vládcové žijí a umírají; dynastie se dostávají k moci a upadají; ale Curley, tím si byl Smithback jistý, zůstane ve své zdobené bronzové vrátnici navždy a pořád bude kontrolovat průkazy.

„Curley, v kolik hodin přijely do muzea ve středu v noci ty sanitky? Víte, ty dvě, co přijely současně.“ Smithback mluvil rychle a doufal, že tenhle stařičký strážný neví, že se z něj po skončení úkolu v muzeu stal novinář.

„No, počkejte,“ prohlásil Curley pomalu, jak bylo jeho zvykem. „Myslím, že si na nic takového nevzpomínám, doktore.“

„Opravdu?“ zeptal se zmatený Smithback. Tímhle si byl přece naprosto jistý.

„Jedině, že byste myslel tu sanitku, co vjela dovnitř bez světel a sirény. Ale to bylo ve čtvrtek brzo ráno, ne ve středu.“ Smithback slyšel, jak se Curley prohrabuje v záznamech. „Jo, po páté to bylo.“

„Ale jasně, máte pravdu, čtvrtek. Na co to myslím?“ Smithback Curleymu poděkoval a rychle zavěsil.

Ušklíbl se a vracel se k baru. Pomocí jediného telefonátu zjistil to, po čem Harriman bezpochyby pátral a bezvýsledně už celé dny.

Perfektně to do sebe zapadalo. Věděl, že D’Agosta používal laboratoř muzea i při jiných případech, přinejmenším ve všech případech vražd bestií z muzea. Byla to skvěle zajištěná laboratoř ve skvěle zajištěném muzeu. A bezpochyby k tomu také přizval toho pompézního starého kurátora Frocka. A možná i Frockovu bývalou asistentku Margo Greenovou, Smithbackovu přítelkyni ze starých časů v muzeu.

Margo Greenová, zamyslel se Smithback. To stojí za chvilku uvažování.

Přivolal barmana. „Paddy, myslím, že zůstanu na ostrovech, ale změníme palírnu. Dám si Laphroaig. Tu patnáct let starou.“

Usrkl té báječné whisky. Deset dolarů za hlt, ale stojí rozhodně za to. Těch sto tisíc bude možná tvůj příjem za dva roky. Na Harrimanových slovech něco bylo. Smithback se rozhodl, že po dalším článku na první straně uhodí na Murraye, aby mu zvedl plat. Železo je třeba kout, dokud je žhavé.

11

Seržantka Haywardová sestoupila po dlouhém kovovém schodišti, otevřela úzké dveře pokryté tenkou vrstvou rzi a vystoupila na opuštěnou výhybnou kolej. Za ní vyšel ze dveří D’Agosta s rukama v kapsách. Řadou mřížek vysoko nad jejich hlavami pronikalo dovnitř denní světlo a v nehybném vzduchu se vznášela prachová zrnka. D’Agosta pohlédl nejprve doleva, potom doprava. V obou směrech se koleje ztrácely v šeru tunelu. Všiml si, že Haywardová se pod zemí pohybuje nezvyklým způsobem, tichými, opatrnými kroky.

„Kde je kapitán?“ zeptala se.

„Už jde,“ odpověděl D’Agosta a přejížděl dolní stranou podpatku po kovové koleji. „Běžte napřed.“ Sledoval, jak se Haywardová vydala tou kočičí chůzí do tunelu, její baterka vrhala úzký paprsek do tmy před nimi. Všechno váhání, které pociťoval, když se tahle drobná žena ujala vedení, ho opustilo, když pozoroval jistotu, s níž se v podzemí pohybovala.

Zato však Waxie už povážlivě zpomalil tempo za ty dvě hodiny, které uplynuly od chvíle, kdy navštívili pískovcový suterén, kde bylo před více než třemi měsíci nalezeno první tělo. Byla to vlhká místnost, nacpaná starými bojlery. Ze stropu visely rozpadající se dráty. Haywardová ukázala na matraci v rohu za zčernalou pecí, kolem níž se válely prázdné plastové láhve od vody a zmuchlané noviny příbytek mrtvého muže. Na matraci byla patrná zašlá skvrna od krve, tři stopy v průměru, prožraná od krys. Nad ní přes trubku visely roztrhané tenisky, pokryté hustou vrstvou zelené plísně.

Tělo, které tady nalezli, patřilo Hanku Jasperovi, říkala Haywardová. Žádní svědci, žádní známí, příbuzní nebo přátelé. Složka k případu byla rovněž naprosto k ničemu: žádné fotografie nebo informace o místě činu, jenom obvyklé papírování, krátké hlášení, informující o „rozsáhlých tržných ranách“ a silně poškozené lebce, a poznámka o rychlém pohřbu na Potter Field na Hart Islandu.

Příliš toho nenašli ani na zrušených toaletách ve stanici Columbus Circle, kde bylo nalezeno druhé tělo: spoustu odpadků a zpola úspěšný pokus odstranit rudou záplavu krve, která ulpěla na starých kachlíkových umývadlech a rozbitých zrcadlech. Tohle tělo se vůbec nepodařilo identifikovat hlava scházela.

D’Agosta se obrátil, když se za ním ozvalo tlumené zakletí, a spatřil, jak se z rezivých dveří šine zavalitá postava kapitána Waxieho. Znechuceně se rozhlédl, jeho těstovitý obličej ve slabém světle nepřirozeně svítil.

„Ježíš, Vinnie,“ řekl a kolébal se přes koleje k D’Agostovi. „Co to, sakra, děláme? Už jsem ti říkal, že tohle není práce pro policejního kapitána. A už vůbec ne na nedělní odpoledne.“ Kývl hlavou do tmavého tunelu. „K tomuhle tě přemluvila ta pěkná potvora, co? Nádherné kozy. Víš, nabídl jsem jí, aby mi dělala osobní asistentku. Ale ona se rozhodla, že zůstane u Čističů a bude dál tahat z děr ty hajzly. S takovou postavou.“

To je fakt dobré, pomyslel si D’Agosta a představil si, jak by se asi ženě tak atraktivní jako Haywardová žilo pod Waxiem.

„A teď mi dokonce odešla i vysílačka,“ prohlásil naštvaně Waxie.

D’Agosta ukázal vzhůru. „Haywardová mi říkala, že pod zemí nefungují. Nebo fungují, ale nespolehlivě.“

„Skvělé. Jak si asi zavoláme posily?“

„Nezavoláme. Jsme tady na vlastní pěst.“

„Skvělé,“ opakoval Waxie.

D’Agosta na něj pohlédl. Nad horním rtem mu stály kapičky potu a těstovité tváře, kdysi pevné, se mu začínaly propadat. „Tohle je ve tvé jurisdikci, ne v mé,“ podotkl D’Agosta. „Jenom si představ, doják příznivého světla se dostaneš, jestli se z toho vyklube velký případ: to, žes okamžitě vyvinul iniciativu, osobně sis prohlédl místo činu.“ Zašátral v kapse saka pro cigáro, potom si to rozmyslel. „A pomysli si, jak špatné to bude, jestli spolu tahle úmrtí nějak souvisí, a tisk začne psát o tom, jak ses jenom díval jinam.“

Waxie na něj podezíravě pohlédl. „Já nekandiduju na starostu, Vinnie.“

„Nemluvím o tom, že bys měl být starostou. Já jenom vím, že až začnou kolem padat hovna s háčkama, tvůj zadek bude jako vždycky krytý.“

Waxie zasténal a vypadalo to, že se uklidnil.

D’Agosta spatřil, jak se k nim po kolejích blíží světlo z baterky Haywardové, a žena se brzy vynořila ze tmy.

„Jsme skoro tam,“ prohlásila. „Ještě jedno patro dolů.“

„Dolů?“ zareagoval Waxie. „Seržantko, myslel jsem, že tohle je spodní patro.“

Haywardová mlčela.

„Tak jak se tam dolů dostaneme?“ zeptal se jí D’Agosta.

Haywardová kývla směrem, odkud přišla. „Severně asi čtyři sta yardů odsud po kolejích je napravo další schodiště.“

„Co když pojede vlak?“ zeptal se Waxie.

„Tohle je nepoužívaná větev,“ prohlásila Haywardová. „Už dlouho tudy neprojel jediný vlak.“

„Jak to víte?“

Haywardová mlčky posvítila na hustou oranžovou vrstvu rzi na kolejích u svých nohou. D’Agosta pohlédl Haywardové do obličeje. Netvářila se příliš šťastně.

„Je v tom dalším patře něco nezvyklého?“ zeptal se tiše.

Haywardová chvíli neodpovídala. „Obvykle vyklízíme jen vyšší patra. Ale povídají se různé věci. A čím hlouběji jdete, tím jsou šílenější.“ Odmlčela se. „Proto jsem navrhovala posily,“ prohlásila důrazně.

„Tam dole žijí lidé?“ zeptal se Waxie a ušetřil D’Agostu nutnosti odpovědět.

„Samozřejmě.“ Výraz v její tváři naznačoval, že právě Waxie by to měl vědět nejlíp. „V zimě mají teplo, neprší tam ani nefouká. Jediní lidé, kterých se tam dole musejí bát, jsou ostatní krtci.“

„Tak kdy naposledy to patro čistili?“

„Nižší patra se nečistí, kapitáne.“

„Proč ne?“

Následovalo ticho. „No, prostě proto, že krtky tam dole nenajdete. Vidí ve tmě, protože v ní žijí. Něco zaslechnete a než se otočíte, jsou pryč. Během roku se dělá jen pár namátkových zátahů se psy trénovanými na hledání mrtvol. A ani tehdy nejdou tak hluboko. A kromě toho je to velmi nebezpečné. Ne všichni krtci tam dole hledají jenom úkryt před počasím. Skrývají se tam i z jiných důvodů. Někteří proto, že před něčím utíkají, obvykle před zákonem. A vládne tam také krutost.“

„A co ten článek v Postu?“ zeptal se D’Agosta. „Psalo se tam o jakémsi podzemním společenství. To v žádném případě nevypadalo nebezpečně.“

„To bylo pod Central Parkem, poručíku, ne pod kolejištěm ve West Side,“ připomněla mu Haywardová. „Některá místa jsou civilizovanější než druhá. A nezapomeňte, že se v tom článku psalo ještě o něčem jiném. O kanibalech.“ Sladce se usmála.

Waxie se už chystal odpovědět, potom ale zavřel ústa a hlasitě polkl.

Vydali se tiše podél kolejí. Za chůze si D’Agosta uvědomil, že podvědomě uchopil svou pistoli SW model 4946. Ve třiadevadesátém došlo na okrsku k rozepřím kvůli přechodu na devítimilimetrové poloautomaty. Teď byl D’Agosta moc rád, že ho má.

Když došli ke schodišti, zjistili, že ocelové dveře visí pokřivené na jednom pantu. Haywardová je prudce otevřela, potom uskočila. D’Agosta vstoupil dovnitř a okamžitě ucítil, že mu začínají slzet oči. Do nosu ho udeřil čpavkový zápach.

„Půjdu první, poručíku,“ řekla Haywardová.

D’Agosta ustoupil. Nic nenamítal.

Špinavé schodiště klesalo na plošinu, potom zahýbalo. D’Agosta cítil, jak ho slzící oči začínají pálit. Zápach přešel v nepopsatelný puch.

„Co to, sakra, je?“ zeptal se.

„Chcanky,“ konstatovala Haywardová suše. „Většinou. A další věci, o kterých vám radši ani nebudu povídat.“

Waxieho sípění za nimi bylo stále hlasitější.

Prošli nepravidelnou dírou do jakéhosi temného, vlhkého prostoru. Když Haywardová posvítila kolem sebe, spatřil D’Agosta, že se nacházejí v něčem, co vypadalo jako jeskyně na konci starého tunelu. Nebyly tam žádné koleje; jenom hrbolatá, špinavá podlaha s jezírky oleje a vody a rozdupanými zbytky malých ohnišť. Všude kolem ležely poházené odpadky: staré noviny, roztrhané kalhotky, stará bota, čerstvě pokakaná papírová plena.

D’Agosta uslyšel, jak Waxie za ním smrká. Napadlo ho, proč si asi kapitán tak náhle přestal stěžovat. Možná je to tím puchem, řekl si.

Haywardová zamířila k chodbě, která vedla ven z jeskyně. „Támhle,“ řekla. „To tělo bylo nalezeno ve výklenku tímhle směrem. Měli bychom se raději držet při sobě. Dávejte pozor na trubky.“

„Na trubky?“ zeptal se D’Agosta.

„Někdo se natáhne ze tmy a praští vás po hlavě trubkou.“

„Nikoho nevidím,“ prohlásil D’Agosta.

„Jsou tady,“ odpověděla Haywardová.

Waxie už zase dýchal klidněji.

Vydali se pomalu chodbou. Haywardová čas od času posvítila na strany tunelu. Vždy po dvaceti stopách byl do skály vysekán velký hranatý otvor. Pracovní a skladištní prostory traťových dělníků, vysvětlovala, staré jedno století. Spousta výklenků byla vystlána špinavými hadry. Na mnoha místech spatřili mezi odpadky velké hnědé krysy, vyrušené světlem, které se snažily s netečnou pomalostí uniknout ze světelného kuželu. Ale nikde nespatřili známky po lidech.

Haywardová se zastavila, sundala si policejní čepici a upravila si uvolněný pramen vlasů. „V hlášení stálo, že to byl výklenek přímo naproti zborcené železné lávce,“ podotkla.

D’Agosta se snažil dýchat přes ruku, a když to nepomáhalo, povolil si kravatu a jako jakousi masku si přetáhl přes ústa límec košile.

„Tady je to.“ Haywardová posvítila na zrezavělou změť železných trubek a spojek. Namířila paprskem na výklenek na druhé straně tunelu. Zvenku vypadal jako ty ostatní: pět stop napříč, tři stopy hluboký, vysekaný do skály asi dvě stopy nad terénem.

D’Agosta přistoupil blíž a nahlédl dovnitř. Po podlaze se válely zakrvácené zbytky pokrývek. Na stěnách byly krvavé stříkance a kousky něčeho, co se D’Agosta ani neodvažoval určit. Také tam nechyběly trosky převrácené bedny. Podlaha výklenku byla vystlána novinami. Puch byl nepopsatelný.

„Tenhle chlapík,“ zašeptala Haywardová, „taky neměl hlavu. Identifikovali ho podle otisků prstů. Shasheen Walker, třicet dva let. Měl trestní rejstřík dlouhý jako vaše paže.“

Kdykoli jindy by D’Agostu naštvalo, že policejní důstojník šeptá. V tu chvíli ho to spíš potěšilo. Následovalo dlouhé ticho, během něhož D’Agosta propátrával okolí svou baterkou. „Našli hlavu?“ zeptal se nakonec.

„Ne,“ odpověděla Haywardová.

Ve špeluňce nebylo stopy po policejním pátrání. D’Agosta si pomyslel, že by byl raději někde úplně jinde a dělal něco naprosto jiného. Sáhl do výklenku, popadl cíp špinavé pokrývky a škubl s ním.

Ze záhybů se vykutálelo směrem k nim cosi hnědého. To, co zbylo z úst, bylo doširoka rozšklebené ve ztuhlém výkřiku.

„Myslím, že tomu pátrání moc nedali,“ prohlásil D’Agosta. Uslyšel, jak Waxie tiše zasténal. „Dobrý, Jacku?“ ohlédl se.

Waxie mlčel. Jeho tvář připomínala svou bledostí měsíc v úplňku.

D’Agosta obrátil světelný paprsek zpět k hlavě. „Budeme muset povolat vyšetřovací tým, aby to tady ohledal.“ Sáhl po vysílačce, potom si uvědomil, že nefunguje.

Haywardová k němu přistoupila. „Poručíku?“

D’Agosta se zarazil. „Ano?“

„Krtci tohle místo opustili, protože tu někdo zemřel. V tomhle jsou pověrčiví, aspoň někteří. Ale jakmile odejdeme, kompletně to tady uklidí, hlavy se zbaví a už ji nikdy nenajdete. Ze všeho nejméně touží po tom, aby se tady dole motali policajti.“

„Jak by se, k čertu, mohli dozvědět, že jsme tady byli?“

„Říkám vám, poručíku, že jsou tady kolem. Poslouchají.“

D’Agosta posvítil baterkou do chodby. Byla tichá a bez života. „Tak co navrhujete?“

„Jestli chcete tu hlavu, musíte si ji odnést s sebou.“

„Do prdele,“ zasakroval tiše D’Agosta. „Tak jo, seržantko, budeme muset improvizovat. Popadněte támhle ten ručník.“

Seržantka Haywardová předstoupila před nehybného Waxieho, zvedla vlhký ručník a rozložila ho na mokrý beton vedle hlavy. Potom si přetáhla rukáv uniformy přes dlaň a zápěstím postrčila hlavu na ručník.

D’Agosta sledoval se směsicí znechucení a obdivu, jak Haywardová svázala ručník do koule. Neustálým mrkáním se snažil zbavit oči pálení z toho strašného zápachu. „Tak půjdeme. Seržantko, budete mít tu čest.“

„Žádný problém.“ Haywardová zvedla ručník a držela ho daleko od těla.

Když D’Agosta vykročil a posvítil baterkou do chodby směřující ke schodišti, ozval se náhle svist, ze tmy vylétla láhev a těsně minula Waxieho hlavu. Roztříštila se o zeď. Dál v chodbě uslyšel D’Agosta zvuk kroků.

„Kdo je tam?“ zařval. „Stát! Policie!“

Ze tmy prudce vylétla další láhev. D’Agosta si uvědomil se zvláštním mrazením v zádech, že spíš cítí, než vidí, jak se k nim blíží postavy.

„Jsme jenom tři, poručíku,“ řekla Haywardová a v jejím zachmuřeném hlase uslyšel náhle stísněný tón. „Jestli vám můžu poradit, měli bychom pěkně rychle vypadnout.“

Ze tmy se ozval chraplavý výkřik, potom zvolání a zvuk běžících nohou. Za sebou uslyšel hrůzyplný sten, obrátil se a zjistil, že Waxie stojí pořád strnule na místě.

„Proboha, kapitáne, seberte se!“ zařval D’Agosta.

Waxie začal kňourat. Z druhé strany zaslechl D’Agosta zasyčení, a když tím směrem pohlédl, uviděl, že Haywardová stojí ve střehu. Štíhlé ruce měla svěšené u boků a zaťaté v pěst, ručník a jeho náklad se jí houpal v prstech. Opět se zhluboka syčivě nadechla, jako by se soustřeďovala. Potom se rychle rozhlédla kolem sebe, znovu se obrátila ke schodišti a hlavu už zase držela v natažené paži před sebou.

„Ježíš, neopouštějte mě!“ zavyl Waxie.

D’Agosta udeřil Waxieho pořádně do ramene. Waxie se s tichým zasténáním začal pohybovat, nejdříve pomalu, potom rychleji a vyrazil kolem Haywardové.

„Pohyb!“ zvolal D’Agosta a tlačil před sebou jednou rukou Haywardovou. Cítil, jak mu něco proletělo kolem ucha, zastavil, obrátil se, vytáhl zbraň a vypálil do stropu. V ostrém záblesku spatřil, jak se temným tunelem blíží tucet nebo více postav, rozdělují se, připravují se ho obklíčit; běžely přikrčené k zemi, pohybovaly se ve tmě děsivou rychlostí. Otočil se a pádil ke schodišti.

O patro výš, na druhé straně napůl vyvrácených dveří, se zastavil a lapal po dechu. Haywardová čekala vedle něj se zbraní v ruce. Neslyšeli nic, kromě Waxieho kroků daleko před sebou, jak se hnal po kolejích za světlem.

Po chvíli D’Agosta ustoupil dozadu. „Seržantko, jestli mi ještě někdy v budoucnu navrhnete, že bychom měli vzít posily nebo v těchto věcech cokoli navrhnete připomeňte mi, abych tomu věnoval pozornost.“

Haywardová zasunula zbraň. „Bála jsem se, že se tam dole sesypete jako kapitán,“ prohlásila. „Ale na zelenáče jste si vedl dobře, pane.“

D’Agosta na ni pohlédl a uvědomil si, že ho vůbec poprvé oslovila jako vyšší šarži. Napadlo ho, že by se mohl zeptat, co asi mělo znamenat to její podivné dýchání, ale nakonec si řekl, že to nechá být. „Neztratila jste tu věc?“ řekl místo toho.

Haywardová zvedla ručník.

„Tak odsud vypadnem. Na ostatní místa se podíváme někdy jindy.“

Cestou nahoru se D’Agostovi vracel neustále jeden vjem z podzemí. Nebyl to ale ani ten dav, který je obkličoval, ani nekonečný tmavý tunel. Byla to ta čerstvě pokakaná plena.

12

V laboratoři soudní patologie si Margo umyla ruce v hlubokém kovovém dřezu, potom si je utřela do hrubého nemocničního ručníku. Pohlédla na nosítka, kde ležely zakryté ostatky Pamely Wisherové. Odebrali už všechny potřebné vzorky, provedli nutná pozorování a tělo bude později dopoledne předáno rodině. Na protější straně místnosti pracovali Brambell a Frock na neidentifikované kostře, skláněli se nad jejími groteskně pokřivenými boky a prováděli přesná měření.

„Dovolíte, abych se na to podíval?“ zeptal se doktor Brambell a odložil vibrační pilku stranou.

„Jak je ctěná libost,“ odpověděl Frock svým dunivým hlasem a blahosklonně mávl rukou.

Nedokázali si přijít na jméno.

Margo, která si natahovala na každou ruku dvě latexové rukavice, se musela odvrátit, aby skryla úsměv. Bylo to pravděpodobně poprvé, kdy pozorovala Frocka při střetu s mužem s rovnocenným intelektem nebo osobností. Byl to vůbec zázrak, že spolu dokázali dospět k nějakým závěrům. Za posledních několik dní provedli testy na protilátky, osteologickou analýzu, teratogenní a toxikologické testy a spoustu dalších zkoušek. Zbývala pouze analýza DNA a patologická analýza otisků chrupu. A přesto neznámé tělo představovalo záhadu, odmítalo prozradit svá tajemství. Margo věděla, že i to přispívá k trvale napjaté atmosféře v laboratoři.

„I tomu největšímu hlupákovi musí být jasné,“ zaslechla právě Brambella, jehož vysoký hlas s irským přízvukem se chvěl hněvem, „že tenhle otvor nemohl vzniknout na dorzální straně. Jinak by došlo k odlomení transverzálního výběžku.“

„Nechápu, jak s tím souvisí nějaké odlomení,“ zabručel Frock.

Margo přestala vnímat hádku, která ji podobně jako další nijak nezajímala. Její specializací byla etnofarmakologie a genetika, ne hrubá anatomie. Musela řešit jiné problémy.

Sehnula se nad nejnovější gelovou elektroforézou prováděnou na tkáních neznámého těla a cítila, jak její zádové svaly při natažení trpí. Pět sérií cviků o deseti opakováních v posilovně předešlý večer místo normálních tří. Za několik posledních dní zvýšila výrazně dávky; měla by být opatrnější, aby to nepřehnala.

Deset minut podrobného zkoumání potvrdilo její podezření; z tmavých pruhů jednotlivých proteinových částí nevyčetla nic jiného, než že se jedná o obvyklé lidské svalové proteiny. S povzdechem se napřímila. Podrobnější genetické informace by dokázala získat pouze na citlivějším analyzátoru DNA. Bohužel, to by trvalo několik dní.

Když odsouvala gelové pásy stranou a zamyšleně si třela rameno, všimla si velké hnědé obálky, ležící vedle pracovní stanice SPARC10. Rentgenové snímky, pomyslela si. Musely se objevit hned brzy ráno. Brambell a Frock byli nejspíš příliš zabráni do hádky nad tělem a nenašli zatím čas, aby si je prohlédli. Z rentgenových snímků toho skeletovaného těla příliš mnoho nevyčtou.

„Margo?“ zavolal Frock.

Přešla k vyšetřovacímu stolu.

„Má drahá,“ prohlásil Frock, odsunul vozík stranou a vyzval ji, aby přistoupila k mikroskopu, „podívejte se prosím na tu rýhu podél levého stehna.“

Mikroskop nastavili na nejnižší zvětšení, ale přesto měla dojem, že se dívá na nějaký jiný svět. V zorném poli měla hnědou kost, na níž jasně zahlédla zlomy a údolí miniaturní pouštní krajiny.

„Jaký je váš názor?“ zeptal se.

Nebylo to poprvé, kdy ji požádali při svém sporu o stanovisko, a příliš ji tahle role netěšila. „Vypadá to jako přirozená trhlina v kosti,“ prohlásila a snažila se o neutrální tón. „Část řady výběžků a rýh, které se vyskytují na celé kostře. Netvrdila bych, že musí být nutně způsobena chrupem.“

Frock se rozvalil ve vozíku a nedokázal zakrýt triumfující úsměv.

Brambell zamrkal. „Cože?“ zeptal se nevěřícně. „Doktorko Greenová, nerad vám odporuji, ale je nad slunce jasnější, že tohle je podélná stopa po chrupu.“

„Já nerada odporuji vám, doktore Brambelle.“ Přepnula mikroskop na silnější zvětšení a malá trhlina se okamžitě změnila v rozsáhlý kaňon. „Ale tady uvnitř jsou patrné přirozené póry.“

Brambell se k ní vrhl, sundal si brýle a pohlédl do okuláru. Několik okamžiků soustředěně pozoroval obraz, potom odstoupil mnohem pomaleji, než přišel.

„Hmm,“ prohlásil a nasadil si znovu brýle. „S bolestí musím konstatovat, Frocku, že máte bod.“

„Chcete snad říct, že Margo má bod,“ podotkl Frock.

„Ano, jistě. Velmi dobře, doktorko Greenová.“

Margo byla ušetřena odpovědi, protože se ozvalo zazvonění telefonu. Frock k němu přejel a energicky zvedl sluchátko. Margo ho pozorovala a uvědomila si, že si svého starého konzultanta za celou tu dobu, od okamžiku kdy je D’Agosta před týdnem svedl dohromady, pořádně neprohlédla. Ačkoli vypadal ještě stále zachovale, zdál se jí hubenější než v časech, kdy spolu pracovali v muzeu. Také vozíček měl jiný: starý a odřený. Náhle pocítila soucit a uvažovala, jestli jejího učitele nepostihly zlé časy. Pokud ano, nezdálo se, že by to na něj mělo nějaký nepříznivý vliv. V každém případě jí teď připadal čilejší a ráznější, než když byl ve funkci vedoucího antropologického oddělení.

Frock poslouchal, zjevně něčím rozrušený. Margo se na okamžik pokochala výhledem na Central Park. Stromy byly zahaleny do tmavě zeleného letního šatu a jezero se třpytilo jako velký drahokam. Na jihu se na hladině houpalo několik loděk. Napadlo ji, jak nesrovnatelně lépe by jí teď bylo v jedné z nich vyhřáté sluncem místo v muzeu, kde se musí hrabat v hnijících mrtvolách.

„To byl D’Agosta,“ prohlásil Frock, když s povzdechem zavěsil. „Říká, že náš přítel tady dostane společnost. Zatáhněte žaluzie, ano? Umělé světlo je pro práci s mikroskopem lepší.“

„Jak to myslíte, společnost?“ zeptala se ostře Margo.

„Přesně tak, jak mi to řekl. Podle všeho včera odpoledne při pátrání v nějakých železničních tunelech objevili hlavu v silném stupni rozkladu. Posílají nám ji sem k rozboru.“

Doktor Brambell zabručel cosi šťavnatého v galštině.

„Patří ta hlava…,“ začala Margo, potom kývla směrem k tělům.

Frock zavrtěl hlavou, tvář měl zachmuřenou. „Podle všeho spolu nijak nesouvisí.“

V laboratoři se na chvíli rozhostilo ticho. Potom se jako na povel oba muži pomalu vrátili k neidentifikované kostře. Brzy se znovu ozývalo jejich nesouhlasné bručení. Margo zhluboka povzdechla a vrátila se znovu k elektroforéznímu zařízení. Alespoň během dopoledne zvládne nezáživnou katalogizaci.

Pohledem znovu zavadila o rentgenové snímky. Svedli těžký boj s laboratoří, aby je dostali hned ráno. Možná by se na ně měla aspoň zběžně podívat, než se pustí do katalogizace.

Vytáhla první sérii a upevnila do prohlížečky. Tři snímky horního torza neznámé kostry. Jak očekávala, ukazovaly více méně ostře, co už vypozorovali během přímého vyšetření. Na kostře se vyskytovaly bizarní deformace kostí, s groteskním ztluštěním a zahrocením všech kostních výběžků v těle.

Vytáhla je a do úchytek zasunula další tři snímky, tentokrát zachycující lumbální oblast.

Okamžitě to spatřila: čtyři drobné body, ostré a bílé. Zaujalo ji to a vzala si lupu, aby si je mohla lépe prohlédnout. Ty čtyři body byly ostré trojúhelníky sestavené v dokonalý čtverec úplně dole na páteři, zcela zarostlé do zbytnělé kosti. Margo věděla, že musejí být z kovu: pouze kov je takto neproniknutelný rentgenovými paprsky.

Napřímila se. Dva muži se stále skláněli nad mrtvolou, přes tichou místnost k ní doléhalo jejich bručení.

„Mám tady něco, co byste měli vidět,“ řekla.

Brambell se dostal k prohlížečce jako první a pozorně se zahleděl na snímky. Potom udělal krok dozadu, narovnal si brýle a opět na ně upřel pohled.

Frock přirachotil zvědavě o chvíli později a ve spěchu vrazil do patologovy nohy. „Když dovolíte,“ prohlásil a odtlačil těžkým vozíkem Brambella stranou. Předklonil se, až měl tvář jen několik palců od prohlížečky.

V místnosti bylo ticho, až na syčení vzduchu ve ventilátoru nad nosítky. Aspoň pro tentokrát, napadlo Margo, ztratili Brambell i Frock zcela řeč.

13

D’Agosta se poprvé od jmenování nového policejního šéfa dostal do jeho kanceláře a jen nevěřícně zíral kolem sebe. Měl pocit, že se ocitl v nějakém předměstském restaurantu, který se snaží o honosnost. Těžký nábytek z falešného mahagonu, mírné přítmí, těžké závěsy, levná kovová osvětlovací tělesa středomořského stylu s vroubkovaným žlutým sklem. Bylo to tak dokonalé, že měl chuť požádat číšníka, aby mu přinesl Gibsona.

Šéf Redmond Horlocker seděl za svým velkým stolem dokonale vyčištěným od papírů. V nejbližším ušáku se pohodlně rozvalil Waxie a obšírně líčil jejich postup z předešlého dne. Právě se dostal k tomu, jak je ohrožovala banda rozzuřených bezdomovců a on, Waxie, je držel v uctivé vzdálenosti, aby D’Agosta a Haywardová mohli uniknout. Horlocker s kamennou tváří poslouchal.

D’Agosta pohledem visel na Waxiem a cítil čím dál větší vztek. Zprvu se chtěl ohradit, ale z dlouholeté zkušenosti věděl, že by to k ničemu nebylo. Waxie byl kapitán z obvodu; neměl příliš mnoho příležitostí přicházet na policejní ředitelství a projevovat se před nejvyšším. Možná nakonec dojde k tomu, že na případ bude vyčleněno více lidí. A kromě toho, jakýsi tichý hlas vzadu v D’Agostově hlavě říkal, že tohle bude jeden z těch případů, kdy bude déšť hoven padajících na hlavy zúčastněných obzvlášť vydatný. Ačkoli akci oficiálně velel, neuškodí, když se také Waxie zapíše. Čím viditelnější jste na začátku, tím více vám na konci nakopou do zadku.

Waxie dokončil své líčení a v nastalém tichu nechal Horlocker v místnosti trochu vzrůstat napětí. Potom si odkašlal.

„Váš názor, poručíku?“ obrátil se k D’Agostovi.

D’Agosta se napřímil. „No, pane, je příliš brzy na to, abychom řekli, jestli mezi těmi případy existuje spojitost. Ale vyšetřování je náročné a mohli bychom využít posily, abychom…“

Zazvonil starožitný telefon, Horlocker zvedl sluchátko a okamžik poslouchal. „To může počkat,“ prohlásil stručně, potom zavěsil a obrátil se zpět k D’Agostovi.

„Čtete Post?“ zeptal se.

„Občas,“ odpověděl D’Agosta. Věděl, kam Horlockerova otázka směřuje.

„A znáte toho Smithbacka, který píše všechny ty pitomosti?“

„Ano, pane,“ řekl D’Agosta.

„Je to váš přítel?“

D’Agosta váhal. „Ne tak docela, pane.“

„Ne tak docela,“ opakoval policejní šéf. „V té knize o bestii z muzea o vás tenhle Smithback píše tak, jako byste vy dva spolu vyrůstali. Když to tak člověk čte, řekl by, že vy dva jste během toho drobného incidentu v Muzeu dějin přírody společnou rukou zachránili svět.“

D’Agosta neříkal nic. Role, kterou sehrál při katastrofálním zahájení výstavy Mýty, už byla dávno historií. A nikoho v nové administrativě ani nenapadlo mu za jeho práci poděkovat.

„Takže, váš ne tak docela přítel Smithback nás totálně zdecimoval, protože se honíme za všemi těmi telefonickými bublinami, které vyvolala jeho nabízená odměna. Přesně tam teď máte ty své posily. Měl byste to vědět líp než kdokoli jiný.“ Šéf se na svém velkém koženém trůně naštvaně zavrtěl. „Tak vy mi chcete tvrdit, že vraždy těch tuláků a Wisherové se shodují ve způsobu provedení.“

D’Agosta přikývl.

„Tak jo. Víte, my tady v New Yorku nemáme rádi vraždy bezdomovců. Představují problém. Rozhodně to nevypadá dobře. Ale když nám začnou vraždit lidi z lepší společnosti, potom máme skutečný problém. Rozumíte, kam mířím?“

„Naprosto,“ řekl Waxie.

D’Agosta byl zticha.

„Jinými slovy, zajímají nás vraždy bezdomovců a budeme se jimi zabývat. Ale když to tak vezmete, D’Agosto, bezdomovci tady umírají každý den. A co je nám vlastně po nich. V tomhle máme oba jasno. Celé město je hlavně pobouřené kvůli té mrtvé holce z vyšší společnosti. Starosta chce mít případ co nejdříve vyřešený.“ Předklonil se, položil lokty na stůl a jeho rysy dostaly blahosklonný výraz. „Hele, já vím, že byste s tím potřebovali píchnout. Proto jsem se rozhodl, že k tomuhle případu přidělím kapitána Waxieho. Abych ho sem dostal, povolal jsem na jeho místo na okrsku někoho jiného.“

„Ano, pane!“ vypjal se Waxie.

V D’Agostovi jako by při těch slovech cosi prasklo a odumřelo. Waxie chodící pohroma, přesně tohle nejméně potřeboval. Místo posil o něj bude muset na každém kroku pečovat. Nejlepší by bylo, kdyby ho dal na nějaký okrajový úkol, kde by nemohl nadělat moc škody. Ale to bude mít za následek další problém: kapitán z okrsku pracuje na případu vedeném poručíkem z oddělení vražd. Jak, k čertu, tohle dopadne?

„D’Agosto!“ vyštěkl policejní ředitel.

D’Agosta vzhlédl. „Cože?“

„Na něco jsem se vás ptal. Jak to jde v muzeu?“

„Už dokončili testy na těle Wisherové a předali ji rodině,“ odpověděl D’Agosta.

„A ta druhá kostra?“

„Pořád se ji pokoušejí identifikovat.“

„Co ty otisky zubů?“

„Zdá se, že se nemůžou shodnout na jejich původu.“

Horlocker zavrtěl hlavou. „Ježíš, D’Agosto. Vždyť jste přece říkal, že ti lidé se v těchhle věcech vyznají. Nechtějte, abych litoval, že jsem dal na vaši radu a vytáhl ty mrtvoly z márnice.“

„Pracuje na tom hlavní patolog a někteří ze špičkových odborníků muzea. Znám ty lidi osobně a nejsou žádní lepší…“

Horlocker zhluboka povzdechl a mávl rukou. „Jejich rodokmen mě nezajímá. Chci výsledky. Teď, když máte k ruce Waxieho, by se věci konečně mohly trochu hnout kupředu. Chci mít něco už zítra k večeru. Jasné, D’Agosto?“

D’Agosta přikývl. „Ano, pane.“

„Dobrá.“ Šéf mávl rukou. „Tak se do toho, vy dva, dejte.“

14

Je to, pomyslel si Smithback, ta nejbizarnější demonstrace, jakou viděl za celých deset let, co žije v New Yorku. Profesionálně namalované plakáty. Prvotřídní ozvučení. A Smithback si ve svém oblečení připadal jako šupák.

Dav byl na první pohled rozmanitý: Dámy z Central Park South a Páté avenue v diamantech a modelech od Donny Karanové, mladí bankéři, obchodníci s cennými papíry a různí mladí uličníci toužící po vyjádření občanské neposlušnosti. Nescházeli ani dobře oblečení studenti z přípravek. Ale nejvíce Smithbacka ohromila početnost toho zástupu. Muselo tam být kolem dvou tisíc lidí. A organizátoři tohoto pochodu museli mít politický vliv, soudě podle povolení uzavřít v době denní špičky Grand Army Plaza. Za řadou dobře organizovaných policejních zátarasů a skupinou televizních kamer bylo vidět nekonečnou řadu automobilů s rozzuřenými řidiči.

Smithback věděl, že v tomhle davu pochodují ti nejvlivnější z New Yorku. Jejich demonstrace nebyla žádný vtip v žádném případě ne pro starostu, šéfa policie ani pro žádného jiného představitele politické moci v New Yorku. Tihle lidé prostě nechodili do ulic a nedemonstrovali. A přesto tady teď byli.

Žena Horace Wishera stála na velké červené tribuně před pozlacenou sochou vítězství na křižovatce Central Park South a Páté avenue. Mluvila do mikrofonu a důmyslný systém reproduktorů přenášel její křehký hlas do značné vzdálenosti.

Za ní byla obrovská barevná zvětšenina známé dětské fotografie její dcery Pamely.

„Jak dlouho?“ ptala se shromážděného davu. „Jak dlouho ještě necháme své město umírat? Jak dlouho budeme tolerovat vraždy svých dcer, synů, bratrů, sester a rodičů? Jak dlouho ještě budeme žít ve strachu ve svých domovech a čtvrtích?“

Pohlédla na dav a poslouchala jeho sílící souhlasné hučení.

Spustila znovu mnohem měkčeji. „Mí předkové přišli do Nového Amsterodamu před třemi sty lety. Od té doby je naším domovem. A byl to dobrý domov. Když jsem byla děvčátko, brávala mě má babička na noční procházky do Central Parku. Chodívali jsme potmě pěšky ze školy domů. Dokonce jsme ani nezamykali dveře našeho domu.

Proč se nic nepodniklo, když se kolem nás začaly rozmáhat zločiny, drogy a vraždy? Kolik matek bude ještě muset přijít o své děti, než konečně řekneme dost?“

Odstoupila od mikrofonu a snažila se uklidnit. V davu se začalo zvedat zlostné bručení. Tahle žena měla prostý a přesvědčivý styl rozeného řečníka. Smithback zvedl výš svůj kazeťák v předtuše dalšího článku na první stranu.

„Nastal čas,“ řekla paní Wisherová a její hlas byl znovu silný, „vzít si zpět své město. Vzít si ho zpět pro naše děti a vnoučata. Je to nutnost, přestože to znamená potrestat překupníky drog, investovat miliardu dolarů do vybudování nových vězení. Tohle je válka. Jestli mi nevěříte, podívejte se na statistiky. Každý den nás zabíjejí. Jeden tisíc devět set vražd v New Yorku v uplynulém roce. Pět vražd za den. Válčíme, přátelé moji, a prohráváme. Teď musíme vybojovat zpět všechno, co jsme měli. Ulici po ulici, blok po bloku, od Battery Park po Cloisters, od East End Avenue po Riverside Drive. Musíme si vzít naše město zpět.“

Zlostné bručení zesílilo. Smithback si povšiml, že se k shromáždění připojili další mladší muži, které upoutal hluk a množství lidí. Kolovaly láhve whisky. Páni bankéři, polibte mi prdel, pomyslel si.

Náhle se paní Wisherová obrátila a ukázala za dav. Smithback se obrátil a spatřil, že se policejní zátaras uvolňuje: dovnitř vjela hladká černá limuzína a z ní vystoupil starosta, starší muž s řídnoucími vlasy, v tmavém obleku, doprovázen několika členy doprovodu. Smithback čekal s napětím, co se bude dít. Velikost shromáždění očividně starostu překvapila a teď se snažil rychle projevit svou účast.

„Starosta New Yorku!“ vykřikla paní Wisherová, když se starosta snažil protlačit za pomoci několika policistů k pódiu. „Tady je, přichází k nám promluvit!“

Hlasy z davu rostly.

„Ale on nemá mluvit!“ vykřikla paní Wisherová. „My chceme činy, pane starosto, ne slova!“

Dav zaburácel.

„Činy!“ vykřikla, „ne slova!“

„Činy,“ burácel dav. Mladí muži začali vykřikovat urážky a hvízdat.

Starosta už stoupal na pódium, usmíval se a mával. Smithback odhadoval, že žádá paní Wisherovou o mikrofon. Ta místo toho udělala krok vzad. „Nechceme už slyšet žádný projev!“ vykřikla. „Nechceme už slyšet žádné další hovadiny!“ S těmi slovy vytrhla mikrofon ze zdířky, sestoupila z pódia a zanechala starostu stát o samotě nad davem, s plastovým úsměvem ztuhlým na tváři, zbaveného jakékoli možnosti přehlušit burácení demonstrantů.

A právě její poslední výkřik způsobil, že dav vybuchl. Zvedlo se obrovské nesrozumitelné hučení a masa lidí se hnula k pódiu. Smithback se zvláštním mrazením v zádech sledoval, jak se ve shromážděných lidech uvolnila nahromaděná zloba. K pódiu vylétlo několik prázdných lahví od alkoholu, jedna z nich se roztříštila ani ne pět stop od starosty. Hlouček mladších mužů si jako na povel s nadávkami a hvízdáním začal razit cestu k pódiu. Smithback zaslechl jasně několik izolovaných slov: „Hajzle… Čuráku… Liberální svině…“ Z davu vylétly další odpadky a starostovi nohsledi, kteří si uvědomili, že je všechno ztraceno, ho rychle odtáhli do auta.

No, pomyslel si Smithback, je zajímavé, jak davovému šílenství podléhají všechny sociální skupiny. Nevzpomínal si, že by kdy slyšel tak skvělou a hutnou ukázku davového řečnictví, jakou předvedla paní Wisherová. Když opadl hněv a dav se začal rozplývat do jednotlivých proudů, novinář se vydal k lavičce v parku, aby si za čerstva urovnal dojmy. Potom pohlédl na hodinky půl šesté. Vstal a vydal se severozápadním směrem přes park. Měl by zaujmout pozice, pro každý případ.

15

Margo vyběhla zpoza rohu 65. ulice s přenosným rádiem, naladěným na zpravodajský kanál, a krátce se zarazila, když spatřila, že se o zábradlí před vchodem do domu, kde bydlela, opírá známý čahoun a neposlušná kadeř mu trčí vzhůru jako hnědý paroh.

„Ale,“ vydechla, vypnula rádio a vytáhla si z uší sluchátka.

„Ty?“

Smithback se na ni zahleděl a na tváři vykouzlil přehnaný nevěřícný výraz. „Je to možné? Nevděční přátelé jsou skutečně nebezpečnější než hadí zuby. Tolik jsme toho spolu zažili celé to rozsáhlé jezero vzpomínek a stojím ti jenom za ‚Ty?‘“

„Pořád se ještě snažím to rozsáhlé jezero vzpomínek hodit za hlavu,“ prohlásila Margo, nacpala rádio do kabely a sehnula se, aby si namasírovala lýtka. „A kromě toho, kdykoli tě poslední dobou potkám, mluvíme jen najedno téma: Moje skvělá kariéra.“

„Trefilas přímo do černého.“ Smithback pokrčil rameny. „Máš pravdu. Tak budeme předstírat, že jsem tady, abych činil pokání, lotosový kvítku. Dovol mi, abych tě pozval na skleničku.“ Obdivně na ni pohlédl. „Teda, vypadáš dnes obzvlášť dobře. Připravuješ se na Miss Universe?“

Margo se napřímila. „Mám spoustu práce.“

Když se kolem něj snažila protáhnout ke dveřím, zachytil ji za paži. „Café des Artistes,“ řekl svůdně.

Margo se zarazila a povzdechla. „Tak dobře,“ prohlásila s lehkým úsměvem a vyvinula se z jeho sevření. „Nejsem sice levná, ale myslím, že si to zasloužím. Dej mi jenom pár minut, než se osprchuju a převléknu.“

Do důstojného prostředí kavárny vstoupili přes Hotel des Artistes. Smithback kývl na recepčního a pak se vydali k tichému starému baru.

„Nevypadá to špatně,“ kývla Margo směrem k vozíku s předkrmy, který byl připraven na objížďku stolů.

„Hej, říkal jsem skleničku, ne večeři o osmi chodech.“ Smithback si vybral stůl a posadil se pod obraz Howarda Chandlera Christieho, zachycující nahé ženy laškující v zahradě.

„Myslím, že té rusovlásce se líbím,“ prohlásil, mrkl a ukázal prstem na obraz. Objevil se stařičký číšník s tváří svraštělou vráskami a profesionálním úsměvem a oni si objednali nápoje.

„Tohle místo se mi líbí,“ řekl Smithback, když se číšník, studie v černobílé, odšoural. „Jsou tady ke mně milí. Nesnáším číšníky, jejichž zásluhou se cítíš jako člověk z ulice.“ Tázavě na Margo pohlédl. „Tak. Čas na kviz. Četlas od našeho posledního setkání všechny mé články?“

„Na tohle si budu muset vsadit,“ odpověděla Margo. „Ale viděla jsem aspoň ty, které se týkaly Pamely Wisherové. Myslím, že ten druhý byl obzvlášť vydařený. Líbilo se mi, jak jsi z ní udělal normální lidskou bytost, ne jenom něco, z čeho se dají vytřískat peníze. Od tebe něco naprosto nové, co?“

„Taková je moje Margo,“ podotkl Smithback. Číšník se vrátil s objednanými nápoji a miskou lískových oříšků a potom se vzdálil. „Zrovna jdu z toho pochodu, víš,“ pokračoval Smithback. „Ta paní Wisherová je obdivuhodná žena.“

Margo přikývla. „Slyšela jsem o tom před chvílí ve zpravodajství. Vypadá to pěkně divoce. Tak mě napadlo, jestli si tahle paní Wisherová uvědomuje, co rozpoutala.“

„Ke konci už na mě šel pomalu strach. Ti bohatí a vlivní najednou objevili sílu stádního pudu.“

Margo se rozesmála, ale pořád si dávala pozor, aby neřekla nic navíc. Se Smithbackem si musí člověk dávat pozor na jazyk. Během řeči má beztak v kapse zapnutý magnetofon.

„Je to zvláštní,“ pokračoval Smithback.

„Co?“

Pokrčil rameny. „Jak málo stačí pár drinků, možná skutečnost, že je člověk schovaný v davu, aby se taková skupinka lidí z vyšší společnosti zbavila svých mravů a začala být nebezpečná.“

„Kdybys věděl něco z antropologie,“ řekla Margo, „nepřekvapovalo by tě to. A pak z toho, co jsem slyšela, je zřejmé, že ten dav netvořili jenom lidé ze smetánky, jak si myslí někteří od tisku.“ Znovu usrkla ze skleničky a opřela se. „Ale předpokládám, že tohle není jen přátelský dýchánek. Nikdy jsem nezažila, že bys jen tak utrácel peníze bez postranních úmyslů.“

Smithback postavil skleničku a zdálo se, že ho její slova skutečně ranila. „Tak tohle mě opravdu překvapilo. To už není vůbec ta Margo, kterou si pamatuju. Už tě poslední dobou skoro nevidím. Když tě navštívím, říkáš tyhle odpornosti. A jenom se na sebe podívej: máš svaly jako nějaká gazela. Kde je ta rozcuchaná, shrbená Margo, co jsem znal a miloval? Co se to s tebou vlastně stalo?“

Margo se chystala odpovědět, ale potom se zarazila. Bůhví, co by Smithback teprve povídal, kdyby se dozvěděl, že má v kabele pistoli. Co se to se mnou stalo? uvažovala. Ale už když si tuhle otázku kladla, znala odpověď. Je pravda, že Smithbacka příliš často nevídala. Ale bylo tomu ze stejného důvodu, jako když se vyhýbala svému starému lektorovi, doktoru Frockovi, nebo Kawakitovi anebo Pendergastovi, agentu FBI a všem ostatním z těch dávných dní v muzeu. Jejich společné vzpomínky byly stále ještě příliš čerstvé, příliš děsivé. Noční můry, které ji budily ze spaní, bohatě stačily: nejméně ze všeho toužila po tom, aby jí někdo připomínal ty hrůzostrašné události.

Ale už ve chvíli, kdy váhala, roztál Smithbackův bolestínský výraz v úsměv. „Ach bože, nemusíš si nic vyčítat,“ zakuckal se. „Znáš mě příliš dobře. Samozřejmě mám postranní úmysly. Vím, co děláš, když jsi do noci v muzeu.“

Margo ztuhla. Jak se to proláklo? Ale potom se vzpamatovala; Smithback umí dobře kalit vodu a přitom může mít méně trumfů, než hlásí.

„To jsem si mohla myslet,“ prohlásila. „Tak co přesně dělám a jak ses to dozvěděl?“

Smithback pokrčil rameny. „Mám své zdroje. To bys měla právě ty moc dobře vědět. Našel jsem si v muzeu pár starých známých a dozvěděl jsem se, že těla Pamely Wisherové a toho neznámého byla minulý čtvrtek převezena do muzea. Ty a Frock asistujete při pitvách.“

Margo neříkala nic.

„Neboj se, tohle nezveřejním,“ dodal Smithback.

„Myslím, že už jsem dopila,“ řekla Margo. „Je čas jít.“ Vstala.

„Počkej.“ Smithback jí položil ruku na zápěstí. „Jedna věc mi přece jenom není jasná. Zavolali vás kvůli těm otiskům zubů na kostech?“

Margo sebou trhla. „Jak ses to dozvěděl?“ zeptala se.

Smithback se triumfálně zašklebil a Margo si s pocitem ztracenosti uvědomila, jak zkušeně ji dostal. Nakonec přece jenom hádal. Ale její reakce všechny dohady potvrdila.

Znovu se posadila. „Jsi fakt syčák, víš to?“

Novinář pokrčil rameny. „Nebyly to jenom dohady. Věděl jsem, že těla převezli do muzea. A kdybys četla mé interview s Mefistem, tím vůdcem z podzemí, věděla bys, co říkal o kanibalech žijících pod Manhattanem.“

Margo zavrtěla hlavou. „Tohle nemůžeš vytisknout, Bille.“

„Proč ne. Nikdy se nedozví, že to vyšlo od tebe.“

„To mě vůbec netrápí,“ vyštěkla. „Zkus aspoň jednou uvažovat dál než jenom po příští uzávěrku. Dokážeš si představit, co tenhle článek vyvolá ve městě? A co tvá nová přítelkyně, paní Wisherová? Neví to. Co myslíš, že řekne, až zjistí, že její dceru nejen zabili a uřízli jí hlavu, ale ještě ji částečně snědli?“

Přes Smithbackovu tvář přelétl krátký bolestný výraz. „Tohle všechno vím. Ale to je prostě zpravodajství, Margo.“

„Počkej s tím aspoň jeden den.“

„Proč?“

Margo váhala.

„Raději bys mi měla říct proč, lotosový kvítku,“ naléhal Smithback.

Margo povzdechla. „Tak jo, dobře. Protože ty otisky zubů můžou pocházet od psa. Podle všeho ležela ta dvě těla pod zemí dlouho předtím, než je ten déšť vyplavil. Nejspíš si z nich nějaký toulavý pes ukousl pár soust.“

Smithback se zasmušil. „Ty teda myslíš, že to nebyli kanibalové?“

Margo zavrtěla hlavou. „Mrzí mě, že jsem tě musela zklamat. Měli bychom to vědět zítra, až budou hotové laboratorní testy. Pak to budeš mít exkluzivně, slibuju. Zítra odpoledne máme mít v muzeu schůzku. Promluvím si tam o tom s Frockem a D’Agostou.“

„Ale jaký význam bude mít jeden den?“

„Už jsem ti to řekla. Jestli to vypustíš teď, vyvoláš nesmyslnou paniku. Viděls dnes ty panáky ze smetánky; říkals to sám. Co se stane, když si budou myslet, že se tady někde pohybuje nějaké monstrum řekněme třeba další Mbwun nebo nějaký masový vrah s kanibalskými sklony? Potom další den oznámíme, že to byly otisky psa a budeš vypadat jako idiot. Už jsi naštval policii s tím svým nápadem s odměnou. Jestli pro nic za nic vyvoláš masovou paniku, vyženou tě z města.“

Smithback se zarazil. „Hmm.“

„Počkej jeden den, Bille,“ žadonila Margo. „Ještě to není hotový článek.“

Smithback mlčel, uvažoval. „Tak dobře,“ prohlásil nakonec s povzdechem. „Všechny mé instinkty mi říkají, že jsem blázen. Ale zítra můžeš mít víc. Potom to dostanu exkluzivně, nezapomeň. Nikomu jinému to nepustíš.“

Margo se pousmála. „Žádné strachy.“

Potom ještě chvíli mlčky seděli. Nakonec Margo povzdychla. „Předtím ses mě ptal, co se se mnou stalo. Nevím. Myslím, že ty vraždy prostě znovu vyvolaly zlé vzpomínky.“

„Myslíš na bestii z muzea,“ řekl Smithback. Metodicky útočil na misku s oříšky. „To bylo náročné.“

„Jo, taky by se to dalo tak říct.“ Margo pokrčila rameny. „Po tom všem, co se stalo… No, víš, prostě jsem chtěla všechno hodit za hlavu. Měla jsem zlé sny, noc co noc jsem se budila zpocená. Když jsem odešla na univerzitu, trochu se to zlepšilo. Myslela jsem si, že už je to za mnou. Ale pak, když jsem se vrátila zpátky do muzea, všechno začalo znovu…“ Na okamžik zmlkla.

„Bille,“ řekla náhle. „Nevíš, co se stalo s Gregorym Kawakitou?“

„S Gregem?“ zeptal se Smithback. Vyjedl misku s oříšky a teď ji obracel, jako by pod ní hledal ještě další. „Neviděl jsem ho od té doby, co odešel kvůli absencím z muzea. Proč?“ Podezíravě vytáhl obočí. „Mezi vámi dvěma nic nebylo, že ne?“

Margo mávla odmítavě rukou. „Ne, nic takového. Ani nemohlo, oba jsme celou dobu soupeřili o přízeň doktora Frocka. Jenom mě to tak napadlo, protože se snažil se mnou před pár měsíci spojit a já nereagovala. Podle mě byl nejspíš nemocný nebo tak něco. Hlas měl jiný než dřív. Cítila jsem se kvůli tomu trapně, a tak jsem ho dnes zkoušela najít v manhattanském telefonním seznamu. Není tam. Jenom bych chtěla vědět, jestli se přestěhoval, třeba někde získal místo.“

„Čert ví,“ řekl Smithback. „Ale Greg je typ člověka, který se vždycky postaví na nohy. Možná že vykrádá nějaký mozkový trust a vydělává tři sta táců ročně.“ Pohlédl na hodinky. „Do devíti musím dát dohromady článek o tom pochodu, což znamená že máme čas ještě na jednu skleničku.“

Margo na něj zírala v němém úžasu. „Bill Smithback a kupuje své přítelkyni další rundu? Jak bych mohla teď odejít? Vždyť tady se dnes píše historie.“

16

Nick Bitterman nadšeně vylezl po schodech hrádku Belvedere, potom čekal na římse na Tanyu. Pod ním se v zapadajícím slunci táhl temný hrbol Central Parku. Nick cítil, jak ho studí Dom Perignon v papírovém sáčku, který svíral pod paží. V horkém podvečeru to bylo příjemné. Při pohybu mu v kapse saka cinkaly skleničky. Bezděky sevřel hranatou krabičku s prstenem. Jednokarátový diamant od Tiffanyho zasazený v platině, který ho stál na 47. ulici čtyři stovky. Byl to dobrý obchod. A už se k němu blížila Tanya, hihňala se a lapala po dechu. Věděla o šampaňském, ale o prstenu ne.

Vzpomínal, že v jednom filmu viděl, jak hrdinové pili šampaňské na Brooklynském mostě a potom hodili skleničky do řeky. Nebylo to špatné, ale tohle bude lepší. Žádné jiné místo, než římsa Belvederu při západu slunce, neskýtá tak úžasný pohled na Manhattan. Jenom si člověk musí dávat bacha, aby vypadl z parku před setměním.

Když Tanya vyšplhala posledních pár schodů, popadl ji za ruku a společně vylezli na okraj kamenné římsy. Nad nimi se v zapadajícím slunci černala věž, s jejímiž gotickými ozdobami ostře kontrastovalo meteorologické zařízení, tyčící se nad nejvyšším cimbuřím. Ohlédl se zpátky na cestu, po níž přišli. U nohou se jim rozprostíralo hradní jezírko a vedle něj Velký trávník, táhnoucí se až k řadě stromů stínících Rezervoár. Ten připomínal v zapadajícím slunci plát tepaného zlata. Napravo se k severu táhly budovy na Páté avenue, jejich okna oranžově zářila; nalevo spatřil pod nízkými mraky soumračné panorama Central Park West.

Vytáhl z hnědého sáčku láhev šampaňského, strhl staniol a drát, opatrně zamířil a nezkušeně začal vytahovat zátku z hrdla. Pozorovali, jak s hlasitým bouchnutím vystřelila a zmizela jim z očí. Za pár sekund se z rybníčku hluboko pod nimi ozvalo šplouchnutí.

„Skvělý!“ vykřikla Tanya.

Naplnil sklenice a jednu jí podal.

„Na zdraví.“ Sklenice o sebe cinkly, on svou naráz vypil a díval se, jak Tanya labužnicky usrkla. „Do dna,“ vyzval ji. Vyprázdnila skleničku a krčila přitom nos.

„Bublinky,“ zahihňala se, když znovu doplnil sklenice a tu svou vypil několika rychlými hlty.

„Pozor, obyvatelé Manhattanu!“ zahulákal z opevnění s prázdnou skleničkou v ruce a hlas mu zanikal v ohromném prostoru. „Tady je Nick Bitterman! Prohlašuji, že sedmý srpen už bude navěky patřit Tanye Schmidtové!“

Tanya se smála, když potřetí naplnil skleničky a víno přeteklo. Když byly sklenice prázdné, Nick objal děvče kolem ramen. „Zvyk si žádá, abychom je taky zahodili,“ prohlásil rozhodně.

Vyhodili sklenky do vzduchu, naklonili se přes římsu a dívali se, jak se v záři slunce zatřpytily a přistály se šplouchnutím v jezírku. Nick si povšiml, že opalující se lidé, bruslaři na kolečkových bruslích a jiní návštěvníci parku zmizeli a okolí hradu je opuštěné. Raději už začne. Vsunul ruku do kapsy saka, vytáhl krabičku a podal ji dívce. Ustoupil o krok a pyšně sledoval, jak ji otevírá.

„Můj bože, Nicku!“ vykřikla. „To muselo stát majlant!“

„Ty stojíš majlant,“ odpověděl Nick. Usmál se, když si ho navlékla na prst, pak ji k sobě přitáhl a rychle políbil. „Víš, co to znamená?“ zeptal se.

Obrátila se k němu a očí se jí leskly. Za jejími rameny se začala na stromy snášet tma.

„No?“ naléhal.

Vrátila mu polibek a zašeptala něco do ucha.

„Dokud nás smrt nerozdělí, holčičko,“ odpověděl, znovu ji políbil, tentokrát déle, a sevřel v dlani její ňadro.

„Nicku!“ odtáhla se se smíchem.

„Nikdo tu není,“ řekl, položil jí dlaň na zadek a přitáhl si ji za boky těsně k sobě.

„Jenom se na nás dívá celé město,“ prohlásila.

„Tak ať. Aspoň se něčemu přiučí.“ Zajel rukou pod její košili, vzal do ruky její tvrdou malou bradavku a rozhlédl se do houstnoucí tmy. „Měli bychom to dokončit u mě v bytě,“ zašeptal jí do ucha.

Usmála se, potom vykročila ke kamenným schodům. Při obdivném pohledu na přirozený půvab její chůze cítil Nick, jak mu v tepnách proudí to drahé šampaňské. Není nad šampaňské, pomyslel si. Jde přímo do hlavy.

A taky přímo do močového měchýře. „Počkej,“ prohlásil. „Musím jít odpustit trochu tekutin.“

Zastavila se a on se vydal k věži. Vzpomínal si, že uvnitř vedle kovového služebního schodiště, vedoucího nahoru k meteorologické soupravě a dolů k jezírku, jsou záchodky. Ve stínu věže bylo ticho; hluk dopravy na East Drive sem doléhal pouze tlumeně. Našel dveře pánských záchodků, vstoupil dovnitř a za chůze, kolem řady temných kabinek k pisoárům na protější stěně, si rozepnul poklopec. Místnost byla prázdná, přesně jak předpokládal. Opřel se o chladnou stěnu a zavřel oči.

Rychle je otevřel, když jeho šampaňské snění přerušil nějaký tichý zvuk. Ne, uvědomil si, nic to nebylo. Zasmál se, zavrtěl hlavou nad paranoiou, která zachvátila téměř každého newyorčana včetně něj.

Znovu se ozval ten zvuk. S překvapením a strachem se obrátil, ptáka ještě pořád v ruce, a spatřil, že v jedné kabině přece jen někdo byl a teď rychle vychází ven.

Tanya čekala, stála na římse, tvář jí chladil noční větřík. Na prstě cítila zásnubní prsten, těžký a cizí. Nick si dává načas.

V parku už byla tma, Velký trávník opuštěný, na hladině Rezervoáru se odrážela jasná světla z Páté avenue.

Netrpělivě vykročila k věži a obešla její temnou masu. Dveře pánských záchodků byly zavřené. Zaklepala, nejdříve slabě, potom hlasitěji.

„Nicku? Hej, Nicku! Jsi tam?“

Neslyšela nic, jen vítr šumící ve stromech. V tom větru se nesl divný zápach pronikavý puch, při němž si s odporem vybavila kozí sýr.

„Nicku? Nech těch legrácek.“

Otevřela dveře a vstoupila dovnitř.

Na okamžik na Belvedere padlo ticho. A pak se ozvaly ty výkřiky: vytí, které hlasitěji a hlasitěji pronikalo teplou letní nocí.

17

Smithback se posadil u pultu své oblíbené řecké taverny, kývl na minutkáře, aby mu připravil jeho obvyklé menu: dvě ztracená vejce na dvojité porci červeného hašé. Usrkl ze šálku kávy, který před něj postavili, spokojeně vydechl a zpod paže vytáhl složené noviny. Nejdříve prolistoval Post, při čtení článku Hanka McCloskeye z první strany o vraždě na hrádku Belvedere se zlehka zamračil. Jeho vlastní článek o pochodu na Grand Army Plaza odsunuli až na stranu čtyři. Správně měla ten den titulní strana patřit jemu a článku o událostech v muzeu a otiscích zubů. Slíbil to přece Margo. Zítra to bude jiné. A možná se díky své zdrženlivosti dostane ještě k dalším trhákům.

Objevila se snídaně a on se začal spokojeně rýpat v mase, odložil Post a rozevřel New York Times. Přelétl znechuceně očima titulky pěkně podtržené a upravené. Potom mu pohled sklouzl do dolní poloviny stránky a zarazil se na jednosloupkové zprávě s prostým nadpisem Návrat bestie z muzea? Pod nadpisem stálo Bryce Harriman, exkluzivně pro Times.

Smithback pokračoval ve čtení a hašé v ústech mu najednou chutnalo jako lepidlo na tapety.

8. srpna

Vědci v newyorském Muzeu dějin přírody pokračují v analýzách bezhlavých mrtvol Pamely Wisherové a neznámého člověka a snaží se určit, zda otisky chrupu na kostech zanechali toulaví psi, či zda právě ony představují příčinu smrti.

V důsledku včerejší brutální vraždy Nicholase Bittermana na hrádku Belvedere v Central Parku, při níž byla od těla oddělena hlava, se tým patologů ocitl v ještě silnějším tlaku. Několik úmrtí mezi bezdomovci za posledních několik měsíců možná také zapadá do skládačky. Není známo, zda budou také tato těla převezena do muzea ke zkoumání. Ostatky Pamely Wisherové byly vráceny rodině a budou dnes ve tři hodiny odpoledne uloženy k věčnému odpočinku na hřbitově Svatého kříže v Bronxvillu.

Pitvy v muzeu probíhaly za nejvyššího utajení. „Nechtějí způsobit žádnou paniku,“ prohlásil náš zdroj. „Ale slovo, které se všichni obávají vyslovit, je Mbwun.“

Mbwun, označení, pod nímž je bestie z muzea známa vědcům, bylo prapodivné stvoření, které bylo do muzea nedopatřením dopraveno amazonskou expedicí. V dubnu loňského roku byla odhalena přítomnost této bytosti ve sklepeních muzea, když bylo zabito několik návštěvníků a strážných. Bestie také zaútočila na velký zástup hostů při vernisáži výstavy Mýty, vyvolala paniku a poruchu muzejního bezpečnostního zařízení. To mělo za následek 46 mrtvých a téměř tři sta zraněných, jednu z nejhorších katastrof v New Yorku za poslední roky.

Jméno Mbwun dostala tato bytost od dnes už vyhynulého kmene Kothogů, který žil v původním místě výskytu zvířete v oblasti horního toku řeky Xingu v povodí Amazonky. Antropologové a sběrači kaučuku po celá desetiletí slýchali v těchto místech pověsti o velkém zvířeti podobném plazu. V roce 1987 antropolog z muzea John Whittlesey zorganizoval expedici, aby pátral po stopách kmene a této bytosti. Whittlesey zmizel v deštném pralese a ostatní členové nešťastné expedice při návratu do Spojených států tragicky zahynuli při leteckém neštěstí.

Několik beden s nálezy, které sesbírala expedice, se dostalo zpátky do New Yorku. Artefakty byly zabaleny v rostlinných vláknech obsahující látku, kterou se živil Mbwun. Ačkoli není známý způsob, jímž se toto stvoření dostalo do muzea, kurátoři se domnívají, že bylo během shromažďování sbírek nešťastnou náhodou zamčeno do přepravního kontejneru. Stvoření žilo v rozsáhlých sklepeních muzea, dokud mu nedošla jeho přirozená potrava. Potom začalo napadat návštěvníky a strážné.

Zvíře bylo po dlouhém boji zabito a jeho zdechlinu úřady odvezly a zničily ještě dříve, než mohlo dojít k jejímu důkladnému prozkoumání. Ačkoli je kolem tohoto zvířete ještě mnoho tajemství, podařilo se určit, že žilo v Amazonii na osamělé stolové hoře zvané tepui. Moderní těžba zlata na horním toku Xingu těžce poškodila životní prostředí a pravděpodobně způsobila vyhynutí tohoto druhu. Profesor Whitney Cadwalader Frock z antropologického oddělení muzea, autor Fraktální evoluce, se domnívá, že tato bytost byla vývojovou odchylkou, vzniklou v důsledku izolovaných životních podmínek tropického deštného pralesa.

Náš zdroj uvedl, že by současné vraždy mohly být dílem dalšího Mbwuna, nejspíš druha toho předešlého. Toho, jak se zdá, se také obává newyorská policie. Podle všeho právě policie požádala laboratoř muzea, aby určila, zda otisky chrupu pocházejí od toulavých psů nebo od něčeho mnohem silnějšího něčeho jako Mbwun.

Smithback odsunul nedojedená vejce rukou, která se mu chvěla vztekem. Nevěděl, co je horší: jestli skutečnost, že ho ten čurák Harriman dostal, nebo vědomí, že on, Smithback, už tenhle článek měl na dosah ruky, a nechal se přesvědčit, aby ho nechal plavat. Už nikdy, zapřísahal se Smithback. Už nikdy.

V patnáctém patře policejního ředitelství odložil D’Agosta stejné noviny se šťavnatou nadávkou. Mluvčí newyorské policie budou mít co dělat, aby odvrátili hysterii. Ať už tyhle informace vynesl kdokoli, zařídí, aby mu pěkně nakopali zadek. Aspoň že v tom tentokrát nejede jeho povedený kamarádíček Smithback, napadlo ho.

Potom sáhl po telefonu a vytočil kancelář šéfa policie. Co se týče zadků, měl by se starat o ten svůj, dokud ho ještě má. V případě Horlockera je vždycky lepší volat než být volán.

Ale dostal se jenom na záznamník šéfovy sekretářky.

D’Agosta znovu otevřel noviny, potom je odsunul stranou a poddal se vzrůstajícímu vzteku. Každou chvíli se tu objeví Waxie a začne hned žvanit o vraždě na Belvederu a o šéfově termínu. Při pomyšlení, že by měl spatřit Waxieho, zavřel D’Agosta bezděky oči, ale pocit únavy, který ho okamžitě zaplavil, byl tak silný, že je okamžitě znovu otevřel. Spal jenom dvě hodiny a byl k smrti unavený po noci strávené potulováním kolem hrádku při vyšetřování Bittermanovy vraždy.

Vstal a přešel k oknu. Mezi šedou městskou zástavbou pod sebou spatřil malý černý čtverec: školní hřiště. Po něm běhaly drobné postavičky dětí, hrály si na honěnou a skákaly panáka, bezpochyby křičely a užívaly si přestávky. Bože, pomyslel si, co bych dal za to být jedním z nich.

Když se obrátil zpátky ke stolu, všiml si, že okrajem novin převrátil zarámovanou fotografii svého desetiletého syna Vinnieho. Pečlivě ji znovu postavil a bezděky se usmál na tvář, která se na něj také usmívala. S poněkud lepším pocitem pak sáhl do kapsy a vylovil doutník. K čertu s Horlockerem. Co se má stát, stane se.

Zapálil si, odhodil sirku do popelníku a přešel k velké mapě Manhattanu, připevněné na nástěnce. Do oblasti okrsku byly zapíchány bílé a červené špendlíky. Podle legendy přišpendlené v jednom rohu označovaly bílé špendlíky místa, z nichž byly v posledních šesti měsících hlášeny pohřešované osoby, a červené úmrtí, jež odpovídala provedením jejich případu. D’Agosta vzal z plastového tácku červený špendlík a našel na mapě Rezervoár v Central Parku a pečlivě zapíchl špendlík přímo na jeho jižní část. Potom poodstoupil, zahleděl se na mapu a snažil se přijít na nějaký systém v uspořádání.

Bílé špendlíky vedly nad červenými deset ku jedné. Jistě, mnoho z nich nemá s případem nic společného. Lidé se v New Yorku ztrácejí z různých důvodů. Ale přesto byl jejich počet nezvykle vysoký právě v oblasti Central Parku. Nepřestával upřeně hledět na plán. Uspořádání těch bodů nebylo nahodilé. Jeho mozek mu říkal, že je v tom nějaký systém, ale nedokázal přijít na to jaký.

„Sníte, poručíku?“ ozval se známý, zachmuřený hlas. D’Agosta překvapením nadskočil a prudce se obrátil. Byla to Haywardová, teď oficiálně přidělená k případu spolu s Waxiem.

„Slyšela jste někdy o klepání?“ vyštěkl D’Agosta.

„Jo, slyšela. Ale vy jste říkal, že chcete tyhle věci co nejdřív.“ Haywardová držela ve štíhlé ruce tlustý svazek počítačových sjetin. D’Agosta vzal papíry a začal jimi listovat: další vraždy bezdomovců za období posledních šesti měsíců, většina z nich ve Waxieho oblasti působení v Central Parku a ve West Side. Žádná nebyla samozřejmě objasněná.

„Bože,“ zabručel a zavrtěl hlavou. „No, měli bychom si to zmapovat.“ Začal číst místa a Haywardová zapichovala špendlíky do mapy. Potom se na okamžik zarazil, pohlédl na její černé vlasy a bledé tváře. Ačkoli jí to samozřejmě nedal nijak najevo, D’Agosta byl ve skrytu duše rád, že mu Haywardová pomáhá. Její neochvějná sebejistota působila jako klidný přístav uprostřed řádící bouře. A musel přiznat, že ani pohled na ni nebyl zrovna nepříjemný.

Z chodby se ozval zvuk běžících nohou a výkřiků. Něco těžkého se s ranou převrhlo. D’Agosta se zamračil a kývnutím vyzval Haywardovou, aby zjistila, co se děje. Brzy se ozval další křik a D’Agosta zaslechl, jak něčí vysoký kňouravý hlas vyslovuje jeho jméno.

Zvědavě vystrčil hlavu ze dveří. V úřadovně oddělení vražd stál neuvěřitelně špinavý chlap a zápolil se dvěma policisty, kteří se ho snažili přemoci. Haywardová stála stranou, její drobná postava byla napjatá, jako by čekala na příležitost zapojit se do boje. D’Agosta si prohlížel ty špínou spečené vlasy, zažloutlou pleť, vyzáblou postavu, ušmudlanou brašnu na odpadky, která obsahovala veškeré pozemské statky toho muže.

„Chci mluvit s poručíkem!“ zaječel ten muž tenkým, rezavým hlasem. „Mám informace! Žádám…“

„Chlape,“ řekl jeden důstojník s výrazem znechucení ve tváři, když uchopil muže za jeho umaštěný kabát, „jestli chceš něco říct, řekni to mně, jasný? Poručík má moc práce.“

„Támhle je, vidíte?“ ukázal ten muž třesoucím se prstem na D’Agostu. „Vidíte, nemá moc práce! Dejte ode mě ty ruce, vy, nebo si budu stěžovat, slyšíte mě? Zavolám svýmu právníkovi!“

D’Agosta ustoupil zpátky do kanceláře, zavřel dveře a pokračoval ve zkoumání mapy. Palba hlasů neutuchala, vzteklé kňourání bezdomovce se stupňovalo, jak se ho Haywardová snažila rozčileným hlasem uklidnit. Tenhle nechtěl vypadnout.

Náhle se dveře rozlétly a bezdomovec se napůl vpotácel, napůl vpadl dovnitř s Haywardovou v patách. Muž se vmáčkl do rohu kanceláře a zvedl před sebe v obraně brašnu s odpadky.

„Musíte mě vyslechnout, poručíku!“ zakvílel.

„Je to kluzký bastard,“ vydechla Haywardová a utírala si ruce o štíhlá stehna. „A to doslova.“

„Nechoďte ke mně!“ vyjekl na ni bezdomovec.

D’Agosta si unaveně povzdechl. „To je v pořádku, seržantko,“ prohlásil. Potom se obrátil k bezdomovci. „Tak dobře. Pět minut. Ale tohle necháte venku.“ Ukázal na brašnu ve chvíli, kdy ho do nosu udeřil pronikavý zápach, který z ní vycházel.

„Šlohnou mně ji,“ zachraptěl muž.

„Tohle je policejní stanice,“ vyštěkl D’Agosta. „Nikdo vám nic z tohohle svinstva neukrade.“

„To není žádný svinstvo,“ zakňoural muž, ale nakonec přece jen podal umaštěnou kabelu Haywardové, která ji rychle vynesla ven, potom se vrátila a zavřela před zápachem dveře.

Chování muže se náhle naprosto změnilo. Nedbale vykročil vpřed, posadil se na jednu z židlí pro návštěvy, přehodil si nohu přes nohu a choval se jako doma. Zápach byl ještě silnější. D’Agostovi se maně vybavil smrad v železničním tunelu.

„Doufám, že jste spokojený,“ řekl D’Agosta a strategicky mu umístil doutník přímo pod nos. „Zbývají vám čtyři minuty.“

„Víte, Vincente,“ odpověděl mu bezdomovec, „jsem přesně tak spokojený, jak se dá očekávat vzhledem k postavení, v němž se teď nacházím.“

D’Agosta v ohromení pomalu položil doutník na stůl.

„Mrzí mě, že ještě stále kouříte.“ Bezdomovec se zahleděl na doutník. „Ale zdá se, že aspoň váš vkus, co se týče doutníků, je lepší. Listí z Dominikánské republiky, nemýlím-li se, balené v Connecticut Shade. Když už musíte kouřit, tohle cigáro je nesrovnatelně lepší než ty balicí motouzy, co jste inhaloval dříve.“

D’Agosta ztratil řeč. Ten hlas znal, i ten zpěvavý jižanský přízvuk. Jenom si ho stále nedokázal spojit s tímhle páchnoucím špinavým chlápkem, sedícím naproti.

„Pendergast?“ vydechl.

Bezdomovec přikývl.

„Co…?“

„Doufám, že mi prominete tenhle teatrální nástup,“ prohlásil Pendergast. „Chtěl jsem si jenom vyzkoušet účinnost svého kostýmu.“

„Aha,“ zareagoval D’Agosta.

Haywardová udělala krok dopředu a pohlédla na D’Agostu. Poprvé, jak se zdálo, ztratila svůj klid. „Poručíku…?“ začala.

D’Agosta se zhluboka nadechl. „Seržantko, tohle…,“ mávl rukou k té zubožené postavě, která teď seděla s rukama v klíně a s jednou nohou přehozenou přes druhou, „…je zvláštní agent Pendergast od FBI.“

Haywardová pohlédla na D’Agostu, potom na bezdomovce. „Kecy,“ prohlásila prostě.

Pendergast se pobaveně zasmál. Opřel lokty o opěradla židle, zvedl paže, opřel bradu o konečky prstů a zahleděl se na Haywardovou. „Moc rád vás poznávám, seržantko. Rád bych vám i podal ruku, ale…“

„Není třeba,“ přerušila ho rychle Haywardová a ve tváři měla stále ještě podezíravý výraz.

D’Agosta náhle vstal a sevřel návštěvníkovy štíhlé, špinavé dlaně ve svých. „Bože, Pendergaste, jak rád vás vidím. Celou dobu si říkám, co se s vámi, k čertu, stalo. Slyšel jsem, že jste s díky odmítl šéfování v newyorské úřadovně, ale neviděl jsem vás od…“

„Od vražd v muzeu, jak se tomu začalo říkat.“ Pendergast přikývl. „Všiml jsem si, že se dostaly zase na titulní strany.“

D’Agosta přikývl a se zaklením se posadil.

Pendergast pohlédl na mapu. „Máte co dělat s pořádným problémem, Vincente. Řádka bestiálních vražd nad i pod zemí, hněv zasahující elitu města, a teď ještě zvěsti o tom, že se vrátil Mbwun.“

„Pendergaste, nemáte ani ponětí.“

„Promiňte, že vám odporuji, ale mám velmi dobré ponětí. Vlastně jsem přišel, abych zjistil, jestli by se vám náhodou nehodila má pomoc.“

D’Agostova tvář se rozzářila, potom se v ní objevil ostražitý výraz. „Oficiálně?“ zeptal se.

Pendergast se usmál. „Bohužel, nejde to jinak než polooficiálně. Poslední dobou si více méně vybírám případy sám. Uplynulý rok jsem strávil spíše nad technickými projekty, jejichž dokončení nijak nespěchá. Ale řekněme, že jsem dostal svolení asistovat na tomto případu newyorské policii. Jistě, vztahuje se na mě to, čemu se říká ‚popiratelnost‘. V tuhle chvíli není žádný důkaz, že došlo ke spáchání federálního zločinu.“ Mávl rukou. „Můj problém prostě spočívá v tom, že nedokážu jen tak přihlížet řešení zajímavého případu. Obtížný zlozvyk, ale nedokážu si prostě pomoct.“

D’Agosta na něj zvědavě pohlédl. „Tak proč jsem vás skoro dva roky neviděl? Jak to vypadá, New York neskýtá příliš mnoho zajímavých případů.“

Pendergast sklonil hlavu. „Pro mě ne,“ odpověděl.

D’Agosta se obrátil k Haywardové. „Tohle je první dobrá věc, která nás od prvního dne na tomhle případu potkala,“ prohlásil.

Pendergast pohlédl z D’Agosty na Haywardovou, potom zpátky, jeho jasné modré oči ostře kontrastovaly se špinavou tváří. „Ohromujete mě, Vincente. Ale dejme se do práce. Vzhledem k tomu, že můj převlek vás oba oklamal, doufám, že ho brzy vyzkouším také pod zemí. Pakliže mě vy dva uvedete do souvislostí.“

„Takže souhlasíte s tím, že vražda Wisherové a vraždy bezdomovců spolu souvisejí?“ zeptala se Haywardová ještě stále s podezřením v hlase.

„Naprosto, seržantko Haywardová, je to tak?“ řekl Pendergast. Najednou se zamyslel. „Snad nejste Laura Haywardová?“

„A co kdyby?“ řekla Haywardová a náhle zpozorněla.

Pendergast se znovu uvolněně posadil. „Skvělé,“ promluvil tiše. „Dovolte mi, abych vám blahopřál k vašemu článku v Časopise abnormální sociologie z minulého měsíce. Jedná se o skvělý pohled na hierarchii mezi bezdomovci v podzemí.“

Poprvé od chvíle, co se s ní D’Agosta seznámil, mu Haywardová připadala v rozpacích. Tvář jí zrudla a zaskočená chválou, na kterou nebyla zvyklá, sklopila zrak.

„Seržantko?“ zeptal se.

„Připravuji diplomovou práci na Newyorské univerzitě,“ řekla a stále hleděla stranou. Potom se rychle obrátila a pohlédla zpříma na D’Agostu, jako by už předem čelila výsměchu. „Týká se systému kast v podzemních společenstvích.“

„To je skvělé,“ řekl D’Agosta, překvapen jejím obranným postojem, ale sám se cítil poněkud dotčen. Proč mi nic neřekla? To mě má za úplného hlupáka?

„Ale proč publikujete v takovém pochybném časopise?“ pokračoval Pendergast. „Podle mě by byl Law Enforcement Bulletin vhodnější.“

Haywardová se tiše zasmála, znovu získala svou obvyklou rovnováhu. „Blázníte?“ řekla.

A D’Agosta najednou pochopil. Už to, že je tahle drobná, pěkná ženská v partě čističů u dopravní policie, samo o sobě přináší obrovské problémy. Ale snažit se získat akademický titul na základě práce o těch samých lidech, které vyklízí… Zavrtěl hlavou, představil si ten nekonečný posměch, který by musela snášet.

„Aha, chápu,“ přikývl Pendergast. „No, v každém případě vás rád poznávám. Ale teď se vraťme k práci. Zajímaly by mě analýzy míst činu. Čím víc se toho dozvíme o podzemí, tím dřív vraha dostaneme. Nebo vrahy. Není to násilník, že?“

„Správně.“

„Možná to je fetišista. Zdá se, že se on nebo oni baví sbíráním suvenýrů. Budeme muset projít záznamy o všech dřívějších i potencionálních masových vrazích. Také by podle mě bylo dobré nechat počítačově zpracovat údaje, abychom zjistili, co měly všechny oběti společné. Možná byste potom mohli v druhém sledu totéž provést u všech pohřešovaných osob. Měli bychom se pokusit vypátrat i sebemenší společné znaky.“

„Dám se do toho,“ řekl Haywardová.

„Skvělé.“ Pendergast vstal a přistoupil ke stolu. „A teď bych se rád podíval na záznamy případu…“

„Prosím, posaďte se,“ prohlásil D’Agosta rychle a nakrčil nos. „Váš převlek je až příliš přesvědčivý, jestli mi rozumíte.“

„Samozřejmě,“ řekl pobaveně Pendergast a znovu se posadil. „Až bolestně přesvědčivý. Seržantko Haywardová, byla byste tak laskavá a podala mi ty záznamy?“

18

Margo se posadila v rozlehlém Linného sále, nacházejícím se hluboko v původních budovách Muzea dějin přírody, a zvědavě se rozhlédla kolem sebe. Byla to elegantní místnost vybudovaná v roce 1882. Nad obložením z tmavého dubu se zvedaly vysoké klenby. Podél dlouhé lodi sálu se táhl důmyslný vlys zobrazující evoluci v celé své nádheře: od překrásně vyřezávaných prvoků na jednom konci až po velkou postavu člověka na druhém. Zírala na toho vzpřímeně kráčejícího člověka ve fraku a s cylindrem na hlavě. Byla to úchvatná památka na raně darwinovské pojetí evoluce jasná přímka vzhůru od jednoduchého ke složitému, s člověkem jako vrcholem. Margo věděla, že současný názor je naprosto odlišný. Evoluce se ukázala být mnohem nahodilejším procesem plným kroků do neznáma, slepých uliček a bizarních zákrut. Velkým dílem přispěl k tomuto způsobu jejího chápání svou teorií fraktální evoluce doktor Frock, sedící v invalidním vozíku v uličce vedle ní. Vývojoví biologové už v současnosti nepovažovali člověka za vyvrcholení evoluce, ale spíše za slepou uličku postranní větve méně vyvinuté podskupiny savců.

Obrátila hlavu dozadu a pohlédla k úzké promítací místnosti vysoko v zadní stěně. Pod starou slupkou sálu se skrývala moderní přednášková místnost, postupně doplněná skládacími mechanickými tabulemi, výsuvnými promítacími plátny a nejnovějším multimediálním počítačovým vybavením.

Už posté ten den uvažovala, kdo vynesl ven informace o úkolu muzea. Ať už to byl kdokoli, zdaleka nevěděl všechno – nikde se neobjevila ani jediná zmínka o groteskních deformacích druhé kostry ale i tak věděl hodně. Její úlevu, že nemusí intervenovat kvůli Smithbackovi, překryly nejnovější poznatky o původu otisků zubů na mrtvolách. Děsila se příjezdu Bittermanova těla a toho, že by mohlo nést definitivní potvrzení jejich domněnek.

Když se ozvalo hlasité hučení, Margo pohlédla před sebe. Proscénium a křídla v přední části sálu odjížděla dozadu a k podlaze klesalo velké promítací plátno.

V přednáškovém sále s dvěma tisíci místy sedělo napjatě přesně sedm lidí.

Vedle ní si broukal Frock melodii z Wagnerovy opery a tlustými prsty bušil na vypolstrovaná opěradla svého vozíčku. Jeho tvář měla kamenný výraz, ale Margo věděla, že za tou maskou všechno vře. Podle protokolu musel vést prezentaci Brambell jako hlavní patolog, ale Frock byl zjevně tímto nařízením uražen. O několik řad vpředu spatřila Margo sedět poručíka D’Agostu s obtloustlým policejním kapitánem a dvěma znuděnými detektivy z oddělení vražd.

V tu chvíli byla už velká světla zcela ztlumena a Margo viděla jenom Brambellovu dlouhou kostnatou tvář a holou lebku, ozářené zespod světlem na přednáškovém pultu. Patolog svíral v jedné ruce zvláštní předmět v plastovém obalu, který sloužil současně jako dálkový ovladač diaprojektoru a světelné ukazovátko. Napadlo ji, že vypadá jako kostlivec; Boris Karloff v laboratorním plášti.

„Tak přejdeme přímo k důkazům, ano?“ prohlásil Brambell a jeho vysoký, veselý hlas zaburácel z mnoha reproduktorů po obou stranách sálu. Margo cítila, jak Frock vedle ní ztuhl vztekem.

Na plátně se objevil velký záběr zvětšené kosti a sál a všichni přítomní byli náhle zaliti mrtvolně šedým svitem.

„Tady je fotografie třetího cervikálního obratle Pamely Wisherové. Všimněte si toho zřetelného dentálního otisku.“

Objevil se další snímek.

„Tady je jeden z těch otisků dvěstěkrát zvětšený. A zde je snímek řezu. Jak vidíte, je zřejmé, že se jedná o chrup savce.“

Další snímky ukazovaly výsledky laboratorních testů, prováděných na různých kostech obou mrtvol, zachycující hodnoty tlaku potřebného k tomu, aby vznikly stopy různé hloubky.

„Na kostech obou obětí jsme identifikovali jedenadvacet jasných otisků, otvorů nebo škrábanců způsobených zuby,“ pokračoval Brambell. „Jsou zde také další otisky, které podle všeho pocházejí od nějakého tupého nástroje: jsou příliš pravidelné na zuby, ale příliš hrubé na opracovaný nůž. Pocházejí z předmětu podobného primitivní sekeře nebo kamennému noži. Tyhle stopy převládají na krční páteři, pravděpodobně vznikly při dekapitaci. V každém případě tlak potřebný ke vzniku těchto otisků,“ Brambell ukázal výsledky elektronickým ukazovátkem „kolísá mezi 500 a 900 librami na čtvereční palec. To je podstatně méně, než 1200 liber na čtvereční palec, což byl náš původní odhad.“

Méně než náš původní předpoklad, řekla si v duchu Margo a pohlédla na Frocka.

Na plátně se objevila další fotografie. „Naše detailní studie částí tenkých kostí tady, kolem otisků, ukazuje prosak krve přes intersticiální oblast kosti do kostní dřeně. Z toho můžeme soudit, že vznikly před smrtí.“ Nastalo ticho.

„Jinými slovy se tyhle stopy na těle vyskytovaly v okamžiku smrti.“ Brambell si odkašlal. „Vzhledem k vysokému stadiu rozkladu je nemožné určit přesnou příčinu smrti. Ale myslím si, že můžeme s velkou dávkou jistoty konstatovat, že oběti zemřely v důsledku těžkého traumatu a ztráty krve v okamžiku, kdy vznikly tyhle otisky zubů.“

Dramaticky se obrátil k publiku. „Vím, že všichni si klademe v duchu jednu otázku. Jednu konkrétní otázku. Komu patří tyto otisky? Jak víte, objevily se v tisku spekulace o tom, že by vrahem mohl být další Mbwun.“

Vychutnává si to, napadlo Margo. Cítila, jak napětí v místnosti roste. Především D’Agosta už jenom tak tak seděl na židli.

„Provedli jsme důkladné porovnání těchto otisků a osmnáct měsíců starých stop pocházejících od Mbwuna, jimiž nás v hojné míře zásobilo muzeum. A došli jsme ke dvěma důležitým závěrům.“

Zhluboka se nadechl a rozhlédl po ostatních.

„Za prvé, tyto otisky zubů nemají nic společného s otisky zanechanými Mbwunem. Neshodují se ve tvaru, velikosti ani v délce.“

Margo spatřila, jak D’Agosta úlevou svěsil ramena.

„Za druhé, síla potřebná k zanechání těchto otisků nikdy nepřekročila 900 liber na čtverečný palec, což nás definitivně odkazuje do kategorie psovitých šelem, nebo ještě spíš do kategorie lidské. V žádném případě se nejedná o Mbwuna.“

Snímky se teď střídaly v mnohem rychlejším sledu a zobrazovaly nejrůznější mikroskopické záběry na otisky zubů. „Zdravý muž s normální funkcí čelistí dokáže jejich silným stiskem vyvinout sílu 850 až 900 liber na čtvereční palec,“ řekl Brambell. „Mezi těmito otisky chrupu a otisky zubů normálního člověka není žádný rozdíl. Na druhou stranu mohou pocházet i od smečky zdivočelých psů, kteří se potulují tunely, útočí, zabíjejí a množí se. Já osobně se ale v případě původce těchto otisků kloním spíš k člověku než k psu či k nějakým dalším možným zdivočelým obyvatelům podzemí.“

„Možná, doktore Brambelle, na rozdíl od vaší filozofie existuje v podzemí více typů obyvatel.“

Ten přízvuk pocházel hluboko z jihu, možná z Alabamy nebo Louisiany; lakonický hlas byl měkký, s jemným nádechem kultivovaného cynismu. Margo se ohlédla a spatřila na sedadle v jedné z nejvyšších řad sálu známou, štíhlou postavu zvláštního agenta Pendergasta. Neviděla ani neslyšela ho přijít. Zachytil její pohled a kývl, ve tmě se zaleskly jeho světlé oči. „Slečno Greenová,“ řekl. „Promiňte, vlastně už doktorko Greenová, že?“

Margo se usmála a také se uklonila. Agenta FBI neviděla od večírku na rozloučenou ve Frockově kanceláři. Vlastně to bylo naposledy, kdy viděla většinu lidí vtažených do vražd v muzeu třeba doktora Frocka nebo Grega Kawakitu.

Frock se namáhavě obrátil ve svém vozíčku, pokynul na pozdrav, potom se obrátil zpět k plátnu.

Brambell si prohlížel nově příchozího. „Vy jste…?“ začal.

„Zvláštní agent Pendergast z FBI,“ odpověděl D’Agosta. „Bude nám s tímto případem pomáhat.“

„Aha,“ prohlásil Brambell. „Je mi potěšením.“ Rychle se obrátil k plátnu. „Přejděme k poslední otázce: k identifikaci neznámého těla. K tomuto tématu mám několik spíš dobrých zpráv. Obávám se, že budou překvapivé i pro mé kolegy,“ kývl na Frocka a Margo, „protože jsem se tomuto problému věnoval sám.“

Frock se předklonil, na tváři měl nečitelný výraz.

Margo klouzala pohledem z jednoho vědce na druhého. Je možné, že jim Brambell něco zatajil, aby mohl sám shrábnout zásluhy?

„Prosím, podívejte se pozorně na tento snímek.“ Na plátně se objevil nový záběr: rentgenový snímek, zachycující čtyři bílé trojúhelníky, kterých si poprvé všimla Margo.

„Zde máme čtyři malé kovové trojúhelníky zasazené do lumbální páteře neznámé kostry. Když nám je doktorka Greenová poprvé ukázala, byli jsme všichni ohromeni, protože jsme nechápali jejich smysl. Potom, zrovna včera v noci, jsem dostal nápad ohledně jejich původu. Velkou část dnešního dne jsem strávil telefonováním s odborníky na ortopedii. Jestliže mám pravdu, budeme znát identitu zavražděného koncem týdne, možná i dřív.“

Ušklíbl se, triumfálně se rozhlédl po sále a na okamžik spočinul pohledem na Frockovi.

„Předpokládám, že věříte, že ty trojúhelníky jsou…,“ spustil Pendergast.

„Prozatím,“ přerušil ho stroze Brambell, „nemůžu k této otázce nic víc říct.“ Mávl ovladačem a objevil se nový snímek, ukazující hlavu v silném stupni rozkladu, s chybějícíma očima a se šklebícími se zuby v ústech bez rtů. Margo ten pohled znechutil stejně, jako když spatřila hlavu poprvé v laboratoři.

„Jak všichni víte, tuto hlavu nám včera přivezli k rozboru. Objevil ji poručík D’Agosta, když vyšetřoval vraždy mezi bezdomovci. Ačkoli vám v nejbližší době nejsme schopni dát podrobnou zprávu, víme, že patří chudákovi, který zemřel přibližně před dvěma měsíci. Vidíme četné stopy, některé po zubech a některé zřejmě po nějaké neopracované zbrani – znovu obzvlášť zřetelné kolem zbývající části krční páteře. Máme v plánu exhumovat jeho tělo z Pottet’s Field, abychom mohli provést důkladnější vyšetření.“

Ale ne, pomyslela si Margo.

Promítl několik dalších snímků. „Studovali jsme poškození krku a došli znovu k závěru, že použitá síla byla vyvinuta s největší pravděpodobností lidským útočníkem, nikoli Mbwunem.“

Plátno bíle zazářilo a Brambell odložil ovladač na stůl vedle sebe. Když se v sále rozsvítilo, zvedl se D’Agosta ze židle. „Ulevilo se nám víc, než si dovedete vůbec představit,“ prohlásil. „Ale dovolte mi, abych si ujasnil jednu věc. Říkáte, že tyhle otisky zubů zanechal člověk?“

Brambell přikývl.

„Nebyl to žádný pes nebo zvíře, které by mohlo žít tam dole ve stokách?“

„Podle povahy a stavu otisků je těžké zcela vyloučit psy. Ale podle mého názoru vše nasvědčuje tomu, že se jedná o člověka, možná o několik lidí. Kdybychom měli alespoň jeden jasný otisk chrupu, bylo by všechno jasné, ale bohužel…“ Rozhodil ruce. „A když vezmeme v úvahu, že některé z těchto stop zanechala jakási hrubá zbraň, potom můžeme psa zcela vyloučit.“

„A vy, doktore Frocku? Co vy si myslíte?“ obrátil se D’Agosta.

„Souhlasím s doktorem Brambellem,“ prohlásil Frock úsečně a zavrtěl se. „Jak si vzpomínáte,“ zaburácel, „byl jsem to já, kdo od samého začátku tvrdil, že tohle není práce žádného stvoření jako Mbwun. Jsem rád, že se můj názor potvrdil. Ale musím protestovat proti tomu, jak postupoval doktor Brambell na vlastní pěst při identifikaci mrtvoly A.“

„Správná připomínka,“ pousmál se Brambell.

„Takže ho ten vrah napodobuje,“ prohlásil triumfálně tlustý policista.

Nastalo ticho.

Muž vstal a rozhlédl se po ostatních. „Máme tady blázna, který se inspiroval bestií z muzea,“ prohlásil hlasitě. „Pobíhá tady nějaký cvok, vraždí lidi, odřezává jim hlavy a možná je požírá.“

„To,“ podotkl Brambell, „souhlasí s údaji, až na…“

Tlustý policista ho přerušil. „Masový vrah, který je taky bezdomovec.“

„Poslyšte, kapitáne Waxie,“ začal D’Agosta, „to nevysvětluje…“

„To vysvětluje všechno!“ prohlásil paličatě muž jménem Waxie.

Najednou se rozlétly dveře na horním konci sálu a dolů ke skupince pronikl dunivý, vzteklý hlas.

„Proč mi, k čertu, nikdo neřekl o téhle schůzce?“

Margo se obrátila a okamžitě poznala tu poďobanou tvář, tu uniformu bez poskvrnky, tu těžkou slupku z hvězdiček a řádů. Byl to policejní šéf Horlocker, scházel k nim rychle uličkou, následován dvěma pobočníky.

Než se na D’Agostově tváři usadila neutrální maska, přelétl přes ni unavený výraz. „Šéfe, poslal jsem vám…“

„Co? Memo?“ Zuřící Horlocker se blížil k řadě sedadel, kde seděli D’Agosta a Waxie. „Vinnie, podle všeho jste udělal stejnou chybu jako tehdy v muzeu. Od začátku jste vynechal velení. Vy a ten tupec Coffey jste neustále tvrdili, že se jedná o masového vraha a že to máte pod kontrolou. A když vám došlo, o co vlastně jde, měli jste už muzeum plné mrtvol.“

„Když mi dovolíte připomínku, veliteli Horlockere, tohle je naprosto nepřesný výklad toho, co se stalo.“ Pendergastův medový hlas se rozléhal jasně celým sálem.

Margo viděla, jak se Horlocker za hlasem podíval. „Kdo je to?“ zeptal se.

D’Agosta se chystal promluvit, ale Pendergast ho zvednutím ruky zarazil. „S dovolením, Vincente. Veliteli Horlockere, jsem zvláštní agent Pendergast z FBI.“

Horlocker se zamračil. „Slyšel jsem o vás. Vy jste se taky zúčastnil toho bordelu v muzeu.“

„Barvitá metafora,“ poznamenal Pendergast.

„Takže copak byste rád, Pendergaste?“ zeptal se Horlocker netrpělivě. „Tohle nespadá do vaší působnosti.“

„Pomáhám poručíku D’Agostovi jako poradce.“

Horlocker se zamračil. „Poručík D’Agosta nepotřebuje žádnou pomoc.“

„Promiňte, že vám odporuji,“ řekl Pendergast, „ale myslím, že on a vy potřebujete veškerou možnou pomoc.“ Pohledem přešel z Horlockera na Waxieho a zpátky na Horlockera. „Nemějte obavy, veliteli, nejdu vám po krku. Jsem tady, abych pomohl při pátrání, ne abych dohlížel na případ.“

„Velmi přesvědčivé,“ vyštěkl Horlocker. Obrátil se zpátky k D’Agostovi. „Takže?“ vyjel po něm. „Co máte?“

„Hlavní patolog věří, že do pátku dokáže identifikovat neznámou kostru,“ prohlásil D’Agosta. „A myslí si, že otisky zubů pravděpodobně patří člověku. Nebo několika.“

„Několika?“ zeptal se Horlocker.

„Šéfe, důkazy naznačují, že se jedná o více než jednoho pachatele,“ řekl D’Agosta. Brambell souhlasně přikývl.

Horlocker vypadal zdrceně. „Cože, vy si myslíte, že nám tady běhají dva kanibalové? Proboha, Vinnie, používejte hlavu. Máme tady prostě masového vraha bezdomovce, který se živí svým vlastním druhem. A najednou se na špatném místě ve špatnou chvíli ocitne skutečný člověk, jako Pamela Wisherová nebo ten Bitterman, a dojede na to.“

„Skutečný člověk?“ zabručel Pendergast.

„Víte, co myslím. Produktivní člen společnosti. Někdo s adresou.“ Horlocker se zamračil a obrátil se na D’Agostu. „Dal jsem vám termín a doufal jsem, že budete mít víc, než jen tohle.“

Waxie se zvedl ze sedadla. „Jsem přesvědčený, že to je práce jednoho pachatele.“

„Správně,“ rozhlédl se Horlocker po místnosti a čekal na reakci. „Takže tady máme jednoho praštěného bezdomovce, někde v Central Parku, který si myslí, že je bestie z muzea. A kvůli tomu zasranému článku z Times se může polovička města zbláznit.“ Obrátil se k D’Agostovi. „Takže co s tím budete dělat?“

„Du calme, du calme, veliteli,“ řekl konejšivě Pendergast. „Už jsem si mockrát ověřil, že čím hlasitěji člověk mluví, tím méně toho musí říct.“

Horlocker na něj nevěřícně hleděl. „Takhle se mnou nemůžete mluvit.“

„V téhle místnosti jsem jediný, kdo s vámi takhle může mluvit,“ pronesl klidně Pendergast. „Takže jedině na mně je, abych vás upozornil, že jste pronesl celou řadu celkem jasných, ale nepodložených závěrů. Za prvé, že ten vrah je bezdomovec. Za druhé, že žije v Central Parku. Za třetí, že je to blázen. A za čtvrté, že je jenom jeden.“ Pendergast upíral na velitele téměř laskavý pohled, jako když trpěliví rodiče s pobavením sledují rošťárny svého dítěte. „Podařilo se vám nacpat do jediné věty pozoruhodně velké množství domněnek, veliteli Horlockere.“

Horlocker zíral na Pendergasta, otevřel ústa, potom je zavřel. Udělal krok vpřed, pak se zarazil. Potom sjel jediným pohledem D’Agostu, udělal čelem vzad a vyřítil se ze sálu. Jeho pobočníci měli co dělat, aby mu stačili.

V tichu doznívala ozvěna přibouchnutých dveří. „Zatracené divadýlko,“ uslyšela Margo Frockovo zabručení, když se neklidně zavrtěl ve vozíku.

D’Agosta povzdychl a obrátil se na Brambella. „Měl byste poslat šéfovi svou zprávu. Zpracujte ji tak, aby obsahovala jenom to nejdůležitější. Dejte tam spoustu obrázků, zkuste ji udělat co nejsrozumitelnější. Jako pro žáčka čtvrté třídy.“

Brambell propukl v pobavený, vysoký smích. „Ano, samozřejmě poručíku,“ kuckal a ve světle projektoru se leskla jeho holá hlava. „Napíšu to, jak nejlíp dokážu.“

Margo spatřila, jak je Waxie oba sjel nesouhlasným pohledem a potom také zamířil ke dveří. „Tenhle humor na účet velitele mi nepřipadá příliš profesionální,“ prohlásil. „Co mě se týče, mám na práci důležitější věci než vtipkování.“

D’Agosta na něj hleděl. „Když nad tím tak uvažuju,“ pronesl pomalu, „napište to jako pro třeťáka, aby to mohl číst taky kapitán Waxie.“

Na posedu v promítací komoře, vysoko v zadní stěně sálu, se Smithback odtáhl od průhledu a spokojeně vypnul magnetofon. Pozorně poslouchal a čekal, až Linného sál opustí poslední z návštěvníků.

Z velína vyšel promítač, a když spatřil Smithbacka, rysy mu ztuhly. „Říkal jste…“

Novinář mávl rukou. „Vím, co jsem říkal. Nechtěl jsem, abyste byl ještě nervóznější. Tady máte.“ Vytáhl z peněženky dvacetidolarovku a podal mu ji.

„Nevzal bych ji, kdyby nebyly výplaty v muzeu tak bídné, vždyť ani nemůžete v New Yorku začít žít…,“ nacpal si ten člověk bankovku nervózně do kapsy.

„Jo,“ odpověděl Smithback a naposledy se podíval průhledem. „Hele, mně to nemusíte vysvětlovat. Hájíte svobodu tisku. Běžte a kupte si pořádnou večeři, O. K.? A žádné strachy. I kdyby mě strčili do basy, své zdroje bych neprozradil.“

„Do basy?“ vyjekl promítač. Smithback ho uklidnil poplácáním na záda, potom vylezl z komory do velína, sevřel poznámkový blok a magnetofon a vykročil do těch starých zaprášených chodeb, které si tak dobře pamatoval. Měl štěstí: severní východ strážila stará Pocahontas, tu přezdívku si vysloužila díky zaujatosti, s jakou si patlala na své odulé tváře růž. Když kolem ní procházel, zaplavil ji úsměvy a významným mrkáním a palcem přitom diskrétně zakrýval datum platnosti na svém letitém průkazu muzea.

19

Margo prošla otáčivými dveřmi 27. okrsku, zahnula prudce doleva a sešla po dlouhém, strmém schodišti do suterénu. Ze starých žlutých zdí už před několika desítkami let vymontovali zábradlí, a tak musela dávat pozor, aby neuklouzla na betonových schodech. I přes tlusté základové zdivo k ní už dlouho předtím, než dosáhla konce schodiště, zespod doléhaly tlumené třáskavé rány.

Když otevřela těžké zvukotěsné dveře pod schodištěm, tlumené rány se změnily v burácení. Rámus ji na okamžik ohlušil, potom přistoupila ke službě. Důstojník ji poznal a mávl odmítavě rukou, když začala z tašky vytahovat povolení a speciální zbrojní pas. „Vezměte si číslo sedmnáct,“ pronesl přes hluk a podal jí tucet papírových terčů a vypolstrované tlumiče.

Margo načmárala do knihy své jméno a čas příchodu, potom se obrátila, vydala se uličkou a za chůze si nasadila tlumiče na uši. Burácení se okamžitě stalo snesitelnějším. Nalevo od ní téměř nepřetržitě vybíhali policisté z otevřených kabin k zadní stěně střelnice: znovu nabíjeli, připínali terče, počítali výsledky. Podvečer byl oblíbený čas. A z tuctu pětadvacetiyardových sklepních střelnic, rozesetých po policejních okrscích New Yorku, proslula tahle ve 27. okrsku svou velikostí a skvělým vybavením.

Když došla ke kabině sedmnáct, vytáhla z tašky zbraň, krabičku munice a několik zásobníků. Munici odložila na desku vedle sebe a zkontrolovala svůj malý automat. Pohyby byly dnes tak navyklé, jak jí byly cizí před rokem, kdy si zakoupila zbraň. Spokojená s prohlídkou zasunula plný zásobník, připevnila na vodič standardní terč a poslala ho do desetiyardové vzdálenosti. Potom rychle zaujala naučený Weaverův postoj pravá ruka na spoušti, levá svírající pravou. Soustředila pohled dopředu, stiskla spoušť a ohnutými lokty ztlumila zpětný ráz. Na okamžik se zarazila, pohlédla do dálky na terč a potom do něj rychle vyprázdnila zbývající střely v zásobníku.

Téměř automaticky udělala totéž s několika dalšími zásobníky, až se dostala do standardní palebné rutiny: vyměnit zásobník, vyměnit terč, pálit. Když byla krabička s náboji napůl prázdná, změnila terč na siluety ve vzdálenosti dvacet pět yardů. Když konečně vyprázdnila i poslední zásobník, obrátila se, aby si vyčistila zbraň, a s překvapením zjistila, že za ní stojí se založenýma rukama poručík D’Agosta a sleduje ji.

„Ahoj,“ sundala si tlumiče a zakřičela přes ten rámus.

D’Agosta kývl směrem k terči. „Podíváme se, jak jste to zvládla,“ zavolal a počkal, až si přitáhne siluetu. „Pěkná rozeta,“ prohlásil pochvalně.

Margo se zasmála. „Díky,“ řekla. „Můžu za to poděkovat jenom vám. Stejně tak za povolení.“ Vsunula prázdné zásobníky do kabely a přitom ji napadlo, jak divná tehdy asi musela D’Agostovi připadat: tři měsíce po uzavření vražd v muzeu vpadla do jeho kanceláře a požádala ho, aby jí zařídil zbrojní pas na ruční zbraně. Kvůli obraně, řekla mu. Copak by se někdy odvážila někomu vyprávět o té děsivé hrůze, nočních můrách, z nichž se budila zbrocená potem, o pocitu zranitelnosti, který nedokázala překonat?

„Brad mi říkal, že jste dobrá žákyně,“ podotkl D’Agosta. „Bylo mi jasné, že spolu budete dobře vycházet, proto jsem vám ho doporučil. Ale co se týče toho pasu, mně neděkujte. Pendergast osobně se o něj postaral. A teď se podíváme, jakou zbraň vám Brad vybral.“

Margo mu ji podala. „Je to malý glock. Model 26, s továrně upravenou ‚newyorskou spouští‘.“

D’Agosta zbraň potěžkal. „Pěkná a lehká. Ale má krátký dostřel.“

„Váš přítel Brad mi v tomhle moc pomohl. Naučil mě kentucké míření i nastavovat mířidla. Prošla jsem s ní celý trénink. S něčím jiným bych byla nejspíš vedle.“

„Pochybuju,“ vrátil jí D’Agosta automat. „S takovými výsledky byste prostě zvládla všechno.“ Kývl k východu. „Pojďte, vypadneme z toho rámusu. Doprovodím vás.“

Margo se zastavila u stolu, aby zapsala odchod a vrátila tlumiče, a překvapilo ji, když se zapsal i D’Agosta. „Vy jste střílel?“ zeptala se.

„Proč ne?“ obrátil se k ní D’Agosta. „I takoví staří braši jako já rezaví.“ Vyšli ze střelnice a začali stoupat po dlouhém strmém schodišti. „To víte, při případech jako tenhle se každý dostane na pokraj sil,“ řekl. „A malý nácvik není vůbec špatný. Zvlášť po té dnešní schůzce.“

Margo raději ani neodpovídala. Nahoře na schodišti se zastavila a čekala, až ji poručík dožene. Vyškrábal se nahoru lehce zadýchaný a oba vyšli otáčivými dveřmi na 31. ulici. Byl chladný večer a provoz utichl. Margo pohlédla na hodinky: skoro osm. Měla by klusat domů, udělat si lehkou večeři a zkusit něco naspat.

„Vsadím se, že tyhle schody přispěly daleko více k srdečním příhodám než všechny těstoviny v New Yorku,“ řekl D’Agosta. „Ale nevypadá to, že by vám daly nějak moc zabrat.“

Margo pokrčila rameny. „Pracuju na sobě.“

„Všiml jsem si. Už nejste ta žena, kterou jsem potkal před osmnácti měsíci. Aspoň navenek ne. Co děláte?“

„Většinou silové cviky. Vysoká zátěž, nízký počet opakování.“

D’Agosta přikývl. „Kolikrát týdně?“

„Střídavě po dnech posiluju horní a dolní partie svalů.“

„Jakou máte zátěž? Jedenadvacet?“

Margo zavrtěla hlavou. „Ne, jedna třicet pět. Je to fajn, protože poprvé nemusím měnit všechna ta malá závaží dole. Můžu prostě používat pětačtyřicítky.“

D’Agosta znovu přikývl. „To není špatné.“ Vydali se k Šesté avenue. „A funguje to?“

„Cože?“

„Říkal jsem, funguje to?“

Margo se zamračila. „Nevím, co tím myslíte,“ odpověděla, ale už ve chvíli, kdy ta slova vyslovila, pochopila.

„Ne,“ řekla o chvíli později tišším hlasem. „Ne úplně.“

„Nechtěl jsem strkat nos do věcí, do kterých mi nic není,“ podotkl D’Agosta, proklepal si kapsy, jak mimoděk hledal doutník. „Jsem prostě jenom buran, kdybyste to náhodou nevěděla.“ Našel cigáro, strhl nehtem obal a prozkoumal obsah. „To svinstvo v muzeu nás myslím ovlivnilo všechny.“

Došli k avenue, Margo pohlédla k severu a na okamžik zaváhala. „Promiňte,“ řekla. „Ale pro mě je strašně těžké o tom mluvit.“

„Já vím,“ odpověděl D’Agosta. „Zvlášť teď.“ Následovalo krátké ticho, jak si zapaloval. „Dávejte na sebe dobrý pozor, doktorko Greenová.“

Margo se pousmála. „Vy taky. A ještě jednou díky za tohle.“ Poklepala na kabelu, potom se zlehka rozběhla, prokličkovala mezi auty a zamířila na West Side, a domů.

20

D’Agosta pohlédl na hodinky: dvaadvacet hodin a oni mají pořád kulové. Policejní šťáry prověřily útulky, střediska spásy a vývařovny. Marně při nich pátrali po sebemenší zmínce o člověku, který by jevil přílišný zájem o Mbwuna. Haywardová, jejíž znalosti o bezdomovcích z podzemí se stávaly stále více neocenitelnými, vedla několik vyčišťovacích zátahů. Bohužel, jejich výsledky také zklamaly: krtci se před jejich úklidem vypařili, ztratili se do ještě temnějších a podivnějších zákoutí. A kromě toho, čistky mohly postihnout pouze horní patra rozsáhlého systému tunelů pod ulicemi města. Aspoň že proud bláznů telefonujících kvůli odměně vypsané Postem se už pomalu měnil na potůček. Možná že lidé dostali strach po článku v Timesech a Bittermanově vraždě.

Zadíval se na svůj stůl stále zpola zaplavený napůl pročtenými zprávami ze zátahů. Potom vzhlédl už posté ten večer na nástěnku, upřeně pozoroval mapu, jako by z ní silou svého pohledu mohl vynutit odpověď. Jaký je mezi nimi vztah? Musí nějaký být; to je první pravidlo detektivní práce.

Kašlal na to, co říkal Horlocker; jeho cit mu říkal, že tyhle vraždy jsou prací více než jednoho vraha. A nejenom cit způsob provedení, ač podobný, se přece jen podstatně lišil: někteří přišli o hlavu, jiným ji rozdrtili, ostatní prostě jenom zohavili. Možná šlo o jakýsi zvrhlý kult. Ale ať už to je, jak chce, Horlockerova výhružná ultimáta jim jenom přidávala starosti. A přitom potřebovali především trpělivou, metodickou, inteligentní detektivní práci.

D’Agosta se musel usmát. Bože, vždyť já celou dobu uvažuju už skoro jako Pendergast.

Náhle si uvědomil, že zpoza zavřených dveří skladu po straně kanceláře už chvíli slyší zvláštní šouravé zvuky. Před pár minutami si tam šla vybrat pauzu na kávu Haywardová. Okamžik pozoroval upřeně dveře a zvuky pokračovaly. Nakonec se zvedl, přešel ke dveřím, otočil knoflíkem a vešel dovnitř. Uprostřed skladiště stála Haywardová v jakési zvířecí pozici, s levou paží napjatou jako struna před sebe, s pravou pokrčenou dozadu po straně hlavy. Dlaně byly otevřené a zlehka zahnuté, ohnuté palce mířily vzhůru. Během toho, co ji pozoroval, přetočila svou drobnou postavu o devadesát stupňů, změnila tichým, prudkým pohybem pozici paží, potom se znovu obrátila o dalších devadesát stupňů. Podobalo se to jakémusi nebezpečnému baletu.

Pohyby byly provázeny ostrými výdechy, podobnými jejímu dýchání během konfrontace v tunelu. Zatímco ji sledoval, znovu se obrátila, stanula mu tváří v tvář a pomalým, rozvážným pohybem spojila obě ruce před sebou.

„Potřebujete něco, poručíku?“ zeptala se.

„Jenom vysvětlení, co tady, sakra, děláte,“ odpověděl.

Haywardová se pomalu napřímila, zhluboka vydechla a potom k němu vzhlédla. „To je jedna heian, řada katy.“

„Co je zas tohle?“

„Formální cvičení karate shotokan,“ řekla. Potom zachytila jeho pohled. „Pomáhá mi udržet se v klidu, v pohodě,“ vysvětlila. „A mám přece přestávku, poručíku.“

„Tak jen pokračujte,“ D’Agosta se obrátil ke dveřím, potom se zarazil a ohlédl se po ní. „Jaký máte pásek?“

Okamžik k němu vzhlížela. „Bílý,“ odpověděla nakonec.

„Aha.“

Haywardová se pousmála. „Shotokan je původní japonská škola karate. Ta se obvykle obejde bez všech těch pastelových barevných pásků, poručíku. Mají šest stupňů bílého pásku, tři hnědé, potom černý.“

D’Agosta přikývl. „Tak jaký máte stupeň?“ zeptal se zvědavě.

„Příští měsíc půjdu ke zkoušce na hnědý pásek sankyu.“

Z kanceláře za sebou zaslechl D’Agosta zarachocení knoflíku. Vyšel ze skladiště, zavřel za sebou dveře a ocitl se před korpulentní postavou kapitána Waxieho. Ten se beze slova odkulil k nástěnce. Soustředěně studoval s rukama za zády změť červených a bílých špendlíků.

„Je v tom systém,“ prohlásil nakonec.

„Vážně?“ zeptal se D’Agosta a snažil se, aby mu hlas zněl neutrálně.

Waxie mudrlantsky přikývl s hlavou stále odvrácenou.

D’Agosta mlčel. Věděl, že bude nadosmrti litovat toho, že se Waxie k téhle akci přimotal.

„Vychází to odsud.“ Waxieho prst se s tichým klepnutím zabořil do zeleného místa na mapě. D’Agosta spatřil, že ukazuje na Ramble, nejdivočejší oblast Central Parku.

„Jak jsi na to přišel?“

„Prostě,“ řekl Waxie. „Velitel mluvil s hlavním pojistným matematikem z personálního oddělení. Prohlídl si místa vražd, provedl pečlivou lineární analýzu a prohlásil, že vycházejí z tohoto místa. Vidíš? Místa činu tvoří kolem tohoto bodu půlkruh. Vražda na Belvederu byla klíč.“

Obrátil se. „Tam v Ramble jsou skály, jeskyně, hustý les. Taky spousta tuláků. Je to perfektní skrýš. A tam najdeme toho vraha.“

Tentokrát už D’Agosta nedokázal skrýt nevěřícný výraz. „Tak ještě jednou. Tenhle tip vám dal nějaký pojišťovák z personálního! Neslíbil vám taky, že vás výhodně pojistí?“

Waxie se zamračil a nafoukl své tlusté tváře. „Tvůj tón, Vinnie, není vůbec vhodný. Nebyl vhodný dnes odpoledne na té schůzce a není ani teď.“

„Hele, Jacku,“ snažil se D’Agosta ze všech sil zachovat klid. „Co, sakra, může pojišťovací matematik, třeba policejní, vědět o chování vrahů? Tohle přece nestačí. Musíte počítat se všemi vstupy, výstupy, se vším. A kromě toho, vražda na hrádku nejméně ze všeho zapadá do celkového obrazu chování vraha.“ Potom to vzdal. Horlocker patřil k těm vedoucím, kteří si libují ve specialistech, odbornících a konzultantech. A Waxie byl ten vlezdoprdelka, který…

„Budu potřebovat tu mapu,“ prohlásil Waxie.

D’Agosta zíral na široká záda před sebou. A najednou mu svitlo. Okamžitě věděl, o co jde.

Vstal. „Posluž si,“ řekl. „Základní záznamy o případu jsou tady v těchhle zásuvkách a seržantka Haywardová má cenné…“

„Tu nebudu potřebovat,“ přerušil ho Waxie. „Jenom mapu okrsku a ty záznamy. Dej mi je před osmou ráno poslat do mé kanceláře. Číslo 2403. Stěhují mě sem na ústředí.“

Pomalu se obrátil na podpatku a zahleděl se na D’Agostu. „Promiň, Vinnie. Myslím, že je to otázka vztahu. Mezi mnou a Horlockerem. Potřebuje člověka, na kterého se může spolehnout. Někoho, kdo dokáže udržet v klidu tisk. Není to nic osobního, víš. Budeš na tom případu dělat dál, ať už jsi ve funkci nebo ne. A teď, když už jsme se konečně hnuli z místa, se budeš možná i cítit líp. Uděláme zátah na Ramble a toho chlapa dostaneme.“

„Jasně,“ řekl D’Agosta. Opakoval si, že tohle je případ, z něhož se vychází bez poct, že ho nejprve vůbec nechtěl. Nefungovalo to.

Waxie napřáhl ruku. „Všechno dobré, Vinnie?“

D’Agosta tou ochablou horkou rukou potřásl. „Jasně, Jacku,“ slyšel sám sebe.

Waxie se znovu rozhlédl po kanceláři, jako by hledal ještě něco, co by si mohl přivlastnit. „No, už budu muset jít,“ prohlásil nakonec. „Jen jsem ti to chtěl říct sám.“

„Dík.“

Ještě okamžik stáli a napjaté ticho rostlo. Potom ho Waxie poklepal trapně po rameni a vyšel z kanceláře.

Ozvalo se tiché zašramocení a vedle něj se objevila Haywardová. Tiše stáli, poslouchali, jak se kroky vzdalují po linoleu na chodbě, až zanikly v tichém bzukotu psacích strojů a hovoru. Potom se Haywardová obrátila k D’Agostovi.

„Poručíku, jak jste se mohl jen tak vzdát?“ zeptala se hořce. „Vždyť ten zbabělec utekl, když jsme tam dole v tunelech stáli zády ke zdi.“

D’Agosta se znovu posadil a šátral v horní zásuvce po doutníku. „Úcta k nadřízeným není zrovna vaše silná stránka, co, seržantko?“ zeptal se. „A vůbec, z čeho usuzujete, že je to pro něj výhra?“ Našel doutník, udělal tužkou do jeho konce díru a zapálil si.

O dvě hodiny později, když D’Agosta dokončil přípravy k přestěhování záznamů nahoru, vkráčel do kanceláře Pendergast. Byl to ten Pendergast, jakého si D’Agosta pamatoval: bezvadný černý oblek perfektně padnoucí na jeho štíhlou postavu, blond vlasy, přecházející do bělá, sčesané dozadu z čela, ručně šité mokasíny z leštěné temně červené kůže. Jako vždycky se více podobal elegantnímu majiteli pohřebního ústavu než agentu FBI.

Pendergast lehce kývl hlavou směrem k židli pro návštěvy. „Smím?“

D’Agosta zavěsil telefon a přikývl. Pendergast s kočičí elegancí usedl na židli. Rozhlédl se, spatřil krabice se záznamy a prázdné místo na zdi, kde dříve visela mapa. Obrátil se k D’Agostovi a zvedl pátravě obočí.

„Teď už z toho bude bolet hlava Waxieho,“ zodpověděl D’Agosta nevyřčenou otázku. „Mně upravili zařazení.“

„Ale,“ poznamenal Pendergast. „Poručíku, nevypadáte tímhle zvratem událostí příliš zdrcen.“

„Zdrcen?“ řekl D’Agosta. „Rozhlídněte se kolem. Mapa je pryč, záznamy jsou sbalené, Haywardová v posteli, káva je horká, cigáro zapálené. Cítím se skvěle.“

„To tedy vážně pochybuji. Ale přesto budete dnes spát asi lépe něž ten skunk Waxie. Na korunovaných hlavách leží velké starosti, to víte.“ Pohlédl na D’Agostu s pobaveným výrazem. „Tak co bude dál?“

„No, pořád ještě u tohohle případu zůstávám,“ odpověděl D’Agosta. „Ale v jakém zařazení, to se mi Waxie neobtěžoval sdělit.“

„Nejspíš to sám neví. Ale myslím, že můžeme zajistit, že nebudete jen tak sedět.“ Pendergast zmlkl a D’Agosta se pohodlně rozvalil na židli, vychutnával si doutník a ticho, které se rozhostilo v místnosti.

„Kdysi jsem byl ve Florencii,“ prohlásil nakonec Pendergast.

„Ale, fakt? Taky jsem byl nedávno v Itálii. Vzal jsem tam vloni v létě syna, aby viděl prababičku.“

Pendergast přikývl. „Navštívil jste Palazzo Pitti?“

„Pity co?“

„To je obrazárna, víte. Dost známá. Na jedné zdi tam mají středověkou fresku znázorňující mapu, která vznikla rok před tím, než Kolumbus objevil Ameriku.“

„Ne, fakt?“

„Na místě, kde později objevili americký kontinent, je mapa prázdná, až na slova Cui ci sono dei mostri.“

D’Agosta zkřivil tvář. „Zde jsou… mostri. Co to je?“

„Znamená to ‚Zde jsou obludy.‘“

„Obludy. Jo. Ježíš, už jsem úplně zapomněl italštinu. Mluvíval jsem italsky s babičkou a s dědou.“

Pendergast přikývl. „Poručíku, položím vám jednu hádanku.“

„Jo.“

„Kde leží největší osídlená oblast, která není dosud zmapovaná?“

D’Agosta pokrčil rameny. „Vím já. V Milwaukee?“

Pendergast se pousmál. „Ne. Ani v Mongolsku. Ani na ostrovech Protinožců. Nachází se v newyorském podzemí.“

„Děláte si prdel, ne?“

„Nedělám si žádnou ‚prdel‘, jak jste tak pěkně řekl.“ Pendergast se zavrtěl na židli. „Vincente, podzemí New Yorku mi připomíná tu mapu v Palazzo Pitti. Je to skutečně neprobádané území. A je také podle všeho nepředstavitelně rozlehlé. Pod Grand Central je téměř dvanáct pater, o kterých víme a to nepočítám stoky a odvodňovací kanály. A pod Penn Station je těch pater ještě víc.“

„Tak vy jste tam byl,“ prohlásil D’Agosta.

„Ano. Po setkání s vámi a seržantkou Haywardovou. Byla to vskutku objevitelská cesta. Chtěl jsem to prostředí poznat, vyzkoušet svou schopnost se tam pohybovat a zjistit, co se dá. Promluvil jsem si s několika obyvateli podzemí. Hodně mi toho řekli a ještě víc naznačili.“

D’Agosta netrpělivě poposedl. „Dozvěděl jste se něco o těch vraždách.“

Pendergast přikývl. „Nepřímo. Ale ti, co vědí nejvíc, jsou hlouběji pod zemí, než jsem se napoprvé odvážil sestoupit. Chvíli trvá, než získáte důvěru těchhle lidí, a bude s tím ještě spousta práce. Zvlášť teď. Víte, ti bezdomovci z podzemí jsou vyděšení.“ Pendergast pohlédl bledýma očima na D’Agostu. „Z těch šeptaných náznaků jsem si dal dohromady, že se v podzemí usadila jakási tajemná skupina lidí. A většina těch zkazek pro ně ani neužívá označení lidé. Podle všeho jsou to divocí, nelítostní kanibalové. A právě tyhle bytosti jsou zodpovědné za ty vraždy.“

Nastalo ticho. D’Agosta vstal, přešel k oknu a zahleděl se na noční panoráma Manhattanu. „Věříte tomu?“ zeptal se nakonec.

„Nevím,“ odpověděl Pendergast. „Potřebuji si promluvit s Mefistem, vůdcem komunity pod Columbus Circle. Na spoustě toho, co vyšlo nedávno v Postu, je až příliš mnoho pravdy. Bohužel je těžké se s tímhle člověkem spojit. Je nedůvěřivý vůči všem z venku a naprosto nesnáší úřady. Ale já cítím, že je to jediný člověk, který mě může zavést tam, kam potřebuji.“

D’Agosta nakrčil rty. „Nechcete parťáka?“

Přes Pendergastův obličej přelétl lehký úsměv, potom zmizel. „Je to velmi nebezpečné místo bez jakýchkoli zákonů. Ale vaši nabídku zvážím. Stačí?“

D’Agosta přikývl.

„Dobrá. A teď vám navrhuji, abyste šel domů a vyspal se.“ Pendergast se zvedl. „Ačkoli to ještě neví, přítel Waxie bude potřebovat naši veškerou pomoc.“

21

Simon Brambell zapnul svou diplomatku a tiše si pro sebe broukal. Přehlédl laboratoř zamilovaným pohledem: sprcha v koutě, v tlumeném světle se leskly řady chromovaných ocelových nástrojů, pečlivě vyrovnaných za sklem. Cítil se sám se sebou nadmíru spokojen. Ještě jednou si v duchu přehrál scénu svého malého vítězství, především ten nezúčastněný výraz ve Frockově obličeji, když mluvil. Tvářil se nezúčastněně, ale bezpochyby uvnitř zuřil. To pochopil z Frockova drobného triumfálního výstupu nad silou kousnutí. Ačkoli pracoval pro městskou radu, cenil si Brambell jako nikdo své akademické hodnosti.

Uchopil pod paži měkkou koženou diplomatku a ještě jednou přelétl zrakem místnost. Byla to báječná laboratoř, dobře navržená a dobře vybavená. Toužil mít něco tak elegantního a účelného i na své patologii. Ale toho se nikdy nedočká, to věděl; město mělo chronický nedostatek peněz. Kdyby ho tak nepřitahovala detektivní práce soudního patologa, okamžitě by se rád přestěhoval do takovéto slonovinové věže.

Tiše za sebou zavřel dveře a jako vždy ho překvapila opuštěná chodba. Nikde jinde nenarazil na spolek s takovým odporem k práci přesčas jako tady v muzeu. Ale přesto mu ticho nevadilo. Bylo osvěžující a jiné, stejně jako se pach prachu a starého dřeva lišil od puchu formalínu a rozkladu, který vládl na patologii. Rozhodl se, jako každý večer, že z muzea odejde po dlouhé trase, přes Africký sál. Zjistil, že zvláště v tomhle sále jsou diorámy skutečná mistrovská díla. A vypadaly obzvlášť dobře v tak pokročilé době, se zhasnutými světly, kdy každá dioráma zářila vnitřním svitem jako okno do jiného světa.

Kráčel dlouhou chodbou a pro svou averzi k výtahům sešel tři patra dolů po schodech. Když prošel kovovým obloukem, ocitl se v Sále mořské fauny. Svítilo jenom noční osvětlení a sál byl temný, tajemný a tichý, až na všudypřítomné cvakání, lupání a skřípání staré budovy muzea. Nádherné, pomyslel si. Tohle byla ta správná procházka po muzeu bez všech těch strašných uječených dětí a jejich vřískajících učitelů. Prošel pod replikou obří olihně, skrz podpěry ze zažloutlých sloních klů a vstoupil do Afrického sálu.

Půlnoc. Pomalu kráčel sálem, z temnoty uprostřed se vylouplo stádo slonů, podél obou stěn byly ve dvou řadách naaranžované skupiny zvířat. Miloval skupinku goril a zastavil se před ní, sevřel rty a vychutnával ten obraz. Byl tak skutečný a on si ho chtěl užít. Už brzy to tady zabalí; jeho práce se chýlila ke konci. Jestli má pravdu, potom ten chudák Bitterman i zbytky Shasheena Walkera zapadají přesně do skládačky.

Nakonec s povzdechem prošel pod nízkým obloukem dveří a vydal se kamennou chodbou k věži. Znal příběh téhle slavné věže: jak se v roce 1870 Endurance S. Flyte, železniční magnát a třetí ředitel Muzea dějin přírody, rozhodl přistavět k budově muzea monstrózní, pevnosti podobnou část. Měla to být napodobenina velšského hradu Caernarvon, který se Flyte neúspěšně pokoušel získat pro sebe. Nakonec převládly rozumnější hlasy, Flyte byl zbaven úřadu a dokončena zůstala pouze hlavní věž pevnosti. V současnosti byla tato dominanta jihozápadního průčelí muzea, šestiboká věž, užívána především k uskladnění bezedných sbírek. A také to bylo, jak se Brambell doslechl, oblíbené místo schůzek zvrhlejších zaměstnanců muzea.

Šerý, katedrále podobný sál v přízemí věže byl prázdný a Brambellovy kroky se dutě rozléhaly, když kráčel po mramorové podlaze k východu pro zaměstnance. Kývl na strážného a vyšel do vlhkého nočního vzduchu na Muzeum Drive. Byla půlnoc, ale po třídě vpředu stále proudili lidé a jezdily taxíky.

Udělal několik kroků, potom se obdivně ohlédl. Přestože ji viděl už nesčetněkrát, nikdy se pohledu na věž nedokázal nabažit. Tyčila se do výšky několika set metrů, korunována cimbuřím, podobajícím se tesákům, a v bezmračných dnech vrhala svůj stín až k 59. ulici. Dnes vypadala v záři přibývajícího měsíce nepokojně, plná duchů.

Nakonec s povzdechem znovu vykročil, zahnul do 81. ulice, potom se vydal na západ k Hudsonu a k svému útulnému bytu a znovu si tiše broukal. Jak kráčel dál, ulice se pomalu vyprazdňovala a počet chodců klesal. Ale Brambell si toho nevšímal, šel rychle a dýchal noční vzduch. Pofukoval příjemný větřík, lehký a ostrý, ideální pro noc v půli léta. Lehce povečeří, rychle umyje nádobí, lokne si něčeho dobrého a za hodinu už bude v peřinách. A jako obvykle vstane v pět hodin, protože patřil k těm šťastlivcům, kteří nemuseli téměř vůbec spát. Malá potřeba spánku představovala obrovskou výhodu pro každého patologa a zvlášť pro toho, který se chtěl stát špičkou ve svém oboru. Brambell už ani nedokázal spočítat, kolikrát se jako první namanul k nějakému významnému zločinu prostě jenom proto, že byl vzhůru, když všichni ostatní tvrdě spali.

Ulice už byla úplně opuštěná, ale dělil ho jen blok od Broadwaye s rušnými stánky s občerstvením, s knihkupectvími a lahůdkářstvími. Brambell kráčel kolem řady špinavých pískovcových domů, přestavěných na jednopokojové špeluňky. Na druhém konci ulice se potácelo několik neškodných opilců.

Když došel doprostřed bloku, zaregistroval koutkem oka jakýsi pohyb: cosi v tmavém vchodu do opuštěného domu. Zrychlil krok. Z toho temného vchodu se táhl jakýsi odporný puch, nezvyklý dokonce i na New York. Když zaslechl, jak něco rychle vyrazilo na chodník za ním, instinktivně sáhl do diplomatky pro skalpel, který s sebou vždycky nosil. Stiskl rty a prsty pevně sevřel jeho studenou ergonomickou rukojeť. Nebyl nijak zvlášť neklidný; už jednou ho ohrožovali pistolí a dvakrát nožem a věděl naprosto přesně, jak takovou situaci zvládnout. Když se otáčel, současně vytáhl skalpel z diplomatky, ale za ním nic nebylo. Okamžik se překvapeně rozhlížel a potom se mu kolem krku ovinula něčí paže a vtáhla ho do tmy. Alespoň mu blesklo hlavou tušení, že to je paže; musela to být paže, a přitom byla kluzká a tak silná. A téměř současně měl zvláštní dojem, jako by se mu něco zarývalo přímo pod ohryzek. A byl to jediný, velmi zvláštní dojem.

22

Margo odemkla dveře laboratoře soudní patologie a potěšilo ji, že je místnost temná a prázdná. Bylo to poprvé, kdy se jí ráno podařilo předstihnout při příchodu doktora Brambella. Jiné dny, když přišla, už seděl na laboratorní židličce, usrkával šálek kávy z muzejního automatu a zvedl na pozdrav úzké obočí za obroučkami brýlí. A potom vždy poznamenal, že se v muzeu musí ta káva louhovat v použitém formaldehydu, vypůjčeném z oddělení konzervace zvířat. Jindy ráno našla na místě i Frocka a oba vědci už se skláněli nad stolem nebo zprávou a vedli uctivým tónem svou obvyklou hádku.

Vhodila tašku do zásuvky, převlékla se do pracovního a potom přistoupila k oknu. Nad budovami Páté avenue se vyhouplo slunce a barvilo strohá průčelí do zlatoruda. Pod oknem se probouzel park. Matky vedly děti k zoo, rekreační běžci pomalu klusali po oválu kolem Rezervoáru. Pohled jí zalétl více k jihu, až spočinul na fialové vyvýšenině hrádku Belvedere, a celá se zachvěla, když spatřila temnou lesnatou oblast v pozadí, kde tak krutě zemřel Nicholas Bitterman. Věděla, že jeho bezhlavé tělo by mělo do laboratoře dorazit později dopoledne.

Dveře se otevřely a dovnitř vjel doktor Frock, v šeru laboratoře spatřila pouze jeho velkou siluetu. Když se ocitl blíž ve slunečním světle, Margo se obrátila, aby ho pozdravila. Spatřila výraz jeho tváře a zarazila se.

„Doktore Frocku?“ zeptala se. „Jste v pořádku?“

Pomalu k ní přijel, jindy zčervenalý obličej měl strhaný a bledý.

„Mám tragickou zprávu,“ řekl tiše. „Časně ráno mi telefonovali. Simona Brambella včera v noci cestou z muzea zavraždili.“

Margo se zamračila, jak zatajila dech. „Simona Brambella?“ opakovala nechápavě.

Frock přijel blíž a vzal ji za ruku. „Je mi moc líto, že jsem to právě já, od koho jste se to musela dozvědět, má milá,“ prohlásil. „Přišlo to všechno tak náhle.“

„Ale jak?“ zeptala se Margo.

„Podle všeho ho napadli na Osmdesáté první ulici,“ řekl Frock. „Měl proříznuté hrdlo. A kromě toho…,“ Frock rozhodil ruce, které se mu rozrušením chvěly, jak si Margo povšimla.

Připadalo jí to neskutečné, jako z nějakého snu. Nemohla uvěřit, že muž, který včera stál před tím velkým plátnem a manipuloval ovladačem jako samurajským mečem, je teď mrtev.

Frock povzdechl. „Ačkoli jste to možná nevěděla, Simon a já jsme si vždycky nepadli do oka. Měli jsme profesionální různice. Ale vždy jsem toho muže choval ve velké úctě. Pro soudní patologii je to velká ztráta. A co se týká naší práce, přichází v kritickou chvíli.“

„Naše práce,“ opakovala Margo jako stroj. Odmlčela se. „Ale kdo to udělal?“

„Nebyli tam žádní svědkové.“

Na okamžik strnuli, Frackova ruka, teplá a něžně konejšivá, ležela na její. Potom pomalu poodjel. „Nevím, koho nám pošle soudní patologie jako náhradu, jestli vůbec někoho,“ řekl. „Ale myslím, že Simon by si přál, abychom pokračovali v duchu, v němž začal.“ Odjel k protější zdi a rozsvítil reflektory, jejichž záře zaplavila střed místnosti. „Práce pro mě vždy byla nejlepším lékem na bolest.“ Na okamžik mlčel. „Mohla byste vytáhnout z lednice mrtvolu A? Mám jistou teorii o jedné možné genetické anomálii, která snad způsobila tyhle deformace. Pokud si ovšem nechcete vzít den volna?“ Zvedl obočí.

„Ne,“ zavrtěla Margo hlavou. Frock měl pravdu. Brambell by si přál, aby pokračovali. Pomalu vstala, přešla přes místnost, klekla si, otevřela dvířka a vytáhla zevnitř dlouhé kovové plato. Neidentifikované tělo, které na něm leželo, se v průběhu jejich práce změnilo na mnoho nepravidelných kusů pod modrou pokrývkou. Vytáhla plato na vozík a převezla je pod světla.

Frock opatrně stáhl pokrývku a začal elektronickým posuvným měřítkem zdlouhavě měřit karpální kosti deformované kostry. Margo, kterou stále neopouštěl ten zvláštní pocit nepřirozena, se vrátila k prohlížení dalších sérií zkoušek molekulární rezonance. Laboratoř se na dlouho ponořila do ticha.

„Nemáte představu, o jakém vodítku to včera Simon mluvil?“ zeptal se konečně Frock.

„Cože?“ vzhlédla Margo. „Aha. Ne, ani nejmenší. Nikdy se o tom se mnou nebavil. Překvapilo mě to stejně jako vás.“

„To je smůla,“ prohlásil Frock. „Pokud vím, nezanechal o tom ani žádné poznámky.“ Znovu na nějakou dobu zmlkl. „Tohle je skutečně slepá ulička, Margo,“ prohlásil nakonec tiše. „Možná se už nikdy nedozvíme, co objevil.“

„Nikdo nepočítá s tím, že by měl náhodou dalšího dne zemřít.“

Frock zavrtěl hlavou. „Simon byl jako většina soudních patologů, které znám. Vzrušující případy prvořadého významu, jako je tenhle, jsou zřídkavé, a když na ně člověk narazí…, prostě jim nedokáže odolat.“ Náhle pohlédl na hodinky. „Ach bože. Představte si, málem jsem zapomněl na schůzku na osteologii. Margo, mohla byste toho na chvíli nechat a pomoct mi? Možná je to kvůli té tragické zprávě, snad jsem na tyhle kosti hleděl jenom příliš dlouho. Ale myslím, že by téhle práci prospěl neunavený zrak.“

„Samozřejmě,“ řekla Margo. „Co přesně hledáte?“

„To kdybych věděl. Jsem si celkem jistý, že tenhle člověk trpěl vrozenou poruchou. Chci vyčíslit morfologické změny, abych zjistil, zda došlo ke genetickému posunu. Bohužel to znamená změřit téměř každou kost v těle. Myslel jsem si, že bych začal zápěstím a kůstkami prstů, protože, jak jistě víte, jsou ke genetickým změnám nejcitlivější.“

Margo pohlédla na vyšetřovací stůl. „To by mohlo trvat celé dny,“ řekla.

Frock bezmocně pokrčil rameny. „To téměř beze všech pochyb, má drahá.“ Mohutně se zapřel do invalidního vozíku a rozjel se ke dveřím.

Margo začala unaveně přeměřovat každou kost elektronickým měřítkem a vkládala výsledky měření do počítače. Dokonce i nejmenší kosti vyžadovaly tucet měření a brzy na obrazovce roloval dlouhý sloupec čísel. Snažila se nedat znervóznit tou monotónní prací a hrobovým tichem v laboratoři. Kdyby měl Frock pravdu a deformace byly vrozeného původu, velmi by to zúžilo pátrání po totožnosti těla. A v tuto chvíli se chytali jakéhokoli vodítka: kostry z laboratoře fyzické antropologie jim neposkytly jediné. Při práci se přistihla, že uvažuje o tom, co by si na jejím místě myslel Brambell. Ale myšlenka na něho byla příliš strašná. Pomyšlení na to, že byl ještě nedávno živý a potom ho zavraždili… Zavrtěla hlavou a snažila se soustředit na něco jiného.

Náhlé zazvonění telefonu ji vytrhlo z obzvlášť obtížného měření. Při dalším zazvonění dvou krátkých zapípáních si uvědomila, že jde o hovor zvenku. Možná volá D’Agosta kvůli doktoru Brambellovi.

Zvedla sluchátko. „Patologie.“

„Je tam doktor Brambell?“ zeptal se upjatý, poměrně mladě znějící hlas.

„Doktor Brambell?“ Margo horečně uvažovala. Co když je to nějaký příbuzný? Co má říct?

„Haló?“ ozval se znovu ten hlas.

„Ano, ano,“ řekla Margo. „Doktor Brambell tady není. Můžu vám nějak pomoci?“

„Nevím. Jde o důvěrnou záležitost. Smím se zeptat, s kým mluvím?“

„Jsem doktorka Greenová,“ řekla Margo. „Asistuji mu.“

„Aha! Tak potom je to v pořádku. Jsem doktor Cavalieri z nemocnice St. Luke v Baltimoru. Našel jsem toho pacienta, kterého shání.“

„Pacienta?“

„Ano, toho se spondylolisthesis.“ Margo uslyšela ze sluchátka šustění papírů. „To, co jste mi poslali, je skutečně bizarní sada rentgenů. Nejdříve jsem si myslel, že se jedná o nějaký vtip. Málem mi to nedošlo.“

Margo se natáhla pro blok a tužku. „Měl byste to vzít po pořádku.“

„Fajn,“ řekl ten hlas. „Jsem ortopedický chirurg tady v Baltimoru. Jsme tady jenom tři, kteří provádíme korektivní chirurgii, abychom upravovali spondylolisthesis. Doktor Brambell to samozřejmě věděl.“

„Spondylolisthesis?“

Nastalo ticho. „Vy nejste lékařka?“ zeptal se Cavalieri a jeho hlas náhle ochladí.

Margo se zhluboka nadechla. „Doktore Cavalieri, měla bych vám také něco říct. Doktor Brambell byl… Víte, včera v noci zemřel. Jsem evoluční bioložka a pomáhám mu analyzovat zbytky obětí několika vražd. Protože tady už doktor Brambell není, měl byste mi říct vše.“

„Zemřel? To není možné, vždyť jsem s ním ještě včera mluvil!“

„Přišlo to velmi náhle,“ řekla Margo. Nechtěla zacházet do žádných větších detailů.

„Ale to je strašné. Doktor Brambell byl známý po celé zemi, a to nemluvím o Spojeném království…“

Hlas se zlomil. Margo držela oněmělé sluchátko u ucha a hlavou jí znovu proběhla vzpomínka na poslední setkání se soudním patologem: jak stál v čele Linného sálu, nevyzpytatelně se usmíval a oči za kostěnými obroučkami mu zářily.

Ze vzpomínek ji probral povzdech na druhé straně linky. „Spondylolisthesis je fraktura a sklouznutí jednoho z lumbálních obratlů. Opravujeme ji tak, že na páteř upevníme šrouby kovovou destičku. Jakmile utáhnete šrouby, zlomený obratel se vrátí na své místo.“

„Nejsem si jistá, že chápu spojitost,“ řekla Margo.

„Vzpomínáte na ty čtyři bílé trojúhelníky na rentgenech, které mi doktor Brambell poslal? To jsou právě úchytky těch šroubů. Tenhle člověk byl operován na spondylolisthesis. Tímto zákrokem se zabývá velmi málo chirurgů, proto je snadné ho vystopovat.“

„Aha,“ řekla Margo.

„Vím, že na těch rentgenech je můj pacient, z jednoho prostého důvodu,“ pokračoval Cavalieri. „Je zřejmé, že ty zvláštní úchytky šroubů pocházejí od SteelMed Products z Minneapolisu a v roce 1989 se přestaly vyrábět. Se šrouby od téhle firmy jsem provedl asi tři tucty operací. Používal jsem vlastní techniku, spočívající ve zvláštním umístění šroubů za transverzální výběžek druhého lumbálního obratle. Jedná se o skutečně jedinečný postup. Kdyby vás to zajímalo, můžete si o něm přečíst v Časopise amerických ortopedů, z podzimu 1987. Lépe držel kosti, víte, a vyžadoval jejich menší fůzi. Tuhle operaci neprováděl nikdo, kromě mě a dvou asistentů, které jsem vyškolil. Ale od té doby, co se začal používat Steinmannův postup, je už považován za zastaralý. Takže nakonec jsem byl jediný doktor, který ho používal.“ Margo zaslechla v doktorově hlase hrdý tón.

„A to je právě ta záhada: žádný chirurg, kterého znám, by u tohoto druhu spondylolisthesis nikdy neodstraňoval korekční destičku. Prostě se to nedělá. Ale přesto je z rentgenového snímku jasně vidět, že mému pacientovi někdo vyňal tu kovovou destičku i šrouby. Bůhví proč, zůstaly tam jenom ty úchytky. Ty samozřejmě odstranit nelze, jsou uložené v kosti. Ale proč tomu chlapíkovi tu destičku odstranili…,“ odmlčel se.

Margo si rychle dělala poznámky. „Pokračujte.“

„Jak jsem řekl, když jsem viděl ty snímky, okamžitě jsem věděl, že to byl některý z mých pacientů. Ale ohromil mě stav kostry. Ten strašlivý růst kostí. Věděl jsem, že jsem nikdy nikoho v takovém stavu neoperoval.“

„Takže k tomu růstu kostí došlo až potom?“

„Rozhodně. V každém případě jsem prošel své záznamy a na základě toho rentgenového snímku jsem byl schopen identifikovat pacienta. Operoval jsem ho dopoledne 2. října 1988.“

„A kdo byl tím pacientem?“ zeptala se Margo s tužkou připravenou. Koutkem oka zahlédla, že se Frock vrátil zpátky do laboratoře, jede pomalu k ní a napjatě poslouchá.

„Mám to někde tady.“ Uslyšela znovu šustit papíry. „Všechny tyhle záznamy vám samozřejmě odfaxuju, ale jistě chcete hned teď vědět… Tady to je. Ten pacient se jmenoval Gregory S. Kawakita.“

Margo cítila, jak jí ztuhla krev. „Greg Kawakita?“ zeptala se staženým hlasem.

„Ano, Gregory S. Kawakita, doktor filozofie. Bezpochyby. Zvláštní, tady se píše, že to byl také evoluční biolog. Možná jste ho znala?“

Margo nedokázala odpovědět a zavěsila. Nejdříve doktor Brambell a teď… Pohlédla na Frocka a s hrůzou zjistila, že mu tvář zpopelavěla. Seděl schoulen ve vozíčku, ruku si tiskl k hrudi a ztěžka dýchal.

„Gregory Kawakita,“ vypravil ze sebe. „Tohle je Gregory? Och, můj bože.“

Dech se mu o něco zklidnil, zavřel oči a pomalu svěsil hlavu. Margo se rychle odvrátila, se vzlykotem se rozběhla k oknu.

Jako ve snu se jí v duchu začaly promítat události toho strašlivého týdne před osmnácti měsíci, kdy v muzeu začalo to vraždění. Potom zahájení výstavy Mýty, strašlivá masová jatka, a nakonec zabití Mbwuna. Greg Kawakita byl pomocný kurátor v muzeu, její kolega a Frockův student. Více než kdo jiný právě Greg pomohl určit a zastavit tu příšeru. Právě pomocí jeho programu genové extrapolace našli klíč, který jim sdělil, co je Mbwun zač a jak ho lze zabít. Ale hrůza, která následovala, je zasáhla všechny, a Grega zvlášť. Brzy potom odešel z muzea, opustil skvělou kariéru. Nikdo o něm od té doby neslyšel.

Nikdo kromě ní. Snažil se s ní spojit, nechal jí před několika měsíci na záznamníku vzkaz. V tu dobu, kdy říkal, že něco potřebuje, nutně potřeboval pomoc. A ona se ani neobtěžovala mu odpovědět.

Teď už jí bylo jasné, proč musel odejít z muzea: trpěl nějakou strašlivou nemocí, která mu deformovala kosti, postupně se měnil v tu zkroucenou kostru na vozíku. Bezpochyby se styděl, možná se bál. Třeba se snažil hledat léčbu. Možná se z něj ke konci stal bezdomovec. A pak tak strašné zakončení slibného života: vražda, dekapitace, zetlení těla kdesi ve tmě.

Hleděla z okna a chvěla se v teplém slunci. Ať už byl ten konec jakýkoli, musel být strašný. Možná by mu dokázala pomoct, kdyby to věděla. Ale příliš ji v té době pohlcovala touha zapomenout: utápěla se ve své vlastní práci. A neudělala nic.

„Doktore Frocku?“ zvolala.

Uslyšela za sebou zaskřípění vozíčku.

„Doktore Frocku…,“ zašeptala a nedokázala pokračovat.

Ucítila, jak se něžná ruka dotkla jejího lokte. Třásla se pohnutím.

„Nechte mě chvilku uvažovat,“ řekl Frock. „Jenom chvilku, prosím. Jak je to možné? Když si pomyslím, že tahle ubohá hromádka kostí, které jsme studovali, řezali, porcovali že to byl Gregory…,“ hlas se mu zlomil. Sluneční paprsek pronikl oknem a ozářil ruku, která sklouzla z jejího lokte.

Margo stála bez hnutí, zavřela oči před světlem, cítila vzduch proudící do plic a ven. Konečně měla pocit, že se dokáže odvrátit od okna. Ale ne k vyšetřovacímu stolu nebyla si jistá, že by dokázala snést pohled na to, co na něm leželo. Místo toho pohlédla na Frocka. Byl tam za ní, nehybný, upíral pohled suchých očí do prázdna.

„Měli bychom zavolat D’Agostovi,“ řekla.

Frock dlouho neodpovídal. Potom mlčky souhlasně přikývl.

ČÁST DRUHÁ

CUI CI SONO DEI MOSTRI

Z pochopitelných důvodů neexistují žádné spolehlivé výsledky sčítání obyvatel podzemí Manhattanu. Nicméně studie Rushinga a Buntena z roku 1994 naznačuje, že jen v malé oblasti ohraničené na jihozápadě Penn Station a na severovýchodě Grand Central Terminal žije 2750 osob a počet obyvatel v zimních měsících stoupá až na 4500. Podle zkušeností autorky je tento odhad ještě nízký.

Podobně neexistují žádné záznamy o narozeních a úmrtích, k nimž dochází v komunitách v podzemí New Yorku. Ale pokud vezmeme v úvahu velké množství drogově závislých, zločinců, recidivistů, mentálně postižených a mentálně narušených lidí, kteří tíhnou k podzemnímu světu, je jasné, že život v tomto prostředí je velmi obtížný a nebezpečný. Lidé mají mnoho důvodů k odchodu ze společnosti do temnoty železničních tunelů a dalších míst v podzemí soukromí, bezpečnost, neschopnost ztotožnit se se společností. Bylo určeno, že jakmile člověk jednou do podzemí sestoupí, délka jeho života se dá v průměru odhadnout na dvacet dva měsíců.

L. Haywardová, Kasty a společnost pod Manhattanem

23

Západní 63. ulice se táhla k Hudsonu, řada výstavných obchodních domů přešla postupně v dobře udržované domy s pískovcovými průčelími. D’Agosta kráčel rozhodným krokem se sklopeným zrakem a naprosto sebevědomě. Otrhaný, páchnoucí Pendergast se šoural přímo před ním.

„Zatraceně pěkný způsob, jak trávit odpoledne,“ zabručel D’Agosta.

Ačkoli zjistil, že ho kůže na mnoha místech svědí, rozhodl se, že se nebude škrábat. Poškrábat se znamenalo dotknout se prastarého umaštěného kabátu do londýnské mlhy, který měl oblečený, nebo špinavé kostkované polyesterové košile z K-Martu anebo lesklých odřených kalhot. Uvažoval, kde Pendergast k těmhle hadrům přišel.

A k tomu všemu byly špína a mastnota na jeho tváři pravé, žádný makeup z krabičky. I ty boty byly odporné. Ale když měl námitky, Pendergast řekl jenom: „Vincente, závisí na tom váš život.“

Dokonce mu zakázal vzít si s sebou zbraň nebo odznak. „Nechtějte vědět,“ prohlásil Pendergast, „co s vámi udělají, když u vás najdou odznak.“ Celá tahle expedice, pomyslel si naštvaně D’Agosta, je vlastně jedním velkým hrubým porušením všech předpisů.

Krátce vzhlédl a všiml si, že se k nim blíží žena v krátkých letních šatech, na vysokých podpatcích a vede na vodítku čivavu. Prudce se zarazila, ustoupila stranou a znechuceně odvrátila pohled. Když ji Pendergast míjel, pes náhle vyrazil vpřed a propukl v kvičivý štěkot. Pendergast se odtáhl, pes zdvojnásobil svou hysterii a div se neutrhl z vodítka.

D’Agosta zapomněl na chvíli na vlastní nepříjemné pocity a uvědomil si, že ho začíná štvát znechucený výraz na tváři té ženy. Jakým právem nás takhle odsuzuje? napadlo ho. Když kolem ní procházel, najednou se zastavil a obrátil se k ní. „Přeju vám pěkný den,“ zavrčel a vystrčil bradu.

Žena ucukla. „Vy provokatére,“ zaječela na D’Agostu. „Nepřibližuj se k němu, Petit Chou!“

Pendergast popadl D’Agostu a zatáhl ho za roh na Columbus Avenue. „Zbláznil jste se?“ zasyčel. Jak spěchali dál, dolehlo k nim volání té ženy. „Pomoc! Ti muži mě ohrožovali!“

Pendergast chvátal k jihu a D’Agosta se ze všech sil snažil udržet s ním krok. Když zašli do šera úzkého průjezdu v polovině bloku, Pendergast si rychle klekl nad ocelové desky, zapuštěné do chodníku, pod nimiž se skrýval nouzový východ z metra. S pomocí malého zahnutého nástroje desky nadzvedl a potom postrčil D’Agostu na železné schodiště pod nimi. Když za sebou Pendergast zavřel, následoval D’Agostu do tmy. Na konci schodiště se slabě leskly dvoje železniční koleje. Přešli přes ně a zašli do chodby vedoucí k dalšímu klesajícímu schodišti, které tentokrát vzali po dvou schodech.

Na nejnižším schodu se Pendergast zastavil. D’Agosta se zarazil za ním v naprosté tmě a lapal po dechu. Po několika okamžicích rozsvítil Pendergast malou baterku a zachechtal se: „Přeju vám pěkný den… Vincente, co vás to napadlo?“

„Jenom jsem se snažil chovat přátelsky,“ prohlásil D’Agosta jedovatě.

„Mohl jste naši malou výpravu potopit ještě předtím, než vůbec vyplula z doku. Nezapomeňte, jste tady jenom jako doplněk mého převleku. Jediný způsob, jakým se s jistotou mohu dostat k Mefistovi, je vystupovat jako vůdce jiného společenství. A ten by nikdy necestoval bez pobočníka.“ Posvítil baterkou do úzkého postranního tunelu. „Tahle cesta vede na východ, na jeho území.“

D’Agosta přikývl.

„Pamatujte na mé instrukce. Mluvit budu já. Je nutné, abyste zapomněl, že jste policejní důstojník. Ať se stane cokoli, nemíchejte se do toho.“ Sáhl do kapsy svého ušmudlaného pláště a vytáhl dva vlněné kulichy. „Nasaďte si to,“ podal jeden D’Agostovi.

„Proč?“

„Čepice změní skutečný tvar lidské hlavy. A kromě toho, kdybychom museli rychle utéct, můžeme změnit svůj vzhled tím, že je schováme. Nezapomeňte, nejsme zvyklí na tmu. Budeme v nevýhodě.“ Znovu zalovil v kapse, vytáhl malý zakulacený předmět a vložil si ho do úst.

„Co je, sakra, zase tohle?“ zeptal se D’Agosta a nasadil si čepici na hlavu.

„Falešné gumové patro kvůli změně polohy jazyka a tím i změně harmonických rezonancí v hrdle. Setkáme se se zločinci, zapomněl jste? Strávil jsem velkou část loňského roku na Rikerově ostrově vyhodnocováním vrahů pro Quantico. Je možné, že narazím na někoho z nich tady dole. Pokud se tak stane, nesmějí mě poznat ani podle vzhledu, ani po hlase.“ Mávl rukou. „Samozřejmě, samotný makeup nestačí. Musím uzpůsobit postoj, způsob chůze, dokonce i gesta. Vaše práce je snazší – mlčte, chovejte se nenápadně a dělejte, co já. Nesmíme se v žádném případě prozradit. Rozumíte?“

D’Agosta přikývl.

„S trochou štěstí nás bude tenhle Mefisto schopen navést správným směrem. Možná se vrátíme s důkazy vražd, o kterých vyprávěl Postu. Tím bychom získali další materiál pro patologii, který nutně potřebujeme.“ Odmlčel se. „Něco nového kolem Brambellovy vraždy?“ zeptal se. Udělal krok vpřed a posvítil baterkou před sebe.

„Ne,“ řekl D’Agosta. „Waxie a ti nahoře si myslí, že se jedná pouze o další náhodnou vraždu. Ale já si říkám, jestli to nějak nesouvisí s jeho prací.“

Pendergast přikývl. „Zajímavá teorie.“

„Mám takový pocit, že tyhle vraždy nebo alespoň některé z nich nejsou vůbec náhodné. Chci říct, že Brambell byl krůček od odhalení, komu patří ta druhá kostra. Možná někdo nechtěl, aby to vyšlo najevo.“

Pendergast znovu přikývl. „Musím připustit, poručíku, že mnou otřáslo, když jsem se dozvěděl, že druhá kostra patří Kawakitovi. Mohlo by to znamenat…,“ odmlčel se. „Celistvost a ošklivost. A také z toho vyplývá, že by doktor Frock, doktorka Greenová a ostatní, kteří na tomto případu pracují, měli dostat ochranu.“

D’Agosta odfrkl. „Dnes ráno jsem s touhle myšlenkou šel nahoru k Horlockerovi. Jakoukoli ochranu pro Greenovou a Fracka zamítl. Řekl, že měl podezření, že Kawakita musel nějak souviset s Pamelou Wisherovou, prostě se ocitli na špatném místě ve špatnou chvíli. Náhodná vražda, stejně jako u Brambella. Staral se jedině o to, abychom nic neříkali před novináři, aspoň dokud nenajdou Kawakitovy příbuzné a nedají jim vědět jestli je vůbec koho hledat. Myslím, že jsem někde slyšel, že to byl sirotek. Waxie tam taky byl, natřásal se a nafukoval jako nadržený kohout. Řekl mi, abych to hleděl ututlat líp než v případě Wisherové.“

„Navrhl jsem mu, aby si na něho dal obklad. Slušně, samozřejmě. Nejdříve jsem si říkal, že nebudu zbytečně Frocka ani Greenovou plašit. Ale po téhle schůzce jsem s nimi oběma mluvil a dal jim pár rad. Slíbili, že se budou snažit být opatrní, aspoň než tahle práce skončí.“

„Už zjistili, co způsobilo deformace Kawakitovy kostry?“

„Ještě ne.“ D’Agosta pokýval nepřítomně hlavou.

Pendergast se k němu obrátil. „Co se děje?“ zeptal se.

D’Agosta váhal. „Myslím, že mám trochu obavy z toho, jak tohle všechno bere doktorka Greenová. Víte, byl to můj nápad vzít na tenhle případ ji a Frocka, ale teď už si tím nejsem moc jistý. Frock se zdá být jako vždy vyrovnaný, ale Margo…,“ odmlčel se. „Víte, jak reagovala na vraždy v muzeu. To její posilování, každodenní běhání, nácvik střelby.“

Pendergast přikývl. „Není to nezvyklý typ posttraumatické stresové reakce. Lidé, kteří překonají děsivé situace, se občas snaží hledat způsoby, jak získat větší kontrolu, jak omezit svůj pocit zranitelnosti. Vlastně je to poměrně zdravá reakce na silný stres.“ Ušklíbl se. „A já si dokážu vzpomenout i na pár stresovějších situací, než jsem zažil s ní tam v té tmavé chodbě muzea.“

„Jo, ale ona to přehání. A teď, když došlo ještě k tomuhle svinstvu… No, prostě si nejsem jistý, jestli jsem udělal dobře, když jsem ji do toho zatáhl.“

„Bylo to naprosto správné rozhodnutí. Potřebujeme její zkušenosti. Zvlášť když teď víme, že je Kawakita po smrti. Předpokládám, že zjistíte, kde se naposledy pohyboval.“

D’Agosta přikývl.

„Možná byste měl zvážit, jestli nepožádat doktorku Greenovou, aby vám s tím pomohla.“ Pendergast pokračoval v prohlídce tunelu, s napjatým výrazem hleděl do tmy. „Tak, dobře. Připraven, Vincente?“

„Myslím, že jo. Co když se budou chovat nepřátelsky?“

Pendergast se pousmál. „Jistý vážený obchodní artikl je rozhodně zklidní.“

„Drogy?“ zeptal se nevěřícně D’Agosta.

Pendergast přikývl a rozevřel kabát. Ve světle baterky spatřil D’Agosta na špinavé podšívce několik malých kapsiček. „Každý tady dole zřejmě je nebo byl závislý na něčem takovém.“ Prstem přecházel z jedné kapsy na druhou. „Mám tady celou lékárnu: prvotřídní kokain, methylfenidat, carbrital, seconal. Možná nám zachrání život, Vincente. Ten můj při prvním sestupu zachránily.“

Pendergast zalovil v jedné z malých kapsiček a vytáhl tenkou černou kapsli. „Bifetamin,“ řekl. „Známý mezi podzemním bratrstvem jako černá kráska.“

Okamžik na kapsli zíral. Potom si ji rychlým pohybem vsunul do úst.

„Co to…?“ začal D’Agosta, ale agent FBI ho mávnutím ruky umlčel.

„Mně nestačí tuhle roli pouze hrát,“ zašeptal. „Já se s ní musím sžít. Tenhle Mefisto je nepochybně podezíravý paranoik. Spolehlivě tady dole vy čenichá jakýkoli podfuk. Na to nezapomeňte.“

D’Agosta mlčel. Skutečně vystoupili mimo společnost, mimo zákony, mimo všechno.

Vydali se bočním tunelem podél opuštěných kolejí. Každých pár minut se Pendergast zastavil, aby nahlédl do svých poznámek. D’Agosta následoval agenta FBI dál a dál do tmy a s údivem si uvědomil, jak rychle ztratil orientaci a smysl pro čas.

Náhle ukázal Pendergast před sebe k mihotavému načervenalému světlu, které vycházelo ze tmy zhruba sto yardů od nich. „Támhle jsou lidé u ohně,“ zašeptal. „Je to pravděpodobně malá ‚povrchová‘ komunita, squatteři, kteří žijí na okraji Mefistova panství.“ Chvíli pátravě sledoval záři. Potom se obrátil.

„Přejdeme do přijímacího pokoje?“ zeptal se a vydal se, aniž čekal na odpověď, ke vzdálené záři.

Když přišli blíž, spatřil D’Agosta asi tucet postav, které se choulily na zemi nebo posedávaly na bednách od mléka a hleděly upřeně do ohně. Na žhavých uhlících bublala zčernalá konvice. Pendergast vratkým krokem vstoupil do světla a usadil se k plamenům. Nikdo si ho nevšímal. Sáhl do jedné z mnoha skrýší ve svém oblečení a vytáhl půllitrovou láhev tokajského vína. D’Agosta uviděl, jak se všechny oči stočily směrem k láhvi.

Pendergast odšrouboval uzávěr, zhluboka se napil a spokojeně povzdechl. „Dá si ještě někdo?“ zeptal se a natočil etiketu ke světlu, aby na ni každý viděl. D’Agosta zůstal chvíli jako opařený hlas agenta FBI se naprosto změnil. Zněl drsně, zfetovaně, s výrazným kanadským přízvukem. Pendergastova bledá tvář, oči a vlasy vypadaly v třepotavé záři cize a výhružně.

Natáhla se k němu čísi ruka. „Jo,“ ozval se hlas. Jakýsi muž, sedící na bedně od mléka, uchopil láhev a přiložil si ji ke rtům. Ozvalo se dlouhé lokání. Když ji vrátil Pendergastovi, čtvrtina jejího obsahu byla pryč. Pendergast podal láhev dalšímu, a když obešla celý kruh, vrátila se prázdná. Kdosi potichu zabručel díky.

D’Agosta se pokusil usadit v kouři a doufal, že tak unikne puchu nemytých lidských těl, laciného vína a zaschlé moči.

„Hledám Mefista,“ prohlásil Pendergast po chvíli.

Kolem ohniště v tu chvíli zašumělo. Muži najednou zostražitěli. „Kdo se ptá?“ promluvil útočně ten, který jako první vzal láhev.

„Já se ptám,“ řekl Pendergast stejně útočným tónem.

Nastalo ticho, během něhož si muž měřil Pendergasta pohledem. „Jdi do hajzlu, Jacku,“ řekl nakonec a klesl zpátky na svou židli.

Pendergast vyrazil tak rychle, že D’Agosta polekaně uskočil. Když se ohlédl, spatřil, že muž leží obličejem v prachu, Pendergast stojí nad ním a nohou mu tlačí krk k zemi.

„Kurva!“ zařval muž.

Pendergast přitlačil. „Whiteyho nebude nikdo srát,“ zasyčel.

„Já to tak nemyslel, člověče. Ježíš!“

Pendergast trochu povolil.

„Mefisto se drží u Route 666.“

„Kde je to?“

„Nech toho, člověče. Kurva, to bolí! Hele, běž po trakci 100, až se dostaneš ke starýmu generátoru. Pak po žebříku dolů na lávku.“

Pendergast sundal nohu, muž se posadil a třel si krk. „Mefisto nemá rád cizince.“

„On a já budeme jednat o svých obchodech.“

„Jo? Vo čem?“

„O Vrásčitých.“

Dokonce i ve tmě spatřil D’Agosta, jak skupinka ztuhla. „Co s nima?“ zeptal se ostře nějaký nový hlas.

„To povím jedině Mefistovi.“ Pendergast kývl na D’Agostu a vyrazili od ohně. Pokračovali dál do tmy tunelu. Když se ohniště zmenšilo na pouhý jasný bod, Pendergast znovu rozsvítil baterku.

„Tady dole nesmíte nikomu dovolit, aby vás urážel,“ řekl Pendergast tiše. „Ani takové maličké skupince jako tahle. Jestliže vycítí slabost, jste mrtvý.“

„To byly pěkně hnusné chvaty,“ řekl D’Agosta.

„Srazit opilce k zemi nedá moc práce. Na posledním výletě sem dolů jsem se naučil, že alkohol je v těchhle horních patrech nejoblíbenější droga. Jediná výjimka byl ten hubeňour nejdál od ohně. Vsadím se, poručíku, že si píchá. Všiml jste si, jak se celou dobu škrábal? Téměř jistě vedlejší účinky fentanylu.“

Tunel se větvil a po nahlédnutí do železniční mapy, kterou měl schovanou v jedné z kapes, zabočil Pendergast do užší štoly vlevo. „Tudy se dostaneme k trakci 100,“ řekl.

D’Agosta se vlekl za ním. Po době, která mu připadala nekonečná, se Pendergast znovu zastavil a ukázal na velký zrezivělý stroj s několika velkými pásovými převody, každý o průměru aspoň dvanáct stop. Shnilý pás ležel na zemi pod strojem. Na druhé straně bylo kovové schodiště, které končilo na lávce zavěšené nad starým tunelem. D’Agosta podlezl krápníky obrostlou rouru, s nápisem H. P. ST., a následoval Pendergasta po schodišti a vratké desce. Pod padacími dvířky na konci lávky našli kovový žebřík, který vedl do velkého nedokončeného tunelu. Podél stěn se válely na hromadách kameny a zrezivělé kovové nosníky. Ačkoli D’Agosta zahlédl zbytky několika tábořišť, místo vypadalo opuštěně.

„Vypadá to, že musíme sešplhat dolů po téhle skále,“ řekl Pendergast a posvítil na velkou masu na konci tunelu. Okraje skály byly kluzké od otisků nesčetných rukou a nohou. Zezdola vycházel nakyslý zápach.

D’Agosta slézal jako první, tiskl se zoufale k ostrému, vlhkému bazaltu. Trvalo mu strašlivých pět minut, než dosáhl dna. Cítil se, jako by byl pohřben v samotném nitru ostrova.

„Chtěl bych vidět, jak po tomhle šplhá nějaký feťák,“ prohlásil, když na zem vedle něj dopadl Pendergast. Svaly v pažích se mu chvěly vyčerpáním.

„Tady zespodu nikdo nevychází,“ řekl Pendergast. „Jenom běžci.“

„Běžci?“

„Pokud tomu dobře rozumím, jsou to jediní členové komunity, kteří mají kontakt s povrchem. Sbírají a prodávají žebračenky, shánějí jídlo, vyměňují láhve za drobné, vyzvedávají léky a mléko, nakupují drogy.“

Pendergast posvítil baterkou kolem sebe a spatřil hrubou skalnatou šachtu. Na druhé stěně zakrýval zrezivělý plát plechu, o průměru pět stop, opuštěný tunel. Na stěně vedle byl neumělou rukou načmáraný vzkaz: JEN PRO RODINU. VY OSTATNÍ TÁHNĚTE.

Pendergast popadl plát kovu a ten se s hlasitým skřípěním rozletěl. „Zvonek,“ vysvětlil.

Když vstoupili do tunelu, náhle se před nimi objevila otrhaná postava s velkou pochodní v ruce. Byl to vysoký a hrůzu nahánějící zjev. „Kdo jste?“ vyzval je a zatarasil Pendergastovi cestu.

„Seš Tail Gunner?“ zeptal se Pendergast.

„Ven,“ řekl ten muž a vytlačil je za kovové dveře. V mžiku byli zpátky v té skalnaté díře. „Jmenuju se Flint. Co chcete?“

„Přišel jsem za Mefistem,“ odpověděl Pendergast.

„Proč?“

„Jsem vůdce Grantovy hrobky. Malý komunity pod Kolumbijskou univerzitou. Přišel jsem si promluvit o těch vraždách.“

Nastalo dlouhé mlčení. „A on?“ ukázal Flint na D’Agostu.

„Můj běžec,“ řekl Pendergast.

Flint se obrátil znovu k Pendergastovi. „Zbraně nebo drogy?“ zeptal se.

„Žádný zbraně,“ řekl Pendergast. V jasné záři pochodně vypadal náhle vystrašený. „Ale nesu si svoji malou zásobu…“

„Žádný drogy,“ řekl Flint. „My jsme čistý společenstvo.“

Kecy, pomyslel si D’Agosta, když se zahleděl do mužových žhnoucích očí.

„Sorry,“ prohlásil Pendergast, „ale nevzdám se svýho majetku. Jestli je to problém…“

„Co máš?“ zeptal se Flint.

„Po tom tobě nic není.“

„Koks?“ zeptal se a D’Agosta měl pocit, že zaslechl v jeho hlase očekávání.

„Dobrej odhad,“ prohlásil Pendergast po chvíli.

„Budu ti to muset zabavit.“

„Ber to jako dárek.“ Pendergast vytáhl malý přeložený kousek alobalu a podal ho Flintoví, který si ho rychle nacpal do kabátu.

„Pojďte za mnou,“ řekl.

D’Agosta přitáhl kovový plát na místo a následoval Flinta, který je vedl po kovovém schodišti. Schody končily v úzkém výklenku, který ústil na betonovou plošinu, vysoko nad velkým homolovitým prostorem. Flint se obrátil a začal sestupovat po betonové rampě, která se stáčela kolem zdi. Během chůze si D’Agosta povšiml, že do skály jsou vytesané výklenky. Každý byl osídlen jedním člověkem nebo celou rodinou. Mihotavé světlo svíček a petrolejek ozařovalo ušmudlané obličeje a špinavá lůžka. Když se rozhlédl po tom rozlehlém prostoru, spatřil D’Agosta čouhat ze zdi rozbitou trubku. Z roury vytékala voda a dopadala do blátivého jezírka, vyhloubeného do podlahy jeskyně. Kolem něj se pohybovalo několik postav, nejspíš praly. Špinavá voda tvořila malý potůček, který mizel v ústí tunelu.

Když dosáhli dna, přešli po staré desce přes potok. Na dně jeskyně byly rozesety skupinky obyvatel podzemí, kteří spali nebo hráli karty. V opačném rohu ležel nějaký muž, doširoka otevřené oči měl zakalené, a D’Agosta pochopil, že čeká na pohřbení. Odvrátil se.

Flint je vedl dlouhou nízkou chodbou, která se větvila do mnoha tunelů. Ve slabém světle na konci některých chodeb viděl D’Agosta pracovat lidi: ukládali plechovky s jídlem, opravovali šaty, destilovali alkohol. Nakonec je Flint vyvedl na místo ozářené elektrickým světlem. D’Agosta se podíval vzhůru a uviděl žárovku houpající se na pokrouceném drátě, který vedl ke staré elektrické rozvodně v rohu.

D’Agosta putoval pohledem od žárovky po popraskaných cihlách, z nichž byla místnost postavena. Potom ztuhl a na rtech mu uvízl nevěřícný výkřik. Uprostřed místnosti stál nakloněný starodávný služební vagón, pokroucený ve zvláštním úhlu, se zadními koly zdviženými alespoň dvě stopy nad podlahu. Jak se ocitl na tomhle podivném šíleném místě si nedokázal představit. Na boku zahlédl zbytky nápisu NEW YO CENTRA, vyvedeného zašlou černou barvou na zrezivělém červeném kovu.

Flint jim pokynem ruky naznačil, aby zůstali na místě, a vlezl do vagónu. O několik minut později se znovu objevil a pokynul jim, aby vstoupili.

Když vkročil D’Agosta dovnitř, ocitl se v malé předsíni, zakryté na opačném konci tlustým tmavým závěsem. Flint zmizel. Ve vagónu byla tma a úmorné vedro.

„Ano?“ zasyčel za závěsem cizí hlas.

Pendergast si odkašlal. „Jsem známej jako Whitey, vůdce Grantovy hrobky. Slyšeli jsme o vašem volání po tom, aby se lidi z podzemí spojili a zastavili to vraždění.“

Následovalo ticho. D’Agosta uvažoval, co je asi za závěsem. Možná nic, řekl si. Možná je to jako v Čaroději ze země Oz. Možná si Smithback ten článek z půlky vymyslel. U novinářů člověk nikdy neví…

„Vstupte,“ řekl ten hlas.

Závěs se odhrnul. D’Agosta váhavě následoval Pendergasta do místnosti za ním.

Uvnitř byla tma, ozářená pouze světlem té žárovky venku a malým ohníčkem, který plápolal pod ventilátorem v rohu. Před nimi na masivní, trůnu podobné židli, umístěné přímo ve středu místnosti, seděl muž. Byl vysoký, s velkými končetinami a dlouhými, hustými šedými vlasy. Na sobě měl starodávný zvonovitý oblek ze světlehnědého manšestru a roztřepený slamák. Na krku mu visel těžký stříbrný navajský náhrdelník ve tvaru tykvových květů, posázený tyrkysem.

Mefisto na ně upíral nezvykle pronikavý pohled. „Starosta Whitey. Otřelé. Příliš vážnosti to nevzbuzuje. Ale v případě albína jako vy je to příhodné.“ Syčení přešlo v pomalý formální tón.

D’Agosta ucítil, že se ten pohled obrátil na něj. Ať už je tenhle chlapík kdokoli, napadlo ho, není to blázen. Aspoň ne úplný. Cítil se nesvůj; Mefistovy oči se podezíravě leskly.

„A tenhle?“ zeptal se.

„Cigáro. Můj běžec.“

Mefisto na D’Agostu zíral dlouho. Potom se obrátil k Pendergastovi. „Nikdy jsem neslyšel o společenství Grantovy hrobky,“ řekl ostrým pochybovačným tónem.

„Pod Kolumbijskou univerzitou a jejím okolím je velká síť služebních tunelů,“ prohlásil Pendergast. „Jsme malí a hledíme si svýho. Studenti jsou vcelku štědří.“

Mefisto kývl, poslouchal. Podezíravý pohled se pomalu vytrácel a nahradilo ho cosi, co připomínalo buď poťouchlost, nebo úsměv. D’Agosta to nedokázal přesně určit. „Jistě. V dnešní době je vždycky příjemné, když člověk potká spojence. Oslavíme tohle setkání menším občerstvením. Promluvit si můžeme potom.“

Zatleskal. „Židle pro naše hosty! A rozdmýchejte ten oheň! Taile Gunnere, přines nám maso.“ Ze stínů se vynořil hubený drobný muž, kterého si D’Agosta dříve nevšiml, a vyběhl z vagónu. Další chlapík, co seděl do té doby se zkříženýma nohama na podlaze, vstal, vyrazil pomalým pohybem ledovce kupředu, přiložil do ohně dřevo a rozdmýchal plamen. Už tak je tady zatracené vedro, pomyslel si D’Agosta a cítil, jak mu pot v pramíncích stéká pod umaštěnou košilí.

Dovnitř vstoupil nezvykle svalnatý muž se dvěma bednami a postavil je před Mefistovu židli. „Pánové, prosím,“ prohlásil Mefisto s přehnanou zdvořilostí a ukázal na bedny.

D’Agosta se s úlevou uvelebil na bedně ve chvíli, kdy muž zvaný Tail Gunner přišel zpátky a nesl cosi vlhkého zabaleného ve starých novinách. Hodil to vedle ohně a D’Agosta ucítil, jak se mu zvedl žaludek. Uvnitř byla obrovská krysa s napůl rozdrcenou hlavou, v tlapách jí jakýmsi vnitřním rytmem pravidelně cukalo.

„Skvělé!“ vykřikl Mefisto. „Čerstvě ulovený, jak vidíte.“ Obrátil pronikavý pohled na Pendergasta. „Jíte přece železniční králíky, ne?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Pendergast.

D’Agosta si všiml, že ten svalnatec stojí přímo za nimi. Začalo mu svítat, že to celé je zkouška, kterou by nebylo radno pokazit.

Mefisto se natáhl a uchopil do jedné ruky mršinu a do druhé vzal dlouhý kovový rožeň. Vzal krysu pod předními tlapkami, zručně ji probodl tyčí od řitního otvoru až k hlavě a umístil ji nad oheň. D’Agosta s hrůznou fascinací sledoval, jak se srst okamžitě seškvařila a vzplála a krysa sebou naposledy křečovitě škubla. O chvíli později už celé zvíře začalo hořet a ke stropu vagónu se vznesl oblak palčivého dýmu. Po chvíli se rozplynul a ocas zvířete se změnil na zčernalý drátek.

Mefisto okamžik krysu pozoroval. Potom ji sňal z ohně, vytáhl z kabátu nůž a oškrábal z kůže zbývající srst. Probodl břicho, aby mohla unikat pára, a vrátil ji nad plamen, tentokrát ale do větší výšky.

„Je třeba cviku,“ prohlásil, „než dokážete tuhle pochoutku správně připravit.“

D’Agosta vyčkával a cítil, že se pohledy všech upírají na něj a Pendergasta. Raději si ani nepředstavoval, co by se stalo, kdyby dal najevo sebemenší výraz znechucení.

Minuty tiše ubíhaly, bylo slyšet jen škvíření masa. Mefisto otočil rožněm, potom pohlédl na Pendergasta. „Jak ji máte rád?“ zeptal se. „Já dávám přednost krvavější.“

„Já také,“ řekl Pendergast s klidem, jako by mu v hospodě nabízeli biftek.

Je to jenom zvíře, uvažoval zoufale D’Agosta. Nezabije mě, když ho sním. U těchhle chlapů kolem tu jistotu nemám.

Mefisto už nedokázal dál skrývat nedočkavost. „Myslíte, že už je dost upečená?“

„Pojďme jíst,“ prohlásil Pendergast a zamnul si ruce.

D’Agosta mlčel.

„To chce alkohol!“ vykřikl Mefisto. Téměř okamžitě se mezi nimi objevila poloprázdná láhev Night Train. Mefisto na ni znechuceně pohlédl.

„Jsou to hosté!“ prohlásil a odsunul láhev stranou. „Sežeňte něco vhodnějšího!“ Zakrátko přinesli zelenou láhev s Cold Duck a tři plastové kelímky. Mefisto sundal z ohně kovový rožeň a nechal z něj hotovou krysu sklouznout na noviny.

„Jste host,“ prohlásil a podal ji Pendergastovi.

D’Agostu náhle zachvátila panika. Co má Pendergast udělat? Sledoval se směsicí hrůzy a úlevy, jak Pendergast bez váhání zvedl krysu a přiložil rty k ráně v jejím boku. Ozval se ostrý zvuk sání, jak hlodavce zbavil vnitřností. D’Agosta cítil, jak se mu obrátil žaludek.

Pendergast si olízl rty a položil noviny i s krysou zpátky před hostitele.

„Skvělý,“ prohlásil prostě.

Mefisto přikývl. „Zajímavá technika.“

„Když myslíte,“ pokrčil rameny Pendergast. „V tunelech pod univerzitou je spousta jedu na krysy. Podle chuti jater můžete určit, jestli je zvíře k jídlu.“

Mefistova tvář se roztáhla do širokého a upřímného úsměvu. „To si budu pamatovat,“ řekl. Vytáhl nůž, odřízl z jednoho boku několik pruhů masa a podal je D’Agostovi.

Nastal rozhodující okamžik. Koutkem oka D’Agosta zahlédl, jak se ta mohutná postava za nimi napjala. Sevřel víčka, zaútočil s předstíranou chutí na maso, nacpal si je všechno najednou do úst, zběsile žvýkal a spolkl ty proužky dříve, než měl možnost ucítil jejich chuť. Zašklebil se ve své agónii a zápolil se strašnou touhou zvracet.

„Bravo!“ prohlásil Mefisto a stále ho pozoroval. „Opravdový gurmán!“

Napětí ve vzduchu okamžitě opadlo. Když si D’Agosta sedal s rukou na břiše na bednu, ticho v místnosti vystřídal zdušený smích a šepot hovoru.

„Odpusťte mi mou podezíravost,“ řekl Mefisto. „Byly doby, kdy byl život pod zemí mnohem otevřenější a lidi si důvěřovali. Jestli skutečně jste ti, co říkáte, určitě to už víte. Nastaly těžké časy.“

Mefisto jim nalil skleničku vína a svou do sebe naráz obrátil. Uřízl ještě několik dalších kusů masa, podal je Pendergastovi a zbytek krysy spořádal sám.

„Dovolte mi, abych vám představil své pobočníky,“ poznamenal. Mávl směrem k mohutnému člověku, který stál za nimi. „To je Malý Harry. Hodně mladý se dal na dostihy. Aby mohl tenhle koníček provozovat, začal krást. Šlo to s ním od desíti k pěti, až skončil v Attice. Tam ho spoustu věcí naučili. Když se dostal ven, nemohl najít práci. Naštěstí zabloudil sem dolů a přidal se k našemu společenství dřív, než se dostal do starých kolejí.“

Mefisto ukázal na tu pomalou postavu u ohně. „To je náš Alenka. Kdysi učil angličtinu na přípravce v Connecticutu. Ale nevedlo se mu. Ztratil práci, rozvedl se, došly mu prachy, začal si hledět flašky. Až se začal potulovat v útulcích a vývařovnách. A tam se o nás doslechl. A co se týče Taila Gunnera, vrátil se z Vietnamu a zjistil, že v zemi, kterou tam bránil, o něj nikdo nestojí.“

Mefisto si utřel ústa do novin. „To je víc, než potřebujete vědět,“ prohlásil. „Nechali jsme minulost za sebou, stejně jako vy. Takže jste přišli kvůli těm vraždám?“

Pendergast přikývl. „Od minulýho týdne nám schází tři naši lidi a zbytek dostává strach. Slyšeli jsme o vašem volání po spojenectví proti Vrásčitým. Těm vrahům a zlodějům hlav.“

„Tak už se to rozneslo. Před dvěma dny se mi ozval Filozof. Znáte ho?“

Pendergast váhal pouze krátce. „Ne,“ odpověděl.

Mefisto přivřel oči. „Zvláštní,“ řekl. „Je to můj spojenec, vůdce komunit pod Grand Central.“

„Možná se někdy setkáme,“ podotkl Pendergast. „Ale teď potřebuju, aby se moji lidi uklidnili. Co mi můžete říct o těch vraždách a vrazích.“

„Začalo to skoro před rokem,“ zasyčel Mefisto. „Nejdřív zmizel Joe Atcitty. Našli jsme jeho tělo bez hlavy před Pevností. Pak zmizela Černá Annie. Potom Velký seržant. Pokračovalo to pořád dál. Některé jsme našli. Většinu ne. Později jsme se dozvěděli od Manderských, že zjistili v hlubinách činnost.“

Pendergast se zamračil. „Od Manderských?“

Mefisto na něho znovu vrhl podezíravý pohled. „Nikdy jste o nich neslyšel?“ Zakašlal. „Měl byste častěji vystrčit nos, vypadnout, porozhlédnout se v sousedství, starosto Whitey. Manderští žijí pod námi. Nikdy nevycházejí, nepoužívají světlo. Jako salamandři. Versteht? Říkali, že se dole, pod nimi, objevily známky pohybu.“ Hlas mu přešel v šepot. „Říkali, že se někdo usadil v Předpeklí.“

D’Agosta pohlédl tázavě na Pendergasta. Ale agent FBI jenom přikývl. „Nejnižší část města,“ podotkl jakoby k sobě.

„Ta úplně nejspodnější,“ odpověděl Mefisto.

„Byl jste tam dole?“ zeptal se Pendergast ledabyle.

Mefisto po něm blýskl pohledem, který říkal, že takový blázen zase není.

„Ale myslíte si, že ti lidi stojí za těmahle vraždama?“

„To si nemyslím. Vím to. Jsou tady pod námi.“ Mefisto se ušklíbl. „Ale nevím, jestli bych jim říkal lidé.“

„Co tím myslíte?“ zeptal se Pendergast a z hlasu se mu vytratil ten ledabylý tón.

„Pověsti,“ prohlásil Mefisto velmi tiše. „Povídá se, že se jim Vrásčití neříká jen tak.“

„Ale…?“

Mefisto neodpovídal.

Pendergast se znovu posadil na bednu. „Tak co můžem dělat?“

„Co můžeme dělat?“ Z Mefistovy tváře zmizel úsměv. „Musíme tohle město zburcovat, to můžeme dělat! Můžeme jim ukázat, že to nebudou jenom krtci, ti neviditelní lidi, co budou umírat!“

„A když to uděláme?“ zeptal se Pendergast. „Co může město udělat s těmahle Vrásčitejma?“

Mefisto se na okamžik zamyslel. „Totéž co s jinou nákazou. Vyhubit je do jednoho.“

„To se snadno řekne.“

Mefisto upřel na agenta FBI svůj tvrdý zářící pohled. „Máte snad lepší nápad, Whitey?“ zasyčel.

Pendergast byl zticha. „Ještě ne,“ řekl nakonec.

24

Robert Willson, knihovník Newyorské historické společnosti, naštvaně pohlédl na návštěvníka, který se kromě něj nacházel v oddělení map. Zvláštní chlapík: bezvadný černý oblek, bledé kočičí oči, blond vlasy sčesané pečlivě z vysokého čela. Taky otravný. Otravný až k smrti. Je tady už celé odpoledne, pořád si vymýšlí a prohlíží mapy. Pokaždé, když se Willson vrátil zpátky k počítači, aby pokračoval ve své vlastní práci ucelené monografii o fetiších kmene Zuni byl ten chlap zase u něj a znova se vyptával.

A jako na povel, ten muž se právě zvedl ze židle a nehlučně se vydal k němu. „Promiňte?“ řekl uctivým, ale neodbytným medovým tónem.

Willson vzhlédl od monitoru. „Ano?“ vyštěkl.

„Moc se omlouvám, že vás musím znovu obtěžovat, ale jestli jsem dobře pochopil, plány Central Parku od Vauxe a Olmsteada počítaly se stavbou kanálů na odvodnění bažin v parku. Potřeboval bych se na ty plány podívat.“

Willson sevřel rty. „Ty plány komise pro parky zamítla,“ odpověděl. „Ztratily se. Tragédie.“ Obrátil se zpátky k monitoru a doufal, že to tomu muži dojde. Skutečná tragédie by byla, kdyby se nedostal ke své monografii.

„Chápu,“ řekl návštěvník a nedošlo mu vůbec nic. „Tak mi potom řekněte, jak byly ty bažiny odvodněny.“

Willson se na židli vyčerpaně zhroutil. „Mohlo mě napadnout, že by se mohly hodit. Používal se akvadukt na Osmdesáté šesté ulici.“

„A existují plány téhle operace?“

„Ano,“ řekl Willson.

„Mohu je vidět?“

Willson s povzdechem vstal a vydal se za těžké dveře mezi regály. Vládl tam samozřejmě obvyklý nepořádek. Místnost se podařilo zařídit tak, že působila rozlehle a současně v člověku vyvolávala klaustrofobické nálady, kovové police po dvou patrech mizely v šeru a překypovaly srolovanými mapami a rozpadajícími se plány. Když Willson zkoumal tajemné seznamy čísel, skoro cítil, jak mu na holou lebku sedá prach. Začalo ho svrbět v nose. Našel správné umístění, vytáhl zašlé mapy a nesl je do přecpané čítárny. Proč lidi vždycky chtějí zrovna ty nejtěžší mapy, uvažoval, když měl regály za sebou.

„Tady jsou,“ řekl a položil je na mahagonovou přepážku. Díval se, jak si je ten muž nese ke stolu, začíná je prohlížet a dělá si přitom poznámky a náčrtky do malého koženého notýsku. Je to nějaký pracháč, uvažoval trpce. Žádný profesor by si nemohl dovolit takový oblek.

V místnosti se rozhostilo nebeské ticho. Konečně se dostane ke své práci. Willson vytáhl ze stolu nějaké zažloutlé fotografie exponátů a začal dělat změny v kapitole o klanových představách.

Za pár minut ucítil, že návštěvník stojí opět za ním. Willson znovu tiše vzhlédl.

Muž pokynul směrem k jedné z Willsonových fotografií. Zachycovala neurčitý kámen pokrytý abstraktním vyobrazením nějakého zvířete, na jehož rubu byl kouskem šlachy připevněn pazourkový hrot. „Myslím, že mi dáte za pravdu, že tenhle fetiš, který jste, jak vidím, popsal jako pumu, je ve skutečnosti medvěd grizzly,“ prohlásil ten muž.

Willson pohlédl na tu lehce se usmívající bledou tvář a napadlo ho, jestli si z něj ten chlap nestřílí. „Cushing, který tenhle fetiš získal v roce 1883, jednoznačně určil, že patří klanu pumy,“ odpověděl. „Můžete se o tom sám přesvědčit.“ Dnes se každý považuje za ohromného odborníka.

„Fetiš grizzlyho,“ pokračoval neohroženě ten muž, „má vždy na rubu upevněnou šipku z oštěpu, přesně jako tenhle. Fetiš pumy má hrot šípu.“

Willson se naježil. „A copak je v tom nějaký velký rozdíl?“

„Pumu zabijete pomocí luku a šípu. Ale k zabití grizzlyho potřebujete oštěp.“

Willson mlčel.

„Cushing se v tomhle mýlil,“ dodal muž jemně.

Willson sklapl rukopis a položil ho stranou. „Abych pravdu řekl, raději budu věřit Cushingovi než nějakému…“ Nechal větu nedokončenou. „Knihovna se za hodinu zavírá,“ dodal.

„V tom případě,“ řekl muž, „bych se rád podíval na mapy z průzkumu potrubí zemního plynu na Upper West Side z roku 1956.“

Willson sevřel rty. „Které?“

„Všechny, když dovolíte.“

To už bylo příliš. „Bohužel,“ prohlásil Willson ledovým tónem. „To je proti předpisům. Návštěvníci si mohou vypůjčit pouze deset map z jedné sady.“ Vrhl na návštěvníka vítězoslavný pohled.

Ale muž si ho nevšímal, byl hluboce zamyšlený. Náhle znovu pohlédl na knihovníka.

„Robert Willson,“ ukázal na jeho jmenovku. „Teď už vím, proč je mi to jméno tak povědomé.“

„Opravdu?“ zeptal se Willson nejistě.

„Ano. Nejste ten člověk, který vloni na Konferenci navajských studií ve Window Rock měl tu skvělou přednášku o bludných kamenech?“

„Cože, ano, jsem to já,“ prohlásil Willson.

„Myslel jsem si to. Nepodařilo se mi tam dostat, ale četl jsem sborník. Také jsem se trochu zabýval studiem klanových náboženství jihozápadu.“ Návštěvník se odmlčel. „Ale není to zdaleka tak významné jako vaše práce.“

Willson si odkašlal. „Podle mě, když se takovému studiu věnujete třicet let,“ řekl tak skromně, jak jen to šlo, „není možné, aby se o vás nevědělo.“

Návštěvník se usmál. „Rád vás poznávám. Jmenuji se Pendergast.“

Willson napřáhl ruku a setkal se s nepříjemně ochablým stiskem. Zahřálo ho u srdce, když si uvědomil, jak naopak pevný je jeho stisk.

„Opravdu rád vidím, že ve svých studiích pokračujete,“ řekl muž jménem Pendergast. „Neznalost kultury jihozápadu je skutečně zahanbující.“

„To máte pravdu,“ souhlasil s ním Willson z celého srdce. Pocítil náhle hrdost. Nikdo o jeho práci dosud neprojevil nejmenší zájem, natož aby o ní byl schopen zasvěceně mluvit. Jistě, tenhle Pendergast se pochopitelně mýlí ve věci indiánských fetišů, ale…

„Rád bych si o tomhle tématu povídal déle,“ prohlásil Pendergast, „ale obávám se, že vás připravuji o čas.“

„Vůbec ne,“ odpověděl Willson. „Co jste to chtěl vidět? Průzkum z šestapadesátého?“

Pendergast přikývl. „A ještě jednu věc, když dovolíte. Jestli se nemýlím, vznikla ve dvacátých letech studie existujících tunelů pro navrhovaný systém rychlé vnitřní přepravy. Je to tak?“

Willson se zachmuřil. „Ale v téhle sadě je šedesát map…“ Zmlkl.

„Chápu,“ řekl Pendergast. „Takže je to proti předpisům.“ Vypadal zklamaně.

Willson se náhle usmál. „Ale zůstane to jen mezi námi,“ řekl, potěšen svou vlastní velkorysostí. „A nedělejte si hlavu se zavírací dobou. Stejně se tady zdržím, budu pracovat na své monografii. Předpisy jsou od toho, aby se porušovaly, ne?“

O deset minut později se vynořil z šera skladiště a tlačil po odřených parketách přeplněný vozík.

25

Smithback vešel do jeskyňovitého vchodu Four Seasons a byl rád, že za sebou nechává horko, puch a hluk Park Avenue. Přistoupil k čtyřhrannému baru se schůdkem. Už tady mnohokrát seděl, závistivě se díval přes místnost na obraz od Picassa a vzhlížel k nedosažitelnému ráji za ním. Ale tentokrát se nezarazil u baru, ale pokračoval dál k vrchnímu. Stačilo vyslovit jediné jméno a Smithback zamířil chodbou snů k exkluzivní restauraci na jejím konci.

Všechny stolky v Pool Room byly obsazené, a přesto byla místnost tichá a klidná, její rozloha tlumila všechny zvuky. Zamířil kolem kapitánů průmyslu, tiskařských magnátů a vládců podsvětí k jednomu z exkluzivních stolků poblíž vodotrysku. Tam už ho očekávala paní Wisherová.

„Pane Smithbacku,“ řekla. „Děkuji vám, že jste přišel. Prosím, posaďte se.“

Smithback si sedl naproti ní a přitom se rozhlédl kolem sebe. Vypadalo to na slibný oběd a doufal, že bude mít čas, aby si ho pořádně vychutnal. Svůj velký článek sotva začal psát a uzávěrka byla v šest.

„Nedáte si sklenku amarone?“ zeptala se paní Wisherová a ukázala na láhev vedle stolu. Měla na sobě slušivou šafránově žlutou halenku a plisovanou sukni.

„S radostí,“ odpověděl Smithback a pohlédl jí do očí. Cítil se mnohem klidněji, než když s ní naposledy mluvil, když seděla upjatě ve svém zšeřelém bytě a vedle ní ležel jako němý žalobce výtisk Postu. Jeho nekrolog „Anděl z Central Park South“, nabídka odměny v Postu a skvělé vylíčení průvodu na Grand Army Plaza mu vytvořily lepší předpoklady pro příznivější přijetí než minule.

Paní Wisherová kývla na číšníka, počkala, až nalije novináři skleničku a odejde, potom se téměř neznatelně předklonila.

„Pane Smithbacku, nepochybně přemýšlíte o tom, proč jsem vás požádala, abyste se mnou poobědval.“

„Máte pravdu.“ Smithback ochutnal víno a zjistil, že je skvělé.

„Takže nebudu ztrácet čas tím, že bych zkoušela vaši inteligenci. V tomhle městě dojde k jistým událostem. A já bych chtěla, abyste je zdokumentoval.“

Smithback položil sklenku. „Já?“

Koutky úst paní Wisherové se zlehka zkřivily v něco, co mohlo připomínat úsměv. „Aha. Říkala jsem si, že vás to překvapí. Ale víte, pane Smithbacku, od našeho posledního setkání jsem si vás trochu prověřovala. A přečetla jsem si vaši knihu o vraždách v muzeu.“

„Koupila jste si ji?“ zeptal se Smithback s nadějí v hlase.

„Pobočka veřejné knihovny na Amsterdam Avenue měla výtisk. Byla to velmi zajímavá četba. Nevěděla jsem, že jste byl tak přímo zapojen do téměř všech těch událostí.“

Smithback vrhl rychlý pohled na její tvář, ale v jejím výrazu nezaznamenal sebemenší stopu po sarkasmu.

„Také jsem četla váš článek o našem průvodu,“ pokračovala paní Wisherová. „Měl pozitivní tón, který jsem postrádala u jiných novin.“ Mávla rukou. „A kromě toho, jsem vám moc vděčná za to, co se stalo.“

„Opravdu?“ poznamenal Smithback trochu nervózně.

Paní Wisherová přikývla. „To vy jste mě přesvědčil, že jediný způsob, jak je možné město upozornit, je udělat mu ránu do boku. Vzpomínáte si na svou poznámku? ‚Lidé v tomhle městě nedbají na nic, dokud jim to nevmetete do tváře.‘ Kdyby nebylo vás, možná bych stále seděla v obývacím pokoji a psala dopisy starostovi, místo abych svou bolest využila pro dobrou věc.“

Smithback přikývl. Tahle neveselá vdova vedla jedna nula.

„Od toho pochodu se naše hnutí velmi rozšířilo,“ řekla paní Wisherová. „Ťali jsme do živého. Hlásí se k nám lidé mocní a vlivní. Ale náš vzkaz je určen i pro ty prosté, pro ty na ulici. A tyhle lidi můžete ovlivnit svými novinami.“

Ačkoli Smithback nerad slyšel, když mu připomínali, že píše pro prosté lidi, zachoval neutrální výraz. A kromě toho to viděl na vlastní oči. Když průvod skončil, byla jich tam kolem spousta, pili, halekali, čekali, že se něco semele.

„A tak vám nabízím tohle.“ Paní Wisherová položila malou ruku, s pečlivě nalakovanými nehty, na plátěný ubrus. „Budete mít privilegovaný přístup na všechny akce plánované naším hnutím ‚Vezměme si zpět své město‘. Mnoho z těchto akcí nebude záměrně ohlášeno: tisk i policie se o nich dovědí příliš pozdě, aby se dalo nějak zasáhnout. Ale vy budete patřit k nám. Budete vědět, co očekávat a kdy to očekávat. Můžete mě i doprovázet, když budete chtít. A potom to můžete svým čtenářům vmést do tváře.“

Smithback se vší silou snažil zakrýt vzrušení. Tohle je příliš skvělé, aby to byla pravda, říkal si.

„Myslím, že byste chtěl vydat další knihu,“ pokračovala paní Wisherová. „Jakmile dospěje kampaň ‚Vezměte si zpět své město‘ ke zdárnému konci, budete mít k takovému projektu mé požehnání. Ráda vám pak věnuji jakýkoli čas k rozhovorům. A Hiram Bennett, zástupce vydavatele v Cygnus House, patří k mým blízkým přátelům. Myslím, že ho bude váš rukopis velmi zajímat.“

Ježíš, napadlo Smithbacka, Hiram Bennett, sám Pan vydavatel. Dokázal si jasně představit tu krutou válku mezi Cygnus House a Stockbridge, vydavatelem jeho knihy o muzeu. Pošle svého agenta vyjednávat, aby požadoval dvě stě tisíc babek, ne, klidně dvě stě padesát, s deseti procenty z prodeje a…

„Jednu věc budu od vás ale na oplátku požadovat,“ přerušila tvrdě paní Wisherová jeho myšlenky. „Abyste se od téhle chvíle věnoval informování o ‚Vezměte si zpět své město‘. Chci, aby se všechny vaše budoucí články soustředily výhradně na toto téma.“

„Cože?“ vyjekl Smithback. „Paní Wisherová, já jsem zpravodaj přes zločiny. Jsem placený za pravidelné dodávky zboží.“ Vidina slávy se rychle vytrácela a nahradil ji obraz rozzlobené tváře jeho vydavatele Arnolda Murraye, když žádá článek.

Paní Wisherová přikývla. „Rozumím. A myslím, že vám během několika dnů budu schopna dodat veškeré ‚zboží‘, na jaké jen pomyslíte. Podrobnosti vám sdělím, jakmile dokončíme přípravy. Věřte mi, myslím, že zjistíte, že je tohle partnerství ku prospěchu nám oběma.“

Smithback rychle uvažoval. Za pár hodin měl odevzdat článek týkající se jeho zjištění během schůzky v muzeu. Už jednou ho odložil, protože doufal, že získá ještě nějaké další informace. Měl by to být článek, jenž mu znovu zaručí místo na výsluní, článek, po němž tomu čurákovi Bryci Harrimanovi ukáže zase paty.

Ale bude tomu tak? Odměna už byla příliš otřepaná, žádná vodítka nepřinesla. Jeho zpráva o Mefistovi nevyvolala zdaleka takovou pozornost, jak si představoval. Neexistoval jediný jasný důkaz, že by smrt soudního patologa, ačkoli přišla v až nápadně vhodnou dobu, s případem nějak souvisela. A pak bylo taky potřeba vzít v úvahu nepříjemné důsledky porušení předpisů muzea.

A na druhou stranu to, co mu nabízela Wisherová, by se mohlo stát přesně tou náloží, kterou zatím marně hledal. Jeho novinářské instinkty mu říkaly, že je to výhra. Mohl by se hodit marod, nechat Murraye den dva čekat. Až bude mít konečné výsledky, snadno si vyprosí odpuštění.

Vzhlédl. „Paní Wisherová, jdu do toho.“

„Říkejte mi Anette,“ řekla a její pohled okamžik spočinul na jeho tváři, než sklouzl k jídelnímu lístku u jejího lokte. „A teď si objednáme, co vy na to? Navrhuji ústřice v citroníkových lístcích s kaviárem. Zdejší šéfkuchař je připravuje skutečně skvěle.“

26

Haywardová zahnula do 72. ulice, pak se zarazila a zírala nevěřícně na pískově zbarvenou budovu, která se tyčila před ní. Sáhla do kapsy pro spěšně načmáranou adresu, potom znovu vzhlédla. Nebyl to omyl. Ale to místo připomínalo mnohem víc kreslené komiksy od Charlese Addamse – tak dvacetkrát zvětšené – než obytný dům na Manhattanu. Před ní se zvedalo devět pater kamenné zdi. Kousek od vrcholku se vypínaly nad fasádou do výšky dvou poschodí mohutné lomenice. Břidlicová střecha s měděnými okapy nad nimi byla poseta komíny, věžičkami, hláskami jen vdovina vyhlídka scházela. Možná by se tam spíš hodily střílny pro lučištníky, napadlo Haywardovou. Jmenovalo se to Dakota. Zvláštní jméno pro zvláštní místo. Slyšela o něm, ale nikdy je neviděla. A taky neměla moc příležitostí k návštěvám Upper West Side.

Kráčela k obloukovitému vjezdu, který byl proražen do jižního boku budovy. Hlídač na vrátnici si poznačil její jméno a potom krátce telefonoval. „Jihovýchodní hala,“ řekl, zavěsil a ukázal jí cestu. Prošla kolem něj do temného tunelu.

Vjezd vedl do velkého nádvoří. Haywardová se na okamžik zastavila, hleděla na bronzové vodotrysky a pomyslela si, že tohle noblesní, téměř tajuplné ticho se do západní části Manhattanu vůbec nehodí. Potom zahnula doprava a zamířila k nejbližšímu rohu nádvoří. Prošla úzkou halou do výtahu a štíhlým prstem zmáčkla knoflík.

Výtah pomalu stoupal, až se nakonec jeho dveře otevřely a seržantka vstoupila do malého čtvercového prostoru. V protější stěně spatřila dveře z tmavého lakovaného dřeva. Výtah se se zasyčením zavřel, začal klesat a Haywardová se ocitla ve tmě. Na okamžik ji napadlo, že vystoupila ve špatném patře. Zaslechla tiché zašustění a ruka jí instinktivně sjela ke služební pistoli.

„Seržantka Haywardová. Skvělé. Prosím, pojďte dál.“ I ve tmě poznala ten přízvuk, ten smetanově hladký hlas. Na druhé straně místnosti se otevřely dveře a přímo v nich stál agent Pendergast, jeho štíhlá, nezaměnitelná postava se rýsovala v měkkém světle za ním.

Haywardová vstoupila dovnitř a Pendergast zavřel dveře. Přestože místnost nebyla obzvlášť velká, vysoký strop jí dodával jisté majestátnosti. Haywardová se rozhlédla zvědavě kolem. Tři stěny byly namalovány na temně růžovo a končily nahoře i dole černými lištami. Světlo vycházelo zpoza čehosi, co vypadalo jako tenké plátky achátu, uchycené nad úrovní očí bronzovými rámečky ve tvaru lastur. Čtvrtá stěna byla obložena černým mramorem. Po celé jeho ploše stékal od stropu k podlaze jako skleněný proud tenký pramínek vody a bublal tiše v roštu, který byl zabudovaný do podlahy. Po místnosti bylo rozmístěno několik malých kožených pohovek, jejich nohy se ztrácely v hustém vlasu koberce. Jedinou výzdobu tvořilo pár obrazů a několik zkroucených rostlin, postavených sem a tam na lakovaných stolcích. Místnost byla puntičkářsky čistá, nikde ani smítko prachu. Ačkoli věděla, že někde musejí být další dveře, vedoucí do ostatních prostor, nenašla po nich ani stopy.

„Posaďte se, kam chcete, slečno Haywardová,“ řekl Pendergast. „Smím vám nabídnout něco na občerstvení?“

„Ne díky,“ odpověděla Haywardová, vybrala si křeslo nejblíže ke dveřím a cítila, jak se pohodlně zabořila do měkké kůže. Zahleděla se na obraz na nejbližší stěně, impresionistickou krajinu s kupkami sena a narůžovělým sluncem, která jí připadala známá. „Pěkné místo. Ačkoli budova je dost zvláštní.“

„My obyvatelé bychom ji spíš označili za excentrickou,“ prohlásil Pendergast. „Ale spousta lidí by s vámi po těch letech myslím souhlasila. Když ji v roce 1884 postavili, pojmenovali ji Dakota, protože jim tahle část města připadala stejně vzdálená jako indiánské území. A stále je svým způsobem pevná, trvalá, a to se mi líbí. Stojí na skále, stěny v přízemí jsou skoro třicet palců silné. Ale vy jste nepřišla, abyste poslouchala přednášku z architektury. Vlastně jsem vám vděčný, že jste vůbec přišla.“

„Žertujete?“ zeptala se Haywardová. „Měla jsem si nechat ujít příležitost absolvovat prohlídku špeluňky agenta Pendergasta? Vždyť vy jste už mezi našinci legendou. Jako byste to nevěděl.“

„Jak sugestivní,“ odpověděl Pendergast a vklouzl do křesla. „Ale tohle je bohužel konec prohlídky. Málokdy mívám návštěvy. Prostě mi to tady jen připadalo jako nejvhodnější místo pro rozhovor.“

„A proč?“ zeptala se Haywardová a rozhlédla se. Potom jí pohled padl na nejbližší z lakovaných stolků. „Hele!“ ukázala na něj. „To je přece bonsaj. Miniaturní strom. Můj učitel v karate dojo jich pár má.“

„Gingko biloba,“ řekl Pendergast. „Jinan dvoulaločný. Je to jediný dochovaný zástupce čeledi běžné v pravěku. A napravo od vás je skupina trpasličích trojlaločných javorů. Jsem obzvlášť hrdý na jejich přirozený vzhled. Každý strom v téhle skupině mění barvu během podzimu. Její sestavení, od prvního do posledního stromu, mi zabralo devět let. Váš učitel by vám bezpochyby vysvětlil, že tajemství skupinových výsadeb spočívá v tom, že přidáváte bonsaje pokaždé v jiném počtu až do okamžiku, kdy spočítání kmenů už vyžaduje soustředění. Potom jste u konce.“

„Devět let?“ opakovala Haywardová. „Vypadá to, že máte spoustu volného času.“

„Ani ne. Bonsaje jsou jedna z mých vášní. Je to umění, které nikdy nekončí. A pro mě představuje také soulad prolínání přirozené a umělé krásy.“ Přehodil si nohu přes nohu, jeho postava v černém obleku se téměř ztrácela na pozadí černé kůže, a mávl rozhodně rukou. „Ale přestaňte mě rozptylovat. Před chvílí jste se mě ptala, proč jsem považoval za nejlepší k rozhovoru tohle místo. Prostě proto, že se chci dozvědět víc o bezdomovcích z podzemí.“

Haywardová mlčela.

„Pracovala jste s nimi,“ pokračoval Pendergast. „Studovala jste je. Jste na tohle téma odborník.“

„Nikdo jiný si to nemyslí.“

„Mysleli by si to, kdyby se téhle záležitosti alespoň trochu věnovali. V každém případě chápu, proč pro vás představuje otázka vaší disertace tak citlivý problém. A měl jsem pocit, že by vám mohlo vyhovovat popovídat si mimo službu, někde hodně daleko od velitelství nebo policejní stanice.“

Ten muž má pravdu, napadlo Haywardovou. Tahle zvláštní, uklidňující místnost s tichým vodopádem a strohou krásou jí připadala tak vzdálená od velitelství jako měsíc. Seděla zabořená v měkkém křesle a cítila, jak ji opouští přirozená opatrnost. Napadlo, ji, že by si mohla sundat svůj velký opasek, ale usoudila, že jakýkoli pohyb by jí byl v tuhle chvíli nepříjemný.

„Byl jsem tam dole dvakrát,“ řekl Pendergast. „Poprvé prostě jen proto, abych vyzkoušel svůj převlek a ohledal trochu terén, a podruhé, abych našel Mefista, toho vůdce bezdomovců. Ale když jsem ho našel, pochopil jsem, že jsem pár věcí podcenil. Hloubku jeho přesvědčení. A množství jeho stoupenců.“

„Nikdo přesně neví, kolik lidí v podzemí žije,“ podotkla Haywardová. „Jistý si můžete být jedině tím, že to číslo předčí vaše očekávání. A co se týče Mefista, je to nejspíš tady dole nejslavnější starosta. Jeho komunita je největší. Jak jsem slyšela, skládá se vlastně z několika společenstev: základ je tvořen komunitou poškozených vietnamských veteránů a květinových dětí, další se přidali, když začaly ty vraždy. Hlubší tunely pod Central Parkem se hemží jeho lidmi.“

„Mě překvapila hlavně ta rozmanitost, se kterou jsem se setkal,“ pokračoval Pendergast. „Čekal jsem, že narazím na jeden převládající defektní typ osobnosti, možná na dva. Ale místo toho jsem našel celou škálu osobnostních rysů.“

„Dolů nesestupují jen samí bezdomovci,“ řekla Haywardová. „Ale také ti, co se bojí útulků, ti, kteří nesnáší vývařovny a lavičky v podzemce, samotáři, stoupenci kultů ti všichni tíhnou k tomu, aby sestoupili pod zem. Nejdříve do tunelů. Potom dál. Věřte mi, je tam dost místa, aby se mohli ukrýt.“

Pendergast přikývl. „Už při prvním sestupu mě ohromila ta velikost. Cítil jsem se jako Lewis a Clark, když se vydali prozkoumat nezmapované území.“

„Neznáte z něj ani polovinu. Jsou tam dva tisíce mil opuštěných nebo zpola vyhloubených tunelů a dalších pět tisíc mil se stále používá. Podzemní místnosti, zapečetěné a zapomenuté.“ Haywardová pokrčila rameny. „A slyšíte spoustu historek. Jako třeba o protileteckých krytech, vybudovaných tajně Pentagonem v padesátých letech, aby chránily úředníčky. Některé jsou stále napojené na vodovod, elektřinu, jsou v nich zásoby konzerv. Strojovny plné zapomenutých strojů, starodávné kanály postavené z dřevěného potrubí. Celý strašidelný ztracený svět.“

Pendergast se na židli napřímil. „Seržantko,“ řekl tiše. „Slyšela jste o Předpeklí?“

Haywardová přikývla.

„Jo. Slyšela.“

„Můžete mi říct, kde to je, jak je můžu najít?“

Následovalo dlouhé ticho, jak se zamyslela. „Ne. Jeden nebo dva bezdomovci se o něm během čistek zmínili. Ale tam dole slyšíte tolik blbostí, že většinu z nich okamžitě zapomenete. Vždycky jsem to považovala za nesmysl.“

„Existuje někdo, s kým bych si mohl promluvit a kdo by mohl vědět víc?“

Haywardová se lehce zavrtěla. „Mohl byste si promluvit s Alem Diamondem,“ řekla a pohled jí znovu zalétl k obrazu s kopkami sena. Neuvěřitelné, napadlo ji, jak pár hustých vrstev barvy dokáže tak přesně zachytit dojem. „Je to inženýr u vodovodních sítí, skutečný odborník na podzemní systémy. Vždycky se na něj obracejí, když se rozbije hlavní potrubí nebo když se má hloubit nějaký nový tunel kvůli plynu.“ Odmlčela se. „Už chvíli jsem ho ale neviděla. Možná si koupil farmu.“

„Cože?“

„Zřejmě zemřel.“

Rozhostilo se ticho, přerušované jen tichým hukotem vodopádu. „Jestli se ti vrahové zabydleli na nějakém tajném místě pod zemí, rostoucí počet bezdomovců nám může naši práci nesmírně ztížit,“ prohlásil nakonec Pendergast.

Haywardová odvrátila pohled od obrazu se senem a upřela ho na agenta FBI. „Je to ještě horší,“ poznamenala.

„Co tím myslíte?“

„Za pár týdnů nastane podzim. Právě tehdy se začnou bezdomovci v očekávání zimy stahovat pod zem. Jestli máte s těmi vraždami pravdu, potom víte, co myslím.“

„Ne, nevím,“ řekl Pendergast. „Tak mi to řekněte.“

„Začátek lovecké sezóny,“ prohlásila Haywardová a pohlédla znovu na obraz.

27

Dlouhá, špinavá průmyslová třída končila na rozbitém nábřeží, napůl se svažujícím do bahnitých hlubin East River. Druhá strana řeky skýtala výhled na Rooseveltův ostrov s mostem 59. ulice. Přes most se táhla jako úzký šedý proužek FDR Drive kolem Spojených národů a luxusních budov Sutton Place. Hezký výhled, pomyslel si D’Agosta, když vystoupil z neoznačeného služebního vozidla. Hezký výhled z hnusného místa.

Srpnové slunce ozařovalo třídu a poněkud zpříjemňovalo pohled na rozbitý asfalt a chodník, nad nímž se vznášely vlny tetelivého tepla. D’Agosta si povolil límec a ještě jednou zkontroloval adresu, kterou mu dali na osobním oddělení muzea: 94. Avenue 1146, Long Island City. Pohlédl na okolní budovy a napadlo ho, že musí jít o nějaký omyl. Tohle rozhodně nevypadalo jako obytná čtvrť. Ulici lemovala stará skladiště a opuštěné továrny. Přestože bylo poledne, nikde nebylo ani živáčka. Jedinou připomínku života představoval náklaďák s panely, který vyjížděl z nákladiště na konci bloku. D’Agosta zavrtěl hlavou. Další kopanec. Takhle to vypadá, když mu Waxie pomáhá s něčím, co považuje za naprosto bezvýznamný úkol.

Dveře u čísla 1146 byly z tlustého kovu, poškrábané, zprohýbané a pokryté možná deseti vrstvami černého nátěru. Jako všechny dveře i tyhle připomínaly vstup do prázdného skladiště. D’Agosta zazvonil na věkovitý zvonek, a když neslyšel žádný zvuk, zabušil na dveře. Ticho.

Pár minut čekal, potom zašel do úzké uličky, která se táhla podél jedné strany budovy. Prorazil si cestu přes zkroucené role térového papíru a přistoupil k oknu z tvrzeného skla, plného trhlin a téměř zašlého prachem. Vyšplhal se na dehtový papír, očistil vázankou kus okna a nahlédl dovnitř.

Když si jeho oči zvykly na šero uvnitř, spatřil velký prázdný prostor. Na špinavou cementovou podlahu dopadaly pruhy slabého světla. Na opačné straně bylo schodiště, vedoucí kdysi dávno nejspíš do místnosti vedoucího provozu. Jinak nic.

V uličce zaregistroval náhlý pohyb, obrátil se a spatřil, že se na něj řítí nějaký muž s nebezpečně se blýskajícím dlouhým kuchyňským nožem. D’Agosta rychle seskočil na zem a současně vytáhl služební pistoli. Muž zíral překvapeně na zbraň a zarazil se. Potom se obrátil na útěk.

„Stát!“ vyštěkl D’Agosta. „Policie!“

Muž se znovu otočil. Z nepochopitelného důvodu se mu na tváři objevil pobavený výraz.

„Polda!“ vykřikl sarkasticky. „Světe, div se, polda v tomhle koutě města!“

Stál tam dál a jen se šklebil. Byla to ta nejpodivnější postavička, jakou kdy D’Agosta viděl: vyholená hlava namalovaná na zeleno, chomáčovitá kozí brada, malé brýle ve stylu Trocký, košile ušitá z jakési chlupaté pytloviny a staré červené kecky.

„Zahoď ten nůž,“ řekl D’Agosta.

„Hele, to je v pořádku,“ namítl muž. „Myslel jsem, že jste zloděj.“

„Říkal jsem, abys zahodil ten zatracený nůž.“

Úsměv z tváře toho chlapíka se vytratil. Pustil nůž na zem mezi nimi.

D’Agosta ho odkopl stranou. „Teď pomalu obrátit a ruce na zeď. Nohy od sebe.“

„Kde to jsme, v komunistický Číně?“ protestoval muž.

„Tak honem,“ řekl D’Agosta.

Muž s brbláním poslechl. D’Agosta ho prošacoval a nenašel nic kromě náprsní tašky. Rozevřel ji. Na řidičském průkazu stála adresa sousedního domu.

D’Agosta schoval zbraň a vrátil muži náprsní tašku. „Víte, pane Kirtsemo, že jsem vás taky mohl klidně zastřelit?“

„Hele, ale jsem přece nevěděl, že jste polda. Myslel jsem, že se snažíte vloupat dovnitř.“ Muž odstoupil od zdi a třel si ruce. „Nedokážete si představit, kolikrát mě vykradli. A vy se mi už ani neobtěžujete odpovídat. Jste první polda, co se tu za poslední měsíce objevil a…“

D’Agosta ho umlčel mávnutím ruky. „Musíte prostě být opatrnější, a navíc víte houby o používání nože. Kdybych byl skutečný lupič, byl byste teď už mrtvý.“

Muž si utřel nos a cosi si pro sebe bručel.

„Bydlíte vedle?“ zeptal se D’Agosta. Nedokázal vstřebat skutečnost, že ten muž má celou lebku pomalovanou na zeleno. Snažil se na ni nezírat.

Muž přikývl.

„Jak dlouho?“

„Asi tři roky. Měl jsem půdní byt v Soho, ale vyhodili mě odtamtud. Tohle je jediné místo, kde můžu dělat svou práci, aniž by mě někdo otravoval.“

„A co je to za práci?“

„To se těžko vysvětluje.“ Muž náhle zostražitěl. „Proč bych vám to měl říkat?“

D’Agosta zalovil v kapse a vytáhl odznak a průkaz.

Muž si prohlédl odznak. „Vraždy, jo? Někoho tady zamordovali?“

„Ne. Můžeme jít dovnitř a chvilku si promluvit?“

Muž na něj podezíravě hleděl. „To je prohlídka? Neměl byste mít povolení?“

D’Agosta překousl odpor. „Je to dobrovolné. Chci se vás zeptat na muže, který bydlel v tomhle skladišti. Na Kawakitu.“

„Tak se jmenoval? Víte, byl divnej. Fakt divnej.“ Muž jménem Kirtsema vyvedl D’Agostu z uličky a odemkl své vlastní černé kovové dveře. D’Agosta vstoupil dovnitř a ocitl se v dalším rozlehlém skladišti, zářivě bíle vymalovaném. Podél stěn stála spousta kovových nádob rozmanitých tvarů, naplněných odpadky. V jednom rohu byla uschlá palma. Uprostřed místnosti spatřil D’Agosta nespočetné černé struny, visící ve shlucích od stropu. Připadalo mu to jako nějaký snový měsíční les. Na druhém konci místnosti zahlédl pohovku, dřez, otevřený záchod a vařič. Žádné další příslušenství nebylo vidět.

„To je co?“ zeptal se D’Agosta a ukázal na struny.

„Proboha, ať se nepropletou!“ Kirtsema téměř srazil D’Agostu, jak se hnal opravit škody.

„Nikdy se nesmějí dotknout,“ prohlásil zraněným tónem, když se potýkal se strunami.

D’Agosta ustoupil. „Co je to, nějaký experiment?“

„Ne. Je to umělé životní prostředí, reprodukce prvotní džungle, z níž jsme všichni vzešli, abych to přeložil do jazyka New Yorku.“

D’Agosta si nevěřícně prohlížel struny. „Tak to je umění? Kdo se na ně dívá?“

„Je to koncepční umění,“ vysvětloval netrpělivě Kirtsema. „Nikdo se na ně nedívá. Není tady proto, aby ho někdo očumoval. Stačí, že existuje. Ty struny se nikdy nedotýkají, tak jako se my, lidské bytosti, nikdy nedotýkáme, nikdy se skutečně neprostoupíme. Jsme osamělí. A celý tenhle svět se nedá spatřit, tak jako nespatříme sami sebe letět vesmírem. Jak říká Derrida: ‚Umění je to, co není uměním, což znamená…“

„Věděl jste, že jeho křestní jméno bylo Gregory?“

„Jacques. Jacques Derrida. Žádný Gregory.“

„Myslím toho muže, co bydlel vedle.“

„Jak už jsem říkal, neznal jsem ani jeho příjmení. Vyhýbal jsem se mu jako moru. Nejspíš jste tady kvůli těm stížnostem.“

„Stížnostem?“

„Jo. Volal jsem pořád dokola. Po pár telefonátech už nikdo nepřišel.“ Zamrkal. „Ne, počkejte. Vy jste z vražd. Zabil někoho?“

D’Agosta bez odpovědi vyndal z bundy poznámkový blok. „Řekněte mi něco o něm.“

„Přistěhoval se, jsou to tak dva roky, možná trochu míň. Nejdřív byl celkem potichu. Potom se tady objevily ty náklaďáky a pořád mu tam stěhovali nějaké bedny a krabice. Tehdy začal ten hluk. Vždycky v noci. Rány kladivem. Bouchání. Hlasité mlácení. A ten zápach…“ Kirtsema znechuceně nakrčil nos. „Jako když se něco škvaří. Začernil zevnitř okna, ale jedno z nich se rozbilo a mně se podařilo nahlídnout dovnitř, než to stačil opravit.“ Zašklebil se. „Bylo to zvláštní. Měl tam mikroskopy, velké skleněné křivule, ve kterých to bublalo, šedé kovové skříně, na kterých stály lampy, akvária.“

„Akvária?“

„Jedno akvárium vedle druhého, řadu za řadou. Velká, plná řas. Nejspíš to byl nějaký vědec.“ Kirtsema to slovo vyslovil s odporem. „Pitval, redukcionista. Nesnáším tenhle pohled na svět. Já jsem holista, seržante.“

„Aha.“

„Potom se tady jednoho dne objevili z elektrárny. Říkali, že mají k němu domů natáhnout nějaké vysokonapěťové dráty, nebo co. A na dva dny mi vypnuli proud. Na dva dny! Ale zkuste si stěžovat těm zatraceným byrokratům.“

„Měl nějaké návštěvy?“ zeptal se D’Agosta. „Nějaké přátele?“

„Návštěvy!“ odfrkl Kirtsema. „To byla ta poslední kapka. Začali sem jezdit lidi. Vždycky v noci. Všichni stejně klepali, jako by to byl nějaký signál. Tehdy jsem poprvé volal poldy. Věděl jsem, že se tam děje něco strašně divného. Říkal jsem si, že by to mohly být třeba drogy. Poldové přijeli, řekli, že se tady nic nelegálního neděje, a zase odjeli.“ Při té trpké vzpomínce zavrtěl hlavou.

„A šlo to pořád dokola. Volal jsem poldy, stěžoval si na ten hluk a zápach, ale po druhé návštěvě už znova nepřijeli. A pak jednoho dne, tak asi před rokem, se ten chlap objevil u mých dveří. Prostě se z ničeho nic zjevil v jedenáct večer.“

„Co chtěl?“ zeptal se D’Agosta.

„Vím já? Myslím, že se mě chtěl zeptat, proč jsem na něj zavolal poldy. Vím jenom to, že mi z něj šel mráz po zádech. Bylo září, skoro tak horko jak teď, ale on měl na sobě tlustou bundu s velkou kapuci. Stál tam ve tmě a neviděl jsem mu do tváře. Prostě tam jenom stál, ve tmě, a zeptal se mě, jestli smí dál. Řekl jsem ne, samozřejmě. Seržante, měl jsem co dělat, abych mu nezabouchl dveře před obličejem.“

„Poručík,“ opravil ho D’Agosta mimoděk a čmáral si poznámky.

„To je jedno. Já nejsem na nálepky. Jediná důležitá nálepka je lidská bytost.“ Zelená kupole se mu nadšeně zatřásla.

D’Agosta stále psal. To vůbec nepřipomínalo Grega Kawakitu, kterého kdysi potkal ve Frockově kanceláři, po té katastrofě při zahajování výstavy Mýty. Pátral v paměti, aby si vzpomněl na nějaké podrobnosti o tomhle vědci.

„Můžete popsat jeho hlas?“ zeptal se.

„Jo. Velmi hluboký a šišlavý.“

D’Agosta se zamračil. „Přízvuk?“

„Myslím, že ne. Ale tak silně šišlal, že to vlastně ani nedokážu říct. Vypadalo to spíš jako kastilština, až na to, že mluvil anglicky místo španělsky.“

D’Agosta si v duchu řekl, že se bude muset zeptal Pendergasta, co to vlastně je ta „kastilština“. „Kdy odešel a proč?“ zeptal se.

„Pár týdnů potom, co u mě klepal. Možná v říjnu. Jednou v noci jsem slyšel, jak tady zastavily dva velké náklaďáky. Na tom by nebylo nic tak zvláštního. Ale tentokrát nesli věci odtamtud, ne tam. Když jsem v poledne vstal, bylo tam úplně prázdno. Dokonce smyli i ten nátěr z oken.“

„To bylo v poledne?“ zeptal se D’Agosta.

„Má normální doba spánku je od pěti do poledne. Nejsem otrok fyzické rotace systému země měsíc slunce, seržante.“

„Všiml jste si něčeho na těch náklaďácích? Třeba loga anebo názvu firmy?“

Kirtsema mlčky uvažoval. „Ano,“ prohlásil nakonec. „Stěhujeme s vědeckou přesností.“

D’Agosta pohlédl na toho muže ve středním věku se zelenou hlavou. „Jste si jistý?“

„Naprosto.“

D’Agosta mu věřil. S tím vzhledem by tenhle chlap nemohl na lavici svědků, ale byl to velmi dobrý pozorovatel. Nebo spíš rád strkal nos tam, kam by neměl. „Ještě něco vás napadá?“ zeptal se.

Zelená hlava se znovu zatřásla. „Ano. Hned potom, co se objevil, zhasla všechna světla v ulici a nikdy už je nikdo nespravil. Ještě pořád nejdou. Myslím, že s nimi musel něco udělat, ale nevím co. Volal jsem taky elektrárnu, ale ti roboti bez obličeje jako obvykle nic neudělali. Jo, kdybyste jednou zapomněl zaplatit účet a…“

„Děkuju za pomoc, pane Kirtsemo,“ přerušil ho D’Agosta. „Zavolejte, kdyby vás ještě něco napadlo.“ Zavřel blok, strčil si ho do kapsy a obrátil se k odchodu.

U dveří se zarazil. „Říkal jste, že vás už několikrát vykradli. Co vlastně vzali? Nevypadá to, že by se tu dalo něco ukrást.“ Rozhlédl se znovu po skladišti.

„Myšlenky, seržante!“ řekl Kirtsema se zakloněnou hlavou a vystrčenou bradou. „Hmotné statky neznamenají nic. Ale myšlenky jsou neocenitelné. Jen se rozhlédněte kolem sebe. Viděl jste už někdy tolik skvělých myšlenek?“

28

Ventilační šachta dvanáct se tyčila jako nějaký hrůzný komín nad vjezdem do Lincolnova tunelu z 38. ulice dvě stě stop vysoká věž z cihel a rezavějícího kovu.

Blízko vrcholku této velké šachty byla jako pyskové kleště zavěšena na oranžovou stěnu malá kovová pozorovatelna. Ze svého místa na úzkém přístupovém žebříku viděl Pendergast pozorovatelnu vysoko nad hlavou. Žebřík byl uchycen na ventilační šachtě ve směru k řece a na několika místech se šrouby uvolnily z matic. Jak stoupal, viděl v mezerách mezi železnými příčkami auta, která se prodírala do tunelu třicet stop pod jeho nohama.

Když se přiblížil pod pozorovatelnu, na žebřík dopadl stín. Pendergast vzhlédl a spatřil na jejím dně padací dveře. Otevíraly se pomocí kola, jako vodotěsné dveře ponorky, a stálo na nich Přístav New York. Burácení ventilace připomínalo jekot tryskového motoru a Pendergast musel několikrát zabouchat na dveře, než je člověk uvnitř zvedl.

Pendergast vyšplhal do malé kovové místnosti a upravil si oblek, zatímco její obyvatel malý, hubený muž oblečený v plédové košili a montérkách uzavřel padací dveře. Ze tří stran pozorovatelny byl výhled přes Hudson, na příjezd k Lincolnovu tunelu a na mohutnou strojovnu, která vysávala z tunelu znečištěný vzduch a hnala ho ven ventilačními šachtami.

Když Pendergast natáhl krk, zahlédl otáčející se turbíny filtračního systému tunelu, burácející přímo pod nimi.

Muž přešel ke stoličce za malým projektantským stolem. V přecpané místnůstce nebyla žádná další židle. Pendergast spatřil, jak se na něj ten muž zahleděl a pohyboval rty, jako by mluvil. Ale přes rachot ventilační šachty za nimi nezaslechl jediné slovo.

„Cože?“ zakřičel Pendergast a přistoupil blíž. Dveře v podlaze rozhodně nesloužily k tomu, aby místnost izolovaly od hluku nebo výfukových plynů, které se dovnitř tlačily z okolního prostoru.

„Průkaz,“ opakoval muž. „Říkali, že byste měl mít nějakej průkaz.“

Pendergast sáhl do kapsy, ukázal muži průkaz FBI a ten jej důkladně prozkoumal.

„Pan Albert Diamond, že?“ řekl Pendergast.

„Al,“ prohlásil muž s nedbalým gestem. „Co potřebujete?“

„Slyšel jsem, že jste odborník na podzemí New Yorku,“ řekl Pendergast. „Jste technik, se kterým konzultují všechno, od stavby nového tunelu metra až po opravu plynového potrubí.“

Diamond hleděl na Pendergasta. Nafoukl tvář, jak pomalu přejížděl jazykem po dásních dolní čelisti. „Řekněme, že je to pravda,“ odpověděl nakonec.

„Kdy jste byl naposled v podzemí?“

Diamond zvedl jednu pěst, otevřel ji jednou, dvakrát, potom ji znovu zavřel.

„Deset?“ řekl Pendergast. „Deset měsíců?“

Diamond zavrtěl hlavou.

„Roků?“

Diamond přikývl.

„Proč tak dlouho?“

„Unavilo mě to. Místo toho jsem si zažádal o tohle.“

„Zažádal? Zajímavá volba práce. Vzdušnou čarou zhruba stejně od země jako podzemí. To schválně?“

Z Diamondova pokrčení ramen se nedalo poznat, jestli se jedná o souhlas nebo ne.

„Potřebuji informaci,“ zavolal Pendergast. V pozorovatelně byl příliš velký hluk, aby se tam dalo popovídat.

Diamond přikývl, boule na jeho tváři se pomalu zvedla, jak se jeho jazyk přemístil k horním dásním.

„Povězte mi o Předpeklí.“

Boule ztuhla na místě. Po několika okamžicích se Diamond na stoličce zavrtěl, ale neřekl nic.

Pendergast pokračoval. „Slyšel jsem, že pod Central Parkem existuje soustava tunelů. Nezvykle hluboko. A že se téhle oblasti říká Předpeklí. Ale nejsou žádné záznamy, že by tohle místo existovalo, alespoň ne pod tímto názvem.“

Po dlouhé chvíli pohlédl Diamond na zem. „Předpeklí?“ opakoval s jakýmsi velkým váháním.

„Znáte takové místo?“

Diamond sáhl do montérek a vytáhl lahvičku něčeho, co nebyla voda. Zhluboka se napil, potom láhev znova zasunul, aniž by Pendergastovi nabídl. Řekl něco, co nebylo přes rachot ventilace slyšet.

„Cože?“ vykřikl Pendergast a přistoupil ještě blíž.

„Říkal jsem, jo, znám je.“

„Povězte mi o něm, prosím.“

Diamond odvrátil zrak od Pendergasta, pohled mu zalétl za řeku k pobřeží New Jersey.

„Ty bohatý svině,“ řekl.

„Nerozumím.“

„Ty bohatý svině. Nechtěli se mačkat s pracujícíma.“

„Bohaté svině?“ zeptal se Pendergast.

„No jasně. Astor. Rockefeller. Morgan. A další. Postavili si ty tunely před víc jak stoletím.“

„Nechápu.“

„Železniční tunely,“ vybuchl rozčileně Diamond. „Postavili si tam soukromou železniční linku. Vedla z Pelhamu, pod parkem, hotelem Knickerbocker, pod rezidencemi na Páté avenue. Perfektní soukromé stanice a čekárny.“

„Ale proč tak hluboko?“

Diamond se poprvé usmál. „Geologie. Mělo to vést hlouběji než tehdejší železniční linky a první tunely metra, samozřejmě. Ale přímo pod nima byla vrstva sraček.“

„Cože?“ zahulákal Pendergast.

„Prekambrijský silt. Říkáme mu sračky. Můžete jím vést vodu a kanalizační potrubí, ale ne železniční tunel. Tak museli jít hloub. Vaše Předpeklí je třicet pater pod zemí.“

„Ale proč?“

Diamond na agenta FBI nevěřícně hleděl. „Proč? Proč myslíte? Tihle fajnovkové nechtěli mít nic společnýho s pravidelnýma linkama vlaků, žádný omezení nebo signály. V těchhle hlubokejch tunelech mohli jezdit přímo z města, objevit se někde u Crotonu a jít svou cestou. Žádný zpoždění, žádný setkání s vobyčejnejma lidma.“

„To ale nevysvětluje, proč neexistuje žádný záznam o jejich existenci.“

„Tahle stavba stála hotový jmění. A ne všecky prachy šly z kapes těchhle ropnejch baronů. Dostali příspěvky od radnice.“ Diamond si poklepal na nos. „A takovýhle stavby se nedokumentujou.“

„Proč je opustili?“

„Nedalo se to udržovat. Pod tolika kanálama a odvodňovacíma tunelama, co jsou tam, se to prostě nedalo udržovat v suchu. Pak tam stoupla úroveň metanu, kysličníku uhelnatýho, a bylo to.“

Pendergast přikývl. „Těžké plyny, klesaly dolů.“

„Vyhodili za ty zatracený tunely miliony. Nikdy tu trať nedokončili. Fungovala jenom dva roky a pak záplavy v devadesátým osmým zahltily pumpy a napůl to tam zatopily splaškama. Tak to všecko zazdili. Nevytáhli dokonce ani stroje.“

Diamond ztichl a místnost znovu zaplnilo nepříjemné burácení ventilace.

„Existují nějaké mapy těch tunelů?“ zeptal se po chvíli Pendergast.

Diamond vyvalil oči. „Mapy? Hledal jsem ty mapy dvacet let. Neexistujou. Co vím, jsem se dozvěděl od pamětníků.“

„Byl jste tam dole?“ zeptal se Pendergast. Diamond se viditelně ošil. Potom po dlouhé chvíli mlčky přikývl.

„Mohl byste mi nakreslit plánek?“ Diamond mlčel.

Pendergast přistoupil blíž. „Ocením i sebemenší maličkost, kterou pro mě uděláte.“ Zdálo se, že rukou jen přejel po klopě saka, ale najednou se mezi jeho dvěma štíhlými prsty objevila stodolarová bankovka, vystrčená směrem k technikovi.

Diamond zíral na bankovku, jako by zvažoval. Nakonec ji vzal, zmuchlal ji do kuličky a zasunul do kapsy. Potom se obrátil k rýsovacímu prknu a začal rychle črtat na kus zažloutlého papíru. Postupně na něm vznikal složitý systém tunelů. „Jak nejlíp jsem to svedl,“ napřímil se po několika minutách. „Tohle je cesta, kterou jsem se dostával dovnitř. Spoustu přístupů z jihu zalili betonem a tunely na severu se už dávno propadly. Budete muset nejdřív najít cestu k Hrdlu. Vemte to zásobovacím tunelem vosumnáct od křižovatky se starým vodovodním řadem dvacet čtyři.“

„Hrdlo?“ zeptal se Pendergast.

Diamond přikývl a poškrábal se špinavým prstem na nose. „Hluboko pod parkem se táhne podložím granitová žíla. Supertvrdej materiál. Aby se ušetřil čas a dynamit, staří pokladači potrubí do něj vyrazili jednu velkou díru a všecko přes ni protáhli. Astorovy tunely jsou přímo pod ní. Pokud je mi známo, je to jediná cesta, jak se tam dá dostat od jihu pokud si samozřejmě nechcete namočit oblek.“

Pendergast přijal papír a pozorně si ho prohlížel. „Děkuji, pane Diamonde. Přicházelo by v úvahu, že byste se rozhodl do Předpeklí vrátit a podrobněji je prozkoumat? Za dostatečné odškodnění, samozřejmě.“

Diamond si pořádně přihnul z láhve. „Za žádný prachy na světě bych se tam dolů znovu nevydal.“ Pendergast zvedl hlavu.

„A ještě něco,“ řekl Diamond. „Neříkejte tomu Předpeklí, jasný? Tak tomu říkaj krtci. Jsou to Astorovy tunely.“

„Astorovy tunely?“

„Jo. Byly nápad paní Astorový. Povídá se, že to ona přesvědčila svýho muže, aby postavil první soukromou stanici pod jejím bejvákem na Pátý avenue. A tak to všecko začalo.“

„Odkud se vzal název ‚Předpeklí‘?“ zeptal se Pendergast.

Diamond se ušklíbl. „Nevím. Ale zkuste chvíli uvažovat. Představte si tunely třicet pater pod zemí. Stěny pokrytý velkejma mozaikama. Představte si čekárny, nacpaný až po strop zrcadlama, pohovkama, křišťálem. Představte si hydraulický výtahy, s parketama a sametovejma závěsama. A teď zauvažujte nad tím, že to všecko tam nejdřív zatopily splašky a pak to zůstalo celý století zapečetěný.“ Zahleděl se na Pendergasta. „Nevím jak vám, ale mně osobně by to celý připadalo jako předsíň samotnýho pekla.“

29

Železniční překladiště na West Side se rozkládalo v široké proláklině na nejzápadnějším výběžku Manhattanu, doslova utajeno před pohledy milionů Newyorčanů, kteří pracovali poblíž. Jeho sedmdesát čtyři akry představovaly po Central Parku největší nezastavěnou plochu na ostrově. Rušný obchodní uzel přelomu století postupně upadal: zrezavělé kolejnice se utápěly v lopuchovém listí a bujných keřích, staré výhybky hnily v zapomnění, opuštěná skladiště se rozpadala a jejich stěny pokrývala graffiti.

Dvacet let byl tenhle kus půdy předmětem rozvojových plánů, právních sporů, politických manipulací a korupce. Nájemci skladišť postupně odstoupili od smluv, odešli a nahradili je vandalové, žháři a bezdomovci. V jednom rohu překladiště ležel malý slum z překližky, lepenky a alobalu. Podél něj se prostíralo několik symbolických zeleninových zahrádek, s bujně rostoucím hrachem, a zdusána hlína.

Margo stála mezi ohořelými hromadami suti na prostranství vmáčknutém mezi dvěma železničními baráky. Ve skladišti, které se na místě sutin původně rozkládalo, propukl před čtyřmi měsíci požár a budova do základů vyhořela. Zbyla z ní jen železná kostra a pár základových betonových bloků. Betonová podlaha pod jejíma nohama byla pokryta štěrkem a ohořelými taškami. V jednom rohu stály zbytky dlouhých kovových stolů, pokryté rozbitým zařízením a skleněnými střepy.

Rozhlédla se kolem, mžourala do podvečerního stínu, do něhož se postupně celé prostranství nořilo. V kovových skříních byly pozůstatky nějakých velkých přístrojů; skříně se roztavily a jejich obsah ležel obnažený, hromady zkrouceného drátu a zničených desek s plošnými spoji. Na všem lpěl štiplavý zápach hořícího plastu a dehtu.

Po jejím boku se objevil D’Agosta. „Co myslíte?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou. „Víte jistě, že tohle byla Gregova poslední známá adresa?“

„Ujistili mě o tom ve stěhovací společnosti. Skladiště vyhořelo v době jeho smrti, takže pochybuju, že by se stěhoval ještě někam jinam. Ale u elektráren a newyorské telefonní společnosti vystupoval pod smyšleným jménem, takže si nemůžeme být jistí.“

„Pod falešným jménem?“ Margo se nepřestala dívat kolem sebe. „Zajímalo by mě, jestli zemřel dřív, než tohle místo vyhořelo, nebo potom.“

„Taky bych to rád věděl.“

„Vypadá to jako nějaká laboratoř.“

D’Agosta přikývl. „To poznám dokonce i já. Tenhle Kawakita byl vědec. Stejně jako vy.“

„Ne tak docela. Greg se mnohem víc zajímal o genetiku a vývojovou biologii. Mou specializací je antropologická farmakologie.“

„To je jedno.“ D’Agosta si povytáhl kalhoty. „Otázkou je, co to bylo za laboratoř.“

„Těžko říct. Potřebovala bych se dozvědět víc o těch přístrojích v rohu. A musela bych zmapovat to rozbité sklo na stolech, zkusit je poskládat do původních tvarů.“

D’Agosta na ni pohlédl. „Takže?“

„Takže co?“

„Chcete to zkusit?“

Margo mu oplatila pohled. „Proč já? Musíte mít na oddělení specialisty, kteří…“

„Ty to nezajímá,“ přerušil ji D’Agosta. „Na jejich seznamu priorit to figuruje až za pokutováním neukázněných chodců.“

Margo se překvapeně zamračila.

„Naše mocipány vůbec nezajímá Kawakita nebo to, co dělal předtím, než ho zabili. Podle nich představoval pouze náhodnou oběť. Stejně jako si myslí, že byl náhodnou obětí i Brambell.“

„Ale vy si to nemyslíte? Podle vás byl do těch vražd nějak zapojený?“

D’Agosta vytáhl kapesník a otřel si čelo. „Sakra já nevím. Prostě jenom cítím, že tenhle Kawakita v něčem jel, a moc rád bych zjistil v čem. Vy jste ho znala, ne?“

„Ano,“ řekla Margo.

„Já jsem se s ním setkal jenom jednou, když dělal Frock ten rozlučkový večírek s Pendergastem. Jaký byl?“

Margo chvíli uvažovala. „Byl skvělý. Špičkový vědec.“

„A jako člověk?“

„Nepatřil v muzeu k těm nejpříjemnějším,“ prohlásila Margo opatrně. „Byl… No, trochu necitelný, tak by se to dalo říct. Měla jsem pocit, že patří k lidem, kteří by udělali cokoli proto, aby postoupili výš. Příliš se s námi ostatními nepřátelil a zdálo se, že nevěří nikomu, kdo by mohl…“ Zarazila se.

„Ano?“

„Je to nutné? Nesnáším, když se mluví o někom, kdo se nemůže bránit.“

„Jinak to teď nejde. Byl to ten typ, který by se mohl dopustit i zločinu?“

„Rozhodně ne. Nesouhlasila jsem vždycky s jeho morálkou patřil k těm vědcům, pro které stojí věda výš než lidské hodnoty, ale zločinec to nebyl.“ Zaváhala. „Snažil se se mnou kdysi spojit. Mohlo to být asi tak měsíc před jeho smrtí.“

D’Agosta na ni zvědavě pohlédl. „Nenapadá vás proč? Nezdá se, že byste byli právě přátelé.“

„Ne blízcí. Ale byli jsme kolegové. Pokud měl nějaké problémy…“ Po tváři jí přelétl stín. „Možná jsem s tím tehdy měla něco udělat. Místo toho jsem se na ten telefon vykašlala.“

„Nemohla jste vědět, co se stane. Ale v každém případě byste se teď mohla kolem porozhlédnout, zkusit pouvažovat, co tady mohl dělat. Moc by mi to pomohlo.“

Margo váhala a D’Agosta se na ni pozorněji zahleděl. „Kdoví?“ řekl tišším hlasem. „Možná vám to pomůže zbavit se některých z těch démonů uvnitř.“

Pěkně řečeno, napadlo Margo. Ale věděla, že to myslí dobře. Poručík D’Agosta, psycholog amatér. Za chviličku mi řekne, že když se tady porozhlédnu, vrátí se mi klid.

Dlouhou chvíli se rozhlížela po rumišti. „Tak dobře, poručíku,“ prohlásila nakonec.

„Chcete, abych sem zavolal fotografa, ať udělá pár snímků?“

„Možná později. Nejdřív bych si chtěla udělat jen pár náčrtků.“

„Jasně.“ Vypadalo to, že D’Agosta je neklidný.

„Můžete jít,“ řekla Margo. „Nemusíte tady být se mnou.“

„V žádném případě,“ namítl D’Agosta. „Po tom, co se stalo s Brambellem.“

„Poručíku…“

„Stejně tady musím vzít vzorky popela kvůli chemickému rozboru. Nebudu vám překážet.“ Paličatě stál a nehýbal se.

Margo povzdechla, vytáhla z tašky náčrtník a znovu obrátila pozornost k poničené laboratoři. Bylo to ponuré místo, jako by ji zaplavilo tichými výčitkami. Měla jsi něco udělat. Greg se s tebou snažil spojit. Možná to nemuselo skončit takhle.

Zavrtěla hlavou, aby zaplašila provinilé myšlenky. K ničemu to není. A kromě toho, jestli se dá na nějakém místě najít vodítko, co se stalo s Gregem, potom je to tady. A třeba jediný způsob, jak se může zbavit těchhle nočních můr, je sehnout hlavu a dát se do práce. V každém případě se díky tomu dostala z laboratoře soudní antropologie, která začínala pomalu připomínat dům hrůzy. Ve středu odpoledne jim ze soudního poslali Bittermanovu mrtvolu a spolu s ní k nim dorazila spousta nových otázek. Když vyšetřili krční páteř ještě stále zachovalého těla, zjistili, že hlava byla odstraněna nějakým hrubě opracovaným, primitivním nožem. Vrah nebo vrahové měli se svým hrozným úkolem naspěch.

Rychle načrtla hrubé obrysy laboratoře, rozměry stěn, rozmístění stolů a polohu hromad zničeného neurčitelného vybavení. Každá laboratoř má charakteristicky uspořádané zařízení, které závisí na činnosti, k níž je určena. Zatímco podle vybavení se dá určit obecný cíl výzkumu, uspořádání umožňuje zjistit přesnější aplikaci.

Když dokončila hrubý nákres, přešla Margo k samotným stolům. Protože byly z kovu, odolaly celkem dobře žáru. Načrtla obdélník pro každý stůl, potom začala zakreslovat roztavené kádinky, titrační trubice, odměrné válce a další neurčitelné součásti. Bylo to složité, víceúčelové zařízení: v každém případě sloužilo k nějakému druhu vysoce specializovaného biochemického výzkumu. Ale jakému?

Na okamžik se zarazila, vdechovala smíšený pach ohořelé elektroizolace a slaného vánku od Hudsonu. Potom obrátila pozornost k rozbitým přístrojům. Bylo to nákladné zařízení, soudě podle vyleštěných skříní z nerezové oceli, zbytků plochého panelu a vakuových fluorescenčních displejů.

Margo nejdříve prozkoumala největší přístroj. Jeho kovová skříň se žárem roztekla a obsah se vysypal. Zlehka do těch zbytků kopla a ucukla, když s hlasitým třeskem padly na zem. Náhle si uvědomila, jak jsou tam osamělí. Za překladišti a řekou už nad pobřežím New Jersey zapadalo slunce. Slyšela křik racků, kteří přelétali nad hnijícími zbytky starých přístavišť u Hudsonu. Za překladištěm končilo veselé letní odpoledne. Ale sem, na to zapadlé, opuštěné místo žádné veselí neproniklo. Pohlédla na D’Agostu, který sesbíral vzorky a stál v podvečerním slunci se založenýma rukama a pohledem upřeným přes Hudson. Teď byla ráda, že trval na tom, že zůstane.

Sklonila se nad přístrojem a v duchu se usmívala své nervozitě. Když převrátila několik kusů zprohýbaného kovu zbaveného barvy, našla konečně štítek, který hledala. Otřela z něj špínu a spatřila nápis Westerly Genetics Equipment a také logo WGE. Pod nápisem bylo vyraženo sériové číslo a slova Integrovaný analyzátor sekvencer DNA. Zapsala si informaci do bloku.

Na opačném konci se tyčila hromádka rozbitého, roztaveného přístroje, který vypadal jinak než ostatní. Margo ho prozkoumala, opatrně převracela každý kousek a snažila se určit, co to je. Vypadalo to na dost složitou soupravu na organickochemickou syntézu, doplněnou frakční a destilační aparaturou a elektrickými měřicími přístroji. U její základny, kde byly součásti méně poškozeny horkem, objevila střepy několika Erlenmeyerových baněk. Podle názvů na seškvařených štítcích zjistila, že většina z nich obsahovala běžné laboratorní chemikálie. Ale u jedné lahvičky s napůl ohořelým štítkem nedokázala hned určit obsah: Aktivní 7dehydrochole…

Převrátila střep v ruce. Zatraceně, ten chemický název jí připadal známý. Nakonec vhodila střep do kabely. Určitě ho najde v encyklopedii organické chemie v laboratoři.

Vedle přístroje ležely zbytky tenkého poznámkového bloku, až na pár zuhelnatělých stránek úplně spáleného. Když ho zvědavě zvedla, začal se jí v rukou rozpadat. Opatrně sesbírala rozsypané kusy, zasunula je do igelitového sáčku a ten uložila do kabely.

Za patnáct minut se jí podařilo určit dostatek přístrojů, aby došla k jednoznačnému závěru: tohle byla kdysi špičkově vybavená genetická laboratoř. Margo pracovala s podobnými přístroji denně, a byla proto okamžitě schopna odhadnout cenu zničené laboratoře na více než půl milionu dolarů.

Ustoupila dozadu. Kde vzal Kawakita peníze, aby si takovou laboratoř vybavil? A k čemu ji, sakra, potřeboval?

Když kráčela po betonové podlaze a dělala si poznámky do bloku, padl jí pohled na cosi zvláštního. Mezi hromadami sutin a rozbitého skla zahlédla něco, co vypadalo jako pět velkých hromad bahna, připomínajícího vlivem žáru spíš maltu. Kolem nich se válel štěrk.

Zvědavě se sehnula, aby si hromady lépe prohlédla. Z nejbližší vyčníval malý kovový předmět velký zhruba jako její pěst. Vytáhla z tašky nožík, vydolovala předmět a oškrábala z něj krustu, která připomínala spíš beton. Pod blátem přečetla MINNE ARIUM SUPPL. Když několikrát převrátila předmět v dlaních, došlo jí, co to je: čerpadlo do akvária.

Vstala, podívala se na dalších pět podobných hromad suti, ležících poblíž zbytků zdi. Ten štěrk, rozbité sklo…, tohle musela být akvária. A dost velká, podle množství bláta. Ale akvária naplněná blátem? To nedávalo smysl.

Klekla si, vzala nožík a vrazila ho do nejbližší vysušené hmoty. Rozpadla se na kusy jako malta. Zvedla jeden z větších kusů, převrátila ho a překvapilo ji, když spatřila cosi, co vypadalo jako kořeny a část stonku nějaké rostliny, uchráněné před žárem vrstvou bláta. Proklela krátký nožík a opatrně vyprostila rostlinu z bláta a zvedla ji proti ubývajícímu světlu.

Náhle rostlinu upustila a ucukla rukou, jako by se spálila. Po chvíli ji sebrala, prohlížela si ji důkladněji a srdce se jí náhle rozbušilo. To není možné, napadlo ji.

Tu rostlinu znala a velmi dobře. Ten tuhý vláknitý stonek a ty podivně zkroucené kořeny v ní znovu vyvolaly nepříjemné vzpomínky: sedí v opuštěné genetické laboratoři v muzeu, s tváří přitisknutou k mikroskopu, jen pár hodin před katastrofálním zahájením výstavy Mýty. Byla to ta vzácné, rostlina z Amazonie, kterou tak zoufale sháněl Mbwun. Stejná rostlina, kterou Whittlesey bezděky užil jako balicí materiál v té osudné bedně s nálezy a kterou poslal do muzea z horního Xingu už před téměř deseti lety. Rostlina byla v současnosti považována za vyhynulou, její původní životní prostředí bylo zlikvidováno a zbývající exempláře v muzeu zničily úřady poté, co byl Mbwun bestie z muzea konečně zabit.

Margo vstala, očistila si kolena od popela. Gregu Kawakitovi se nějak dostala do rukou a pěstoval si ji v těch velkých akváriích.

Ale proč?

Náhle ji napadla strašlivá myšlenka. Zaplašila ji, jak nejrychleji dokázala. Samozřejmě, žádný další Mbwun, kterého by Greg krmil, neexistuje.

Nebo ano?

„Poručíku?“ zavolala. „Víte, co to je?“

Přišel blíž. „Nemám ponětí,“ odpověděl.

„Liliceae mbwunensis. Mbwunova rostlina.“

„Děláte si prdel, ne?“

Margo pomalu zavrtěla hlavou. „Kéž by.“

Stáli nehybně, slunce zapadalo za pobřežím a ozařovalo zezadu vzdálené budovy za řekou. Znovu pohlédla na rostlinu ve své ruce, chystala se ji dát do tašky a všimla si něčeho, co jí předtím uniklo.

Na konci kořene spatřila v xylému malý roubovací řez, který, jak věděla, znamenal jen dvě věci. Běžný hybridizační pokus.

Nebo taky velmi promyšlený pokus z oblasti genového inženýrství.

30

Seržantka Haywardová vrazila do místnosti a v ústech měla ještě zbytky oběda.

„Právě volal kapitán Waxie,“ polkla tuňáka. „Chce, abyste okamžitě přišel dolů na oddělení výslechů. Mají ho.“

D’Agosta, který právě zapichoval poslední špendlíky do mapy pohřešovaných, která nahradila tu, co si vzal Waxie, pohlédl na seržantku. „Mají koho?“

„Jeho. No přece toho svého epigona.“ Zvedla obočí.

„Ne, fakt?“ D’Agosta byl v mžiku u dveří, stáhl z věšáku sako a soukal se do něj.

„Chytili ho v Ramble,“ referovala Haywardová, když kráčeli přes úřadovnu k výtahům. „Někdo slyšel hlášení o přepadení a šel to prověřit. Ten chlap napadl nožem nějakého tuláka a zrovna se mu chystal uříznout hlavu.“

„Jak se to dozvěděli?“

Haywardová pokrčila rameny. „Zeptejte se na to kapitána Waxieho.“

„A ten nůž?“

„Amatérská práce. Jen hrubě opracovaný. Přesně to, co hledali.“ Nevypadala, že by tomu moc věřila.

Dveře výtahu se otevřely a za nimi stál Pendergast. Když spatřil, že se D’Agosta a Haywardová chystají vstoupit dovnitř, zvedl pátravě obočí.

„Mají v práci toho vraha,“ prohlásil D’Agosta. „Waxie chce, abych přišel dolů.“

„Skutečně?“ Agent FBI se vrátil dovnitř a stiskl tlačítko druhého patra. „No, v každém případě se tam podíváme. Jsem zvědavý, na jakou udici se Waxie chytil.“

Oddělení výslechů na policejním velitelství sestávalo z řady šedivých místností s betonovými stěnami a těžkými kovovými dveřmi. Policista u stolku služby je vpustil dovnitř a poslal do pozorovatelny u místnosti devět. Uvnitř už trůnil na židli Waxie a nahlížel přes jednosměrné sklo do vyšetřovací cely. Když je uslyšel vejít, vzhlédl, zamračil se na Pendergasta, zavrčel na D’Agostu a ignoroval Haywardovou.

„Mluví?“ zeptal se D’Agosta.

Waxie znovu zavrčel. „Ale jo. To je taky to jediné. Ale zatím jsme slyšeli jenom fůru keců. Říká si Jeffrey a nic jiného nevíme. Ale brzo z něj dostaneme, co ví. A zatím jsem si říkal, že by ses ho možná rád na něco zeptal.“ Ve svém triumfu byl Waxie štědrý, nechutně překypoval sebevědomím.

D’Agosta pohlédl přes sklo a spatřil neupraveného muže s divokým pohledem. Kontrast rychlých, nezvučných pohybů jeho úst a ztuhlého, nehybného těla působil téměř humorně.

„Tohle je ten chlap?“ zeptal se nevěřícně D’Agosta.

„To je on.“

D’Agosta dál hleděl přes sklo. „Vypadá dost malý na takovou škodu.“

Waxie rozčileně stáhl rty. „Možná ho už něco pořádně štvalo.“

D’Agosta se sehnul a stiskl knoflík mikrofonu. V tu chvíli se z reproduktoru nad oknem vyhrnul proud nadávek. D’Agosta chvíli poslouchal, potom mikrofon rychle vypnul.

„Co vražedná zbraň?“ zeptal se.

Waxie pokrčil rameny. „Je podomácku vyrobená, kus oceli zapuštěný do dřevěné rukojeti. Rukojeť byla obalena látkou, gázou nebo něčím podobným. Bylo na ní příliš mnoho krve, aby se to dalo určit, musíme počkat na výsledky z patologie.“

„Ocel,“ řekl Pendergast.

„Ocel,“ přitakal Waxie.

„Ne kámen.“

„Už jsem říkal, že ocel. Podívejte se sám.“

„Rozhodně,“ prohlásil D’Agosta a odstoupil od okna. „Ale teď se nejdřív mrkneme, jestli má ten chlap co říct.“ Zamířil ke dveřím. Pendergast ho následoval jako duch.

V čísle devět to vypadalo jako v nesčetných výslechových celách nesčetných policejních stanic v zemi. Uprostřed malého prostoru byl poškrábaný dřevěný stůl. Na vzdálenější straně stolu stála židle s opěradlem a na ní seděl vězeň s rukama svázanýma za zády. Blíž ke dveřím seděl na jedné z několika židlí jediný detektiv, zcela ignoroval slovní příval a věnoval se obsluze magnetofonu. Proti sobě, na každé straně místnosti, stáli ozbrojení policisté v uniformě. Na stěně visely dvě velké černobílé fotografie. Jedna ukazovala roztrhané a polámané tělo Nicholase Bittermana, ležící na pánských záchodcích uvnitř hrádku Belvedere. Na druhé byl už známý záběr Pamely Wisherové z Postu. V jednom rohu byla na stropě připevněna videokamera a netečně zaznamenávala události v místnosti.

D’Agosta se posadil ke stolu a ucítil známou směsici potu, vlhkých ponožek a strachu. Waxie ho následoval a opatrně složil své baňaté tělo na vedlejší židli. Haywardová se postavila vedle nejbližšího uniformovaného policisty. Pendergast zavřel dveře, potom se o ně opřel a ledabyle si založil ruce.

Když vstoupili, vězeň přestal hulákat. Přes umaštěný pramen vlasů zíral na nově příchozí. Když mu pohled padl na Haywardovou, okamžik na ní spočinul, potom pokračoval dál.

„Na co, sakra, čumíte?“ zeptal se nakonec D’Agosty.

„Nevím,“ odpověděl D’Agosta. „Chcete mi to říct?“

„Seru na vás.“

D’Agosta povzdechl. „Znáte svá práva?“

Vězeň se ušklíbl a vycenil drobné špinavé zuby. „Ten tlusťoch vedle vás už mně je přečet. Nepotřebuju žádnýho advokáta, aby mě držel za ručičku.“

„Dávejte si pozor na hubu,“ vyštěkl Waxie a vztekem zrudl.

„Ne, tlusťochu, ty si dávej bacha na svou. A taky na tu tlustou prdel.“ Zachechtal se. Haywardová nedokázala potlačit úsměv.

D’Agostu napadlo, jestli se takhle bavili už před jejich příchodem. „Tak co se stalo v parku?“ zeptal se.

„Chcete seznam? Tak za prvý, byl na mým bejváku. Za druhý, syčel na mě jako had z Egypta. Za třetí, bral nadarmo do huby jméno Boží. Za čtvrtý…“

Waxie mávl rukou. „Máme fotku. Řekněte nám o ostatních.“

Jeffrey mlčel.

„No tak,“ naléhal Waxie. „Kdo ještě?“

„Spousta lidí,“ zazněla nakonec odpověď. „Nikdo mě nebude srát bez trestu.“ Předklonil se. „Raděj si dávej bacha, tlusťochu, nebo z tebe vyříznu ten tvůj špek.“

D’Agosta se dotkl Waxieho, aby ho uklidnil. „Tak koho jste ještě oddělal?“ zeptal se.

„Voni mě znaj. Znají Jeffreyho, andělskýho kocoura. Dostanu je všechny.“

„Co Pamela Wisherová?“ přerušil ho Waxie. „Nezapírejte, Jeffrey.“

Vrásky v koutcích vězňových špinavých očí zhoustly. „Nepopírám to. Ti syčáci mnou pohrdali, všichni. Zasluhujou si to.“

„A co jste udělal s jejich hlavami?“ zeptal se napjatě Waxie.

„S hlavama?“ opakoval Jeffrey. D’Agostovi se zdálo, že na chvíli zaváhal.

„Jste v tom až po uši, nesnažte se zapírat.“

„S hlavama? Sněd sem je, tak to je.“

Waxie vrhl na D’Agostu vítězoslavný pohled. „A co ten chlapík na Belvederu, Nick Bitterman? Povězte mi o něm.“

„To bylo skvělý. Neměl žádnou úctu. Pokrytec, skrblík. Byl to ďábel.“ Houpal se dopředu a dozadu.

„Ďábel?“ zamračil se D’Agosta.

„Král všech ďáblů.“

„Ano,“ řekl Pendergast soucitně. „Musíte čelit temným silám.“ Byla to první slova, která od svého příchodu pronesl.

Vězeň se houpal stále rychleji. „Ano, ano.“

„Se svou elektrickou kůží.“

Náhle houpání ustalo.

„A svítícíma očima,“ pokračoval Pendergast. Odlepil se od dveří a pomalu kráčel kupředu s pohledem upřeným na podezřelého.

Jeffrey zíral jako hypnotizovaný na Pendergasta. „Kdo jste?“ vydechl.

Pendergast chvíli mlčel. „Kit Smart,“ pronesl nakonec a nespustil z Jeffreyho pohled.

D’Agostu šokovala změna, jaká se udála s vězněm. Mžikem mu zmizela z tváří barva. Pohlédl na Pendergasta a neslyšně něco říkal. Potom se se zaječením vzepřel takovou silou, že se s ním židle převrhla a spadla na podlahu. Haywardová a dva policisté měli co dělat, aby vzpínajícího se muže přemohli.

„Ježíš, Pendergaste, co jste mu to, sakra, řekl?“ snažil se Waxie překřičet jekot a drápal se na nohy.

„Podle všeho tu správnou věc.“ Pendergast pohlédl na Haywardovou. „Prosím, věnujte tomuhle chlapci veškerou péči. Myslím ale, že to můžeme přenechat kapitánu Waxiemu.“

„Tak kdo je ten chlap?“ zeptal se D’Agosta, když je výtah vezl zpět do oddělení vražd.

„Nejsem si jistý, jaké je jeho skutečné jméno,“ odpověděl Pendergast a uhladil si kravatu. „Ale nejmenuje se Jeffrey. A není to člověk, kterého hledáme.“

„Vykládejte to Waxiemu.“

Pendergast pohlédl klidně na D’Agostu. „To, co jsme viděli, poručíku, byla klasická ukázka paranoidní schizofrenie, ztížené ještě mnohačetnou poruchou osobnosti. Všiml jste si, jak se ten muž potácel mezi dvěma osobnostmi? Nejdříve ten chvástavý tvrďák, nepochybně stejně nepřesvědčivý pro vás jako pro mě. Potom ten vraždící vizionář rozhodně mnohem nebezpečnější. Sám jste to slyšel: ‚Za druhý, syčel na mě jako had z Egypta. Nebo: ‚Jeffrey, andělský kocour.‘“

„Samozřejmě jsem to slyšel. Ten chlap mluvil, jako by mu někdo právě předal deset přikázání, nebo tak nějak.“

„Nebo tak nějak. Máte pravdu, jeho výlevy měly strukturu a kadenci psaného projevu. Mě to napadlo taky. A v tu chvíli jsem si uvědomil, že cituje ze staré básně Jublilate Agno od Christophera Smarta.“

„Nikdy jsem o ní neslyšel.“

Pendergast se pousmál. „Je to poněkud obskurní dílo poněkud obskurního spisovatele. Ale nepopiratelně mocné svou zvláštní vizí; měl byste si je přečíst. Smart, jeho autor, je psal, když sám napůl šílený byl ve vězení pro dlužníky. V každém případě je v té básni dlouhá pasáž, ve které Smart popisuje svého kocoura, Jeoffryho, kterého Smart považoval za jakési zakuklené stvoření prodělávající fyzickou proměnu.“

„Když to říkáte. Ale co má tohle všechno společného s vaším hlučným přítelem tam dole?“

„Podle všeho se ten ubohý hoch ztotožňuje s kocourem z té básně.“

„S kocourem?“ zeptal se nevěřícně D’Agosta.

„Proč ne? U Kita Smarta skutečného Kita Smarta k tomu opravdu došlo. Jedná se o nesmírně silný obraz proměny. Jsem si jistý, že tenhle chudák byl kdysi, než u něj začalo pomalu propukat šílenství, akademikem nebo neúspěšným básníkem. Jednoho člověka zabil, to je pravda ale až když mu vstoupil v nesprávnou chvíli do cesty. A ten zbytek…“ Pendergast mávl rukou. „Je spousta náznaků, že tenhle muž není náš skutečný cíl.“

„Třeba ty fotografie,“ prohlásil D’Agosta. Všichni dobří vyšetřovatelé vědí, že žádný vrah nedokáže spustit pohled z fotografií svých obětí nebo předmětů z místa činu. A přesto, jak si D’Agosta povšiml, Jeffrey ani jednou nepohlédl na žádnou z fotografií.

„Správně.“ Dveře výtahu se se zasyčením otevřely a oba muži vykročili přes úřadovnu k D’Agostově kanceláři. „Nebo skutečnost, že tahle vražda, jak ji Waxie popisuje, nemá žádné znaky těch bleskových útoků v případě ostatních obětí. Jakmile jsem rozeznal jeho neurotickou identifikaci s básní, bylo poměrně snadné nechat jeho šílenství vyplynout na povrch.“

Pendergast zavřel dveře kanceláře, počkal, až se D’Agosta posadí, a pak pokračoval. „Ale pusťme tuhle nepříjemnou záležitost z hlavy. Měl jste nějaké štěstí při tom počítačovém porovnávání, které jsem chtěl?“

„Výsledky dorazily dnes ráno.“ D’Agosta palcem prolistoval silný stoh papírů z tiskárny. „Tak se na to podíváme. Osmdesát pět procent obětí byli muži. A devadesát dvě procenta byli obyvatelé Manhattanu včetně těch s přechodným bydlištěm.“

„Především mě zajímají věci, které měli společné všechny oběti.“

„Jasný.“ Následovalo ticho. „Všichni měli příjmení začínající na jiná písmena než I, S, U, V, X a Z.“ Pendergast se při těch slovech pousmál. „Všichni byli starší než dvanáct a mladší než padesát šest let. Žádná z obětí se nenarodila v listopadu.“

„Pokračujte.“

„Myslím, že je to všechno.“ D’Agosta prolistoval několik dalších stránek. „A přece, tady je ještě něco. Projeli jsme údaje programem, který prověřil různé charakteristické rysy týkající se masových vrahů. Jedinou společnou vlastností, kterou našel, je fakt, že k žádné vraždě nedošlo za úplňku.“

Pendergast se posadil. „Skutečně? To je potřeba si zapamatovat. Ještě něco?“

„Ne, to je všechno.“

„Děkuji.“ Znovu klesl na židli. „Ale pořád je to příliš málo. Vincente, potřebujeme teď informace. Pádná fakta. A proto už nemůžu dál čekat.“

D’Agosta na něj nechápavě pohlédl. Potom se zamračil. „Nechcete jít znovu dolů?“

„Samozřejmě chci. Jestli bude kapitán Waxie dál trvat na tom, že je ten muž vrah, potom dojde k odvolání všech zvláštních hlídek. Poleví ostražitost. Vytvoří se atmosféra, která jen usnadní další vraždy.“

„Kam půjdete?“ zeptal se D’Agosta.

„Do Předpeklí.“

D’Agosta odfrkl. „Ale no tak, Pendergaste. Vždyť ani nevíte, jestli takové místo existuje, a chcete se tam sám vypravit. Nemáte nic než tvrzení blázna.“

„Věřím, že na Mefistova slova se dá spolehnout,“ odpověděl Pendergast. „A rozhodně mám víc než jen jeho tvrzení. Mluvil jsem s městským technikem Alem Diamondem. Vysvětlil mi, že takzvané Předpeklí je ve skutečnosti řada tunelů, postavených před počátkem tohoto století newyorskou smetánkou. Měla to být soukromá železniční linka, ale už po pár letech přestala fungovat. A já jsem dokázal zrekonstruovat aspoň velmi hrubou trasu těchhle tunelů.“ Pendergast vzal ze stolu fix a přistoupil k mapě pohřešovaných. Nasadil hrot na křižovatku parku a Čtyřicáté, nakreslil čáru k Páté, dál až ke Grand Army Plaza, potom diagonálně přes Central Park a na sever po Central Park West. Potom ustoupil a pohlédl pobaveně na D’Agostu.

D’Agosta zíral na mapu. Až na několik míst v parku se téměř všechny bílé a červené špendlíky vyskytovaly kolem čar, které nakreslil Pendergast. „A do prdele,“ vydechl.

„Moje řeč,“ prohlásil Pendergast. „Diamond mi také zdůraznil, že části tunelů jižně a severně od parku uzavřeli. Takže musím jít přímo pod park.“

D’Agosta sáhl do stolu pro doutník. „Půjdu s vámi.“

„To nejde, Vincente. Je vás potřeba tady, zvlášť teď, když nejspíš dojde k odvolání hlídek. A potřebuji, abyste s Margo Greenovou přišli na podstatu toho, co Kawakita prováděl. Ještě jsme se nedozvěděli o jeho skutečné roli v tomhle všem. V každém případě budu muset tentokrát jít tajně. Je to nesmírně nebezpečná cesta. Kdybychom byli dva, zdvojnásobili bychom šanci, že nás objeví.“ Ťuknutím prstu uzavřel fix. „Ale kdybyste mohl několik hodin postrádat znalosti seržantky Haywardové, hodila by se mi při přípravách její pomoc.“

Mračící se D’Agosta odložil doutník. „Bože, Pendergaste, cesta tam dolů trvá dlouho. Budete tam muset strávit noc.“

„Obávám se, že více než to.“ Agent FBI položil fix zpátky na stůl. „Když o sobě nedám během sedmdesáti dvou hodin vědět…“ Odmlčel se. Potom se najednou usmál a popadl D’Agostu za ruku. „Záchranná výprava by byla k ničemu.“

„Co s jídlem?“

Pendergast předstíral překvapení. „Už jste zapomněl, jak lahodně chutná železniční králík opečený na rožni?“

D’Agosta se zašklebil a Pendergast se chlácholivě usmál. „Žádné obavy, poručíku. Budu dobře vybavený. Jídlem, mapami, vším potřebným.“

„Je to jako cesta do středu země,“ řekl D’Agosta a zavrtěl hlavou.

„Máte pravdu. Cítím se trochu jako cestovatel, vydávající se do neznámých světů osídlených neznámými kmeny. Je zvláštní, když pomyslíme na to, že se nachází přímo pod našima nohama. Tady jsou obludy, příteli. Doufejme, že se vyhnu těm obludám. Přítelkyně Haywardová mě vyprovodí.“

Pendergast stál okamžik nehybně, podle všeho hluboce zamyšlen. Potom naposledy kývl na D’Agostu a vyklouzl z kanceláře na chodbu. Hedvábný vlas jeho černého obleku se ve světle zářivek matně leskl. Poslední z velkých cestovatelů.

Pendergast svižně vystoupal po širokých schodech ke vchodu do Newyorské veřejné knihovny, v jedné ruce držel velkou tašku z kůže a plátna. Haywardová, která mu byla v patách, se zastavila a zahleděla se na mohutné mramorové lvy, kteří lemovali schodiště.

„Není třeba tvářit se tak ustaraně, seržantko,“ řekl Pendergast. „Čas odpoledního krmení už minul.“ I přesto, že den byl horký, měl na sobě pevně upnutý baloňák olivové barvy, který mu sahal téměř až po kotníky.

Uvnitř ve vstupní hale bylo šero a příjemný chládek. Pendergast tiše oslovil strážného, ukázal svůj průkaz a položil mu několik otázek. Potom pokynul Haywardové a ta ho následovala do dveří pod širokým dvojitým schodištěm.

„Seržantko, znáte podzemí Manhattanu lépe než kdokoli z nás,“ prohlásil Pendergast, když vstoupili do malé polstrované kabiny výtahu. „Už jste mi dala spoustu neocenitelných rad. Chcete ještě něco dodat?“

Výtah začal klesat. „Ano,“ odpověděla Haywardová. „Nechoďte tam.“

Pendergast se pousmál. „Obávám se, že není jiná možnost. Jedině průzkumem můžeme získat jistotu, zda jsou Astorovy tunely zdrojem těch vražd.“

„Tak mě tedy vezměte s sebou,“ vyhrkla Haywardová.

Pendergast zavrtěl hlavou. „Věřte mi, že bych to udělal moc rád. Ale musím být naprosto nenápadný. Dva lidé by způsobili příliš mnoho hluku.“

Výtah se zastavil v nejnižším patře, 3B, a oni vystoupili do temné chodby. „Tak si pak dávejte pozor na zadek,“ řekla Haywardová. „Většina krtků odchází tam dolů, aby utekli od konfrontace, ne aby ji vyvolávali. Ale je tam taky pár dravců. Drogy a alkohol to všechno ještě zhoršují. Nezapomeňte, že lépe vidí i slyší. A v tunelech se vyznají. Ať to vezmete z kterékoli stránky, jste v nevýhodě.“

„To je pravda,“ prohlásil Pendergast. „Tak udělám všechno, abych se vyrovnal s nepřízní osudu.“ Zastavil se před starými dveřmi, odemkl je a kývl na Haywardovou, aby vstoupila. Místnost byla nacpaná od podlahy ke stropu kovovými regály plnými starých knih. Uličky mezi regály byly sotva dvacet palců široké. Pach prachu a rozkladu se téměř nedal snést.

„Co tady vlastně děláme?“ zeptala se Haywardová, když kráčela za Pendergastem mezi regály.

„Jak jsem zjistil,“ řekl Pendergast, „tahle budova má nejpodrobnější plány a dá se z ní nejsnáze dostat do Astorových tunelů. Přesto mám před sebou ještě dlouhý sestup a skončím někde jižně od kýženého cíle, ale podle mě je to cesta s nejmenšími riziky.“ Na okamžik se zastavil a rozhlédl se. „Aha,“ řekl a kývl do jedné z úzkých uliček. „Musí to být tam.“

Odemkl další, mnohem menší dveře a vedl Haywardovou po schodišti do malé místnosti s nedokončenou podlahou. „Přímo pod námi je přístupová šachta,“ řekl. „Začali ji budovat v roce 1925 jako součást systému potrubní pošty. Projekt přerušili za hospodářské krize a nikdy už ho nedokončili. Ale měl bych se tudy dostat k hlavnímu přiváděcímu tunelu.“

Pendergast odložil tašku, baterkou propátral podlahu, potom očistil prach ze starých padacích dveří. Když je s pomocí Haywardové zvedl, objevila se úzká černá šachta s cihlovými stěnami. Posvítil dolů do tmy a několik okamžiků zkoumavě nahlížel do hlubin. Potom se spokojeně narovnal a přitom si rozepnul svůj dlouhý baloňák.

Haywardová překvapením vykulila oči. Pod baloňákem byl agent FBI oblečen do vojenské kombinézy se zvláštním šedočerným vzorem. Uzávěry a přezky byly z umělé hmoty s matným černým povrchem.

Pendergast se usmál. „Nezvyklé maskáče, že?“ prohlásil. „Všimněte si těch šedých tónů místo obvyklých sépiových. Jsou určené pro použití ve tmě.“ Klekl si k tašce, rozepnul ji a otevřel. Z jedné přihrádky vytáhl tubu černého vojenského maskovacího krému, kterým si začal mazat tvář a ruce. Potom vytáhl srolovaný kus plsti. Když ho rozbalil, všimla si Haywardová, že k vnitřní straně je přišito několik kapes.

„Kapesní maskovací souprava,“ řekl Pendergast. „Žiletka, ubrousky, zrcátko, lepidlo na vousy. Tentokrát se musím snažit vyhnout odhalení. Nechci se setkat s nikým a ničím. Ale beru si to s sebou pro každý případ.“ Zasunul do jedné kapsy tubu líčidla, potom sbalil soupravu a zastrčil si ji pod košili. Sáhl do tašky a vytáhl pistoli s krátkou hlavní, jejíž velké ústí bylo vyrobeno z materiálu podobajícího se více umělé hmotě než kovu.

„Co je to?“ zeptala se zvědavě.

Pendergast převrátil zbraň v rukou. „Je to experimentální zbraň ráže 9 milimetrů, kterou vyrábí Anschluss GMBH. Používají se do ní náboje s kompozitovou kulkou z keramiky a teflonu.“

„Chystáte se na lov?“

„Možná jste slyšela o tom, jak jsem se střetl s Mbwunem,“ odpověděl Pendergast. „Ta zkušenost mě naučila, že člověk má být vždy připraven. Tahle hračička dokáže proděravět slona. Nadél.“

„Útočná zbraň,“ poznamenala Haywardová. „Na více způsobů.“

„Vaše slova beru jako schválení,“ řekl Pendergast. „Ale obrana bude samozřejmě přinejmenším stejně důležitá jako útok. Mám s sebou brnění.“ Povytáhl maskáče a pod nimi měl neprůstřelnou vestu. Znovu sáhl do tašky a vytáhl černou kuklu z kevlaru, kterou si navlékl na hlavou. Haywardová sledovala, jak Pendergast vytáhl z tlumoku soupravu na čištění vody a pár dalších věcí a rozmístil je po kapsách. Nakonec vyňal dva pečlivě uzavřené plastové sáčky. Uvnitř byly proužky čehosi, co připomínalo černou kůži na boty.

„Pemmikan,“ prohlásil.

„Co?“

„Hovězí maso nařezané na proužky a usušené, potom rozdrcené s bobulovitými plody, ovocem a ořechy. Obsahuje všechny vitaminy, minerály a proteiny, které člověk potřebuje. A je to kupodivu i poživatelné. Nikdo ještě nevymyslel lepší jídlo na výpravy než indiáni. Lewis a Clark se tím živili celé měsíce.“

„No, myslím, že jste dostatečně vybavený,“ potřásla Haywardová hlavou. „Hlavně abyste nezabloudil.“

Pendergast rozepnul bundu maskáčů a ukázal jí podšívku. „Tohle je životně nejdůležitější součást vybavení: mapy. Jako letci za druhé světové války jsem si je překreslil na podšívku své letecké kombinézy, abych tak řekl.“ Ukázal na komplikovaný systém tratí, tunelů a úrovní, pečlivě nakreslený na světlé podšívce.

Zapnul maskáče a potom, jako by si na něco vzpomněl, zalovil v kapsách a podal Haywardové svazek klíčů. „Zapomněl jsem si je přelepit izolepou, aby necinkaly. Raději je vezměte k sobě.“ Z další kapsy vytáhl náprsní tašku a průkaz FBI a také je předal seržantce. „Tohle prosím dejte poručíku D’Agostovi. Dole to nebudu potřebovat.“

Rychle přejel rukama po šatech, jako by se chtěl přesvědčit, jestli má všechno na svém místě. Potom se znovu obrátil k padacím dveřím a rychle se spustil do šachty. „Budu vám moc vděčný, když se mi o to postaráte,“ řekl a kývl ke kabele.

„Samozřejmě,“ odpověděla Haywardová. „Pošlete mi pohlednici.“

Nad zatuchlou černou šachtou se zavřely padací dveře a Haywardová je zabouchla rychlým pohybem zápěstí.

32

Margo upřeně pozorovala titraci a jen občas mrkla. S každou chvějící se kapkou, která dopadla do roztoku, čekala napjatě na změnu barvy. Tiché Frockovo dýchání za jejími zády protože on také sledoval aparaturu ji upozornilo, že nevědomky zadržuje dech.

Náhle se roztok zabarvil do jasně žluta. Margo otočila skleněným kohoutkem, aby zastavila přítok kapaliny, a zaznačila její výšku ve válci.

Udělala krok zpět a cítila, jak ji znovu přemáhá ten nepříjemně známý pocit úzkosti, až hrůzy. Stála bez hnutí a vzpomínala na drama, které se odehrálo před osmnácti měsíci v jiné laboratoři, o pouhých sto stop dál. I tehdy při tom byli jen oni dva: stáli u genového extrapolátoru Grega Kawakity a sledovali, jak program chrlí fyzické vlastnosti bytosti, která měla dostat jméno Mbwun, bestie z muzea.

Vzpomínala, jak téměř proklínali Johna Whittleseyho, vědce, jehož expedice zmizela v hlubinách Amazonského pralesa. Muže, který nevědomky užil jistou vodní rostlinu jako balicí materiál a se svými nálezy ji poslal do muzea. Whittlesey ani nikdo jiný netušil, že tato rostlina je životně důležitá pro Mbwuna, který potřeboval k přežití hormony v ní obsažené. A když došlo ke zničení jeho vlastního životního prostředí, zvíře se vypravilo za jediným zbývajícím zdrojem rostliny za balicími vlákny v bednách. Shodou náhod byly bedny později uzamčeny v bezpečnostní zóně muzea. Mbwun tak byl přinucen pátrat po nejbližší náhražce těchto rostlinných hormonů, kterou představoval hypotalamus v lidském mozku.

Když Margo zírala na žlutý roztok, uvědomila si, že cítí ještě něco jiného kromě hrůzy nespokojenost. Obklopovalo ji cosi zvláštní, cosi nevysvětlitelné. Měla stejný pocit, jako když po jatkách na vernisáži výstavy Mýty odvezli mršinu Mbwuna. Odvezli ji v dodávce s vládní poznávací značkou a nikdo ji už nikdy nespatřil. Ačkoli se to vždy zdráhala připustit, stále měla pocit, že nikdy nepronikli až k jádru celé záhady, nikdy vlastně nepochopili, kým skutečně Mbwun byl. Tehdy doufala, že uvidí výsledky pitvy, protokol z patologie – něco, co by vysvětlilo, jak to zvíře vědělo, že musí jít přímo do muzea, nebo proč vykazovalo tak velkou míru lidských genů. Zkrátka cokoli, co by nějak celý příběh uzavřelo; a možná také učinilo konec jejím nočním můrám.

V tu chvíli si uvědomila, že Frockova teorie, že Mbwun je vývojovou odchylkou, ji nikdy zcela nepřesvědčila. Proti své vůli začala vzpomínat na těch několik okamžiků, kdy bestii spatřila zblízka: jak se temnou chodbou řítila k ní a Pendergastovi s triumfem v divokých očích. Podle ní se jednalo spíš o křížence než odchylku. Ale křížence čeho?

Frock se v invalidním vozíku zavrtěl a tím ji vrátil do reality. „Zkusíme to ještě jednou,“ řekl. „Pro jistotu.“

„Já už si jistá jsem,“ odpověděla Margo.

„Má milá,“ řekl Frock s úsměvem, „jste příliš mladá, abyste si byla jistá čímkoli. Nezapomeňte, že všechny výsledky pokusů se musejí opakovat. Nechci vás zklamat, ale obávám se, že nakonec zjistíme, že tohle je jenom ztráta času, který bychom využili lépe studiem Bittermanova těla.“

Margo překousla zlost a začala znovu připravovat titraci. Při tomhle pracovním tempu bude trvat celé týdny, než jejich pátrání v Kawakitově zničené laboratoři dospěje k nějakým závěrům. Frock byl známý pečlivostí a přesností při vědeckých pokusech a zdálo se, že je mu jako obvykle naprosto jedno, že tentokrát jde o čas. A k tomu byl ještě jako většina velkých vědců zaujat sám sebou, mnohem více než na cizí se soustředil na svou práci a své teorie. Vzpomněla si na schůzky v době, kdy vedl její disertaci, na kterých dokázal vypravovat jednu historku za druhou o svých příhodách v Africe, Jižní Americe nebo Austrálii z časů, kdy ještě nebyl na vozíčku věnoval více času svým historkám než diskusi o jejím výzkumu.

Na titracích a programech lineárních regresí pracovali už celé hodiny, snažili se získat alespoň nějaké výsledky z rostlinných vláken, které objevila na tom rumišti. Margo sledovala roztok a masírovala si zlehka zátylek. D’Agosta si byl jistý, že vlákna obsahují nějaký druh psychoaktivní drogy. Ale zatím neobjevili nic, co by tuto teorii podporovalo. Kdyby tak měli alespoň pár těch původních vláken, napadlo Margo, mohli bychom udělat srovnávací studie. Ale nadřízené orgány požadovaly, aby se zničily všechny pozůstatky původních vláken. Dokonce trvali na tom, aby zahodila svou kabelku, ve které je jednou přenášela.

A z toho vyplývala další otázka. Když všechna zbývající vlákna byla zničena, jak se mohl Greg Kawakita k nějakým dostat? Jak se mu podařilo je vypěstovat? A především proč?

A pak tu byla ještě záhada s tou lahvičkou z laboratoře, označenou Aktivní 7dehydrochole. Zbývající část názvu byla nepochybně sterol: vyhledala si to a musela se zasmát své vlastní hlouposti. Samozřejmě že okamžitě pochopila, proč jí to připadalo tak známé – byl to obyčejný vitamin D3. Jakmile jí to došlo, netrvalo dlouho, aby pochopila, že to chemické zařízení v Kawakitově laboratoři byla vlastně jednoduchá improvizovaná souprava na syntézu vitaminu D. Ale proč?

Roztok se zbarvil do žluta a ona poznačila úroveň – byla přesně taková, jak počítala. Frock, který rozkládal nějaké zařízení na druhém konci místnosti, si toho nevšiml. Krátký okamžik váhala, rozhodovala se, co dál. Potom přešla k mikroskopu, kde opatrně uždibla z rychle ubývajícího vzorku další kousíček vlákna.

Frock k ní přihrkotal, když manipulovala s podstavcem mikroskopu. „Je sedm hodin, Margo,“ řekl jemně. „Promiňte, ale myslím, že už jsme toho udělali dost. Smím vám navrhnout, abychom pokračovali zítra?“

Margo se usmála. „Jsem už skoro hotova, doktore Frocku. Jenom ještě tohle a pak toho nechám.“

„Aha. A co to bude?“

„Říkala jsem si, že bych zhotovila řez tohohle vzorku a zkusila ho prohlédnout při desetiängstromovém zvětšení.“

Frock se zamračil. „A kvůli čemu?“

Margo hleděla na vzorek, drobnou tečku na skleněném podstavci. „Nejsem si úplně jistá. Když jsme tu rostlinu studovali poprvé, věděli jsme, že v sobě nese nějaký reovirus. Virus, který obsahuje lidské i zvířecí proteiny. Chtěla bych zjistit, jestli by tenhle virus mohl být zdrojem té drogy.“

Frackova hruď se nejprve zachvěla a potom se rozkašlal. „Margo, řekl bych, že už je rozhodně čas skončit,“ řekl. „Tohle je pouhá spekulace.“

„Snad,“ namítla váhavě Margo. „Ale já bych tomu raději říkala tušení.“

Frock na ni chvíli hleděl, potom zhluboka povzdechl. „Jak si přejete,“ prohlásil. „Ale já osobně si potřebuji odpočinout. Zítra si jdu do Morristown Memorial protrpět tu každoroční řádku testů, kterými vás na stará kolena zahrnou. Takže na shledanou ve středu, má milá.“

Margo se rozloučila a dívala se za Frockem, jak vyjel na chodbu. Začínala si uvědomovat, že se věhlasnému vědci příliš nezamlouvá, když mu někdo klade odpor. Když byla jeho stážistkou, bojácnou a poddajnou, byl vždy nevýslovně okouzlující, hotová vznešenost. Ale teď, když byl v důchodě a ona byla kurátorkou s vlastními názory, už ho její získané sebevědomí zdaleka netěšilo.

Pečlivě upravila drobný vzorek a zanesla ho do speciálního přístroje. Uvnitř přístroje bude uzavřen do malé plastové kostky, zmražen téměř na absolutní nulu a rozříznut na polovinu. Skenovací elektronový mikroskop potom vytvoří snímek řezné plochy, s nesmírně vysokým rozlišením. Frock měl samozřejmě pravdu: za normálních okolností by pro jejich výzkum neměla taková činnost žádný smysl. Nazvala to tušení, ale ve skutečnosti už nevěděla, co ještě by mohla zkusit.

Brzy se na kryogenním přístroji rozsvítila zelená kontrolka. Elektronickou vidlicí uchopila blok a přemístila ho na řezací stolici. Dolů se spustila diamantová pilka, ozvalo se tiché cvaknutí a blok se rozpadl. Umístila jednu polovinu do elektronového mikroskopu, pečlivě nastavila krycí sklíčko a ovládací prvky přístroje. Za několik minut se na připojeném monitoru objevil ostrý černobílý snímek.

Když se na něj pozorně zahleděla, ucítila Margo, jak jí v žilách ztuhla krev.

Jak očekávala, spatřila drobné šestiúhelníkové útvary, reovirus, který Kawakitův extrapolační program odhalil v rostlinných vláknech už před osmnácti měsíci. Ale tady se vyskytoval v neuvěřitelně vysoké koncentraci – rostlinné organely jím byly doslova nacpané. A kolem těchto útvarů se nacházely velké vakuoly, které obsahovaly jakýsi zkrystalizovaný sekret, který mohl pocházet pouze z reoviru.

Pomalu vydechla. Ty vysoké koncentrace, ty zkrystalizované sekrety to mohlo znamenat pouze jediné: tahle rostlina, Liliceae mbwunensis, byla pouze nosičem. Drogu vyráběl virus. A důvod, proč nenašli stopy po droze, spočíval v tom, že droga byla uzavřena ve vakuolách.

Tak fajn, uvažovala. Otázka je jednoduchá. Izolovat reovirus, namnožit ho a zjistit, jakou drogu produkuje.

Kawakitu to určitě napadlo.

Třeba se Kawakita vůbec nesnažil geneticky ovlivnit rostlinu. Co když geneticky ovlivňoval virus. A v tom případě…

Margo se posadila a myšlenky jí zběsile pádily. Konečně se zdálo, že do sebe začíná všechno zapadat: starý a nový výzkum, záležitost s virem a hostitelskou rostlinou, Mbwun, ta vlákna. Ale pořád to ještě nevysvětlovalo, proč kvůli tomu Kawakita opustil muzeum. Ani to, jak Mbwun dokázal urazit celou tu vzdálenost z Amazonského deštného pralesa a vypátrat rostliny, které Whittleseyho výprava…

Whittlesey.

V tu chvíli vyskočila s rukou přitisknutou na ústa, laboratorní židle s třesknutím dopadla na linoleum. Najednou bylo všechno naprosto, strašlivě jasné.

33

Tentokrát, když ho poslali do foyer v osmnáctém patře v Central Park South číslo devět, si Smithback okamžitě všiml, že závěsy na oknech velkého přijímacího pokoje jsou rozhrnuté. Dovnitř proudilo slunce, ozařovalo pohovky a stolky z růžového dřeva a místnost dříve připomínající pohřební komoru rázem působila teplým, třpytivým dojmem.

Anette Wisherová v módním slamáku a slunečních brýlích seděla u proskleného stolku na balkoně. Obrátila se k němu, pousmála se a pokynula mu, aby se posadil. Smithback si sedl a obdivně pohlédl na rozlehlý zelený koberec Central Parku, táhnoucí se na sever ke 110. ulici.

„Přineste panu Smithbackovi čaj,“ vyzvala paní Wisherová služebnou, která ho uvedla dovnitř.

„Prosím, říkejte mi Bille,“ řekl Smithback a potřásl nabízenou rukou. Nemohl si nevšimnout, že i v jasném nemilosrdném letním slunci nejsou na pleti paní Wisherové patrné žádné stopy po vyšším věku. Byla mladistvě pružná, vláčná a hladká bez té ochablé měkkosti, kterou způsobuje stárnutí.

Smithback přijal čaj a vychutnával si jemné, nákladné jasmínové aroma. Vnímal teplou záři, když teď seděl v tom nádherném bytě s celým Manhattanem u nohou, a popíjel čaj s ženou, s níž chtěli všichni novináři udělat rozhovor. Dokonce mu přestávalo vadit i to, že ho tak nechutně podrazil ten odporný bastard Bryce Harriman.

„Pochod na Grand Army Plaza byl tak úspěšný, že jsme se rozhodli zahájit novou fázi hnutí ‚Vezměte si zpět své město‘,“ řekla paní Wisherová.

Smithback přikývl.

„Náš plán je vlastně velmi jednoduchý. Všechny budoucí akce budou neohlášené. Budou probíhat ve stále větším měřítku. A za každou další vraždu oblehnou naši lidé policejní velitelství a budou požadovat, aby se s tímhle bezprávím skoncovalo.“ Zvedla jednu ruku a uhladila si neposlušný pramen vlasů. „Ale nemyslím, že budeme muset čekat příliš dlouho, než dojde k nějaké zásadní změně.“

„A proč?“ zeptal se nedočkavě Smithback.

„Zítra večer v šest hodin se shromáždí naši lidé před katedrálou sv. Patricka. Věřte mi, dav, který jste viděl na Grand Army Plaza, bude ve srovnání s tímto shromážděním pouhým hloučkem. Chceme ukázat tomuhle městu, že to myslíme smrtelně vážně. Půjdeme po Páté avenue, přes Central Park South a potom dál po Central Park West a zastavíme se, abychom zapálili svíčky na místě každé vraždy. Pak se shromáždíme na Velkém trávníku v Central Parku k závěrečné půlnoční modlitbě.“

Zavrtěla hlavou. „Bohužel vláda v tomto městě to stále ještě nepochopila. Ale až uvidí střed Manhattanu paralyzovaný bezpočtem voličů, kteří budou všichni požadovat činy – potom jim to dojde, věřte mi.“

„A starosta?“ zeptal se Smithback.

„Starosta se může klidně znovu objevit. Politiky jeho ražení prostě davy přitahují. Až se ukáže, chci mu sdělit, že tohle je jeho poslední šance. Jestli nás znovu zklame, jsme připraveni rozjet kampaň za jeho odvolání. A až s ním skoncujeme, nenajde práci ani v útulku pro psy někde v Akronu v Ohiu.“ Přes rty jí přelétl mrazivý úsměv. „Doufám, že mi s tím, až nastane ta správná chvíle, píchnete.“

Ani Smithback nedokázal potlačit úsměv. Tohle bude naprosto dokonalé.

34

Byla téměř dokončená.

Vstoupil do vlhké tmy svatyně, zlehka přejížděl prsty po chladivých koulích, které tvořily stěny, hýčkal ten organický povrch, ty prohlubně a vybouleniny. Bylo správné, že zde byla postavena: tak podobná té, která se objevila kdysi dávno na tom druhém místě, a přesto tak jiná. Obrátil se a usedl na trůn, který pro něj vytvořili, cítil drsný kožený povrch křesla a lehký posun svázaných součástí, zbystřenými smysly slyšel slabé zaskřípání šlach a kostí. Už brzy bude dokončená. A on byl dokončený už teď.

Dlouho a těžce se lopotili pro něj, svého vůdce a vládce. Milovali a báli se ho, tak jak si přál, a teď ho budou uctívat. Zavřel oči a vdechoval ten hustý, vonný vzduch, který ho zahaloval jako mlha. V minulosti by ho zápach svatyně odpuzoval, ale to bylo předtím, než obdržel dar zbystření smyslů. Poskytla mu ho rostlina, stejně jako mnohé další. Teď už bylo všechno jiné. Zápach vnímal jako zrakový vjem, neustále se měnící, zachycený ve všech možných barvách, tady jasný a čistý, tam temný a záhadný. Pro něj existovaly hory, kaňony a pouště pachů, oceány a obloha, řeky a louky, úchvatné panoráma vůní, nepopsatelné lidským jazykem. Ve srovnání s tím se svět vnímaný zrakem jevil plochý, ošklivý a sterilní.

Vychutnával si svůj triumf. On uspěl tam, kde jiní selhali. Kde ostatní chřadli strachem a pochybnostmi, on zesílil a získal odvahu. Ostatní nebyli schopni odhalit kaz, který se skrýval ve vzorci. On nejenže ten kaz objevil, ale učinil i další krok a dovedl tu úžasnou rostlinu a její tajný obsah k dokonalosti. Ostatní podcenili zoufalou žízeň Dětí po rituálu, po obřadu. On ne. On sám pochopil jeho konečný význam.

Tohle bylo skutečné završení jeho celoživotního díla – rozčilovalo ho, že si to neuvědomil dřív! Byl to on a nikdo jiný, kdo měl moc, intelekt a vůli to provést. On sám dokáže očistit svět a dovede ho do budoucnosti.

Svět! Když zamumlal to slovo polohlasem, cítil, jak ten patetický svět vysoko nad ním doléhá na jeho svatyni. Teď viděl všechno jasně. Přelidněný svět, protkaný koloniemi podobnými hmyzím, které neměly žádný účel, žádný význam a žádnou hodnotu, jejich ošklivé nanicovaté životy se chvěly jako bláznivé písty nějakého nesmyslného stroje. Vždycky byli nad ním, trousili svůj hnůj, pářili se, rozmnožovali, umírali, připoutaní k otrockému soukolí lidské existence. Jak snadno a jak nevyhnutelně bude tohle všechno odklizeno, jako když jediným kopnutím rozmetáte mraveniště a pak rozdrtíte botou měkké bílé kukly. Potom nastane nový svět: ryzí, rozmanitý a plný snu.

35

„Kde jsou ostatní?“ zeptala se Margo, když D’Agosta vstoupil do malé zasedačky v oddělení antropologie.

„Nepřijdou,“ řekl D’Agosta, povytáhl si nohavice a posadil se. „Kvaltujou.“ Potom zachytil její pohled a otráveně zavrtěl hlavou. „Ale k čertu s tím. Když vás to zajímá, tak prostě nemají zájem. Vzpomínáte si na Waxieho, toho chlápka, co byl na Brambellově prezentaci? Tak ten teď případu velí. A věří, že už toho lumpa dostal.“

„Co myslíte tím, že toho lumpa dostal?“ vyzvídala Margo.

„Je to jakýsi blázen, co ho našli v parku. Je to vrah, to jo, ale není to člověk, kterého hledáme. Aspoň Pendergast si to nemyslí.“

„A Pendergast?“

„Je na služební cestě.“ D’Agosta se usmál jako při nějakém dobrém vtipu. „Tak co máte?“

„Vezmu to od začátku.“ Margo se zhluboka nadechla. „Jsme o deset let zpátky, jo? Na té expedici v povodí Amazonky. Vede ji John Whittlesey, vědec z muzea. Dochází k osobním konfliktům a celá výprava se rozděluje. Z různých důvodů se nikdo živý nevrátí. Ale do muzea se dostane několik beden s nálezy. Jedna z nich obsahuje pozoruhodnou figurku zabalenou v jakémsi vláknitém obalu.“

D’Agosta přikývl. Zatím to všechno byla známá historie.

„Ale nikdo nevěděl, že se jedná o figurku znázorňující kruté stvoření, žijící v té oblasti. A že ten balicí materiál pocházel z místní rostliny, tvořící potravu téhle bytosti. Brzy poté je přirozené životní prostředí tohoto stvoření zničeno v důsledku honby tamní vlády za nerostným bohatstvím. Takže tahle příšera Mbwun sleduje jediná zbývající vlákna po celou cestu z amazonského pralesa, přes Belem do New Yorku. Přežívá v podzemí muzea, žere drobná zvířata a živí se tou rostlinou, na níž je podle všeho závislá.“

D’Agosta znovu přikývl.

„Takže,“ prohlásila Margo, „tomuhle nevěřím. Kdysi jsem věřila, ale teď už ne.“

D’Agosta zvedl obočí. „Čemu přesně nevěříte?“

„Jen to uvažte, poručíku. Jak by dokázalo zvíře dokonce i nesmírně inteligentní v honbě za několika bednami vláken překonat celou tu vzdálenost mezi amazonskou džunglí a New Yorkem? Z jeho původního místa vyskytuje to sem přece sakra daleko.“

„Neřekla jste mi nic, co bychom nevěděli, už když byla ta bestie zničena. Tehdy jsme neměli žádné jiné vysvětlení a podle mě se žádné další nenabízí ani teď. Mbwun tady byl. Proboha, vždyť já jsem cítil, jak na mě to stvoření dýchá. Jestli nepřišel z Amazonie, tak odkud?“

„Dobrá otázka,“ poznamenala Margo. „Co když Mbwun byl původně z New Yorku a prostě se jen vrátil domů?“

Následoval okamžik mlčení. „Vrátil se domů?“ zeptal se zmatený D’Agosta.

„Ano. Co když Mbwun nebyl vůbec zvíře, ale lidská bytost? Co když to byl Whittlesey?“

Tentokrát následovalo ticho mnohem delší. D’Agosta pohlédl na Margo. Silná nebo ne, musí už pomalu umírat vyčerpáním, když pracuje na těch mrtvolách. A ještě k tomu způsob, jakým zabili Brambella, a pak taky zjištění, že jedna z mrtvol, v níž se hrabala, patří jejímu bývalému spolupracovníkovi. A navíc se ještě cítí vinná, že právě jemu odmítla podat pomocnou ruku, když… Jak mohl být takový hlupák, takový sobec, že ji přivedl k téhle práci, když přitom věděl, jak ji dřívější vraždy v muzeu rozrušily? „Poslyšte,“ začal. „Doktorko Greenová, myslím, že byste měla…“

Margo zvedla ruku. „Vím, vím, vypadá to šíleně. Ale není, přísahám. Zatímco spolu mluvíme, moje asistentka provádí další testy, aby potvrdila má zjištění. Tak mě nechte domluvit. Mbwun měl v sobě překvapivě vysoké procento lidské DNA. Vzpomínáte, nechali jsme udělat zkoušky z úlomku jednoho drápu. Našli jsme nedotčené řetězce perfektní lidské DNA. Mbwun není žádná vývojová odchylka. Taky Pendergast objevil v doupěti toho stvoření několik věcí, které patřily Whittleseymu, vzpomínáte? A nezapomeňte, že ta bytost zabila všechny, s nimiž přišla do kontaktu, kromě jediné osoby Iana Cuthberta. Proč? Cuthbert byl kdysi Whittleseyho blízkým přítelem. A taky se nikdy nenašlo Whittleseyho tělo…“

D’Agosta zaťal zuby. Tohle bylo šílené. Odstrčil židli a začal se pomalu zvedat.

„Nechte mě domluvit,“ řekla tiše Margo.

D’Agosta se zahleděl do jejích zářících očí. Něco v tom pohledu ho přimělo znovu se posadit.

„Poručíku,“ pokračovala, „vím, jak to všechno zní. Ale musíte mě vyslechnout. Udělali jsme jednu strašnou chybu. Můžu za to stejně jako všichni ostatní. Nikdy jsme nesložili ty poslední kousky skládačky. Ale někdo to udělal. Byl to Greg Kawakita.“

Položila na stůl mikroskopický snímek. „Tahle rostlina obsahuje reovirus.“

„To už víme dávno.“

„Ale přehlédli jsme, že tyhle reoviry mají jedinečnou schopnost: dokáží do hostitelské buňky vložit cizí DNA. A produkují drogu. Dnes večer, poté co jsem učinila tenhle objev, jsem provedla dodatečné testy vláken. Nesou genetický materiál DNA plazů, který proniká do lidského hostitele, jakmile tu rostlinu sní. A tahle DNA potom podnítí tělesnou transformaci. Whittlesey musel nějak – nevím jak ani proč tu rostlinu na výpravě pozřít. Potom prošel morfologickou proměnou. Stal se z něj Mbwun. Jakmile byla ta proměna ukončena, potřeboval stálý přísun téhle rostlinné drogy. A když byly zničeny její místní zásoby, Whittlesey věděl, že ji najde ještě v muzeu. Věděl to, protože tam ty rostliny odeslal jako balicí materiál v bednách. Tak se k těm bednám vrátil. Teprve když byl odříznut od zdroje drogy, začal vraždit lidi. Chápete, hypotalamus lidského mozku totiž obsahuje hormon podobný rostlinnému…“

„Počkat. Chcete říct, že když sníte tu rostlinu, změníte se v jakousi příšeru?“ zeptal se nevěřícně D’Agosta.

Margo přikývla. „A teď taky vím, co s tím měl společného Greg. Dal si všechno dohromady, potom se vypařil, aby uskutečnil svůj plán.“ Rozložila na stolku velký nákres. „Tady je nákres jeho laboratoře, přesněji řečeno toho, co se mi podařilo zrekonstruovat. Seznam tady v rohu zachycuje všechen inventář, který se mi podařilo určit. I za velkoobchodní ceny by tohle všechno stálo více než osm set tisíc dolarů.“

D’Agosta překvapeně hvízdl. „Peníze za drogy.“

„Přesně tak, poručíku. Tahle laboratoř mohla sloužit pouze k velmi promyšlené výrobě založené na genetickém inženýrství. Zdůrazňuju slovo výroba.“

„Na konci loňského roku se objevily zkazky o nějaké nové droze,“ řekl D’Agosta, „s názvem třpyt. Velmi vzácné, velmi drahé a s neuvěřitelným účinkem. Ale poslední dobou jsem o ní neslyšel.“

Margo položila prst na nákres. „Genetické inženýrství má tři etapy postupu. První představuje zmapování DNA v organismu. To dělaly tyhle přístroje u severní stěny. Jejich propojením vznikla obří sekvenční operace. První řídí polymerační řetězovou reakci, která slouží k replikaci DNA, aby ji bylo možno sekvencovat. Tento DNA sekvencuje. A tenhle přístroj tady byl NAD1 od Cambridge Systems. Jeden máme dole. Je to vysoce specializovaný superpočítač pro vektorové postupy, který používá k analýze výsledků sekvencování procesory z arzenidu gallia. A tady u jižní zdi se našly roztavené zbytky řady akvárií. Kawakita pěstoval ve velkém množství rostlinu Mbwun, aby získal dostatek surovin pro celý proces. A tady bylo zařízení na inkubaci a šlechtění virů.“

Následovalo ticho jako v hrobě. D’Agosta si otřel obočí a sáhl na kapsu, aby ucítil uklidňující tvar doutníku. Ačkoli se zdráhal, začínal tomu věřit.

„Kawakitovi tohle vybavení sloužilo k odstranění genů z viru rostliny.“ Margo položila na stůl několik obrázků. „Tady jsou mikroskopické snímky. Ukazují, že odstraňoval plazí geny. Proč? Podle všeho se snažil negovat fyzický vliv té drogy.“

„Co si o tom myslí Frock?“

Když položil tuhle otázku, měl D’Agosta pocit, že spatřil, jak Margo na okamžik zrudla. „Neměla jsem zatím příležitost mu to sdělit. Ale vím, že bude skeptický. Stále věří ve svou teorii fraktální evoluce. Může to znít bláznivě, poručíku, ale fakt je, že v přírodě existuje spousta látek – například hormony, které mohou vyvolat podobné úžasné proměny jako tahle. Není to tak bizarní ani neobvyklé, jak to vypadá. Existuje hormon nazvaný BSTH, který mění housenku v motýla. Další se jmenuje resotropinx. Když dávku tohoto hormonu podáte pulci, změní se za několik dní v žábu. A k něčemu podobnému dochází i tady. Jenomže teď mluvíme o změnách v lidském organismu.“

Odmlčela se.

„Ještě je tady něco dalšího.“

„Tohle vám nestačí?“

Margo zalovila v kabele a vytáhla folii s několika drobnými útržky ohořelého papíru. „Našla jsem v popelu něco, co vypadalo jako Kawakitův laboratorní deník. Tohle jsou jediné stránky, na nichž se zachoval čitelný text.“ Vytáhla další fotografie. „Dala jsem ty útržky zvětšit. První z nich je zprostřed deníku. Je to jakýsi seznam.“

D’Agosta pohlédl na fotografii. U levého okraje silně ohořelého papíru rozluštil několik naškrábaných slov: wysoccan, hnojná modrá noha. Potom víc dole: zelený oblak, střelný prach, lotosové srdce.

„Říká vám to něco?“ zeptal se D’Agosta a zapsal si ta slova do poznámkového bloku.

„Jen střelný prach,“ odpověděla Margo. „Ačkoli mi cosi říká, že bych měla znát i další.“ Podala mu další fotografii. „Tady ten text vypadá na části kódu z jeho extrapolačního programu. A potom tady mám jeden delší.“ D’Agosta přelétl pohledem nabízený útržek.

… nedokážu žít s vědomím, co jsem… Jak jsem jen mohl, když jsem se soustředil na… ignorovat duševní vliv, který… Ale ten druhý je den ode dne lačnější. Potřebuju čas, abych…

„Vypadá to, jako by ke konci dostával rozum,“ řekl D’Agosta a vrátil jí zpátky text. „Ale co přesně dělal?“

„Už se k tomu dostávám,“ odpověděla Margo. „Všimněte si, že mluví o duševním vlivu třpytu jako o něčem, co si neuvědomil. A všiml jste si zmínky o ‚tom druhém‘? Ještě pořád mi to nedává smysl.“ Sáhla po dalším listu. „A pak je tady tohle. Myslím, že to pochází z poslední strany deníku. Jak vidíte, kromě spousty čísel a výpočtů tu jsou ještě čtyři dokonale čitelná slova, mezi kterými je mezera: ‚nezvratný. Thyoxin by mohl…‘“

D’Agosta na ni pátravě pohlédl.

„Vyhledala jsem si to. Thyoxin je experimentální, vysoce účinný herbicid k odstraňování řas z jezer. Jestliže Greg pěstoval tu rostlinu, co by chtěl dělat s thyoxinem? Nebo s vitaminem D, který také podle všeho vyráběl? Je toho ještě spousta, co nevím.“

„Řeknu o tom Pendergastovi, jenom tak pro případ, že by ho něco napadlo.“ D’Agosta okamžik zíral na fotografie, potom je odsunul stranou. „Víte, doktorko Greenová,“ pokračoval, „ještě pořád tomu pořádně nerozumím. Co přesně se snažil Kawakita s tou svou aparaturou provádět?“

„Pravděpodobně se pokoušel zkrotit tu drogu tím, že odstraní z viru v rostlině ještěří viry.“

„Zkrotit?“

„Myslím, že se snažil vyrobit drogu, která by nezpůsobovala ty podivné fyzické změny. Aby uživateli dávala ostražitost, sílu a rychlost, schopnost vidět ve tmě. Víte, to zbystření smyslů, které měl Mbwun. Ale bez vedlejších účinků.“

Margo začala rolovat nákres. „Potřebovala bych prozkoumat tkáň z Kawakitovy mrtvoly, abych měla jistotu. Ale myslím, že najdeme stopy po podstatně změněné Mbwunově droze. A taky si myslím, že u drogy samotné objevíme silné narkotizační vedlejší účinky.“

„Chcete říct, že to bral taky Kawakita?“

„Tím jsem si jistá. Ale muselo se mu to vymknout z ruky. Nejspíš to málo rafinoval nebo vyčistil. A výsledkem toho jsou ty deformace, které jsme viděli na jeho kostře.“

D’Agosta si rukávem otřel čelo. Bože, jak strašně toužil po doutníku. „Tak moment,“ řekl. „Kawakita nebyl hlupák. Přece by si jen tak beze všeho nevzal nějakou nebezpečnou drogu, jen aby zjistil, co se stane. V žádném případě.“

„Máte pravdu, poručíku. A možná odsud pramení ten jeho pocit viny. Víte, on si tu drogu sám jen tak nevzal. On ji nejdříve otestoval.“

„Ale,“ řekl D’Agosta. Na dlouhou dobu se odmlčel a pak dodal: „A do prdele.“

36

Bill Trumbull se cítil skvěle. Kurs stoupl za ten den o šestnáct bodů. To už bylo tenhle týden skoro o sto a konec byl v nedohlednu. V pětadvaceti vydělával bezmála sto tisíc za rok. Jeho spolužáci z Babsonu se příští týden poserou, až jim to na srazu oznámí.Většina z nich se dala na pitomou práci v managementu a jsou rádi, když v lepším případě vydělají kolem padesáti.

Trumbull s přáteli prošli za neustálého hovoru a smíchu turnikety a vstoupili na nástupiště ve stanici metra Fulton Street. Bylo už po půlnoci a měli za sebou vydařenou večeři v Seaportu se spoustou piva a neustále žvanili o tom, jací se z nich stanou boháči. Teď byli v rozjařené náladě a posmívali se tomu tupci, který byl právě na školení a tenhle skvělý měsíc tím pádem prošvihne.

Trumbull ucítil závan chladného vzduchu, zaslechl známé rachocení a to už se v dálce na kolejích objevila dvě světla. Za půl hodiny bude doma. Na okamžik pocítil zlost nad tím, jak daleko bydlí až na křižovatce 98. ulice a Třetí avenue a jak dlouho mu to z Wall Street trvá domů. Možná je čas se přestěhovat do nějakého podkroví blíž k centru nebo do dvoupokojáku kolem Šedesáté. Adresa v Soho nebyla špatná, ale adresa na East Side byla přece jen lepší. S balkonem někde v horním patře, s velkým letištěm, smetanovými tapetami, chrómem a sklem.

„…A tak mu říká: ‚Miláčku, můžu si vypůjčit sedmdesát dolarů?“ Všichni pobaveně vybuchli v smích, protože to byla pointa, a Trumbull se instinktivně zasmál s nimi.

Když vjel rychlovlak do stanice, rachot se změnil v ohlušující řev. Někdo ze skupinky postrčil Trumbulla žertem k okraji nástupiště a on ucukl před přijíždějící soupravou. Když se zakvílením brzd zastavila, vecpali se do vozu.

Vyjeli ze stanice, Trumbull se sesul na sedadlo a rozzlobeně se rozhlédl kolem sebe. Klimatizace ve voze nefungovala, všechna okna byla otevřená a dovnitř se jimi valil zatuchlý, vlhký pach kolejiště a ohlušující rachot vlaku. Bylo horko jako v pekle. Znovu si povolil kravatu. Začínala se dostavovat kocovina a ve spáncích cítil slabou, ale vytrvalou bolest. Pohlédl na hodinky za šest hodin musí být zpátky v kanceláři. Povzdychl a opřel se o opěradlo. Vlak se řítil tunelem, kolébal se a vydával takový hluk, že se nedalo mluvit. Trumbull zavřel oči.

Na 14. ulici vystupovalo několik jeho kumpánů na vlaky do Penn Station. Stiskli mu ruku, poplácali po rameni a byli pryč. Další vystoupili na Grand Central a uvnitř zůstali jen Trumbull a Jim Kolb, obchodník s úvěry, který pracoval o patro níž. Trumbull neměl Kolba zrovna v lásce. Znovu zavřel oči a znaveně oddechoval, zatímco se rychlovlak vydal po expresní koleji hlouběji pod zem.

Jako z dálky vnímal Trumbull, že vlak vjel do stanice na 59. ulici, dveře se otevřely, zavřely, expres znovu vyrazil do tmy a nabíral rychlost, aby překonal vzdálenost třiceti bloků k Šestaosmdesáté. Ještě jedna zastávka, pomyslel si v polospánku.

Najednou projelo vlakem trhnutí, potom zpomalil a se zaskřípěním zabrzdil. Minula dlouhá chvíle. Trumbull se prudce probral, posadil se a s rostoucím vztekem poslouchal praskání nehybného vozu.

„Do prdele,“ promluvil hlasitě Kolb. „Do prdele s číslem čtyři na Lexington Avenue.“ Rozhlédl se kolem sebe v očekávání souhlasu, ale od dalších dvou napůl spících cestujících se mu žádného nedostalo. Potom šťouchl loktem do Trumbulla, který se slabě pousmál při pomyšlení, jaký je Kolb trapný outsider.

Trumbull se podíval po voze. Spatřil nějakou hezkou číšnici a jednoho malého černocha, který i přes horko ve voze měl na sobě silnou bundu a pletenou čepici. Ačkoli se zdálo, že tenhle mladík spí, Trumbull si ho podezíravě prohlížel. Nejspíš se vrací z nějaké vloupačky, napadlo ho. Sáhl do kapsy pro kapesní nůž. Nikdo ho nepřipraví o náprsní tašku, i když v ní nezůstala ani vindra.

V reproduktoru to zapraskalo a ozval se drsný hlas: „Na trase došlo k problému se signalizací, který bude brzy odstraněn.“

„Jo, jasně, řekněte mi ještě jeden,“ prohlásil znechuceně Jim Kolb.

„Co?“

„Tohle říkají vždycky. Problém se signalizací. Brzy se zase rozjedem. Jo, tak ve snu.“

Trumbull si založil ruce na prsou a znovu zavřel oči. Bolest hlavy rostla a horko bylo jako pod neprodyšnou dekou.

„Když si pomyslím, že od nás kasírujou dolar padesát za to, že nás nechají sedět v sauně,“ řekl Kolb. „Příště bysme si měli radši vzít limuzínu.“

Trumbull neznatelně přikývl a pohlédl na hodinky. Tři čtvrtě na jednu.

„Nedivím se, že lidi jim přeskakujou přes turnikety,“ pokračoval Kolb.

Trumbull znovu přikývl a přemýšlel, jak přesvědčit Kolba, aby sklapl. Zvenku zaslechl nějaký hluk a podíval se pomalu z okna. Ve vlhké tmě se od sousedního vagónu blížila jakási postava. Nějaký traťový dělník. Nejspíš teď v noci opravuje něco na kolejích, uvažoval Trumbull a sledoval, jak se postava blíží. Naděje v něm vzrostla, potom znovu opadla. Ale jestli je s vlakem něco v nepořádku, do prdele, mohli bychom tady zkysnout, dokud…

Najednou se kolem okna bezhlučně mihla nějaká postava v bílém. Trumbull se rázem napřímil. Nebyl to žádný traťový dělník, ale žena – žena v dlouhých šatech, běžela a klopýtala v kolejišti. Sledoval přes otevřená okna její vzdalující se záda. Právě v okamžiku, kdy se ztratila ve tmě, si uvědomil, že záda měla postříkaná něčím, co se v tlumeném světle z vlaku temně třpytilo.

„Viděls to?“ zeptal se Kolba.

Kolb vzhlédl. „A co?“

„Po těch kolejích běžela nějaká ženská.“

Kolb se zašklebil. „Přebrals, Vilíku.“

Trumbull vstal, vystrčil hlavu z okna a mžoural do tmy ve směru, kterým utíkala ta žena. Nic. Když zatáhl hlavu dovnitř, uvědomil si, že nikdo kromě něj si ničeho nevšiml.

Co se to tady děje? Přepadení? Ještě jednou vyhlédl z okna, ale v tunelu bylo znovu ticho a prázdno.

„Tohle nebude hned tak ‚brzo‘,“ zavrčel Kolb a poklepal si na hodinky.

Trumbullovi začala klesat hlava. Je fakt, že toho dnes vypil dost, aby viděl strašidla. Už potřetí tenhle týden se ožral. Možná by to neměl tak přehánět. Nejspíš to byl nějaký traťový dělník, který něco nesl na zádech. Nebo třeba dělnice. Dneska už i tuhle práci dělají ženské. Pohlédl přes spojovací dveře do vedlejšího vozu, ale tam panoval stejný klid, jediný cestující zíral tupě do prázdna. Kdyby se něco dělo, určitě by to oznámili v rozhlase.

Posadil se, zavřel oči a snažil se zahnat bolest v hlavě. Většinou mu jízda v podzemce nevadila. Bylo to rychlé, rachocení pražců a zářící světla člověka uklidňovala. Ale v tuhle dobu zpoždění bez vysvětlení, v přetopené tmě se nedokázal ubránit myšlenkám na to, jak hluboko pod zemí běží tahle expresní trať, na temnotu, která se rozkládá mezi ním a další stanicí…

Nejdříve to znělo jako vzdálený vlak, který se skřípěním brzd vjíždí do stanice. Ale když se Trumbull pořádné zaposlouchal, uvědomil si, co je to za zvuk: okny k nim doléhal vzdálený táhlý jekot, zvláštně zkreslený ozvěnou v tunelu.

„Co, sakra…?“ napřímil se Kolb. Mladík prudce otevřel oči a číšnice náhle zpozorněla.

V následujícím napjatém tichu všichni čekali a poslouchali. Žádný další zvuk nezaslechli.

„Bože, Bille, slyšels to?“ zeptal se Kolb.

Trumbull mlčel. To vypadá na loupež, možná i na vraždu. Nebo ve stojícím vlaku řádí nějaký gang. Tohle byla ta nejhorší noční můra každého cestujícího metrem.

„Nikdy člověku nic neřeknou,“ prohlásil Kolb a pohlédl nervózně na reproduktor. „Možná by to někdo měl jít prověřit.“

„Klidně, posluž si,“ řekl Trumbull.

„To byl chlap,“ dodal Kolb. „Byl to mužský hlas, rozhodně.“

Trumbull znovu vyhlédl z okna. Tentokrát zahlédl v dálce na kolejích další blížící se postavu, která kráčela zvláštní houpavou, téměř ochablou chůzí.

„Někdo sem jde,“ řekl.

„Zeptej se ho, co se děje.“

Trumbull přistoupil k oknu. „Hej! Hej vy!“

Spatřil, jak se postava zastavila.

„Co se děje?“ zvolal Trumbull. „Je někdo zraněný?“

Postava se znovu začala pohybovat. Trumbull sledoval, jak došla k začátku předcházejícího vagónu, potom vylezla na spojovací plošinu a zmizela.

„Tihle pitomí železničáři mě serou,“ poznamenal Kolb. „Dostávají čtyřicet tisíc ročně a dělají hovno.“

Trumbull přešel do přední části a pohlédl oknem do vedlejšího vozu. Ten osamělý cestující tam byl pořád, teď si četl v nějakém paperbacku. Znovu bylo ticho.

„Co vidíš?“ zavrčel Kolb.

Trumbull se vrátil na sedadlo. „Nic,“ řekl. „Možná to na sebe jenom volali dělníci.“

„Už abychom se hnuli,“ řekla náhle číšnice hlasem staženým nervozitou. Mladík v silné bundě seděl schoulený s rukama v kapsách. Vsadím se, že má v ruce bouchačku, pomyslel si Trumbull a nevěděl, jestli se tou myšlenkou znervóznil nebo uklidnil.

Světla v předním voze zamrkala a zhasla.

„Ale kurva,“ řekl Kolb.

Ze ztemnělého vozu se ozvala hlasitá rána, vlak se zatřásl, jako by narazil na něco tvrdého. Za ranou následovalo zvláštní zasyčení. Trumbullovi to připomnělo zvuk vzduchu ucházejícího z mokrého balonu.

„Co to bylo?“ zeptala se číšnice.

„Já odsud padám,“ řekl Kolb. „Pojď, Trumbulle. Stanice na Padesáté deváté ulici je odsud jen pár bloků zpátky.“

„Zůstanu tady.“

„Pak seš idiot,“ prohlásil Kolb. „Myslíš si, že tady budu čekat, až sem vpálí těmahle dveřma nějakej gang?“

Trumbull zavrtěl bolavou hlavou. Teď bylo potřeba zůstat na místě a zachovat klid. Když člověk vstane a upozorní na sebe, vyslouží si tak akorát kulku.

Z temného vozu se ozval další hluk, tentokrát to znělo, jako když na kov dopadají dešťové kapky.

Trumbull se pomalu předklonil a pohlédl k tmavému vagónu. Okamžitě si všiml, že je okno zevnitř postříkané nějakou barvou. Hustou barvou, stékající po okně v černých pramenech.

„Co je to?“ vykřikl Kolb.

Nějací výrostci demolují vůz a stříkají kolem sebe barvou. Aspoň to vypadalo jako barva, červená barva. Možná je skutečně čas vypadnout. Ještě než dokázal tuhle myšlenku zformulovat, byl na nohou a hnal se k zadním dveřím vagónu.

„Billy!“ Kolb se řítil za ním.

Za sebou uslyšel Trumbull rány na přední dveře, šoupání mnoha nohou a potom náhlý jekot číšnice. Aniž se zastavil nebo pohlédl za sebe, otočením kliky rozevřel dveře. Přeskočil přes plošinku a vřítil se do posledního vagónu, s Kolbem mumlajícím monotónně „kurva, kurva, kurva“ v patách.

Trumbull si stačil jenom povšimnout, že poslední vagón je prázdný, a potom světla v celém vlaku zhasla. Zoufale se rozhlédl. Jediné světlo poskytovaly slabé, daleko od sebe umístěné lampy v tunelu a vzdálená žlutá záře ze stanice na 59. ulici.

Zarazil se a obrátil se ke Kolbovi. „Zkusíme otevřít zadní dveře.“

V tu chvíli se z vozu, z něhož právě vyběhli, ozval výstřel znásobený ozvěnou. Když burácení výstřelu utichlo, zaslechl Trumbull, jak tiché vzlyky číšnice náhle ustaly.

„Podřízli mu krk!“ zaječel Kolb, když se ohlédl.

„Zmlkni,“ sykl Trumbull. Nevšímal si zvuků za svými zády a neohlížel se. Běžel ke dveřím na opačné straně, uchopil gumové těsnění a snažil se je roztáhnout. „Pomoz mi!“ vykřikl.

Kolb popadl těsnění na druhé polovině dveří a po tvářích mu stékaly slzy.

„Proboha, táhni!“

Ozvalo se zasyčení, dveře povolily a do vozu pronikl čpavý zemitý puch. Než se mohl Trumbull pohnout, Kolb se protlačil kolem něj a seskočil na koleje. Trumbull se také připravil ke skoku a pak náhle ztuhl. Ze tmy před nimi se vynořilo několik postav a hnalo se na Kolba. Trumbull otevřel ústa, potom je zavřel a nevěřícně se rozklepal. V tom, jak se ty postavy pohybovaly, bylo cosi zvláštního, cosi nevýslovně cizího. Sledoval, jak Kolba obklopily. Jedna postava ho popadla za vlasy a zvrátila mu hlavu, druhá mu sevřela paže. Kolb s nimi bojoval bez hlesu v podivné pantomimě. A ze šera k němu přistoupila třetí postava a zvláštním něžným pohybem přejela rukou Kolbovi po hrdle. Směrem k vlaku okamžitě vystříkl proud krve.

Trumbull udělal v hrůze několik kroků zpět, dopadl na podlahu, potom se vydrápal na kolena. Na okamžik ztratil orientaci. Pohlédl zoufale do vozu, ze kterého utekli. Ve tmě spatřil, jak se nad nehybným tělem číšnice sklánějí dvě postavy, mají plné ruce práce s její hlavou…

Trumbull cítil, jak ho prostoupilo nepopsatelné zoufalství. Obrátil se, seskočil na koleje a rozběhl se kolem hloučku postav nad Kolbem, hnal se k vzdálenému slabému světlu stanice. Večeře a pivo z něj vyšly a v běhu mu potřísnily nohy.

Uslyšel, jak se za ním začaly ozývat zvuky pronásledovatelů, křupání kamenů a dupot. Ze rtů mu sklouzlo zavzlykání.

Náhle se před ním objevily dvě postavy v pláštích a s kapucemi, osvětlené zezadu vzdáleným světlem ze stanice. Trumbull se zarazil, když se začaly pohybovat a vyřítily se k němu strašlivou rychlostí. Zvuky pronásledování za ním byly stále hlasitější. Končetiny mu zkameněly zvláštní letargií a cítil, jak ho pomalu opouští rozum. Za pár okamžiků dopadne jako Kolb…

A pak v krátkém záblesku signálního světla spatřil tvář jednoho z těch dvou.

V tom záblesku ve tmě, v níž se zrodila tahle noční můra, mu mozkem projela jediná myšlenka, jasná a naprosto jednoznačná. Uvědomil si, co musí udělat. Rychle přelétl pohledem koleje pod svýma nohama, našel žluté výstražné pruhy a zářivě lesklou kolejnici, vsunul nohu pod vodič a svět kolem něj se náhle rozplynul v neuvěřitelně jasném záblesku.

37

D’Agosta se snažil myslet na Yankee Stadium: bílá koule z kravské kůže vznášející se na modré červencové obloze, vůně čerstvě pokosené trávy, hráč mimo čtverec vráží do zdi, rukavici má zvednutou. Byl to jeho způsob transcendentální meditace, dokázal se tak uzavřít před okolním světem a srovnat si myšlenky. Hodilo se mu to zvlášť tehdy, když všechno stálo za hovno.

Ještě okamžik nechal oči zavřené, snažil se zapomenout na vyzvánění telefonů, bouchání dveří, vzteklé sekretářky. Věděl, že někde tam jako rozzuřený krocan poletuje Waxie. Díkybohu, že byl teď mimo dosah jeho zobáku. Už si asi není tak jistý svým Jeffreyem, pomyslel si. Ale žádné zadostiučinění nepociťoval.

D’Agosta povzdychl a snažil se soustředit myšlenky na zvláštní postavu Alberty Muňozové, jediného člověka, který přežil masakr v podzemce.

Přijel právě ve chvíli, kdy ji na nosítkách vynášeli nouzovým východem na 66. ulici. Ruce měla složené na kolenou, na tváři příjemný, prázdný výraz, povadlý a mateřský, její hladká hnědá pleť ostré kontrastovala s bělostnými pokrývkami kolem. Jen bůh ví, jak se jí podařilo skrýt nevydala ze sebe ani hlásku. Celý vlak se dočasně proměnil v márnici – sedm civilistů a dva zaměstnanci metra mrtví, pět s rozdrcenými lebkami a hrdly proříznutými až k páteři, další tři úplně bez hlav, jeden zabit proudem v třetí kolejnici. D’Agosta téměř cítil, jak se kolem začínají rojit právníci.

Paní Muňozová byla teď na izolaci psychiatrického oddělení v nemocnici svatého Lukáše. Waxie staral, bouchal a vyhrožoval, ale doktor na příjmu byl neoblomný žádný výslech alespoň do šesti ráno.

Tři těla bez hlav. Kaluže krve našli okamžitě, ale hemoluminiscenční skupina měla v labyrintu vlhkých tunelů i tak plné ruce práce. D’Agosta si znovu v duchu přehrál všechno, co věděl. Někdo přeřízl signální drát přímo za stanicí na 59. ulici, způsobil, že se zastavily všechny expresní vlaky na East Side mezi 14. a 125. a jeden vlak uvízl na dlouhém příjezdu k 86. ulici. Už je v té pasti očekávali.

Celá akce vyžadovala inteligenci a naplánování, nejspíš také důkladnou znalost celého systému. Zatím nenašli žádné jasné otisky nohou, ale D’Agosta odhadoval, že jich muselo být aspoň šest. Šest, ale ne víc než deset. Dobře vymyšlený a dobře zkoordinovaný útok.

Ale proč?

Výjezdovka došla k závěru, že ten zabitý proudem nejspíš šlápl na třetí kolej dobrovolně. D’Agosta přemýšlel, co musel ten člověk vidět, když se rozhodl udělat něco takového. Ať už to bylo cokoli, Alberta Muňozová to možná viděla taky. Musí si s ní promluvit, než se k ní dostane Waxie a všechno zase zbabrá.

„D’Agosto!“ ozvalo se jako na povel známé zabučení. „Nemáš co dělat, že tady chrápeš?“

Pomalu otevřel oči a mlčky se zahleděl do odulého, rudého obličeje.

„Promiň, že tě ruším v líbezném spánku,“ pokračoval Waxie, „ale máme tady takový menší průser…“

D’Agosta se napřímil. Rozhlédl se po kanceláři, spatřil na opěradle židle své sako, popadl ho a začal soukat jednu ruku do rukávu.

„Slyšíš, mě, D’Agosto?“ hulákal Waxie.

Odstrčil kapitána a vyšel na chodbu. Haywardová stála u stolku dozorčího a pročítala právě došlý fax. D’Agosta zachytil její pohled a kývl směrem k výtahu.

„Kam, sakra, jdeš?“ řekl Waxie a hnal se za nimi ke dveřím. „Seš hluchej, nebo co? Říkal jsem, že máme průser…“

„Je to tvůj průser!“ vyštěkl D’Agosta. „Tak si s ním poraď. Já mám dost své práce.“

Když se dveře výtahu zavřely, dal si D’Agosta do úst doutník a pohlédl na Haywardovou.

„Ke svatému Lukáši?“ zeptala se. Kývl na souhlas.

O minutu později se dveře výtahu otevřely do prostorné, dlážděné haly. D’Agosta začal vystupovat, potom se zarazil. Přes prosklené dveře viděl dav lidí, hrozících zaťatými pěstmi. Od chvíle, co přijel ve dvě ráno na velitelství, se rozrostl na trojnásobek. Ta bohatá ženská Wisherová stála na kapotě výjezdového vozu a vzrušeně mluvila do megafonu. Taky média už byla v plné parádě na místě viděl blikající blesky fotoaparátů, připravené přístroje televizních štábů.

Haywardová mu položila ruku na předloktí. „Víte jistě, že si nechcete vzít z podzemního parkoviště raději neoznačené auto?“ zeptala se.

D’Agosta na ni pohlédl. „Dobrý nápad,“ řekl a zacouval zpátky do výtahu.

Přijímající lékař je nechal čtyřicet pět minut čekat v bufetu pro zaměstnance. Byl mladý, zachmuřený a k smrti unavený.

„Říkal jsem tomu kapitánovi, že žádný výslech až do šesti,“ řekl tenkým rozhněvaným hlasem.

D’Agosta vstal a uchopil lékařovu ruku. „Jsem poručík D’Agosta a tohle je seržantka Haywardová. Rád vás poznávám, doktore Wassermane.“

Doktor zasténal a vytáhl ruku.

„Doktore, chci hned zkraje říct, že nechceme udělat nic, co by paní Muňozové nějak ublížilo.“

Doktor přikývl.

„A vy sám to budete moci posoudit nejlíp,“ dodal D’Agosta.

Doktor mlčel.

„Také si uvědomuju, že tady byl jistý kapitán Waxie a dělal problémy. Možná vám dokonce vyhrožoval.“

Wasserman náhle vybuchl. „Za celé ty roky, co pracuju na téhle pohotovosti, se ke mně nikdo nechoval jako ten bastard.“

Haywardová se zachichotala. „Vítejte v klubu,“ řekla.

Doktor na ni překvapeně pohlédl, potom poněkud změkl.

„Doktore, ten masakr spáchalo aspoň šest, ale spíš deset mužů,“ prohlásil D’Agosta. „Jsem přesvědčen, že jsou to ti samí, co zabili Pamelu Wisherovou, Nicholase Bittermana a spoustu dalších. Taky věřím, že zatímco tady spolu mluvíme, motají se někde v podzemních tunelech. Možná že jediný člověk na světě, který je dokáže identifikovat, je paní Muňozová. Pokud máte skutečně pocit, že mé otázky by teď mohly paní Mufiozové ublížit, beru to. Jenom doufám, že zvážíte i to, že jde o záchranu dalších životů.“

Doktor na něj dlouho hleděl. Nakonec se mu na tváři objevil náznak úsměvu. „Tak dobře, poručíku. Mám tři podmínky. Musím být při tom. Musíte ji vyslýchat šetrně. A musíte s výslechem skončit, jakmile vám řeknu.“

D’Agosta přikývl.

„Ale obávám se, že budete jenom ztrácet čas. Utrpěla šok a objevují se první symptomy reakce na traumatický zážitek.“

„Rozumím, doktore.“

„Dobrá. Zatím jsme zjistili, že paní Muňozová pochází z městečka uprostřed Mexika. Pracuje jako hospodyně a chůva pro jednu rodinu z Upper East Side. Víme, že mluví anglicky. To je ale všechno.“

Paní Muňozová ležela na nemocniční posteli v úplně stejné poloze jako na nosítkách na místě činu s rukama složenýma, s pohledem upřeným někam do dálky. V místnosti bylo cítit glycerinové mýdlo a dezinfekce. Haywardová zaujala pozici venku pro případ, že by se předčasně objevil Waxie. D’Agosta s doktorem se posadili každý na jednu pelest. Chvíli seděli nehybně. Potom ji Wasserman mlčky vzal za ruku.

D’Agosta vytáhl náprsní tašku. Vyndal nějaký obrázek a přidržel ho ženě před obličejem.

„Tohle je má dcera Isabella,“ řekl. „Jsou jí dva roky. Není pěkná?“

Držel trpělivě fotku, až k ní nakonec pohled té ženy zalétl. Doktor se zamračil.

„Máte děti?“ zeptal se D’Agosta a schoval obrázek. Paní Muňozová na něj pohlédla. Dlouho bylo ticho.

„Paní Muňozová,“ řekl D’Agosta, „vím, že jste v zemi nelegálně.“

Žena se rychle odvrátila. Doktor vrhl na D’Agostu varovný pohled. „Taky vím, že vám spousta lidí naslibovala věci, které nakonec nesplnili. Ale já vám teď dám slib, který, a to přísahám na obrázek své dcery, splním. Když mi pomůžete, postarám se o to, abyste dostala zelenou kartu.“

Žena neodpovídala. D’Agosta vytáhl jiný obrázek a zvedl ho do výšky. „Paní Muňozová?“

Žena se dlouho nehýbala. Potom upřela pohled na fotografii. D’Agosta si v duchu oddechl.

„Tohle je Pamela Wisherová, když jí byly dva roky. Bylo jí tolik, jako je mé dceři.“

Paní Muňozová vzala fotku. „Andílek,“ zašeptala.

„Zabili ji stejní lidé, kteří napadli váš vlak.“ Mluvil něžně, ale rychle. „Paní Muňozová, prosím, pomozte mi ty strašné lidi najít. Nechci, aby zabili někoho dalšího.“

Po tváři paní Muňozové sklouzla slza. Sevřela rty.

„Oos…“

„Cože?“ zeptal se D’Agosta.

„Oči…“

Nastalo ticho, v němž paní Muňozová pouze pohybovala rty. „Přišli, tiše… ještěrčí oči, ďábelské oči.“ Zavzlykala.

D’Agosta se chystal něco říct, ale Wasserman ho zarazil pohledem.

„Oči… cuchillos de pedernal… ďábelské tváře…“

„Jak to?“

„Staré tváře, viejos…“

Zakryla si tvář rukama a sténavě se rozplakala.

Wasserman vstal a kývl na D’Agostu. „To stačí,“ řekl. „Ven.“

„Ale co…?“

„Ven, hned,“ prohlásil doktor.

Na chodbě sáhl D’Agosta po zápisníku a rychle přepsal, jak nejlépe dovedl, španělské fráze.

„Co je to?“ zeptala se Haywardová a nahlédla mu zvědavě přes rameno.

„Španělština,“ řekl D’Agosta.

Haywardová se zamračila. „To se ale vůbec španělštině nepodobá.“

D’Agosta na ni přísně pohlédl. „Neříkejte mi, že k tomu všemu ještě habla Espaňol.“

Haywardová se na něj podívala a zvedla obočí. „Nemůžete vždycky čistit anglicky. A co mají vůbec tyhle nesmysly znamenat?“

D’Agosta jí vrazil zápisník do ruky. „Tak zkuste přijít na to, co to je.“

Haywardová začala text zkoumat a pohybovala rty. Po chvíli přešla k sesterně a zvedla sluchátko.

Wasserman vyšel z pokoje a zavřel za sebou tiše dveře. „Poručíku, to bylo… No, neortodoxní, abych tak řekl. Ale zdá se, že to věci nakonec prospělo. Děkuju vám.“

„Neděkujte,“ odpověděl D’Agosta. „Hlavně ji zase postavte na nohy. Zbývá ještě spousta otázek, které jí potřebuju co nejdříve položit.“

Haywardová zavěsila telefon a vracela se k nim. „Tohle je to nejlepší, na co jsme s Jorgem dokázali přijít,“ prohlásila a vrátila mu notes.

D’Agosta pohlédl na škrábanici a zamračil se. „Pazourkové nože?“

Haywardová pokrčila rameny. „Ani nemáme jistotu, že to doopravdy řekla. Ale jde o ten nejlepší odhad.“

„Díky,“ řekl D’Agosta, schoval notes do kapsy a rychle odcházel. O chvíli později se zarazil, jako by si na něco vzpomněl. „Doktore,“ řekl, „tak za hodinu se tady asi objeví kapitán Waxie.“

Po Wassermanově tváři přelétl temný mrak.

„Ale podle mého názoru je paní Muňozová příliš vyčerpaná, aby snesla nějakou návštěvu. Mám pravdu? Kdyby vám kapitán dělal problémy, odkažte ho na mě.“

Wasserman se poprvé usmál.

38

Když Margo dorazila kolem desáté dopoledne do zasedačky antropologie, bylo zřejmé, že schůzka už nějakou chvíli probíhá. Malý konferenční stolek uprostřed místnosti pokrývaly kelímky od kávy, ubrousky, načaté croissanty a obaly od snídaně. Kromě Frocka, Waxieho a D’Agosty spatřila Margo ke svému překvapení i policejního šéfa Horlockera, jehož těžké prýmky na límci a klobouku nějak mezi všechno to vybavení nezapadaly. Jako těžký mrak viselo ve vzduchu napětí.

„To si myslíš, že ti uvěříme, že ti vrazi žijou v těch tvejch Astorovejch tunelech?“ říkal právě Waxie D’Agostovi. Když zaslechl, že vstoupila, zamračeně se k ní obrátil. „Jsem rád, že jste to zvládla,“ zasténal.

Když to Frock zaslechl, vzhlédl, potom s výrazem úlevy na tváři poodjel dozadu, aby jí udělal místo u stolu. „Margo! Konečně. Vy mi to snad dokážete objasnit. Tady poručík D’Agosta prohlašoval nějaké zvláštní věci ohledně vašeho objevu v Gregově laboratoři. Říká, že jste v době mé nepřítomnosti provedla, ehm, nějaké dodatečné testy. Kdybych vás neznal tak dobře, má drahá, potom bych si myslel…“

„Promiňte!“ prohlásil D’Agosta hlasitě. V nastalém tichu se rozhlédl po Horlockerovi, Waxiem a Frockovi.

„Chtěl bych, aby doktorka Greenová shrnula své závěry,“ prohlásil tišším hlasem.

Margo se posadila a překvapilo ji, že Horlocker nic nenamítá. Něco se stalo, a přestože si nebyla jistá, měla pocit, že to nějak souvisí s masakrem v metru z předešlé noci. Zprvu zvažovala, jestli se nemá omluvit za pozdní příchod a vysvětlit, že až do tří ráno zůstala v laboratoři, ale nakonec to zavrhla. Podle všeho, co věděla, její asistentka Jen v laboratoři ještě pořád pracovala.

„Jen okamžik,“ spustil Waxie. „Říkal jsem…“

Horlocker se k němu obrátil. „Waxie, držte zobák. Doktorko Greenová, myslím, že byste nám měla povědět, co přesně jste dělala a k čemu jste dospěla.“

Margo se zhluboka nadechla. „Nevím, co už vám pověděl poručík D’Agosta,“ začala, „takže budu stručná. Víte, že ta silně deformovaná kostra, kterou jsme našli, patří Gregorymu Kawakitovi, bývalému kurátorovi muzea. On i já jsme byli stážisté. Když z muzea odešel, nejspíš si zařídil několik tajných laboratoří, z nichž ta poslední se nacházela v překladišti na West Side. Při průzkumu toho místa jsem objevila důkaz, že Greg před svou smrtí produkoval geneticky upravenou podobu Liliceae mbwunensis.“

„A to je ta rostlina, kterou potřebovala k přežití bestie z muzea?“ zeptal se Horlocker. Margo pátrala po sarkastickém tónu v jeho hlase, ale žádný neodhalila.

„Ano,“ odpověděla. „Ale já si teď myslím, že tahle rostlina znamenala pro zvíře víc než pouhý zdroj potravy. Pokud mám pravdu, obsahuje reovirus, který způsobuje morfologické změny v každém, kdo ji pozře.“

„Můžete to zopakovat?“ řekl Waxie.

„Způsobuje velké fyzické změny. Whittlesey, vůdce té expedice, která poslala rostliny do muzea, musel některé z nich sám sníst možná nevědomky, nebo také proti své vůli. Podrobnosti se už nikdy nedozvíme. Ale teď už je nejspíš jasné, že bestie z muzea byla ve skutečnosti John Whittlesey.“

Uslyšeli, jak Frock prudce zalapal po dechu. Všichni ostatní mlčeli.

„Vím, že je těžké tomu uvěřit,“ prohlásila Margo. „Rozhodně to je naprosto jiný závěr, než k jakému jsme dospěli po zničení toho zvířete. Mysleli jsme si tehdy, že bylo vývojovou odchylkou, která potřebovala rostlinu k přežití. Předpokládali jsme, že po zničení svého ekosystému se vydalo za jedinými zbývajícími vlákny do muzea. Ta byla použita jako balicí materiál pro nálezy, které putovaly lodí do New Yorku. Potom později, když zvíře nemohlo získat rostliny, požíralo nejbližší možnou náhražku lidský hypotalamus, který obsahuje mnoho stejných hormonů jako rostlina.

Ale teď si myslím, že jsme se mýlili. Ta bestie byl silně znetvořený Whittlesey. Také si myslím, že Kawakita přišel na tuhle správnou variantu. Podařilo se mu nalézt několik exemplářů rostliny a začal je geneticky upravovat. Nejspíš věřil, že dokáže zbavit rostlinu jejích negativních účinků.“

„Řekněte jim o té droze,“ řekl D’Agosta.

„Kawakita vyráběl rostlinu ve velkém,“ prohlásila Margo. „Předpokládám, že je z ní odvozena ta vzácně se vyskytující droga myslím, že jste říkal, že se jmenuje ‚třpyt‘, ale zatím si tím nejsem naprosto jistá. Kromě dávky virů poskytuje pravděpodobně silný narkotický nebo halucinogenní účinek. Kawakita ji musel prodávat vybrané skupině uživatelů nejspíše proto, aby získal peníze pro svůj výzkum. Ale také zkoušel výsledky své práce. Podle všeho tuhle rostlinu sám snědl, což mělo za následek ty bizarní změny na jeho kostře.“

„Ale jestliže má ta droga, rostlina, či co to vlastně je, tak strašlivé vedlejší účinky, proč by ji vůbec Kawakita bral?“ zeptal se Horlocker.

Margo se zamračila. „Nevím,“ řekla. „Určitě dál vylepšoval její vlastnosti. Nejspíš měl pocit, že negativní účinky drogy potlačil. A určitě z toho musel mít také nějaký užitek. Dál provádím zkoušky na rostlinách, které jsem našla v laboratoři. Nabídli jsme je různým pokusným zvířatům včetně bílých myší a některých prvoků. Má asistentka, Jennifer Lakeová, právě teď vyhodnocuje výsledky.“

„Proč jsem nebyl informován…?“ spustil Waxie.

D’Agosta po něm vyjel. „Až se konečně dostaneš k tomu, aby sis vyzvedl poštu a poslechl vzkazy, zjistíš, že jsme tě informovali o každé maličkosti.“

Horlocker zvedl ruku. „Stačí. Poručíku, všichni víme, že došlo k chybám. Vzájemná obviňování odložíme na později.“

D’Agosta se znovu posadil. Margo ho nikdy neviděla tak vzteklého. Vypadalo to, jako by všechny v místnosti, sebe nevyjímaje, vinil z tragédie v metru.

„Právě teď musíme řešit neuvěřitelně vážnou situaci,“ pokračoval Horlocker. „V zádech mám starostu, který řve, abychom něco podnikli. A po tom masakru se k němu přidal i guvernér.“ Vlhkým kapesníkem si otřel čelo. „Tak dobrá. Podle doktorky Greenové máme co dělat se skupinkou narkomanů, kterým drogu dodával tenhle vědec, Kawakita. Ale teď je Kawakita mrtvý. Třeba jim došly zásoby, nebo zešíleli. Žijí hluboko v podzemí, v Astorových tunelech, které popsal D’Agosta a které jsou už dávno kvůli záplavám opuštěné. Začínají šílet touhou po droze. Když se k ní nedostanou, jsou donuceni jíst lidský mozek. Stejně jako ten Mbwun. A z toho pramení všechny současné vraždy.“ Rozhlédl se po ostatních. „Podpůrné důkazy?“

„Rostliny Mbwun, které jsme našli v Kawakitově laboratoři,“ řekla Margo.

„Linie vražd se shoduje s trasou Astorových tunelů,“ dodal D’Agosta. „Pendergast mi to ukazoval.“

„No samozřejmě,“ zavrčel Waxie.

„A co svědectví všech těch bezdomovců, kteří shodně prohlašují, že se v Předpeklí někdo usadil?“ pokračovala Margo.

„To chcete věřit smečce ožralů a feťáků?“ zeptal se Waxie.

„Proč by, k čertu, lhali?“ opáčila Margo. „Kdo by měl znát pravdu lépe než oni.“

„Stačí!“ zvedl policejní šéf ruku. „Tváří tvář důkazům jsem nucen souhlasit. Žádná jiná vodítka nemáme. A lidé, kteří vládnou tomuto městu, volají po okamžité akci. Ne zítra, ne pozítří, ale hned teď.“

Frock si tiše odkašlal. Bylo to poprvé, co o sobě dal po dlouhé době vědět.

„Profesore?“ řekl Horlocker.

Frock pomalu popojel kupředu. „Odpusťte mi mou skepsi, ale tohle mi připadá už trochu moc fantastické,“ začal. „Zdá se mi, že jsme se příliš odchýlili od faktů. Protože jsem se nezúčastnil většiny posledních testů, nejsou má hodnocení směrodatná.“ Pohlédl lehce vyčítavě na Margo. „Ale nejjednodušší vysvětlení je většinou to nejsprávnější.“

„Proboha, jaké je to vaše nejjednodušší vysvětlení?“ vpadl mu do řeči D’Agosta.

Frock přesunul pohled na poručíka. „Promiňte?“ prohlásil ledovým hlasem.

Horlocker se obrátil k D’Agostovi. „Brzděte, Vincente.“

„Třeba Kawakita opravdu pracoval s rostlinou Mbwun. A nevidím žádný důvod, proč zpochybňovat Margo, když říká, že naše závěry před osmnácti měsíci byly ukvapené. Ale kde jsou nějaké důkazy o droze, o její distribuci?“ Frock rozhodil ruce.

„Ježíš, Frocku, do jeho laboratoře na Long Islandu se táhl proud návštěvníků…“

Frock vrhl na D’Agostu další chladný pohled. „Dovoluji si podotknout, že vy také máte ve svém bytě v Queensu návštěvníky…,“ znechucení v jeho hlase už bylo evidentní, „ale to neznamená že prodáváte drogy. Kawakitova činnost, ač profesionálně pochybná, nijak podle mého nesouvisí s tím, že tady vraždí nějaká banda mladíků. Kawakita byl oběť jako všichni ostatní. Bohužel nevidím žádnou souvislost.“

„Tak jak potom vysvětlíte ty jeho deformace.“

„Tak dobře, vyráběl tu drogu a možná ji i bral. V obhajobě Margo půjdu ještě dál a prohlásím bez jakéhokoli důkazu, samozřejmě, že tato droga nejspíš skutečně vyvolává u příjemce jisté fyzické změny. Ale jsem dalek toho, abych viděl jediný důkaz, že ji distribuoval nebo že jeho… klienti jsou zodpovědní za ty zločiny. A myšlenka, že Mbwun byl kdysi John Whittlesey…, ale jděte. Vždyť to naprosto odporuje evoluční teorii.“

Vaší evoluční teorii, napadlo Margo.

Horlocker si přejel unaveným pohybem rukou po čele a odsunul odpadky a papíry z mapy, která ležela rozložená na stole. „Vaše námitky přijímáme, doktore Frocku. Ale teď už nezáleží na tom, kdo tihle lidé jsou. Víme, co dělají, a můžeme odhadovat, kde žijí. Zbývá už jen podniknout kroky.“

D’Agosta zavrtěl hlavou. „Myslím, že na to je ještě příliš brzy. Vím, že jde o každou minutu, ale mnoho věcí je ještě zahaleno tmou. Byl jsem v Muzeu dějin přírody, vzpomínáte. Mbwuna jsem viděl. Jestli tihle uživatelé drogy mají jen část jeho schopností…“Pokrčil rameny. „Viděli jste snímky Kawakitovy kostry. Prostě si nedokážu představit, že bychom měli jít do akce, dokud nebudeme vědět, s čím máme co do činění. Pendergast se vydal před osmačtyřiceti hodinami dolů na průzkum. Myslím, že bychom měli vyčkat, až se vrátí.“

Frock překvapeně vzhlédl a Horlocker odfrkl. „Pendergast? Toho chlapa nemám rád a nikdy se mi nezamlouvaly ani jeho metody. Nemá tady žádné právo rozhodovat. A upřímně řečeno, jestli se vydal dolů sám, je to jeho problém. Pravděpodobně ho už nikdy neuvidíme. Musíme okamžitě jednat a udělat všechno potřebné.“

Waxie horlivě přikyvoval.

D’Agosta vypadal nerozhodně. „V každém případě bych navrhoval zatím vyčkat, než získáme od Pendergasta více informací. Dejte mi jen dvacet čtyři hodin, pane.“

„Vyčkat,“ opakoval Horlocker sarkasticky a rozhlédl se po místnosti. „Nemůžete mít obojí, D’Agosto. Copak jste neslyšel? Starosta chce akci. Nechce vyčkávat. Vypršel nám čas.“ Obrátil se ke svému pomocníkovi. „Spojte mě okamžitě se starostovou kanceláří. A najděte Jacka Masterse.“

„Osobně,“ prohlásil Frock, „zastávám stejný názor jako D’Agosta. Měli bychom být opatrní…“

„Už jsme rozhodli, Frocku,“ vyštěkl Horlocker a obrátil pozornost k mapě.

Frocka polil temný ruměnec. Potom obrátil vozíček a zamířil ke dveřím. „Udělám si kolečko kolem muzea,“ prohlásil neadresně. „Vidím, že už tady nejsem potřebný.“

Margo se začala zvedat, ale D’Agosta jí položil ruku na paži. S lítostí se dívala, jak se dveře zavřely. Frock byl kdysi vizionář, člověk, který přímo ovlivnil vývoj její kariéry. Ale teď už cítila jen dojetí nad velkým vědcem, který tak podlehl svému sebeklamu. Oč méně by to bylo bolestné, napadlo ji, kdyby mu dovolili v klidu si užívat odpočinku.

39

Pendergast stál na malé visuté lávce a pozoroval, jak se čtyři stopy pod jeho nohama líně převaluje masa odpadních vod. Při pohledu infrahledem Visny Tek nazelenale fosforeskovala a působila až surrealistickým dojmem. Zápach metanu byl nebezpečně silný, a tak co pár minut musel sáhnout do saka pro dávku čistého kyslíku ze skrytého náustku.

Visutá lávka byla dlážděná shnilými pásy papíru a dalšími hůř rozeznatelnými věcmi, které se zachytily v kovových příčkách během poslední bouře. Při každém kroku se Pendergastovy nohy bořily do chuchvalců rzi, které jako houba pokrývaly kov. Pohyboval se rychle, pátral po slizkých stěnách, hledal těžké kovové dveře, které skrývaly poslední část sestupu k Astorovým tunelům. Každých dvacet kroků vytáhl z kapsy sprej a nastříkal na zeď dvě tečky značky pro infračervené světlo. Tečky, lidským zrakem neviditelné, přízračně bíle svítily, když měl brýle přepnuté do infračerveného režimu. Pomohou mu nalézt cestu zpět. Zvlášť jestli z nějakého důvodu bude spěchat.

Před sebou už Pendergast zahlédl slabé obrysy kovových dveří, posázených šrouby a ztěžklých nánosem vápníku a kysličníků. Na závoře visel těžký zámek, působením času úplně zrezivělý. Pendergast sáhl do kapsy, vytáhl malý kovový nástroj a zapnul ho. Vysoký hvizd diamantového ostří splynul se šuměním odpadu a do tmy vylétl proud jisker. Za pár sekund dopadl zámek na lávku. Pendergast zkontroloval zrezivělé panty, potom k nim přiložil ostří a všechny tři je přeřízl.

Schoval pilku a dlouho pátravě hleděl na dveře. Potom uchopil oběma rukama závoru a škubl. Ozvalo se zaskřípění kovu, dveře se hnuly, spadly z lávky a přistály se šplouchnutím ve vodě. Na druhé straně dveří zela černá díra, která vedla do nekonečné hlubiny. Pendergast zapnul brýle na infračervené zobrazení, zahleděl se do otvoru a setřel prach latexovými rukavicemi. Nic.

Vhodil do tmy tenké kevlarové lano a jeho konec připevnil k železnému svorníku. Potom vytáhl z batohu nylonové popruhy, rychle se do nich nasoukal, zacvakl motorkem poháněnou karabinu s brzdou, vykročil do otvoru a klouzal rychle ke dnu.

Pod podrážkami bot ucítil měkký, houpavý povrch. Vyhákl sedačku a sundal popruhy, potom rychle propátral okolí infrahledem. V tunelu bylo takové vedro, že všechno bíle žhnulo. Nastavil clonu a v jeho zorném poli se pomalu objevil okolní prostor, proměněný v jednolitou světlezenou krajinu.

Stál v dlouhém, jednotvárném tunelu. Bahno na dně bylo asi šest stop hluboké a husté jako vazelína. Když dokončil obhlídku, rozepnul maskáče a zkoumal náčrtky uvnitř. Jestli se dá věřit mapě, potom se nacházel v přístupovém tunelu blízko hlavní trati. Tak asi čtvrt míle odsud leží zbytky Křišťálového pavilonu, soukromé čekárny, hluboko pod dávno zapomenutým hotelem Knickerbocker, který kdysi stával na rohu Páté avenue a Central Park South. Byla to největší čekárna; větší než nástupiště pod Waldorfem a velkými domy na Páté avenue. Pokud existuje něco jako ústřední oblast Předpeklí, nachází se právě v Křišťálovém pavilonu.

Pendergast se pomalu vydal tunelem. Zápach metanu a puch rozkladu byl téměř nesnesitelný; přesto dýchal zhluboka nosem, aby zachytil jistý kozlí pach, který si tak dobře vštípil do paměti před osmnácti měsíci v temném sklepení muzea.

Služební tunel se spojil s dalším a tvořil dlouhý zákrut k hlavní trati. Pendergast pohlédl k zemi a ztuhl. V bahně spatřil naprosto čerstvé otisky nohou. Bosých nohou. Mířily tunelem k hlavní trati.

Pendergast se zhluboka nadechl kyslíku a sehnul se, aby stopy lépe prozkoumal. Vzhledem k pružnosti nánosu vypadaly normálně, snad byly jen poněkud široké a zavalité. Potom si všiml, že se prsty zužují do silných hrotů, které připomínaly spíš drápy než nehty. V bahně mezi prsty byly znatelné otisky připomínající strukturu tkaniny.

Pendergast se napřímil. Všechno to tedy byla pravda. Vrásčití skutečně existují.

Okamžik váhal, zatímco vdechoval další doušek z náustku. Pak se vydal služebním tunelem podél kolejí a držel se při zdi. Když došel k hlavní trati, na okamžik se zastavil, naslouchal, potom skočil rychle za roh a zaujal pohotovostní polohu s pistolí připravenou.

Nic.

Stopy sledovaly druhou, prošlapanou stezku ve středu hlavní trati. Pendergast poklekl a zkoumal otisky. Zanechalo je mnoho nohou, většinou bosých, několik málo bot nebo holínek. Některé stopy byly nezvykle široké, připomínaly spíš ploutve. Jiné vypadaly normálně.

Po téhle stezce putovalo velké množství jedinců.

Po další pečlivé obhlídce se znovu vydal kupředu a během chůze minul několik bočních tunelů, ze kterých vycházely další stezky a slévaly se s hlavním proudem. Připomíná to, napadlo Pendergasta, síť stezek, jaké člověk nachází při lovu v Botswaně nebo Namibii, kdy zvířata směřují k vodní nádrži nebo k zásobárně.

Vpředu se rozprostírala velká stavba. Jestli měl Al Diamond pravdu, byly to zbytky Křišťálového pavilonu. Když Pendergast došel blíž, spatřil dlouhé železniční nástupiště, jehož okraje se ztrácely pod nánosy z nesčetných záplav. Opatrně sledoval vyšlapanou stezku na nástupiště a rozhlédl se, ale předtím se nezapomněl postavit zády k nejbližší stěně.

V infrahledu se objevila v různých odstínech zelené scéna neuvěřitelného rozkladu. Z popraskané mozaiky zdobící stěny, visely držáky na plynové lampy, kdysi překrásné, ale teď prázdné a připomínající kostry. Stropní mozaika zobrazovala dvanáct znamení zvěrokruhu.

Na druhém konci nástupiště procházela stezka pod nízkým obloukem. Pendergast vykročil kupředu, potom se náhle zarazil. Z druhé strany oblouku vycházel horký vzduch, který s sebou nesl nezaměnitelný pach. Sáhl do tašky pro vojenskou argonovou zábleskovou lampu, našel ji a vytáhl ven. Záblesk, který vydávala, byl dostatečně silný, aby člověka dočasně oslepil i v jasném poledním slunci. Nevýhodou bylo, že sedm sekund trvalo nabíjení a energie stačila pouze na dvanáct záblesků. Znovu se nadechl kyslíku, jednou rukou zvedl do výše blesk, druhou zamířil zbraň do tmy a vstoupil pod oblouk.

Infrahled na okamžik zmatněl, když probíhalo zaostřování na rozlehlý prostor, který se nacházel za obloukem. Pendergast spatřil, že se nachází ve velké kulaté místnosti. Vysoko nad hlavou mu visely špinavé a rozbité zbytky obrovského křišťálového lustru. Na jeho obloucích, které dosud neztratily ladnost, visely jako mořské řasy zbytky čehosi. Strop tvořil obrovskou kopuli, obloženou zrcadly, která byla nyní rozbitá a obetkaná pavučinami a visela nad ním jako zničená, třpytivá obloha. Ačkoli nedokázal dohlédnout až do středu toho obrovského prostoru, spatřil řadu kamenných podstavců, umístěných v nepravidelných vzdálenostech od sebe a mířících do tmy. Blátivé otisky nohou vedly k nim. Uprostřed stála jakási stavba – nejspíš informační stánek nebo starý bufet.

Zdi místnosti se stáčely do tmy a lemovaly je dórské sloupy z praskající sádry. Mezi nejbližšími sloupy byly umístěny desky s obrovskou nástěnnou malbou stromy, tiché jezero s bobří přehradou a bobrem, hory a blížící se bouře. To všechno se zde vypínalo v poničené dokonalosti. Dezolátní stav fresky a popraskané desky připomněly Pendergastovi Pompeje, až na to strašlivé moře vyschlého bahna a špíny, které se rozlezlo po jejich dolních okrajích. Fresku nahoře korunoval nápis Astor, vyvedený ve složité mozaice. Usmál se. V počátcích získal Astor své bohatství obchodem s bobřími kožešinami.

Tohle skutečně bývala soukromá svatyně několika velmi bohatých rodin.

V následujícím zákrutu se nacházela další velká freska, tentokrát zobrazovala parní lokomotivu, táhnoucí řadu nákladních vagónů a překonávající propast s řekou, vše rámované sněhem pokrytými vrcholky hor. Nahoře se skvěl nápis Vanderbilt – jméno muže, který vydělal majetek na železnici. Před mozaikou stála starodávná pohovka s polámanými opěrkami a rozbitým opěradlem, ze zašlých polštářů trčely rozpadlé vycpávky. O kus dál spatřil výklenek označený Rockefeller, freska zachycovala bukolickou krajinu s farmami obklopujícími ropnou rafinerii, jejíž destilační kolony se třpytily v západu slunce.

Pendergast udělal krok do velkého prostoru. Sledoval do tmy ubíhající řady sloupů, mezi nimiž mu v brýlích zářila velká jména zlatého věku: Vanderbilt, Morgan, Jesup, další už byla příliš vybledlá, aby je přečetl. Kráčel pomalu a dával pozor na sebemenší pohyb. Na druhé straně místnosti končila chodba označená K HOTELU u dvou zdobených výtahů, s bronzovými dveřmi otevřenými dokořán a pokrytými měděnkou, s kabinami v naprostém rozkladu a s kabely svinutými jako železní hadi na podlaze. Na nejbližší stěně mezi dvěma rozbitými zrcadly visela mahagonová deska s jízdním řádem, prohnilá a prožraná červotočem. Ačkoli spodní část desky odpadla, stále ještě v horní části rozpoznal text:

VÍKENDY V SEZÓNĚ

Směr Pocantico Hills Cold Spring Hyde Park

Čas 10:14 10:42 11:3

Vedle jízdního řádu byla malá čekárna plná rozpadajících se židlí a pohovek. V té změti zahlédl Pendergast něco, co kdysi bylo koncertním křídlem Bösendorfer. Dřevo při záplavách nejdříve uhnilo a později odplavalo, zůstal jen mohutný kovový rám, klávesnice a střapatá hromada rozbitých strun němá hudební kostra.

Pendergast se obrátil ke středu místnosti a poslouchal. Ticho přerušoval pouze vzdálený zvuk kapající vody; rozhlédl se a spatřil ze stropu padat proud chvějivých kapek. Vydal se kupředu, vrhal pátravé pohledy k obloukovitému vchodu a nástupišti, aby v brýlích včas zachytil bělavý záblesk, který by oznamoval přítomnost něčeho teplejšího než okolní prostředí. Nic.

Pach kozliny zesílil.

Když v nazelenalé záři brýlí začal rozeznávat obrysy stavby, uvědomil si, že je příliš nízká a nepravidelná, aby to mohl být stánek. Teď už viděl, že jde o hrubou stavbu chatrč z hladkých bílých kamenů, se střechou jen částečně dokončenou, obklopenou nízkými terasami a podstavci. Když přistoupil blíž, zjistil, že to, co považoval za kameny, jsou ve skutečnosti lebky.

Pendergast se zastavil a několikrát se nadechl očistného kyslíku. Celá chatrč byla postavená z lidských lebek, týlními částmi ven. Zely v nich nepravidelné otvory, které v brýlích přízračně zeleně zářily. Spočítal lebky od podlahy ke střeše, potom zhruba odhadl průměr; rychlým výpočtem zjistil, že kruhová stěna chatrče byla vytvořena zhruba čtyřmi sty padesáti lebkami. Podle vlasů a zbytků kůže se dalo soudit, že většina z nich je čerstvá.

Pendergast obešel chatrč ke vchodu a několik minut před ním nehybně vyčkával. Stopy a byly jich tisíce končily v šílené změti otisků kolem vchodu. Nad ním spatřil tři ideogramy, nakreslené nějakou temnou tekutinou:

Nikde žádný zvuk, žádný pohyb. Zhluboka se nadechl, potom se sklonil a protáhl vchodem dovnitř.

Chatrč byla prázdná. Na podlaze kolem zdí zahlédl snad sto nebo více obřadních misek z hlíny. U vchodu stál prostý kamenný obětní stůl, zhruba čtyři stopy vysoký a dvě stopy v průměru. Byl obklopen plůtkem z něčeho, v čem po chvíli rozpoznal lidské stehenní kosti se zbytky tkání. Na stole ležely rozložené nějaké podivné kovové součástky, pokryté jako obětina tlejícími květinami. Pendergast jeden z předmětů zvedl a překvapeně ho zkoumal. Byl to plochý kus kovu s odřenou pryžovou rukojetí. Ani další, obdobně světské součástky mu neposkytly žádné vodítko. Několik nejmenších zasunul do kapsy.

Náhle zaznamenal v brýlích bílý záblesk. Rychle zaklekl vedle stolu. Všude vládlo ticho a jeho napadlo, že se asi zmýlil. Infrahled občas zareagoval i na závan teplého vzduchu.

Ale pak se to objevilo znovu. Obrys postavy lidské, nebo téměř lidské proklouzl pod obloukem na nástupiště, bílý chuchvalec zanechávající stopu v zorném poli. Běžel k němu a zdálo se, že si cosi tiskne k hrudi.

40

Margo se posadila na chatrnou kancelářskou židli a zlehka si konečky prstů třela spánky. Po Frockově odchodu se celá schůzka brzy zvrtla v hádku. Horlocker na několik minut opustil místnost, aby si soukromě promluvil se starostou. Vrátil se s městským inženýrem Hausmannem. Teď už byl na drátě i Jack Masters, šéf newyorské jednotky rychlého nasazení. Ale zatím téměř nepokročili v plánování jakékoli akce.

„Hele,“ ozval se z reproduktoru Mastersův hlas, slabý a zkreslený. „Už pouhé ověřování toho, jestli vůbec existujou nějaký Astorovy tunely, zabralo mejm lidem půl hodiny. Jak tam mám poslat tým?“

„Tak pošli několik týmů,“ vyštěkl Horlocker. „Zkus různé přístupové body. Zkus vlnový postup, abychom věděli, že tam pronikl aspoň jeden tým.“

„Pane, vždyť mi ani nedokážete sdělit počet nebo stav těch, no, jak jim říkáte? A je to neprozkoumanej terén. Síť tunelů pod Manhattanem je tak složitá, že se tam chlapi zamotaj jedna dvě. Je tam příliš mnoho neznámejch míst, kde na ně můžou vlítnout ze zálohy.“

„Pořád zbývá ještě Hrdlo,“ prohlásil Hausmann, městský inženýr, a netečně ukusoval konec propisky.

„Co?“ nechápal Horlocker.

„Hrdlo,“ opakoval inženýr. „Všechny roury v té oblasti musejí vést jedinou ohromnou dírou, proraženou zhruba tři sta stop do hloubky. Astorovy tunely jsou někde pod ní.“

„Tamtudy jděte,“ řekl Horlocker do reproduktoru. „Mohli bychom to otevřít a vyjít odtamtud. Souhlasíte?“

Ticho. „Myslím, že ano, pane.“

„Mohli bychom je tam zaskočit.“

„Možná.“ Mastersův hlas zněl i přes reproduktor pochybovačně. „Ale co pak? Nemůžem se tam opevnit. A nemůžem ani dovnitř a vykouřit je. Byla by to sebevražda. Potřebujem více času, než to propátráme.“

Margo pohlédla na D’Agostu, který se tvářil otráveně. Tohle přece navrhoval od samého začátku.

Horlocker udeřil do stolu. „Panebože, my ale nemáme čas! Na záda mi dýchají guvernér i starosta. Přikázali mi, abych sáhl k takové akci, která zastaví to vraždění. A já chci přesně to udělat.“

Teď, když se Horlocker už rozhodl, bylo patrné jeho odhodlání a netrpělivost. Margo uvažovala, co mu asi starosta do telefonu řekl, že se začal policejní šéf odvolávat na Boha.

Inženýr Hausmann vytáhl propisku z úst aspoň na dobu, po kterou mluvil. „Jak si vlastně můžeme být jistí, že ty příšery žijou v Astorových tunelech? Chci říct, že podzemí Manhattanu je obrovské.“

Horlocker se obrátil k Margo. Odkašlala si, protože si uvědomila, že je řada na ní.

„Podle mých informací,“ řekla, „žije v tunelech spousta bezdomovců. Kdyby se kdekoli nacházelo větší množství těchto stvoření, bezdomovci by o tom věděli. Jak už jsem řekla dřív, nemáme důvod nevěřit slovům toho Mefista. A kromě toho, mají-li tyhle bytosti podobné vlastnosti jako Mbwun, budou se obávat světla. Čím hlouběji mají hnízdo tím lépe. Samozřejmě,“ dodala rychle, „Pendergastova zpráva nám…“

„Děkuji,“ přerušil Horlocker její poslední větu. „Jasný, Mastersi? Promyslete si to.“

Náhle se rozlétly dveře a vrzání gumových kol ohlásilo Frockův návrat. Margo pomalu vzhlédla, téměř se bála výrazu ve tváři starého vědce.

„Myslím, že vám všem dlužím omluvu,“ pronesl prostě a přijel ke stolu. „Na procházce chodbami muzea jsem se snažil dívat na věci objektivně. A na základě toho jsem dospěl k názoru, že jsem se možná mýlil. Je těžké to připustit, i sobě samotnému. Ale myslím, že teorie předložená Margo nejlépe odpovídá faktům.“ Obrátil se k Margo. „Prosím, odpusťte mi, má drahá. Jsem otravný starý muž, plně pohroužený do svých malicherných teorií. Zvlášť když dojde na otázku evoluce.“ Pousmál se.

„Jak šlechetné,“ konstatoval Horlocker. „Ale nechejte si to zpytování duše na později.“

„Potřebujeme lepší mapy,“ ozval se znovu Mastersův hlas, „a více informací o zvycích nepřítele.“

„K čertu!“ vykřikl Horlocker. „Copak jste mi nerozuměl? Nemáme čas na geologický průzkum! Kapitáne Waxie, jaký je váš názor?“

Následovalo ticho.

Frock pohlédl na Waxieho, který zíral z okna, jako by doufal, že na Velkém trávníku v Central Parku spatří sprejem nastříkanou kýženou odpověď. Kapitán se mračil, ale žádná slova se neozvala.

„První dvě oběti,“ řekl Frock a nespouštěl z Waxieho pohled, „byly podle všeho vyplaveny ven při bouři.“

„Aspoň byly pěkně umyté, když jsme je našli,“ zavrčel Horlocker. „Dobře. No a co?“

„Otisky chrupu na těchto obětech neukazují na nějakou uspěchanou práci,“ pokračoval Frock. „Zdá se, že ta stvoření měla na tuhle prácičku spoustu času. To by naznačovalo, že v době, kdy na nich vznikly tyhle otisky, byla ta těla poblíž nebo možná dokonce přímo uvnitř jejich doupěte. V přírodě existuje obrovské množství analogií.“

„Ano?“

„Jestliže několik obětí bylo vyplaveno bouří, nestálo by za to vyplavit samotné doupě?“

„To je ono!“ vykřikl Waxie a obrátil se vítězoslavně od okna. „Utopíme ty bastardy!“

„To je šílené,“ prohlásil D’Agosta.

„Ne, není,“ ukázal Waxie vzrušeně z okna. „Rezervoár se vypouští přes odvodňovací systém, že? A když při bouři dojde k zaplavení kanálů, přetečou do Astorových tunelů. Neříkals, že právě proto se přestaly používat?“

Zavládlo krátké ticho. Horlocker pohlédl zpytavě na inženýra a ten přikývl. „Je to pravda. Rezervoár se dá vypustit přímo do kanalizačního a odpadního systému.“

„Je to proveditelné?“ zeptal se Horlocker.

Hausmann okamžik uvažoval. „Budu se na to muset pro jistotu zeptat Duffyho. Ale v Rezervoáru je teď přinejmenším tolik vody, že by stačila zavlažit do hloubky jedné stopy rozlohu kolem dvou tisíc akrů. To je asi devět milionů kubických stop. Kdybychom jen zlomek téhle vody – řekněme třicet procent náhle vypustili do odpadního systému, došlo by k jeho naprostému zahlcení. A jestli tomu dobře rozumím, tahle voda by šla přímo do Astorových tunelů a pak dál do Hudsonu.“

Waxie triumfálně přikývl. „Přesně!“

„Mně to připadá jako pěkně drastický krok,“ řekl D’Agosta.

„Drastický?“ opakoval Horlocker. „Promiňte, poručíku, ale minulou noc došlo v metru k masakru poměrně velké části cestujících. Tyhle potvory jdou po krvi a je to čím dál horší. Možná byste rád šel mezi ně a dal jim rozhřešení, nebo co. Ale to by nijak nepomohlo. Mám v zádech úřad guvernéra, který volá po nějaké akci. Takhle,“ máchl rukou směrem k oknu a Rezervoáru pod ním, „je dostaneme přímo tam, kde žijí.“

„Ale jak budeme vědět, kam přesně všechna tahle voda půjde?“ zeptal se D’Agosta.

Hausmann se k němu obrátil. „Mám celkem dobrý nápad. Při způsobu, jakým funguje Hrdlo, dokážeme nasměrovat proud až do nejnižšího patra kvadrantu Central Parku. Přepadovými klapkami půjde voda Hrdlem přímo do nejhlubších odvodňovacích kanálů a do Astorových tunelů, které zase ústí do West Side Lateral, a odtamtud do Hudsonu.“

„Pendergast ale říkal, že ty tunely už před lety na jih a na sever od parku zazdili,“ podotkl D’Agosta skoro jako pro sebe.

Horlocker se rozhlížel a rysy mu zkřivil úsměv. Margo to připadalo křečovité, jako by Horlocker tyhle svaly příliš často nepoužíval. „Budou uvězněni pod tím Hrdlem, spláchne je to a utopí se. Nějaké námitky?“

„Měl byste mít jistotu, že všechna ta stvoření budou dole, až Rezervoár vypustíte,“ řekla Margo.

Horlockerův úsměv pohasl. „Do prdele. A jak to, k čertu, můžem dokázat?“

D’Agosta pokrčil rameny. „Jedním ze společných znaků, které jsme zjistili u všech vražd, byl fakt, že k žádné z nich nedošlo za úplňku.“

„To dává smysl,“ odpověděla Margo. „Jestli jsou tyhle bytosti jako Mbwun, nesnášejí světlo. Při úplňku pravděpodobně zůstanou pod zemí.“

„A co všichni ti bezdomovci, kteří tam dole pod parkem žijí?“ zeptal se D’Agosta.

Horlocker odfrkl. „Neposlouchal jste Hausmanna? Voda poteče přímo do nejnižších pater pod městem. Slyšeli jsme, že se bezdomovci těmhle místům vyhýbají. A kromě toho by Vrásčití zabili všechny, kteří by zašli příliš hluboko.“

Hausmann přikývl. „Připravíme omezenou operaci, při které nebude zatopeno nic kromě Astorových tunelů.“

„A krtci, kteří můžou tábořit v místech, kudy půjde voda?“ nevzdával se D’Agosta.

Horlocker povzdechl. „Ale do prdele. Myslím, že bychom měli pro jistotu vyčistit oblast Central Parku a odsunout je do útulků.“ Napřímil se. „Vlastně bychom tak mohli zabít dvě mouchy jednou ranou a třeba by nám pak dala pokoj i ta Wisherová.“ Obrátil se k Waxiemu. „Tak tomuhle říkám plán,“ řekl. „Není to vůbec špatné.“

Waxie zrudl a přikývl.

„Tam dole je to pěkně velké,“ poznamenal D’Agosta. „A ti bezdomovci dobrovolně nepůjdou.“

„D’Agosto!“ vyštěkl Horlocker. „Nechci už slyšet žádné vaše námitky, proč se to nedá udělat. Proboha, o kolika bezdomovcích pod Central Parkem to vlastně mluvíme? O stovce?“

„Jejich mnohem víc, než…“

„Jestli máte lepší nápad,“ skočil mu do řeči Horlocker, „tak ven s ním. Jinak mlčte.“ Obrátil se k Waxiemu. „Dnes je úplněk. Nemůžeme si dovolit čekat další měsíc. Musíme to provést hned.“ Nahnul se nad mikrofon. „Mastersi, chci, abyste do půlnoci vyčistili celou podzemní oblast Central Parku od bezdomovců. Každý zatracený tunel od Padesáté deváté ulice až ke Sto desáté a od Central Park West po Pátou avenue. Noc v útulku krtkům jenom prospěje. Zapojte do toho pobřežní hlídky, zkrátka všechny, které potřebujete. A spojte mě se starostou. Musím ho informovat o plánu akce, aby mi na to dal štempl.“

„Budete potřebovat posily od dopravní policie,“ poznamenal D’Agosta. „Mají zkušenosti s čištěním, vědí, na co je dobré se připravit.“

„Nesouhlasím,“ prohlásil okamžitě Waxie. „Krtci jsou nebezpeční. Jedna skupinka nás před pár dny málem zabila. Potřebujeme skutečné poldy.“

„Skutečné poldy,“ opakoval D’Agosta. Pak hlasitěji dodal: „Tak si aspoň vezměte seržantku Haywardovou.“

„V žádném případě,“ řekl Waxie. „Jenom by překážela.“

„To jenom dokazuje, jak málo toho víš,“ vyhrkl D’Agosta. „Měl jsi k dispozici nejúžasnější zdroj informací, a nikdy ses ho neobtěžoval použít. Nikdo jiný toho o bezdomovcích z podzemí neví tolik jako ona. Slyšíš? Nikdo jiný. Věř mi, při akci takového rozsahu budeš její zkušenosti potřebovat.“

Horlocker povzdychl. „Mastersi, nezapomeňte přizvat k akci seržantku Haywardovou. Waxie, spojte se s tím…, jak se jmenuje…? s Duffym…?, od vodáren. Chci, aby dnes o půlnoci otevřeli ta stavidla.“ Rozhlédl se. „Měli bychom se raději přemístit na policejní ředitelství. Profesore Frocku, hodila by se nám vaše pomoc.“

Margo sledovala, jak se Frock i proti své vůli zatetelil potěšením, že může být užitečný. „Děkuji vám. Ale myslím, že nejdříve půjdu domů a odpočinu si, jestli dovolíte. Cítím se poněkud vyčerpaný.“ Usmál se na Horlockera, zamrkal na Margo a rozjel se ke dveřím.

Margo se dívala, jak odjíždí. Nikdo si nedokáže představit, kolik úsilí ho stálo připustit, že se mýlil, říkala si.

D’Agosta se vydal za Horlockerem a Waxiem. Potom se zastavil a obrátil se k Margo. „Zamyšlená?“ zeptal se.

Margo se vytrhla z myšlenek. „Když já nevím. Chápu, že není času nazbyt. Ale pořád mi nejde z hlavy, co se stalo, když…“ Zaváhala. „Kdyby tady tak byl Pendergast,“ řekla nakonec.

Zazvonil telefon a ona zvedla sluchátko. „Margo Greenová.“ Dlouho poslouchala a potom zavěsila.

„Měl byste jít se mnou,“ oznámila D’Agostovi. „To byla moje asistentka z laboratoře. Chce, abych tam za ní okamžitě přišla.“

41

Smithback se snažil proklestit si cestu houstnoucím davem a přitom odstrčil jednoho muže v modrobílém proužkovaném obleku a loktem vrazil do dalšího. Silně podcenil, jak dlouho mu bude trvat, než se dostane na místo; tři bloky od budov na Páté avenue byla pěkná tlačenice a lidí stále přibývalo. Už teď zmeškal zahajovací projev Wisherové před katedrálou. Chtěl stihnout aspoň první modlitbu při svíčkách, než se všichni ti lidé hnou dál.

„No tak, co děláš, vole,“ vyjekl nějaký mladík, který se v tu chvíli dokonce zapomněl napít ze stříbrné cestovní láhve.

„Radši si hleď té své flašky,“ odfrkl Smithback přes rameno a byl pryč. Slyšel, jak policisté začínají tlačit na okraje zástupu a bez sebemenšího účinku se snaží uvolnit širokou třídu. Přijelo několik zpravodajských štábů a Smithback zahlédl kameramany, šplhající kvůli lepším záběrům na střechy dodávek. Zdálo se, že k bohatým a mocným, kteří tvořili gros prvního pochodu, se dnes připojila mnohem větší a mnohem mladší skupina. A všichni tihle lidé ochromili celé město.

„Haló! Smithbacku!“ Obrátil se a spatřil Clarence Kozinskeho, reportéra Postu, zabývajícího se problematikou Wall Street. „Věřil bys tomu? Slovo se šíří jako blesk.“

„Myslím, že za to tak trochu může i můj článek,“ prohlásil hrdě Smithback.

Kozinsky zavrtěl hlavou. „Nerad tě vyvádím z omylu, hochu, ale tvůj článek se dostal na stánky teprve před půl hodinou. Nechtěli příliš brzy vyvolávat poplach mezi poldy. Rozneslo se to už odpoledne. Vždyť to znáš, síť na burze, městská síť, Quotron, LEXIS a další informační systémy. Vypadá to, že se chlapcům z města dění kolem Wisherové náramně líbí. Myslí si, že dokáže vyřešit všechny jejich úřednické problémy.“ Zachechtal se. „Už vůbec nejde o zločinnost. Neptej se mě, jak se to stalo. Ale po všech barech se povídá, že už má dvakrát tolik hlasů než starosta. Myslí si, že sníží podpory, zbaví město bezdomovců, dostane republikány zpátky do Bílého domu, prostě vyléčí všechno.“

Smithback se rozhlédl. „Kolik musí být na světě typů finančníků, když tohle je jenom Manhattan.“

Kozinsky se znovu zachechtal. „Všichni si myslí, že týpek z Wall Street musí být takový ten suchý patron v nudném obleku se dvěma a půl dítětem, domem na předměstí, jednotvárnou prací, prostě člověk z běžícího pásu. Nikoho ani nenapadne, že tohle místo má i své stinné stránky. Máš tady taky běžce z burz, vymahače dluhů, dohazovače výhodných úrokových sazeb, zašíváky, kotelníky, lidi, kteří perou špinavé peníze, a spoustu dalších. A to jsme jenom začali. Ale tady se nesešla jenom Wall Street. Rozneslo se to přes pagery, síť a faxy. Takže tady jsou taky lidi z bank a z různých pojišťoven.“

Mezi množstvím hlav vpředu spatřil Smithback paní Wisherovou. Rychle se rozloučil s Kozinskym a razil si cestu vpřed. Před dvě stopy vysokou hromádkou čerstvých květin a fotografií stála v majestátném stínu Bergdorf Goodmana paní Wisherová, doprovázená katolickým kazatelem, anglikánským knězem a rabínem. Po jejím boku zahlédl ještě nějakého zkormouceného, vychrtlého, dlouhovlasého mladíka v proužkovaném obleku a tlustých fialových ponožkách. Smithback si uvědomil, že ten výraz zpráskaného psa patří Viscountu Adairovi, příteli Pamely Wisherové. Paní Wisherová působila pohuble a důstojně, světlé vlasy měla hladce sčesané dozadu a tvář bez makeupu. Když zapnul magnetofon a vystrčil ho směrem k ní, nedokázal se ubránit myšlence, že ta žena je rozená vůdkyně.

Paní Wisherová stála dlouho tiše se skloněnou hlavou. Potom se obrátila ke shromážděnému davu a upravila si bezdrátový mikrofon. Významně si odkašlala.

„Občané New Yorku!“ zvolala. Lidé utichali a Smithback se rozhlédl, překvapen jasností a silou jejího hlasu. Všiml si, že v davu je strategicky rozmístěno několik lidí, kteří drží kovové tyče s reproduktory. Přestože pochod působil naprosto spontánně, paní Wisherová a její lidé měli všechno promyšlené do posledního detailu.

Když nastalo úplné ticho, pokračovala už tišším hlasem. „Jsme tady, abychom uctili památku Mary Ann Cappilettiové, kterou na tomto místě 14. března přepadli a zastřelili. Modleme se za její duši.“

Mezi jejími slovy zaslechl Smithback už jasněji houkání policejních vozů, jak se policie pokoušela zvládnout tu masu lidí. Objevila se jízdní policie, ale brzy zjistila, že lidé stojí příliš nahusto, aby se mezi ně dalo bezpečně vjet, a koně se začali vzpínat. Smithback věděl, že paní Wisherová tentokrát nežádala o povolení pochodu, protože chtěla co nejvíce zaskočit radnici. Kozinsky měl pravdu. Oznámení pochodu přes soukromé kanály představovalo velmi účinný způsob komunikace. Další výhodou bylo, že se tím obešla zákonná moc, média i úřady města, které se o události dozvěděly až ve chvíli, kdy už jí nešlo zabránit.

„Je to už dlouho,“ říkala paní Wisherová, „co se dítě mohlo bez obav procházet volně po New Yorku. Ale teď se bojí dokonce i dospělí. Bojíme se chodit po ulicích, procházet se v parku… jezdit metrem.“

Při zmínce o nedávném masakru se ozvalo zlostné bručení. Smithback se k hlasu davu připojil, i když mu bylo jasné, že paní Wisherová se nikdy v životě nedržela madla ve vlaku.

„Dnes večer!“ vykřikla náhle a oči jí zazářily, když pohlédla na shromáždění. „Dnes večer tohle všechno změníme. A začneme tím, že si vezmeme zpátky Central Park. O půlnoci staneme bez obav na Velkém trávníku!“

V davu vypukla bouře a získávala na intenzitě, až se Smithbackovi zdálo, že se mu svírá hruď. Vypnul kazetový magnetofon a nacpal ho do kapsy; nebyl schopný ten hluk zpracovat, a kromě toho žádnou pomoc, aby si událost zapamatoval, nepotřeboval. Věděl, že v tuhle chvíli jsou už na místě i další novináři z celostátních i místních novin. Ale on, Smithback, je jediný novinář s výlučným právem přístupu k Anette Wisherové, jediný reportér, který získal podrobnosti o pochodu. Nedlouho před touto událostí se na stáncích objevilo zvláštní vydání Postu. Obsahovalo přílohu s mapou pochodu a seznamem všech zastávek, na nichž budou připomínány oběti vražd. Smithback cítil, jak ho zaplavuje hrdost. Viděl, že spousta lidí kolem drží v ruce tuto přílohu. Kozinsky nevěděl všechno. On, Smithback, pomáhal šířit slovo mezi lidi. Prodej čísla povyskočí vysoko nad normál a to byl nejlepší způsob propagace čtou je nejen pracující, ale taky všichni ti bohatí, vlivní lidé, kteří normálně čtou jenom Timesy. A ať si ten suchar Harriman teď vysvětluje tenhle zvláštní jev svému zkostnatělému, zkamenělému editorovi.

Slunce zapadlo za věže a minarety na Central Park West a vystřídal je teplý letní večer. Paní Wisherová zapálila malou svíčku, potom pokynula úředníkům, aby ji následovali.

„Přátelé,“ řekla a zvedla svíčku nad hlavu, „ať se naše světýlka a naše hlásky spojí v jediný plamen a nepřeslechnutelné burácení. Máme jediný cíl, který se nedá ignorovat ani přehlédnout vzít si zpět své město!“

Když dav začal jásat, vykročila paní Wisherová ke Grand Army Plaza. Smithback naposledy zapracoval lokty a protlačil se do té malé skupinky vpředu. Připadal si, jako by vstoupil do oka hurikánu.

Paní Wisherová se k němu obrátila. „Jsem ráda, že jste to stihl, Bille,“ řekla s takovým klidem, jako by se Smithback účastnil nějakého čajového dýchánku.

„Jsem rád, že jsem tady,“ odpověděl Smithback a zeširoka se na ni zašklebil.

Když prošli kolem hotelu Plaza na Central Park South, Smithback se ohlédl a spatřil, jak se ta velká masa lidí valí za nimi jako tlustý had a táhne se podél okrajů parku. Teď také viděl, že spousta lidí je i před nimi, proudí ze Šesté a Sedmé avenue a ze západu se k nim chystá připojit. Do šedavého, vyrovnaného zástupu starých peněz proudilo dravé mládí. Ale Smithback viděl také, že přibývá mladých mužů, o nichž mluvil Kozinsky obchodníků s půjčkami, bankovních úředníků, prohnaných obchodníků s komoditami Jak pijí, hvízdají, baví se a vypadají, jako by se tahle akce konala pro ně. Nezapomínal, jak málo stačilo, aby začali házet láhve na starostu, a uvažoval, jak moc dokáže Wisherová ovládat dav, kdyby se věci zvrtly.

Řidiči vozidel na Central Park South už přestali troubit, vylezli z aut a buď průvod jen sledovali nebo se k němu připojili. Ale další troubení doléhalo z Columbus Circle. Smithback se zhluboka nadechl a vychutnával si ten chaos jako skvělé víno. Na stádním pudu je cosi neuvěřitelně přitažlivého, uvažoval.

K paní Wisherové se protlačil nějaký mladík. „Volá starosta,“ vyhrkl a podal jí mobilní telefon.

Paní Wisherová strčila mikrofon do kabelky a vzala mobil. „Ano?“ řekla chladně a ani se nezastavila. „Mrzí mě, že to tak berete, ale doba svolení už dávno minula. Asi si neuvědomujete, že celé město je na nohou. A tímto vám to oznamujeme. Máte poslední možnost, abyste ulice uklidnil.“ Mlčela a poslouchala s rukou přitisknutou k uchu, aby alespoň trochu unikla okolnímu hluku. „Skutečně mě mrzí, že mezi pochodujícími uvízli vaši policisté. A ráda slyším, že policejní šéf chystá nějakou vlastní operaci. Ale dovolte mi jednu otázku. Kde byli vaši policisté, když zavraždili mou Pamelu? Kde byli vaši…“

Netrpělivě poslouchala. „Ne. Rozhodně ne. Tohle město se topí ve zločinu a vy mně vyhrožujete soudem? Jestli už mi nemáte co říct, zavěsím. Máme tady dost vlastní práce.“

Podala telefon svému asistentovi. „Jestli zavolá znovu, řekněte mu, že nemám čas.“

Obrátila se ke Smithbackovi a zavěsila se do něj. „Další zastávka je na místě, kde zavraždili mou dceru. K tomu potřebuji sílu, Bille. Pomůžete mi, že?“

Smithback si olízl rty. „Ano, paní,“ odpověděl.

42

D’Agosta kráčel za Margo zaprášenou, slabě osvětlenou chodbou v prvním patře muzea. Chodba byla kdysi součástí dávné expozice, potom ji uzavřeli a v současnosti sloužila v první řadě jako provizorní skladiště sbírek savců. Obě strany úzké chodby lemovala nejrůznější vycpaná zvířata v obranných nebo útočných pozicích. D’Agosta se téměř zachytil sakem za pařát stojící gorily. Uvědomil si, že si tiskne paže těsně k bokům, aby se neotřel o nějaký další pelichající exponát.

Když zahnuli do jedné slepé chodby, spatřil před sebou D’Agosta ohromného vycpaného slona s popraskanou, drolící se a mnohokrát opravovanou kůží. Vedle jeho velkého břicha, skrytého v šeru, byly dvoupřepážkové kovové dveře nákladního výtahu.

„Musíme to zvládnout rychle,“ řekl, když Margo stiskla přivolávači knoflík výtahu. „Policejní ředitelství už celé odpoledne mobilizuje. Vypadá to tam, jako by se chystali na bleskové vylodění v Normandii. A kromě toho na Páté avenue pořádá ta Wisherová nějaký přepadový pochod.“ Zápach ve vzduchu mu připomněl jisté místo činu z léta, které navštívil.

„Dál v chodbě je přípravná laboratoř,“ řekla Margo, když uviděla, jak D’Agosta pokrčil nos. „Musejí tam louhovat nějaký exponát.“

„Určitě,“ poznamenal D’Agosta. Pohlédl na velkého slona nad sebou. „Kde má kly?“

„To je Jumbo, kdysi byl pouťovou atrakcí P. T. Barnuma. V Ontariu ho srazil nákladní vlak a kly se přitom rozdrtily. Barnum je posbíral, udělal z nich rosol a ten servíroval při Jumbově zádušní večeři.“

„Originální.“ D’Agosta si zasunul do úst doutník. Nikdo si nemůže stěžovat, když si v tomhle puchu trochu zakouří.

„Je mi líto,“ prohlásila Margo a provinile se usmála. „Nekouřit. Ve vzduchu může být metan.“

D’Agosta uložil doutník zpátky do kapsy ve chvíli, kdy se dveře výtahu otevřely. Metan. Na ten je třeba dávat bacha.

Vystoupili do rozpálené suterénní chodby, lemované parovodním potrubím a obrovskými přepravními bednami. Jedna z nich byla otevřená a čouhal z ní kloub nějaké černé kosti, silné jako větev. To musí být dinosaurus, pomyslel si D’Agosta. Snažil se potlačit pocit čehosi známého, když si vybavil, kdy naposledy byl v suterénu budovy.

„Zkoumali jsme účinky drogy na různé organismy,“ řekla Margo a vstoupila do místnosti, jejíž jasné zářivky kontrastovaly s temnou chodbou venku. V jednom rohu se nad osciloskopem skláněla laborantka. „Použili jsme laboratorní myši, bakterii E. coli, modrozelené řasy a několik jednobuněčných živočichů. Myši jsou tady.“

D’Agosta nahlédl do malého chovného prostoru, potom rychle ustoupil zpět. „Ježíš.“ Bílé stěny klecí byly potřísněny krví. Na dně se válela ve vlastních vnitřnostech těla mrtvých myší.

Margo nahlédla do klecí. „Vidíte, že ze čtyř myší, které původně tuhle klec obývaly, zbyla jen jedna.“

„Proč jste neumístili každou zvlášť?“ zeptal se D’Agosta.

Margo na něj pohlédla. „Šlo právě o to, nechat je spolu. Kromě tělesných změn jsem chtěla zkoumat i změny v jejich chování.“

„Vypadá to, jako by se vám to trochu vymklo z rukou.“

Margo přikývla. „Všechny tyhle myši jsme krmili Mbwunovým leknínem a všechny se silně nakazily reovirem. U virů je naprosto nezvyklé už to, že působí na lidi stejně jako na myši. Normálně jsou, co se týče hostitelů, velmi vybíravé. A teď si všimněte tohohle.“

Když se Margo přiblížila k horní kleci, myš, která přežila, vyrazila proti ní, syčela, věšela se na dráty a sekala do vzduchu dlouhými žlutými zuby. Margo udělala krok zpět.

„Působivé,“ řekl D’Agosta. „Bojovaly na smrt, co?“

Margo přikývla. „Nejpřekvapivější na tom je, že myš byla v tom boji těžce zraněná. Ale všimněte si, jak rychle se ty rány hojí. A když se podíváte na další klece, uvidíte totéž. Droga musí mít nějaké silné omlazující nebo regenerační účinky. Světlo je pravděpodobně dráždí, ale už víme, že přecitlivělost na světlo vyvolává droga. Jen nechala svítit přes noc jedno světlo a přímo pod ním kolonie jednobuněčných organismů do rána vyhynula.“

Okamžik sledovala klece. „Ještě je tu jedna věc, kterou bych vám chtěla ráda ukázat,“ řekla nakonec. „Jen, můžeš mi s tím pomoct?“

S pomocí laborantky zasunula Margo do horní klece přepážku a ve vzniklém prostoru uvěznila myš. Potom rychle vytáhla dlouhou pinzetou zbytky mrtvé myši a vhodila je do vaničky z varného skla.

„Mrkneme se na to,“ řekla, přenesla ji do hlavní laboratoře a položila na podstavec širokoúhlého mikroskopu. Nahlédla do okuláru a lopatkou ostatky převrátila. Za D’Agostova přihlížení odřízla zadní část hlavy, sloupla z lebky kůži a pečlivě ji zkoumala. Potom rozřízla mršinu na zádech a prohlížela si páteř.

„Jak vidíte, vypadá normálně,“ řekla a napřímila se. „Až na omlazující účinek se zdá, že došlo pouze ke změnám v chování, ale ne v tělesné stavbě. Alespoň v případě těchto zvířat. Ale je příliš brzy, abychom mohli tvrdit, že se Kawakitovi nakonec nejspíš podařilo drogu zkrotit.“

„Jo,“ dodal D’Agosta. „Ale bylo už příliš pozdě.“

„A to mě znepokojuje. Kawakita musel tu drogu užít předtím, než dospěl do tohoto stadia výzkumu. Ale proč by tak riskoval a zkoušel ji na sobě? Vždyť ani po testování na jiných lidech si nemohl být jistý. Nikdy by nejednal tak zbrkle.“

„Arogance,“ poznamenal D’Agosta.

„Arogancí se nedá vysvětlit, že ze sebe uděláte pokusné morče. Kawakita byl opatrný vědec, někdy až moc. Prostě mi to na něho nesedí.“

„I z lidí, od nichž byste to nečekala, se mohou stát narkomani,“ řekl D’Agosta. „Vidím to kolem sebe. Doktoři, sestry. I někteří policisté.“

„Možná.“ Nezdálo se, že by to Margo přesvědčilo. „No, v každém případě, tadyhle ty bakterie a jednobuněčné organismy jsme naočkovali reovirem. Zvláštní je, že na žádné neúčinkoval na měňavky, trepky, vířníky, na žádné. Až na tyhle.“ Otevřela inkubátor, v němž stála řada Petriho misek, pokrytých fialovým agarem. Lesklé hrbolky velikosti mince byly rostoucí kolonie jednobuněčných živočichů.

Vytáhla jednu misku. „Tohle je Bacterium meresgerii, jednobuněčný živočich, který žije v mělkých vodách oceánu na chaluhách a řasách. Obvykle se živí planktonem. Ráda je používám, protože jsou poměrně poslušné a také nezvykle citlivé na chemikálie.“

Opatrně protáhla drátěné očko kolonií živočichů. Otřela drátek o sklíčko, které potom umístila do mikroskopu, zaostřila a ustoupila stranou, aby se mohl D’Agosta podívat.

Když nahlédl do okuláru, neviděl zpočátku nic. Potom rozeznal řadu kulatých, průzračných organismů, jejichž brvy se na mřížkovaném pozadí prudce pohybovaly.

„Neříkala jste, že jsou poslušné?“ podotkl a stále je pozoroval.

„Obvykle ano.“

Náhle si D’Agosta uvědomil, že ty zběsilé pohyby nejsou vůbec nahodilé. Ti tvorové na sebe vzájemně útočili, odtrhávali si navzájem vnější membrány a vrhali se do otvorů, které tím vytvořili.

„A neříkala jste taky, že se živí planktonem?“

„Znova opakuju, že normálně ano,“ odpověděla Margo. Pohlédla na něj. „Děsivé, že?“

„Máte pravdu.“ D’Agosta ustoupil, v duchu ohromen, jak jím nepřátelství mezi těmi malými tvorečky otřáslo.

„Říkala jsem si, že byste to měl vidět.“ Margo přistoupila k mikroskopu a zahleděla se do něj. „Protože, jestli se chystají…“

Ztuhla, jako by se přilepila k okuláru.

„Co je?“ zeptal se D’Agosta.

Margo dlouho neodpovídala. „To je zvláštní,“ zamumlala nakonec. Obrátila se k laborantce. „Jen, obarvi některé z nich eozinem. A udělej izotopové měření, abychom zjistili, které patří k původním v kolonii.“

Pokynula D’Agostovi, aby počkal, pomohla laborantce připravit izotopový měřič a potom vložila celou kolonii pod mikroskop. Pak celou věčnost, aspoň D’Agostovi to tak připadalo, hleděla do okuláru. Nakonec se napřímila, rychle si něco poznačila do notesu, potom se znovu podívala do mikroskopu. D’Agosta slyšel, jak si pro sebe něco počítá.

„Životní cyklus těchhle jednobuněčných organismů,“ řekla nakonec, „trvá běžně kolem šestnácti hodin. Jsou tady už třicet šest. Pokud inkubujeme B. meresgerii při teplotě třicet sedm stupňů Celsia, množí se každých osm hodin. Takže,“ ukázala na výpočty ve svém bloku, „po třiceti šesti hodinách byste měl vidět mrtvé a živé v poměru sedm ku devíti.“

„A…?“ zeptal se D’Agosta.

„Podle hrubého odhadu je ten poměr pouze poloviční.“

„Což znamená?“

„Což znamená, že se ty bakterie buď dělí v nižším poměru nebo…“

Opět přitiskla oko k mikroskopu a D’Agosta znovu slyšel její tiché počítání. Pak se narovnala, tentokrát mnohem pomaleji.

„Poměr dělení je normální,“ řekla tiše.

D’Agosta se netrpělivě dotkl doutníku v náprsní kapse. „Což znamená?“

„Že žijí o polovinu déle,“ pronesla bezbarvým hlasem.

D’Agosta na ni chvíli hleděl. „To byl Kawakitův motiv,“ prohlásil tiše.

Ozvalo se tiché klepání na dveře. Než mohla Margo otevřít, vklouzl dovnitř Pendergast a kývl na pozdrav. Zase už měl na sobě svůj bezvadný černý oblek a jeho obličej, přestože byl poněkud pobledlý a unavený, nejevil až na drobný škrábanec nad levým obočím žádné jiné stopy předcházejících dobrodružství.

„Pendergaste!“ prohlásil D’Agosta. „Už bylo načase.“

„Pravda,“ řekl agent FBI. „Měl jsem tušení, že tady budete taky, Vincente. Promiňte, že jsem byl tak dlouho pryč. Byla to poněkud náročnější cesta, než jsem čekal. Byl bych vás informoval o svém setkání už před hodinou, ale říkal jsem si, že si v prvé řadě dám sprchu a převléknu se.“

„O setkání?“ zeptala se nevěřícně Margo. „Viděl jste je?“

Pendergast přikývl. „Ano, je a ještě spoustu dalších věcí. Ale nejdříve mě, prosím, seznamte s tím, co se dělo tady, nad zemí. Slyšel jsem samozřejmě o tragédii v metru a viděl jsem celé oddíly v modrém jako při manévrech. Ale o spoustu věcí jsem určitě přišel.“

Pozorně poslouchal, když mu Margo a D’Agosta sdělovali pravdu o třpytu, o Whittleseym a Kawakitovi a o plánu zaplavit Astorovy tunely. Nepřerušoval je, pouze položil několik otázek, když mu Margo popisovala výsledky svých pokusů.

„To je fascinující,“ prohlásil nakonec. „Fascinující a vysoce znepokojivé.“ Posadil se blízko laboratorního stolu a přehodil si jednu štíhlou nohu před druhou. „Vyvstávají zde některé podivné souvislosti s mým vlastním pátráním. Víte, hluboko v Astorových tunelech existuje jisté shromáždiště. Je umístěno v pozůstatcích Křišťálového pavilonu, soukromé železniční stanice pod bývalým hotelem Knickerbocker. Uprostřed pavilonu jsem našel podivnou chatrč, celou postavenou z lidských lebek. U téhle chatrče se sbíhaly nesčetné stopy. Uvnitř stálo cosi, co připomínalo obětní stůl se spoustou artefaktů. Když jsem je zkoumal, vynořilo se ze tmy jedno z těch stvoření.“

„Jak vypadalo?“ zeptala se Margo téměř váhavě.

Pendergast se zamračil. „Těžko říct. Nedostal jsem se dost blízko a infrahled, kterým jsem se díval, nemá na dálku dostatečnou rozlišovací schopnost. Vypadalo to jako člověk nebo něco jemu blízkého. Ale v držení těla bylo… No, nedá se to dost dobře popsat.“ Zdálo se, že agentu FBI kupodivu došla slova. „Pohyboval se kupředu nepřirozeným způsobem, jako by běžel, a nesl něco, co podle mého měl být další stavební kámen chatrče. Oslepil jsem ho bleskem a vystřelil, ale ten náhlý záblesk přetížil brýle, a než jsem znovu viděl, byl pryč.“

„Zasáhl jste?“ zeptal se D’Agosta.

„Myslím, že ano. Zahlédl jsem krvavé stopy. Ale v tu chvíli jsem zničehonic zatoužil vrátit se rychle nahoru.“ Pohlédl na Margo a zvedl jedno obočí. „Řekl bych, že někteří z nich jsou více deformovaní a jiní méně. V každém případě si můžeme být jisti třemi věcmi. Jsou rychlí. Vidí ve tmě. A jsou ztělesněné zlo.“

„A žijí v Astorových tunelech.“ Margo se otřásla. „Zcela pod vlivem třpytu. Kawakita je mrtvý a rostliny pryč, musejí šílet hladem.“

„Zdálo by se,“ řekl Pendergast.

„A tahle chatrč, kterou jste popsal, byla nejspíš místem, kde jim Kawakita dával drogu,“ pokračovala Margo. „Aspoň ke konci, když se mu všechno vymklo z rukou. Ale všechno mi to připadá jako nějaký obřad.“

Pendergast přikývl. „Přesně. Nad vchodem do chatrče jsem objevil japonské znaky, které zhruba přeložené vyjadřují něco jako ‚Příbytek nesymetrických‘. Je to jeden z nápisů užívaných na štítech japonských čajoven.“

D’Agosta se zamračil. „Čajoven? Tomu nerozumím.“

„Ani já jsem zpočátku nerozuměl. Ale čím více jsem o tom přemýšlel, tím více jsem si uvědomoval to, co Kawakita. Ten nápis, ta řada stupňů rozmístěných nepravidelně před chatrčí. Žádné ozdoby. Prostá, nedokončená svatyně. Tohle všechno jsou prvky čajového obřadu.“

„Musel jim tu rostlinu dávat vyluhovanou ve vodě jako čaj,“ řekla Margo. „Ale proč podstupoval všechny tyhle obtíže, pokud…“ Zarazila se. „Pokud nešlo o samotný obřad…“

„Přesně má myšlenka,“ prohlásil Pendergast. „S postupem času musel mít Kawakita problémy s tím, jak ty tvory zvládnout. V určitém okamžiku přestal drogu prodávat a uvědomil si, že jim ji musí dávat. Kawakita byl také antropolog, že? Musel chápat podstatu zdomácnění, krocení, úlohu rituálů a obřadů.“

„Takže vytvořil rituál distribuce,“ dodala Margo. „Šamani v primitivních kulturách často tenhle rituál používají ke sjednání pořádku, k udržení moci.“

„A vybral si k tomu prvky čajového obřadu,“ řekl Pendergast. „Jestli postupoval s úctou nebo ne, to už se nedozvíme. Ale podle mě se choval v tomhle ohledu poněkud cynicky, když uvážíme další výpůjčky. Vzpomínáte si na ty shořelé poznámky, které jste našli v Kawakitové laboratoři?“

„Mám je u sebe,“ poznamenal D’Agosta, vytáhl blok, zalistoval v něm a pak ho podal Pendergastovi.

„Ano, tady. Zelený oblak, střelný prach, lotosové srdce. To jsou různě vzácné zelené čaje.“ Pendergast ukázal na D’Agostův poznámkový blok. „A tohle: ‚hnojná modrá noha‘. Už vám zapálilo, doktorko Greenová?“

„Mělo by, ale zatím ne.“

Pendergastovy rty se stáhly do pousmání. „Není to jedna látka, ale dvě. Členové komunity Route 666 by tomu bezpochyby říkali ‚houbičky‘.“

„Jistě!“ luskla Margo prsty. „Caerulipes a coprophila.“

„Nechápu,“ řekl D’Agosta.

„Jsou to dva druhy lysohlávky,“ obrátila se Margo k poručíkovi. „Dvě z nejsilnějších halucinogenních hub.“

„A tahle další položka, wysoccan,“ zabručel Pendergast. „Jestli mě paměť neklame, je to obřadní nápoj, který používali indiáni kmene Algonkinů při obřadech dospělosti. Obsahoval značné množství skopolaminu. Durman obecný. Velmi ošklivý halucinogen, způsobující hlubokou narkózu.“

„Takže si myslíte, že to je nákupní seznam?“ zeptal se D’Agosta.

„Možná. Třeba chtěl Kawakita nějak svůj odvar upravit, aby byli uživatelé drogy poslušnější.“

„Pokud máte pravdu a Kawakita opravdu chtěl ovládat uživatele třpytu, proč potom ta chatrč z lebek?“ zeptala se Margo. „Podle mě stavba něčeho takového má naprosto opačný, provokující účinek.“

„To je fakt,“ řekl Pendergast. „V téhle skládance ještě stále schází velký kus.“

„Chatrč celá postavená z lidských lebek,“ zamyslela se Margo. „Víte, už jsem o ní někde slyšela. Myslím, že o něčem podobném byla zmínka ve Whittleseyho deníku.“

Pendergast na ni zkoumavě pohlédl. „Opravdu? Zajímavé.“

„Mrkneme se do archivu. Můžeme použít počítač v mé kanceláři.“

Paprsky podvečerního slunce dopadaly jediným oknem do maličké kanceláře a halily papíry a knihy do zlatého závoje. Pendergast a D’Agosta přihlíželi, jak si Margo sedla ke stolu, přitáhla si klávesnici a začala psát.

„Muzeum dostalo vloni grant, aby naskenovalo všechny deníky a podobné dokumenty do databáze,“ řekla. „S trochou štěstí mezi nimi tenhle deník najdeme.“

Spustila vyhledávání podle tří slov: Whittlesey, chatrč a lebky. Na obrazovce vyskočil název jediného dokumentu. Margo ho rychle vyvolala, potom přelistovala na předposlední část. Když četla slova, která na monitoru počítače působila naprosto neosobně, vybavily se jí do posledních detailů události staré osmnáct měsíců jak seděla v tmavé kanceláři s Billem Smithbackem a nahlížela novináři přes rameno, když dychtivě listoval ušmudlaným deníkem.

… Crocker, Carlos a já jsme pokračovali. Téměř okamžitě jsme se zastavili, abychom přerovnali náklad v bedně. Uvnitř se rozbila sklenice se vzorky. Zatímco jsem balil, sešel Crocker z cesty a narazil na polozbořenou chatrč uprostřed malé mýtiny. Zdálo se, že je celá postavená z lidských lebek, spojovaných stehenními kostmi. V týlní části každé lebky byly proražené díry. Uprostřed chaty stál malý obětní stůl z kostí pokrytých šlachami. Na stole jsme našli figurku spolu s několika zvláštně vyřezávanými kusy dřeva.

Ale to předbíhám. Zastavili jsme se, abychom ji prozkoumali. Znovu jsme otevřeli bednu, vytáhli nástroje. Než jsme mohli prozkoumat chatrč, vypotácí se z houští nějaká stará domorodá žena opilá nebo je jí špatně, nedokážu posoudit, ukazuje na bednu a nahlas kvílí…

„To stačí,“ prohlásila Margo ostřejším tónem, než zamýšlela, a vymazala obrazovku. Poslední co potřebovala, byla další připomínka obsahu té strašné bedny.

„Velmi zvláštní,“ řekl Pendergast. „Budeme si asi muset shrnout, co jsme prozatím zjistili.“ Odmlčel se a začal odpočítávat na prstech. „Kawakita vyrobil drogu známou pod označením třpyt, vyzkoušel ji na jiných, potom použil vylepšenou verzi na sobě. Nešťastní uživatelé, deformovaní drogou a stále více citliví na světlo, uprchli do podzemí. Začali být agresivnější a napadali bezdomovce z podzemí. A když Kawakita zemřel a došel jim třpyt, jejich agresivita vzrostla ještě víc.“

„A známe také motiv, proč Kawakita tu drogu sám užíval,“ řekla Margo. „Zdá se, že má omlazující účinek, dokonce dokáže prodloužit život. Ty stvůry z podzemí dostaly ranější verzi drogy, kterou bral sám. A podle všeho ji vylepšoval i poté, co ji sám začal užívat. Zvířata v mé laboratoři nejeví naprosto žádné známky fyzických odchylek. Ale i ta nejčistší droga má negativní účinek: všimněte si, jak agresivní se staly po jejím užití myši, a dokonce i ti jednobuněční živočichové.“

„Ale stále zbývají tři otázky,“ prohlásil náhle D’Agosta.

Obrátili se k němu.

„Za prvé, proč ho ti tvorové zabili? Protože podle mě je naprosto jisté, že k tomu došlo.“

„Možná se stali nezvladatelnými,“ řekl Pendergast.

„Nebo ho začali nenávidět, protože v něm spatřovali příčinu svých problémů,“ dodala Margo. „A co když to byl důsledek nějakého boje o moc mezi ním a jednou z těch bytostí. Vzpomeňte si, co napsal ve svém deníku: ‚Ten druhý je den ode dne lačnější.‘“

„Za druhé, co ta druhá poznámka v jeho deníku o tom herbicidu, thyoxinu? Zdá se, že to nikam nezapadá. Nebo ten vitamin D, který podle vašich slov vyráběl?“

„A nezapomeňte, že Kawakita si také do deníku zapsal slovo nezvratný,“ poznamenal Pendergast. „Možná si ke konci uvědomil, že nemůže vrátit, co začal.“

„A to ho možná vedlo k pokání, jak naznačuje deník,“ dodala Margo. „Podle všeho se soustředil na to, aby zbavil drogu vedlejších účinků na tělesnou stavbu. Ale nevěnoval žádnou pozornost účinkům na psychiku.“

„Za třetí a poslední,“ pokračoval D’Agosta. „Jaký, sakra, mělo asi smysl postavit znovu chatrč, o které se zmiňuje Whittleseyho deník?“

Po těchto slovech všichni zmlkli.

Nakonec Pendergast povzdychl. „Máte pravdu, Vincente. Pro mě je smysl té stavby také nepochopitelný. Stejně nepochopitelný jako ty kousky kovu, které jsem našel na obětním stole uvnitř.“ Pendergast vytáhl z kapsy saka drobné předměty a rozložil je na pracovním stole. D’Agosta po nich okamžitě sáhl a zblízka si je prohlížel.

„Nemůžou to prostě být jen nějaké odpadky?“ zeptal se.

Pendergast zavrtěl hlavou. „Byly rozloženy pečlivě, téměř láskyplně,“ řekl. „Jako relikvie v relikviáři.“

„Cože?“

„Relikviář. Na vystavování posvátných předmětů.“

„No, mně tohle zrovna posvátné nepřipadá. Vypadá to jako součástky palubní desky. Nebo možná nějakého spotřebiče.“ D’Agosta se obrátil k Margo. „Nějaké nápady?“

Margo vstala od počítače a přešla k pracovnímu stolu. Zvedla jeden předmět, chvíli ho zkoumala, potom ho znovu položila. „Mohlo by to být cokoli,“ řekla a zvedla kovovou trubku obalenou na jednom konci šedou pryží.

„Cokoli,“ souhlasil Pendergast. „Ale já cítím, doktorko Greenová, že až zjistíme, co jsou zač a proč byly rozložené na kamenném stupni třicet pater pod New Yorkem, budeme mít klíč k téhle záhadě.“

43

Haywardová si utáhla vestu, nastavila lampu na přilbě a rozhlédla se po moři modrých uniforem, které se vlnilo v jižní vstupní hale stanice na 59. ulici. Hledala pátý oddíl, vedený poručíkem Millerem, ale na rozlehlém prostranství vládl chaos, všichni někoho hledali a nakonec nenašli nikoho.

Spatřila, že přijel šéf Horlocker, spokojený, jak to zvládl s oddíly na shromaždišti na 81. ulici pod muzeem. Horlocker zaujal pozici na opačné straně haly vedle hubeného, naštvaně působícího velitele oddílu rychlého nasazení, Jacka Masterse. Masters právě mluvil se skupinou poručíků, tloukl do hromádky map, vytyčoval pomyslné trasy a mával přitom dlouhými pažemi, které mu obvykle visely po stranách jako opici. Horlocker přihlížel, pokyvoval, držel ukazovátko jako vycházkovou hůl, občas poklepal na mapu, aby zdůraznil obzvlášť důležitý bod. Zatímco je Haywardová pozorovala, Horlocker propustil důstojníky a Masters uchopil megafon.

„Pozor!“ vyštěkl chraplavým hlasem. „Jsou oddíly shromážděné?“ Haywardové to připomnělo tábor skautek.

Zvedlo se burácivé mručení, které mohlo znamenat „ne“.

„První oddíl sem,“ ukázal Masters na přední část prostranství. „Druhý oddíl se shromáždí uprostřed.“ Pokračoval dalšími oddíly a přiděloval jim místa v hale. Haywardová zamířila ke shromáždišti pátého oddílu. Když tam dorazila, poručík Miller právě rozkládal velký nákres s modře vyznačenou oblastí působnosti své jednotky. Miller měl na sobě světle šedou přepadovou uniformu, jejíž volné záhyby nedokázaly skrýt přemíru podkožního tuku.

„Nechci žádné hrdinství, žádné konfrontace,“ říkal právě Miller. „Jasné? Je to v podstatě úkol pro dopravní poldy, nic zvláštního. Pokud dojde k odporu, máte masky a slzný plyn. Neserte se s nima; ukažte jim, že to myslíte vážně. Ale neočekávám žádné problémy. Hleďte si práce a budeme za hodinu venku.“

Haywardová otevřela ústa, potom se ovládla. Podle jejího názoru představovalo užití slzného plynu v tunelu dvojsečnou zbraň. Kdysi, roky předtím než se dopravní policie spojila s normálními oddíly, navrhl někdo na velitelství užít slzný plyn k potlačení nepokojů. Tehdy se málem vzbouřili. Slzný plyn nadělal dost škody na povrchu, pod zemí ale byl přímo vražedný. A ona viděla, že jejich oblast zahrnuje především hlubší tunely v oblasti stanice na Columbus Circle.

Miller se rozhlédl, na krku se mu houpaly tmavé brýle. „Nezapomeňte, že většina krtků bere nějaké svinstvo, možná budou zesláblí, protože přebrali,“ zaštěkal. „Ukažte jim pevnou ruku a srovnáte je do lajny. Prostě je vyžeňte nahoru a ven jako dobytek, víte, co myslím. Jakmile se hnou, už se nezastaví. Nasměrujte je tady k tomu hlavnímu bodu pod oblastí dvě. To je stanoviště oddílů čtyři až šest. Jakmile se oddíly znovu shromáždí, vyženeme krtky východem na parkoviště, tady.“

„Poručíku Millere?“ řekla Haywardová, která už nedokázala být déle zticha.

Poručík na ni pohlédl.

„Některé z těch tunelů jsem čistila a ty lidi znám. Nepůjdou tak snadno, jak si myslíte.“

Miller vykulil oči, jako by ji viděl poprvé. „Vy?“ zeptal se nevěřícně. „Čistič?“

„Ano, pane,“ řekla Haywardová a pomyslela si, že dalšího chlapa, který se jí takhle zeptá, už kopne do koulí.

„Ježíš,“ zavrtěl Miller hlavou.

Nastalo ticho, zatímco si ostatní poldové Haywardovou prohlíželi.

„Jsou tady ještě nějací další od dopraváků?“ rozhlédl se Miller kolem sebe. Jeden policista zvedl ruku. Haywardová rychle zachytila ty nejvýraznější rysy vysoký, černý, vypadal jako tank.

„Jméno?“ vyštěkl Miller.

„Carlin,“ odpověděl ten těžkotonážník.

„Někdo další?“ zeptal se Miller. Následovalo ticho.

„Dobrá.“

„Použijte bývalé policisty od dopraváků, známe ty tunely,“ prohlásil Carlin mírně. „Je strašná škoda, že je nenapadlo nás na tenhle piknik pozvat víc. Pane.“

„Carline?“ řekl Miller. „Máte plyn, máte obušek, máte všechno. Tak si dávejte pozor, abyste si nenachcal do kalhot. A až budu chtít znát váš názor, zeptám se vás.“ Miller se rozhlédl. „Je tady příliš mnoho lidí. Při téhle akci by byla lepší malá elitní skupina. Ale co šéf chce, to má mít.“

Haywardová se rozhlédla a odhadla, že kolem je asi sto policistů. „Jenom pod Columbus Circle jsou asi tři stovky bezdomovců,“ řekla chladně.

„Ale? A kdypak jste je naposledy počítala?“ zeptal se Miller.

Haywardová mlčela.

„V každé skupině je jeden,“ zabručel Miller jakoby k sobě. „Takže poslouchejte. Tohle je taktická operace, musíme být přesní a poslouchat rozkazy. Je to jasné?“

Několik lidí přikývlo. Carlin pohlédl na Haywardovou a potom obrátil oči v sloup, aby dal najevo svůj názor na Millera.

„Tak jo, vytvořte dvojice,“ vyštěkl Miller a sbalil plán.

Haywardová se obrátila na Carlina a ten přikývl. „Jak se vede?“ zeptal se. Haywardová si uvědomila, že její první názor, že policista je tlustý, byl mylný. Měl silnou postavu jako vzpěrač, nikde ani gram zbytečného tuku. „Kde jste byla před spojením?“

„Měla jsem okrsek pod Penn Station. Jmenuju se Haywardová.“ Koutkem oka zahlédla zamítavý výraz na Millerově tváři: Carlin a ta divná.

„Tohle je práce pro celé chlapy,“ prohlásil Miller a upřeně na ni hleděl. „Vždycky se to může nějak nepříjemně zvrtnout. Nebudeme vám mít za zlé, když…“

„Seržant Carlin,“ přerušila ho Haywardová, „zvládne toho chlapa za nás oba.“ Vrhla pochvalný pohled na Carlinovu statnou postavu, potom pohlédla významně na Millerovo břicho.

Několik policistů propuklo v smích a Miller se zamračil. „Najdu pro vás dva něco vzadu.“

„Strážcové zákona!“ zazněl náhle z megafonu Horlockerův hlas. „Máme necelé čtyři hodiny, abychom vyčistili od bezdomovců oblast pod Central Parkem a v jeho okolí. Mějte na paměti, že přesně o půlnoci se z Rezervoáru do odvodňovacího systému vylijí miliony galonů vody. Ten proud budeme přesně usměrňovat. Ale není žádná záruka, že několik tuláků nemůže ten řítící se proud vody zachytit. Takže je nanejvýš nutné, abyste tuto práci odvedli beze zbytku a před stanovenou dobou evakuovali všechny z oblasti. Všechny. Nejde o dočasnou evakuaci. Využijeme tuto jedinečnou příležitost, abychom jednou provždy zbavili tuhle oblast bezdomovců. Máte přidělené úkoly a máte velitele oddílů, kteří byli vybráni pro svou zkušenost. Není žádný důvod, proč byste tyto úkoly neměli za hodinu, nejvýše za dvě splnit.

Podnikli jsme kroky, abychom těm lidem zajistili pro tuto noc jídlo a přístřeší. Vysvětlete jim to, pokud bude třeba. Z míst, vyznačených na vašich mapách je autobusy odvezou do útulků na Manhattanu a v dalších čtvrtích. Neočekáváme odpor. Ale pokud se s ním střetnete, máte své rozkazy.“

Chvíli se rozhlížel po shromáždění, potom znovu zvedl megafon.

„Vaši kolegové v severních sekcích jsou plně informováni a zahájí operaci současně s vámi. Chci, abyste postupovali všichni společně. Nezapomeňte, jakmile se ocitnete v podzemí, vaše vysílačky budou fungovat pouze omezeně. Možná dokážete komunikovat s nejbližším oddílem, ale spojení s povrchem bude v nejlepším případě silně rušeno. Proto se držte plánu, držte se rozpisu a hleďte si své práce.“

Udělal krok vpřed. „Takže chlapi! Do toho!“

Řady policistů v uniformách se napřímily, když Horlocker procházel mezi nimi, některé poplácal po zádech a počastoval povzbudivými slovy. Když míjel Haywardovou, zastavil se a zamračil. „Vy jste Haywardová, že? Ta D’Agostova holka?“

Jo, D’Agostova holka, ty vole. „Pracuju s D’Agostou, pane,“ řekla nahlas.

Horlocker přikývl. „Tak se do toho dejte.“

„Pane, myslím, že byste měl…,“ spustila Haywardová, ale po Horlockerově boku se objevil pobočník a drmolil něco o tom, že pochod kolem Central Parku je mohutnější, než očekávali, a šéf policie rychle odkráčel. Miller po ní varovně střelil pohledem.

Když Horlocker odcházel z haly, doprovázen suitou pobočníků, Masters popadl megafon. „Odchod po oddílech!“ vyštěkl.

Miller se obrátil ke svým lidem a křivě se usmál. „Tak jo, chlapi. Jdem sbalit pár krtků.“

44

Kapitán Waxie vyšel ze staré budovy policejního okrsku Central Park, postavené ze slepence, a vydal se po chodníku, který mířil na sever do stínu stromů. Po jeho levici kráčel uniformovaný policista ze stanice. Po pravé ruce měl Stana Duffyho, hlavního městského technika přes hydrauliku. Duffy se vyřítil před ně a netrpělivě se ohlížel přes rameno.

„Zpomalte trochu,“ vyzval ho zadýchaný Waxie. „Není to maratón.“

„Nerad chodím do parku tak pozdě,“ odpověděl Duffy vysokým, mečivým hlasem. „A už vůbec ne po těch vraždách. Měl jste být na stanici už před půl hodinou.“

„Všude na sever od Čtyřicáté druhé vládne strašný zmatek,“ řekl Waxie. „Blázinec k neuvěření. Za všechno může ta Wisherová. Najednou se tam zničehonic objevil nějaký průvod.“ Zavrtěl hlavou. Zablokovali Central Park West a South, další davy proudily po Páté avenue a vyvolávaly neuvěřitelný chaos. Dokonce k tomu neměli ani povolení. A ona je ani nijak nevarovala. Kdyby byl starostou, všechny by je zavřel do basy.

Před nimi po pravé straně zasvítilo pódium pro kapely prázdné a tiché, nemožně pomalované graffiti, hotový ráj pro přepadení. Duffy na ně nervózně pohlédl a spěchal dál.

Všichni tři zahnuli kolem rybníku a sledovali East Drive. Z dálky, zpoza temných hranic parku, doléhal k Waxiemu křik, jásot, troubení klaksonů a zvuk motorů. Pohlédl na hodinky – osm třicet. Podle plánu bylo potřeba spustit vypouštěcí program v osm čtyřicet pět. Začal se kolébat o něco rychleji. Stihnou to jen tak tak.

Ovladač stavidel Rezervoáru v Central Parku se nacházel ve staré kamenné budově čtvrt míle jižně od Rezervoáru. Waxie už viděl mezi stromy světlou budovu, jejímž špinavým oknem prosvítalo jediné světlo. Zpomalil, zatímco Duffy odemykal těžké kovové dveře. Otevřely se dovnitř a objevila se stará kamenná místnost, střídmě vybavená stolky s mapami a zaprášenými, dlouho nepoužívanými vodoměřičskými nástroji. V ostrém kontrastu k ostatnímu vybavení místnosti byla počítačová stanice, trůnící v jednom rohu, s několika monitory, tiskárnami a zvláštními periferiemi.

Jakmile byli uvnitř, zamkl Duffy dveře, potom přešel ke konzole. „Nikdy dříve jsem to nedělal,“ prohlásil nervózně, sáhl pod stůl a vytáhl manuál, který musel vážit aspoň patnáct liber.

„Tak to hlavně neposerte,“ řekl Waxie.

Duffy hodil žlutým okem jeho směrem. Na okamžik se zdálo, že se chystá něco říct. Místo toho listoval několik minut manuálem, potom se obrátil ke klávesnici a začal psát. Na větším z monitorů se objevila série příkazů.

„Jak ta věc funguje?“ zeptal se Waxie a přešlápl. V důsledku zvýšené vlhkosti v místnosti ho začaly bolet klouby.

„Je to vcelku prosté,“ řekl Duffy. „Rezervoár v Central Parku se samospádem plní vodou z Catskillského pohoří. Rezervoár se možná zdá velký, ale zadržuje jen zhruba třídenní zásobu vody pro Manhattan. Je to spíš zadržovací nádrž, kterou používáme, abychom podle potřeby regulovali stoupající a klesající hladinu vody.“

Ťukal dál na klávesy. „Tento monitorovací systém je naprogramovaný tak, aby předpovídal stoupání a poklesy hladiny a podle toho upravuje proud přitékající vody. Může otvírat a zavírat brány až ke Storm King Mountain, sto mil odsud. Program má v paměti informace o spotřebě vody za více než dvacet let, přihlíží k posledním předpovědím počasí a vypracovává potřebné odhady.“

V bezpečí zamčené místnosti se Duffy dál rozohňoval. „Občas samozřejmě dojde k odchylkám od odhadů. Když je požadavek menší, než se očekávalo, a k Rezervoáru přitéká příliš mnoho vody, počítač otevře hlavní stavidlo a vypustí přebytek do odvodňovacího a odpadního systému. Když je požadavek naopak neočekávaně vyšší, hlavní stavidlo se uzavře a otevřou se další klapky na přítoku, aby se proud zvýšil.“

„Skutečně?“ zeptal se Waxie. Už při druhé větě ztratil zájem.

„Chystám se provést ruční spuštění, což znamená že se otevřou klapky a současně se otevře i hlavní stavidlo. Voda poteče do Rezervoáru a bude okamžitě odváděna do kanalizace. Je to prosté a elegantní řešení. Musím jen naprogramovat systém tak, aby o půlnoci uvolnil dvacet milionů kubických stop – to je asi sto milionů galonů a po dokončení se přepnul znovu do automatického režimu.“

„Takže Rezervoár nevypustíte?“ zeptal se Waxie.

Duffy se shovívavě usmál. „Ale no tak, kapitáne. Nechceme přece vytvořit stav nouze. Věřte mi, dá se to zařídit s naprosto minimálním dopadem na zásoby vody. Pochybuji, že by hladina v Rezervoáru klesla o více než deset stop. Tohle je skutečně neuvěřitelný systém. Člověku se nechce věřit, že byl vytvořen před stoletím inženýry, kteří dokázali předvídat potřeby dneška.“ Úsměv se mu z tváře vytratil. „Buď jak buď, v tomhle ohledu se nic takového ještě nikdy neprovádělo. Jste si jistý, že to opravdu chcete? Otevřít všechny klapky současně… Řekl bych, že z toho bude pěkná surfařská vlna.“

„Slyšel jste toho muže,“ řekl Waxie a třel si palcem svůj baňatý nos. „Jenom se přesvědčte, že to funguje.“

„To víte, že to bude fungovat,“ odpověděl Duffy.

Waxie mu položil ruku na rameno. „Samozřejmě že ano,“ prohlásil. „Protože jestli ne, uděláme z vás pomocného operátora v čističce u ústí Hudsonu.“

Duffy se nervózně zasmál. „Skutečně, kapitáne,“ opakoval. „Žádné výhrůžky nejsou zapotřebí.“ Pokračoval v psaní, zatímco Waxie přecházel po místnosti. Policista v uniformě stál mlčky u dveří a sledoval bez zájmu události.

„Jak dlouho bude to vypouštění vody trvat?“ zeptal se nakonec Waxie.

„Asi osm minut.“

Waxie zasténal. „Za osm minut vypustíte sto milionů galonů?“

„Pokud vím, chcete tu vodu vypustit co nejrychleji, aby protekla až do nejnižších oblastí pod Central Parkem a všechno z nich vyplavila. Je to tak?“

Waxie přikývl.

„Osm minut ke stoprocentnímu zaplavení stačí. Jistě, tři hodiny bude trvat, než se hydraulika dostane do správné polohy. Potom už půjde jen o to vypustit vodu z Rezervoáru a současně do něj napustit z přivaděčů novou. Tím zabráníme, aby voda v Rezervoáru příliš poklesla. Musí se to udělat současně, protože kdyby proud přiváděné vody byl silnější než proud vody odtékající…, znamenalo by to velké záplavy v Central Parku.“

„Potom doufám, že zatraceně dobře víte, co děláte. Chci, aby to proběhlo podle plánu, žádné zpoždění, žádné poruchy.“

Ťukání se zpomalilo.

„Přestaňte si dělat starosti,“ řekl Duffy a položil prst na klávesu. „K žádnému zpoždění nedojde. Hlavně si to nesmíte rozmyslet. Protože jakmile jednou stisknu tuhle klávesu, spustí se hydraulika. Nemůžu to zastavit. Víte…“

„Tak už tu zatracenou klávesu zmáčkněte,“ prohlásil Waxie netrpělivě.

Duffy ji s dramatickým výrazem stiskl. Potom se obrátil k Waxiemu. „Hotovo,“ řekl. „Teď už tu záplavu může zastavit jenom zázrak. A pokud jste to ještě neslyšel, zázraky nejsou v New Yorku povolené.“

45

D’Agosta upřeně pozoroval hromádku gumových a chromovaných součástek, jednu zvedl a potom ji zase znechuceně upustil. „Je to ta nejšílenější věc, jakou jsem kdy viděl,“ řekl. „Nemohly se tam prostě octnout jen náhodou?“

„Ujišťuju vás, Vincente,“ prohlásil Pendergast, „že byly pečlivě srovnány na oltáři, připomínaly téměř nějakou oběť.“ Nastalo ticho, zatímco neklidně přecházel po laboratoři. „A ještě jedna věc mi vrtá hlavou. Kawakita byl přece člověk, který pro ně pěstoval ten leknín. Proč by ho zabíjeli a vypalovali laboratoř? Proč by si ničili svůj jediný zdroj drogy? Narkoman se vždycky nejvíce děsí toho, že ztratí spojení na drogu. A laboratoř vypálili do základů. Říkal jste, že v popelu byly zbytky hořlavin.“

„Jedině že by ji pěstovali někde jinde,“ řekl D’Agosta a prstem zalovil bezděky v kapse.

„No tak si zapalte,“ vybídla ho Margo.

D’Agosta se na ni podíval. „Fakt?“

Margo se usmála a přikývla. „Jenom pro tentokrát. Ale neříkejte to ředitelce Merriamové.“

D’Agosta se rozzářil. „Zůstane to mezi námi.“ Vytáhl doutník, vrazil do špičky tužku, přešel k oknu a otevřel je dokořán. Zapálil si a spokojeně vypouštěl oblaky namodralého kouře nad Central Park.

Kdybych tak měla nějaký zlozvyk, kterému bych podlehla jen z poloviny tak silně, napadlo Margo, když ho pozorovala.

„Zvažoval jsem možnost náhradního zdroje,“ říkal Pendergast. „A s očima dokořán jsem hledal stopy po nějaké podzemní zahradě. Ale nikde nic. Taková leknínová farma by vyžadovala stojatou vodu a čerstvý vzduch. Nedokážu si představit, že by ji dokázali ukrýt v podzemí.“

D’Agosta vyfoukl další oblak modravého dýmu z okna a opřel se lokty o parapet. „Podívejte se na ten zmatek,“ řekl a kývl směrem k jihu. „Horlocker dostane mladý, až to uvidí.“

Margo přešla k oknu a pohlédla na sytě zelený pás Central Parku, přízračný a tajemný v růžové záři zapadajícího slunce. Zprava od Central Park South slyšela slabý zvuk nesčíslných klaksonů. Ke Grand Army Plaza se pomalým krokem valil proud pochodujících lidí.

„To je nějaký průvod,“ řekla.

„To máte pravdu,“ poznamenal D’Agosta. „A tihle lidé jsou také voliči.“

„Doufám, že služební vůz doktora Frocka v tom cestou domů neuvízl,“ zamumlala. „Nesnáší davy.“

Pohled jí zatěkal k severu přes Ovčí louku a vodotrysk u kaple nonkonformistů k rozlehlému oválu Rezervoáru. O půlnoci se ta klidná masa vody změní ve dvacet milionů kubických stop smrti, která se vřítí do podzemí Manhattanu. Pocítila náhle lítost nad Vrásčitými, kteří se ocitnou v zajetí tam dole. Neměli se jak bránit. Ale pak si vzpomněla na krvavé myši v klecích, na náhlou zuřivost B. meresgerii. Byla to smrtící droga. Vytáhla na povrch tisíckrát skrývanou přirozenou agresivitu, kterou evoluce vybavila téměř každou živou bytost. A nakažený Kawakita došel k závěru, že ten proces je nezvratný…

„Jsem rád, že jsme tady nahoře, a ne tam dole,“ zabručel D’Agosta a zamyšleně bafal.

Margo přikývla. Koutkem oka zahlédla, jak Pendergast rázuje po místnosti, bere do ruky věci a znovu je pokládá na místo.

Až nad parkem znovu vyjde slunce, pomyslela si Margo, bude Rezervoár o dvacet milionů kubických stop lehčí. Pohled jí spočinul na vodní hladině, která jako by zářila vlastním světlem a odrážela oranžový, červený a zelený západ slunce. Byla to překrásná scéna, která svým klidem ostře kontrastovala s pochodujícím davem a vzteklým troubením o dvacet bloků dál k jihu.

Potom se zamračila. Ještě nikdy jsem neviděla zelený západ slunce.

Zahleděla se pozorněji na tmavnoucí vodní hladinu, z níž se rychle vytrácely barvy. V slábnoucím světle jasně viděla na povrchu vody nejasné zelené skvrny. Náhle se jí v mysli vynořila zvláštní, děsivá myšlenka. Stojatá voda a čerstvý vzduch…

To není možné, pomyslela si. Někdo by si toho jistě všiml. Nebo ne?

Odvrátila se od okna a pohlédla na Pendergasta. Zachytil její pohled, spatřil ten zvláštní výraz a přestal pochodovat.

„Margo?“ zeptal se a zvedl obočí.

Neřekla ani slovo a Pendergast sledoval její pohled směrem k Rezervoáru. Okamžik se na něj upřeně díval a potom viditelně ztuhl. Když na ni znovu pohlédl, viděla v jeho očích stejný výraz porozumění.

„Myslím, že bychom to měli jít okamžitě omrknout,“ řekl Pendergast tiše.

Rezervoár Central Parku byl oddělený od běžecké stezky vysokým drátěným plotem. D’Agosta popadl pletivo a prudce ho zvedl od země. S Pendergastem a D’Agostou v těsném závěsu doklopýtala Margo po štěrkovém chodníčku k vodní hladině a začala se brodit ke shluku děsivě známých, malých, zvláštně tvarovaných leknínových listů. Vytrhla nejbližší, zvedla ho do výšky a nedbala na vodu kapající z drátovitých kořenů.

„Liliceae mbwunensis,“ řekla. „Pěstují ji v Rezervoáru. Takhle se Kawakita rozhodl řešit problém se zásobováním. Akvária mají omezenou kapacitu. Proto nejen vyráběl drogu, ale také šlechtil rostlinu, aby rostla v mírném podnebí.“

„Tady máte ten svůj náhradní zdroj,“ prohlásil D’Agosta a nepřestával bafat z doutníku.

Pendergast se začal brodit za ní, zabořil ruce do temné vody, vytrhl rostliny a v soumraku je zkoumal. Několik rekreačních běžců přestalo vykonávat své zautomatizované pohyby a hleděli s vykulenýma očima na ten podivný výjev nějaká mladá žena v bílém plášti, zavalitý muž, v ústech doutník svítící jako pochodeň, a vysoký muž s neuvěřitelně blond vlasy, v drahém ručně šitém černém obleku stáli po prsa v pitné vodě pro Manhattan.

Pendergast zvedl jednu rostlinu, z jejíhož stonku visel velký oříškově hnědý semeník. Ten už pomalu praskal. „Chystají se vysemenit,“ řekl tiše Pendergast. „Když se vypustí Rezervoár, tuhle rostlinu a její smrtící náklad to vyplaví do Hudsonu a pak do oceánu.“

Nastalo ticho přerušované jen Vzdálenou kakofonií klaksonů.

„Ale tahle věc nemůže růst ve slané vodě,“ pokračoval Pendergast. „Že ne, doktorko Greenová?“

„Ne, samozřejmě ne. Slaná voda…“ Náhle bleskla Margo hlavou strašlivá myšlenka. „Ach bože. Jsem to ale hlupák.“

Pendergast se k ní obrátil a zvedl obočí.

„Slaná voda,“ opakovala.

„Asi vám nerozumím,“ poznamenal Pendergast.

„Jediným jednobuněčným živočichem, na kterého působil virus, byla fi. meresgerii,“‚ pokračovala Margo pomalu. „Existuje rozdíl mezi B. meresgerii a ostatními organismy, na kterých jsme drogu testovali. Živná půda pro B. meresgerii byla slaná. Tahle bakterie je mořský organismus. Žije ve slaném prostředí.“

„A?“ zeptal se D’Agosta.

„Ten virus se aktivuje jednoduše. K virové kultuře se přidá malé množství slaného roztoku. V chladné, čerstvé vodě Rezervoáru je ta rostlina ve fázi vegetačního klidu. Ale až se semena dostanou do slané vody, virus se zaktivuje. A napumpuje drogu do ekosystému.“

„Hudson,“ řekl polohlasně Pendergast. „Teče podél celého Manhattanu.“

Margo upustila rostlinu a udělala krok zpátky. „Viděli jsme, co tahle droga udělala s jediným mikroskopickým organismem. Jestli pronikne do oceánu, bůhví jak to skončí. Může dojít k naprostému zničení mořského ekosystému. A potravní řetězec je na oceánu závislý.“

„Tak počkat,“ řekl D’Agosta. „Oceán je přece obrovský.“

„V oceánu se pohybuje spousta semen ze sladkovodních a suchozemských rostlin,“ podotkla Margo. „Kdo ví, jaké rostliny a zvířata virus napadne? A bude vcelku jedno, jestli ta rostlina pronikne do oceánu nebo jestli její semena najdou cestu do ústí řek a mokřin.“

Pendergast se brodil z vody a přehodil si rostlinu přes rameno. Z tenkých kořenů stékal slabý pramínek vody.

„Máme tři hodiny,“ prohlásil.

ČÁST TŘETÍ

CHATRČ Z LEBEK

Pro lepší názornost si lze představit různé vrstvy společnosti v podzemí New Yorku jako geologický průřez nebo potravní řetězec sestupující od predátora po kořist. Nejvýš v tomto řetězci stojí ti, kteří obývají soumračný svět mezi podzemím a povrchem; ti, kteří během dne navštěvují chudinské vývařovny, sociální úřady, či dokonce mají zaměstnání a do podzemí se vracejí pouze na noc, aby se tam opili nebo vyspali. Po nich následují osoby, které se staly bezdomovci způsobem života nebo z patologických příčin a které prostě dávají přednost temné teplé špíně v podzemí před často mrazivou špínou městských ulic zalitých sluncem. Pod nimi často jen obrazně stojí rozliční narkomani a zločinci, kteří používají tunely podzemní dráhy a železnice jako přístav nebo skrýš. Poslední vrstvu tohoto řezu představují dysfunkční lidé, pro něž začal být normální život „nahoře“ prostě příliš složitý nebo bolestný; vyhýbají se útulkům pro bezdomovce a prchají do svých vlastních temných míst. A samozřejmě na přechodu mezi těmito hlavními vrstvami podzemního společenství existují další, méně zařaditelné skupiny predátoři, propuštění kriminálníci, vizionáři a blázni. Že procentuální podíl poslední kategorie na celkovém počtu bezdomovců neustále vzrůstá, je zapříčiněno tím, že v uplynulých letech došlo po soudním příkazu k uzavření mnoha státních ústavů pro duševně choré.

Všechny lidské bytosti cítí potřebu organizovat se do společenstev za účelem ochrany, obrany a společenských kontaktů. Bezdomovci dokonce i ti nejvykořeněnější a nejhloub žijící „krtkové“ nejsou žádnou výjimkou. I ti, kteří si zvolili život v trvalé tmě podzemí, si dále vytvářejí svá společenství a komunity. Jistě, samotný pojem společnost je v souvislosti s obyvateli podzemí zavádějící. Představujeme si pod ním uspořádanost a pořádek; život v podzemí je naopak z pohledu této definice neuspořádaný a entropický. Aliance, skupiny a společenstva se slučují a rozdělují jako rtuť. Ve společenstvu, kde je život krátký, často brutální a bez přirozeného světla, mají všechna pozlátka a ozdoby civilizované společnosti stejně dlouhé trvání jako popel, než se do něj opře třeba jen nejmírnější vánek.

L. Haywardová, Kasty a společnost pod Manhattanem

46

Haywardová pohlédla opuštěným tunelem za paprsky baterek, které se míhaly po nízkém stropě a vlhkých kamenných stěnách jako záblesky majáčků. Plexisklový štít na rameni byl neforemný a těžký. Napravo ve tmě cítila přítomnost svého ostražitého a klidného kolegy Carlina. Zdálo se, že se ve své práci vyzná. Věděl, že jediný pocit, kterému nelze v podzemí podlehnout, je domýšlivost. Krtci chtějí, aby je člověk nechal na pokoji. A jediné, co je dokáže rozpálit více než pohled na jednoho policistu, je pohled na více policistů zabraných do čištění a vyhánění.

Zepředu, kde byl Miller, se ozývala spousta smíchu a siláckých řečí. Pátý oddíl už vyčistil dvě skupiny bezdomovců z horního patra, lidi na pokraji společnosti, kteří prchali vzhůru při pouhém spatření falangy třiceti poldů. A teď se všichni cítili jako kingové. Haywardová zavrtěla hlavou. Ještě se nesetkali s jediným skutečným krtkem. A to bylo zvláštní. V tunelech pod Columbus Circle by mělo být mnohem více bezdomovců. Haywardová si všimla několika doutnajících ohnišť, opuštěných teprve nedávno. To signalizovalo, že krtci se zahrabali hlouběji. Není divu při všem tom rachotu, který vydávají.

Oddíl postupoval dál tunelem a občas se zastavil, když Miller nařídil menším skupinkám, aby propátraly výklenky a boční chodby. Haywardová sledovala, jak se členové hlídek vracejí ze tmy s prázdnýma rukama, odkopávají stranou odpadky a nesou štíty spuštěné u boku. Vzduch byl cítit amoniakem. Ačkoli už byli hlouběji, než se obvykle vydávaly oddíly čističů, pocit, že jsou na vycházce, se nevytrácel a nikdo si nestěžoval. Počkejte, až se vám začne špatně dýchat, pomyslela si.

Tunel končil a oddíl pokračoval po kovovém schodišti do dalšího patra. Nevypadalo to, že by někdo tušil, kde vězí ten Mefisto, nebo že už dosáhli výspy společenstva Route 666, základního cíle jejich čištění. Ale také se nezdálo, že by se tím kdokoli trápil. „Však on vyleze z té své díry,“ prohlásil Miller. „Když ho nenajdeme my, tak plyn určitě.“

Když následovala rachotící a hlomozící skupinu, měla Haywardová nepříjemný pocit, že se noří do horké, zahnívající vody. Schodiště ústilo v nějakém nedokončeném tunelu. Po nahrubo opracovaných kamenných stěnách vedlo staré orosené vodovodní potrubí. Všimla si, že smích vpředu přešel v šepot a sténání.

„Pozor, kam šlapete,“ řekla Haywardová a posvítila baterkou dolů. Podlaha tunelu byla poseta úzkými vrty.

„Nesnáším takovouhle chůzi,“ prohlásil Carlin, jehož mohutnou hlavu ještě zvětšovala těžká helma. Kopl oblázek do nejbližšího vrtu a pak poslouchal, dokud nezaslechl slabé rachocení. „Musel padat tak sto stop,“ poznamenal. „Tam dole je podle zvuku taky nějaká dutina.“

„Podívejte se na tohle,“ řekla tiše Haywardová a posvítila na hnijící dřevěné roury.

„Musí to být tak sto let staré,“ odpověděl Carlin. „Myslím…“

Haywardová mu položila ruku na paži. Hustou tmou tunelu se rozléhalo tiché klepání.

Z čela oddílu k ním dolehl proud vzrušeného šepotu. Zatímco Haywardová poslouchala, klepání se zrychlilo a zase zpomalilo, jakoby vedeno nějakým tajným rytmem.

„Kdo je tam?“ vykřikl Miller.

Ke slabému zvuku se přidalo další, silnější klepání a pak další, až se celý tunel naplnil pekelnou symfonií hluku. „Co to, k čertu, je?“ zeptal se Miller. Vytáhl zbraň a namířil ji za světlem baterky. „Tady policie! Okamžitě vylezte!“

Klepání se rozléhalo jako nadšená odpověď, ale do světelného kužele nikdo nevystoupil.

„Jones a McMahon, postupte se svou skupinou o dvacet yardů,“ vyštěkl Miller. „Stanislaw, Fredericks, zkontrolujte to vzadu.“

Haywardová čekala, dokud se skupinky, které zmizely ve tmě, nevrátily o pár minut později s prázdnýma rukama.

„Neříkejte mi, že tam nic není!“ zařval Miller v odpověď na krčení ramen. „Někdo ten zvuk vydávat musí.“

Ťukání přešlo do jediného slabého popěvku.

Haywardová udělala nepatrný krok vpřed. „To jsou krtci, bouchají na roury…“

Miller se zamračil. „Haywardová, držte zobák.“

Haywardová ale viděla, že si získala pozornost ostatních.

„Tímhle způsobem se spolu dorozumívají, pane,“ prohlásil nevzrušeně Carlin.

Miller se k němu obrátil, výraz ve tváři měl v černi tunelu temný a nečitelný.

„Vědí, že jsme tady,“ řekla Haywardová. „Myslím, že varují okolní komunity. Hlásí jim, že jsou v ohrožení.“

„No jasně,“ komentoval její slova Miller. „Vy ovládáte telepatii, seržantko?“

„Znáte morseovku, poručíku?“ opáčila Haywardová.

Miller znejistěl. Potom se hlasitě rozřehtal. „Tady Haywardová si myslí, že domorodci jsou neklidní.“ Ozval se krátký, stísněný smích. Slabé ťukání pokračovalo.

„Tak co říkají teď?“ zeptal se sarkasticky Miller.

Haywardová naslouchala. „Zmobilizovali.“

Chvíli bylo ticho, potom Miller hlasitě prohlásil: „To jsou pěkné kraviny.“ Obrátil se k oddílu. „Rychle vpřed! Už jsme ztratili dost času.“

Když se Haywardová chystala protestovat, ozvala se opodál tlumená rána. Jeden z mužů v přední řadě se zapotácel, ztěžka zasténal a upustil štít. Seržantce Haywardové u nohou přistál velký kámen.

„Seskupit!“ zařval Miller. „Zvednout štíty!“

Tmu kolem prořízl tucet světelných paprsků, které prozkoumávaly výklenky a staré stropy. Carlin přistoupil ke zraněnému policistovi. „Jsi v pořádku?“ zeptal se.

Policista McMahon přikývl a ztěžka dýchal. „Ten hajzl mě zasáhl do žaludku. Vesta to naštěstí ztlumila.“

„Ukažte se!“ zahulákal Miller.

Ze tmy do paprsků svítilen vlétly jako velcí netopýři další dva kameny. Jeden se zabořil do prachu na podlaze tunelu, druhý skončil na průzoru Millerova štítu. Ozvalo se zaburácení, jak poručík vystřílel zásobník zbraně, a gumové projektily se odrážely od neohlazeného stropu.

Haywardová poslouchala, jak zvuk duní dál v tunelech, až nakonec odumřel. Muži se neklidně rozhlíželi, přešlapovali. Humor už je přešel. Takhle se čištění nedá dělat.

„Kde, sakra, jsou?“ prohlásil Miller spíš sám k sobě.

Haywardová se zhluboka nadechla a předstoupila před něj. „Poručíku, měli bychom se hned vydat…“

Najednou byl vzduch plný střel: ze tmy před nimi vylétaly láhve, kameny, bláto, déšť odpadků. Policisté se sklonili a zvedli štíty, aby si chránili obličeje.

„Hovna!“ zazněl vzteklý výkřik. „Ti bastardi hází hovna!“

„Utvořte formaci, chlapi!“ vykřikl Miller. „Seřaďte se!“

Když se Haywardová obrátila, aby našla Carlina, zaslechla nedaleko nevěřícný šepot: „Dobrotivý bože!“ Rychle se obrátila a podklesla jí kolena z temnoty tunelu za nimi se z dobře připravené pasti vynořila otrhaná, špinavá armáda bezdomovců. V komíhavém světle baterek se nedal dobře odhadnout jejich počet, ale Haywardové připadlo, že jich musejí být stovky. Vztekle ječeli a mávali kusy železných trubek a svorníků.

„Zpátky!“ zvolal Miller a namířil na tu tlupu. „Ustupte a palte!“ Ozvalo se rachocení výstřelů, krátké, ale v nízkém tunelu bolestně hlasité. Haywardová měla pocit, že slyší pleskání gumových projektilů o kůži několik lidí vpředu upadlo, váleli se v bolesti a rvali si hadry v domnění, že jsou postřelení.

„Na ty prasata!“ vykřikl vysoký špinavý krtek s rozcuchanými bílými vlasy a divokým pohledem a dav se znovu hnul vpřed. Haywardová spatřila, jak Miller ustupuje ke zmatenému oddílu policistů a vyřvává protichůdné rozkazy. Ozvaly se další výstřely, ale světelné paprsky se míhaly po stropě a stěnách tak prudce, že se nedalo pořádně zamířit. Krtci ječeli. Při tom vytí se jí ježily vlasy v zátylku.

„A kurva!“ vyjekla nevěřícně Haywardová, když spatřila, jak se tlupa žene tou blikotavou tmou a vráží do policejního oddílu.

„Z druhé strany!“ zaslechla výkřik nějakého policisty. „Blíží se z druhé strany!“

Ozval se zvuk tříštícího se skla, blikotání ustalo, jen občas se objevil záblesk, když vylétly další gumové střely, a kolem se ozývalo ječení a křik. Haywardová stála uprostřed všeho toho chaosu jako vrostlá do země, dezorientovaná nedostatkem světla, a snažila se ovládnout.

Najednou ucítila, jak se jí pod chránič ramene snaží proniknout něčí usmolená ruka. Její ochromení bylo okamžitě to tam – upustila štít, přenesla váhu dopředu, přehodila si útočníka přes rameno a potom mu nohou v těžké botě dupla do rozkroku. Mužovo bolestné zavytí přehlušilo hrdelní řev a střelbu zbraní. Zaútočila na ni další postava, vyřítila se ze tmy a Haywardová podvědomě zaujala obranný postoj vykročila, přikrčila se, přenesla váhu na zadní nohu, levou paži zvedla před obličej. Zafixlovala, sekla levou paží a potom útočníka složila širokým vykopnutím.

„A sakra,“ zaslechla pochvalné zvolání Carlina, který bojoval vedle ní.

V tu chvíli vládla už naprostá tma. Pokud nebudou mít trochu světla, jsou nahraní. Haywardová rychle sáhla za opasek, našla světlici a zatáhla za šňůru. Tunel zaplavila přízračná oranžová zář. Haywardová se překvapeně rozhlížela po bojujících postavách. Přesila krtků je zatlačila ke stěnám na obou stranách. Ozvalo se lupnutí a vedle ní se objevilo další světlo. Ještě že si Carlin zachovával chladnou hlavu a následoval její příklad.

Haywardová držela pochodeň nahoře, dívala se na tu melu a uvažovala, jak muže zorganizovat. Millera nikde neviděla.

Zvedla štít, vytáhla z koženého pouzdra obušek a udělala několik opatrných kroků vpřed. Vrhli se k ní dva krtci, ale pádné rány obušku je zahnaly na ústup. Věděla, že Carlin je po jejím boku, ohromná neochvějná hora ve tmě, a pomáhají svým vlastním obuškem a štítem. Haywardová věděla, že většina podzemních bezdomovců je podvyživená nebo oslabená drogami. Ačkoli světlo dočasně vyrovnalo výhody krtků, největší nebezpečí představovala jejich početní převaha.

Teď už se kolem ní shromáždili další policisté a u jedné stěny tunelu vytvořili svými štíty zeď. Haywardová spatřila, že krtků, kteří je přepadli zezadu, je poměrně málo a že se spojují s hlavní skupinou. Policisté se zformovali i na druhé straně tlupy, která ustupovala do tmavé části tunelu ke schodišti, ječela a házela kamením. Dostat ven se mohli jedině tak, že tu hordu napadnou a postupně ji vytlačí do horního patra.

„Pojďte za mnou!“ vykřikla. „Zatlačíme je k východu!“ Vedla útok na pravé křídlo tlupy a v běhu uhýbala před kameny a lahvemi. Bezdomovci se hnali zpět do tunelu. Haywardová vypálila nad jejich hlavami a vyvolala zmatek v jejich řadách. Déšť odpadků ustal, jak se útočníci snažili uniknout před projektily. Řvaní a nadávky neustávaly, ale zdálo se, že jejich morálka už je nalomená, a Haywardová s úlevou sledovala, jak tlupa zmateně prchá.

Na chvílí se zastavila, aby se nadechla a obhlédla situaci. Na špinavé podlaze tunelu leželi dva policisté, jeden se držel za hlavu, druhý byl podle všeho v bezvědomí. „Carline!“ zavolala a kývla směrem ke zraněným mužům.

Najednou v ustupujících řadách bezdomovců zaznamenala prudký pohyb. Haywardová zvedla louč do výše a natahovala krk, aby zahlédla, co ho způsobilo. Spatřila Millera, obklopeného na druhé straně velkou skupinou krtků. Při prvním útoku musel prchnout do tunelu a tohle druhé přepadení ho zaskočilo.

Haywardová zaslechla třesknutí, v záři louče spatřila odporně zelený oblak dýmu. Miller v panice určitě použil slzný plyn.

Proboha, tohle jsme ještě potřebovali. „Masky!“ zvolala. Plyn se k nim valil v pomalých, líných chuchvalcích, rozléval se po podlaze jako jedovatý koberec. Haywardová rychle vklouzla do masky a utáhla pásky.

Z oblaku se vynořil Miller a vypadal v masce jako nějaká příšera. „Plyn na ně!“ zaznělo jeho tlumené hulákání.

„Ne!“ začala protestovat Haywardová. „Tady ne! Máme dva zraněné!“

Vykročila vpřed, právě ve chvíli, kdy Miller, který si jí nevšímal, vytrhl nejbližšímu policistovi nádobku s plynem, odjistil ji a vrhl ji k tlupě. Haywardová viděla, že o kus dál dopadly ještě jedna nebo dvě plechovky, jak někteří muži v panice následovali Millerova příkladu. Ozvaly se další slabé rány a dav krtků zmizel v oblacích dýmu. Haywardová slyšela, jak Miller nařizuje policistům, aby vhazovali plechovky do vrtů, kterými byla proděravěná podlaha tunelu. „Vykuřte ty svině,“ říkal Miller. „Jestli se dole ještě nějací schovávají, tímhle je dostaneme ven.“

Carlin vzhlédl od nehybného policisty. „Přestaňte, k čertu!“ zaburácel.

Mračna plynu pomalu stoupala a šířila se dál tunelem. Všude kolem klečeli policisté a vhazovali plechovky do otvorů. Haywardová viděla, jak bezdomovci ve snaze uniknout před plynem lezou po schodišti vzhůru. „Je čas!“ zahulákal Miller a vysoký hlas mu přeskočil. „Musíme odsud vypadnout!“ Většina jeho mužů nečekala na další vybídnutí a zmizela v oblaku dýmu.

Haywardová se prodrala zpátky ke Carlinovi, který se s McMahonem znovu skláněl nad nehybnou postavou. Druhý zraněný už seděl, držel se za břicho a zvracel. Plyn se pomalu plazil k nim.

„Vezmeme je kousek dozadu,“ řekla Haywardová. „Nemůžeme mu nasadit masku, dokud zvrací.“ Policista pomalu vstal, potácel se a držel se za hlavu. Vedla policistu pryč a zatím Carlin s McMahonem přenesli bezvládného muže na bezpečnější místo tunelu.

„Prober se, hochu,“ poplácal ho Carlin po tváři a sehnul se, aby prohlédl ošklivou ránu na jeho čele. Převalující se zelená stěna slzného plynu se blížila.

Muž otevřel oči.

„Jsi v pořádku?“

„Kurva,“ prohlásil muž a snažil se posadit.

„Myslí ti to trochu?“ zeptal se Carlin. „Jak se jmenuješ?“

„Beal,“ ozvala se přidušená odpověď.

Plyn už byl téměř u nich. Carlin sáhl dolů a odepnul od mužova opasku masku. „Tohle ti teď nasadím, jo?“

Muž jménem Beal slabě přikývl. Carlin mu upevnil masku a zapnul filtr. Potom mu pomohl pomalu vstát.

„Nemůžu chodit,“ prohlásil Beal v masce.

„Opři se o nás,“ řekl Carlin. „Vyvedeme tě odsud.“ Oblak už je obklopil jako zvláštní nazelenalá mlha ozařovaná pomalu uhasínajícími pochodněmi. Zvolna se vydali kupředu, napůl za sebou táhli toho muže, dokud nedošli k Haywardové, která nasazovala plynovou masku druhému zraněnému policistovi. „Jdeme,“ řekla.

Pomalu se pohybovali slzným plynem. Prostor okolo nich byl opuštěný; bezdomovci prchli před plynem a Miller v čele skupiny policistů je následoval. Haywardová zkoušela vysílačku, ale přes praskot nikoho neslyšela. Zdálky se k nim nesl kašel a nadávky, jak bezdomovce ukryté dole v síti tunelů hnal plyn vzhůru. Už zahlédla schodiště. Proudění vzduchu pomalu roznášelo slzný plyn tunely a ústupovou cestou i do horního patra. Ale Haywardová také věděla, že požene zbytek bezdomovců nahoru. Rozhodně netoužila být při tom, až vylezou.

Když došli ke schodům, Beal sebou náhle škubl a začal zvracet do masky. Haywardová se rychle obrátila od druhého muže a strhla mu masku. Policistovi přepadla hlava dopředu, potom sebou rychle cukl, jak ho zasáhl plyn. Údy mu ztuhly a začal sebou házet. Vytrhl se z jejich sevření, zhroutil se na zem a držel se za obličej.

„Musíme hned odsud!“ vykřikl McMahon.

„Vy běžte,“ řekla rezolutně Haywardová. „Já tady toho muže nenechám.“

McMahon nerozhodně stál. Carlin ho upřeně pozoroval. Nakonec McMahon vybafl. „Tak jo, zůstanu s váma.“

S McMahonovou pomocí zvedla Haywardová Beala na nohy. Přiblížila tvář v masce k mužovu uchu. „Buď půjdeš,“ prohlásila tiše, „nebo tady všichni pojdeme. Je to jednoduché, hochu.“

47

Kvůli záplavovací operaci byl na policejním ředitelství zřízen zvláštní krizový štáb. Když Margo vstoupila za Pendergastem a D’Agostou, všimla si několika ovládacích pultů pro přímou komunikaci, které ještě nestačili sundat z vozíků. Nad plány zapojení se sklánělo několik policistů v uniformách. Po podlaze se plazily v černých smyčkách silné kabely.

Horlocker a Waxie seděli u dlouhého stolu zády k elektronice. Už od dveří Margo viděla, že mají tváře zbrocené potem. U nedalekého počítače seděl menší muž s úzkým rozježeným knírkem.

„Copak to vidím?“ zeptal se Horlocker, když je spatřil. „Výbor dámského dobročinného spolku?“

„Pane,“ řekl D’Agosta, „nesmíte Rezervoár vypustit.“

Horlocker naklonil hlavu na stranu. „D’Agosto, teď na vás nemám čas. Mám plné ruce práce, musím se postarat ještě o ten pochod Wisherové. A taky v podzemí právě probíhá čistka století. Všichni chlapi jsou rozprchlí po celém městě. Tak mi to napište v dopise, ano?“ Odmlčel se. „Copak, lidi, byli jste si snad zaplavat?“

„Rezervoár,“ prohlásil Pendergast a přistoupil blíž, „je plný smrtících leknínů. Té rostliny, kterou potřeboval k přežití Mbwun. Té rostliny, z níž Kawakita vyráběl svou drogu. A která se chystá vysemenit.“ Sundal z ramene rostlinu a hodil ji na stůl. „Tady je. Plná třpytu. Teď už bezpečně víme, kde si pěstovali zásoby.“

„Co to, sakra, je?“ zařval Horlocker. „Dejte tu zatracenou věc z mého stolu pryč.“

Waxie se vložil do hovoru. „Hele, D’Agosto, není to tak dávno, co jsi nás konečně přesvědčil, že ty tvoje zelený příšery v kanálech je potřeba vyplavit ven. Takže na tom teď pracujem a ty sis to zase rozmyslel? Tak na to zapomeň.“

D’Agosta znechuceně pozoroval Waxieho odulý, zpocený krk. „Ty chudáku posraný. Vždyť na nápad vypustit ten zatracený Rezervoár jsi přece přišel ty.“

„Tak poslouchejte, poručíku, dávejte si pozor…“

Pendergast zvedl ruku. „Pánové, prosím.“ Obrátil se k Horlockerovi. „Později bude na obviňování a vyvozování důsledků dost času. Teď jde o to, že jakmile se ta semena dostanou do slané vody, reovirus, který v sobě nese drogu, se zaktivuje.“ Lehce sevřel rty. „Z pokusů doktorky Greenové vyplývá, že droga je schopná ovlivnit širokou škálu živočichů, od jednobuněčných přes celý potravní řetězec až k člověku. Stál byste o to být zodpovědný za celosvětovou ekologickou katastrofu?“

„To není nic jiného, než jedno velké…,“ začal se vztekat Waxie.

Horlocker si založil ruce, potom pohlédl na velkou rostlinu, pomalu promáčející papíry rozházené na stole. „Mně nepřipadá nijak nebezpečná,“ řekl.

„Je to naprosto jisté,“ prohlásila Margo. „Tohle je Liliceae mbwunensis. A nese geneticky upravenou modifikaci Mbwunova reoviru.“

Horlocker pohlédl z rostliny na Margo, potom zpátky na rostlinu.

„Chápu vaši nejistotu,“ řekl klidně Pendergast. „Od dopolední schůzky se toho hodně přihodilo. Žádám jen o čtyřiadvacet hodin. Doktorka Greenová provede nezbytné testy. Předložíme vám důkaz, že rostlina je plná té drogy. A dokážeme, že vystavení slané vodě uvolní reovirus do ekosystému. Vím, že máme pravdu. Ale jestli se mýlíme, vycouvám z případu a vy si pak Rezervoár po libosti vypusťte.“

„Měl jste vycouvat už první den.“ Waxie ohrnul nos. „Jste od FBI. Tohle nespadá dokonce ani do vaší jurisdikce.“

„Teď když víme, že se jedná o výrobu a distribuci drog, mohl bych zařídit, že to do mé jurisdikce spadat bude,“ prohlásil Pendergast chladně. „A velmi rychle. Budete pak spokojený?“

„Tak okamžik,“ přerušil je Horlocker a vrhl po Waxiem mrazivý pohled. „Tohle není třeba. Ale proč tam prostě jenom nenalít velkou dávku nějakého herbicidu.“

„Nenapadá mě žádný herbicid, který by spolehlivě zničil rostlinu a neublížil přitom milionům obyvatel Manhattanu, kteří jsou na téhle vodě závislí,“ řekl Pendergast. „Vás ano, doktorko Greenová?“

„Jedině thyoxin,“ řekla a zamyslela se. „Ale trvalo by to čtyřiadvacet, možná osmačtyřicet hodin. Je to velmi zdlouhavé.“ Potom se zamračila. Thyoxin. To slovo už se někde objevilo. Ale kde? Potom si vzpomněla bylo to jedno z čitelných slov v Kawakitově deníku.

„No, i tak bychom ho tam asi měli nalít.“ Horlocker obrátil oči v sloup. „Budu se muset spojit s odborem ochrany prostředí. Ježíš, všecko se to začíná srát.“ Margo spatřila, jak pohlédl na vystrašeně vypadajícího muže u počítače, který se s přehnaně soustředěným výrazem ve tváři pořád krčil nad monitorem.

„Stane!“

Muž sebou trhl.

„Stane, myslím, že byste měl přerušit vypouštěcí program,“ povzdechl Horlocker. „Aspoň dokud se tohle nevyjasní. Waxie, sežeňte mi Masterse. Řekněte mu, aby pokračoval ve vyklízení tunelů, ale taky mu sdělte, že budeme potřebovat udržet bezdomovce u ledu dalších čtyřiadvacet hodin.“

Margo viděla, jak muž ještě víc zbledl.

Horlocker se obrátil zpátky k inženýrovi. „Slyšel jste mě, Duffy?“ zeptal se.

„Nemůžu to udělat, pane,“ téměř neslyšně zašeptal muž jménem Duffy.

Nastalo ticho.

„Cože?“ zeptal se nevěřícně Pendergast.

Když Margo spatřila výraz Pendergastova obličeje, pocítila bodnutí strachu. Předpokládala, že jediný problém spočívá v přesvědčení Horlockera.

„Co tím myslíte?“ vybuchl Horlocker. „Prostě přikažte počítači, aby to skončil.“

„Takhle to nefunguje,“ řekl Duffy. „Jak jsem už vysvětlil kapitánu Waxiemu, jakmile se program spustí, všechno už je otázkou gravitace. Systémem se řítí desítky tun vody. Hydraulika je celá automatická a…“

Horlocker třískl zlostně dlaní do stolu. „Co mi tady, k čertu, povídáte?“

„Nemůžu to počítačem zastavit,“ uslyšeli přiškrcený hlas.

„Mně nikdy nic takového neříkal,“ vyjekl kapitán Waxie. „Přísahám…“

Horlocker ho vzteklým pohledem umlčel. Obrátil se zpátky k inženýrovi a promluvil už klidnějším hlasem: „Nechci slyšet, co nemůžete udělat. Řekněte mi, co udělat můžete.“

„No,“ spustil váhavě Duffy, „někdo by mohl sejít dolů pod hlavní výpusť a zatáhnout klapky ručně. Ale tahle operace je dost nebezpečná. Podle mě se tenhle ruční postup od doby, kdy se přešlo na automatiku, nikdy nepoužil. To je už nejméně tucet roků. A zapomeňte, že by se dalo zastavit napouštění Rezervoáru. V tuhle chvíli už se tam z horního toku řítí vodovodním potrubím obrovské množství vody. I kdyby se vám podařilo ručně uzavřít klapky, tu vodu nezastavíte. Až začne proudit od severu do Rezervoáru, vylije se z břehů. Všechno se to rozlije do Central Parku a…“

„Mně je jedno, jestli tady z toho uděláte jezero Eda Kocha. Vezměte si Waxieho, mužů, kolik chcete, a běžte.“

„Ale pane,“ prohlásil Waxie s vyvalenýma očima, „myslím, že by bylo lepší, kdyby…,“ hlas mu selhal.

Duffymu se třásly malé ruce. „Je strašně těžké se tam dolů dostat,“ breptal. „Je to přímo pod Rezervoárem, uložené pod ovladači klapek, proudí tam voda a někomu by se mohlo něco stát…“

„Duffy?“ přerušil ho Horlocker. „Táhněte už k čertu a zavřete ty klapky. Jasné?“

„Ano,“ řekl Duffy a tvář měl křídově bílou.

Horlocker se obrátil k Waxiemu. „Začal jste to. Tak to zarazte. Nějaké otázky?“

„Ano, pane,“ odpověděl Waxie.

„Cože?“

„Totiž ne, pane.“

Nastalo ticho. Nic se nedělo.

„Tak už hejbněte těma svýma línejma zadkama!“ zahřímal Horlocker.

Margo ustoupila stranou, když se Waxie postavil na nohy a váhavě následoval Duffyho ze dveří.

48

Vchod do Vinného sklípku jednoho z těch nových suterénních klubů, které se za poslední rok rozlezly po celém Manhattanu připomínal nejvíce ze všeho jen trochu širší vstup ve stylu art deco, jako by ho architekt až dodatečně doplnil do levého dolního rohu průčelí velkého domu. Z vyvýšeného místa vedle dveří, kde stál, viděl Smithback moře hlav, táhnoucí se nalevo i napravo třídou, korunované starými jinany, které lemovaly vstup do Central Parku. Mnozí lidé měli hlavy skloněné v modlitbě. Jiní mladí muži v rozhalených bílých košilích s povolenými kravatami popíjeli pivo z krabic a pokřikovali po sobě. Ve druhé řadě si všiml dívky třímající transparent s nápisem PAMELO, NIKDY NA TEBE NEZAPOMENEME. Po tváři jí pomalu kanula slza. Smithback také nepřehlédl, že v druhé ruce drží výtisk jeho posledního článku. Zatímco se davem rozléhaly výzvy k tichu, Smithback slyšel, jak se v dálce křik a hulákání jiných pochodujících mísí s ještě vzdálenějším praskotem megafonů, kvílením sirén a troubením aut.

Paní Wisherová vedle něj právě kladla svíci pod velký portrét své dcery. Ruku měla pevnou, ale plamen se divoce třepotal v chladném nočním vánku. Když poklekla k modlitbě, nastalo hrobové ticho. Potom vstala, přešla k velké hromadě květin a uvolnila místo řadě přátel, aby přistoupili blíž a postavili svíčky vedle té její. Uplynula minuta, potom další. Paní Wisherová naposledy pohlédla na fotografii, v tu chvíli už obklopenou kruhem ze svíček. Okamžik se zdálo, že upadne, a Smithback ji rychle zachytil pod paží. Pohlédla na něj, překvapeně zamrkala, jako by náhle zapomněla, kde je. Potom její pohled ztratil ten vzdálený výraz; stisk její ruky byl náhle pevný, až bolestný. Vyvlékla svou paži z jeho a obrátila se k davu.

„Chci říct,“ řekla jasným hlasem, „že cítím se všemi matkami, jejichž děti se staly oběťmi zločinů, vražd a té nemoci, která ovládla toto město a tuto zemi. To je všechno.“

Řadě televizních kameramanů se podařilo protlačit až do čela davu, ale paní Wisherová jen zvedla vzpurně hlavu. „Na Central Park West!“ vykřikla. „A na Velký trávník!“

Smithback se držel blízko ní, když průvod vyrazil západním směrem, jakoby hnán vnitřním motorem. I přes pití mladších účastníků se zdálo všechno pod kontrolou, jako by si lidé uvědomovali, že se účastní nezapomenutelné události. Minuli Sedmou avenue; dlouhou, souvislou řadu nehybných červených brzdových světel, táhnoucí se kam až oko dohlédlo. Zvuk policejních píšťal a sirén teď připomínal jedno dlouhé kvílení, byla to nepřetržitá kulisa, která přicházela ze všech stran. Smithback na okamžik zaostal, aby se podíval na časový rozvrh v Postu, a přitom šlápl Viscountu Adairovi na jeho ručně šité boty. Skoro půl desáté. Přesně podle plánu. Ještě tři zastávky, všechny na Central Park West. Potom zahnou do parku na závěrečnou půlnoční bohoslužbu.

Když zahýbali velkým obloukem kolem Columbus Circle, Smithback se podíval na Broadway, široký šedý pás mezi souvislou řadou budov. Policejní auta se tam pohybovala rychleji. Zahlédl, že vozovka je tam uzavřená a pustá až k Times Square. Vypadala podivně opuštěná, chodník se ve světle nesčetných pouličních lamp černě leskl. Na vzdáleném konci ulice se shromáždilo několik policistů a výjezdových vozidel; zbytek policejních jednotek nejspíš ještě stále mobilizoval a usilovně se snažil přijít na způsob, jak řídit dopravu a zabránit tomu, aby se průvod dál rozrůstal. Možná právě proto se jich v okolí nevyskytovalo víc. Zavrtěl hlavou fascinovaný tím, jak se téhle drobné ženě podařilo vyvolat ve středu města skutečné povstání. Po tomhle už nemají šanci ji ignorovat. A taky nemůžou dál ignorovat jeho články. Všechno už si naplánoval. Nejdříve dá dohromady zasvěcenou reportáž o události, napsanou doslova u pravé ruky paní Wisherové, ale samozřejmě jeho osobitým stylem. Potom bude následovat řada profilů, rozhovorů a zajímavostí, které završí kniha. Odhadem to hodí tak milion babek za domácí práva na vázané vydání, možná dvakrát tolik mu vynese paperback, a se zahraničními právy to bude aspoň…

Jeho kalkulace přerušilo zvláštní rachocení. Přestalo, potom se ozvalo znovu, tak hluboké, že připomínalo spíš vibrace. Hluk kolem něj na chvíli utichl nejspíš to zaslechli i ostatní. Najednou Smithback spatřil, že o dva bloky dál, na opuštěné Broadwayi, se nad asfalt nadzvedl poklop kanálu a pak spadl na ulici. K obloze se vznesl mrak něčeho, co připomínalo páru; potom se z otvoru vydrápal neuvěřitelně špinavý muž, kýchal a kašlal ve světle lamp, na těle mu visely špinavé cáry šatů. Smithback měl okamžik dojem, že je to Tail Gunner, ten strašidelně vyhlížející muž, který ho vedl za Mefistem. Pak se z otvoru vydrápala další postava a z čela jí tekla krev; za ní lezla další, pak další.

Po Smithbackově boku někdo hlasitě zalapal po dechu. Obrátil se a spatřil ohromenou paní Wisherovou, která zírala na ty trhany. Rychle k ní přiskočil. „Co to je?“ téměř zašeptala.

Najednou se zvedlo další víko, blíž k průvodu, a ven se vydrápala řada zubožených, dezorientovaných a kašlajících postav. Smithback nevěřícně zíral na ty otrhance, jejichž věk ani pohlaví nedokázal pro ulepené vlasy a vrstvy špíny určit. Někteří třímali trubky nebo kusy železa; jiní měli v rukou pálky a rozbité policejní obušky. Na hlavě jednoho se vyjímala zbrusu nová policejní čepice. Zástupy pochodujících poblíž Broadwaye se zastavily a všichni zírali na to představení. Smithback slyšel tiché zvuky vystrašené mumlání starších, elegantně oblečených lidí, posměšné poznámky mladých úředníčků.

Z trafostanice pod Circle se vyvalil oblak zelené mlhy, ven lezli další bezdomovci a zakopávali na schodech. Když se z kanálů a metra vyhrnuli další lidé, začala se ta otrhaná armáda organizovat a bezmocnost v jejich pohledech rychle vystřídalo nepřátelství.

Jeden otrhanec vystoupil z řady a pohlédl na přední linii pochodujících. Potom otevřel ústa, neartikulovaně vztekle zařval a zvedl nad hlavu velký kus železné tyče jako zbraň.

Odpovědí mu byl silný pokřik bezdomovců, kteří současně zvedli ruce. Smithback spatřil, že každý z nich něco drží, kameny, úlomky betonu, kusy železa. Mnozí byli pořezaní nebo odření. Vypadalo to, že se chystají do bitvy nebo z nějaké právě jdou.

Co to, sakra, je? uvažoval Smithback. Odkud se tady všichni ti chlapi berou? Na chvíli ho napadlo, že by mohlo třeba jít o nějakou velkou organizovanou loupež. Potom si vzpomněl na to, co mu vyprávěl Mefisto, když se choulil ve tmě – najdeme jiný způsob, jak dát našim hlasům zaznít. Teď ne, napadlo ho. Tohle je ten nejhorší okamžik.

Oblak kouře se přivalil blíž a několik nejbližších účastníků pochodu začalo kašlat a lapat po dechu. Současně začaly Smithbacka pálit oči a tehdy si uvědomil, že domnělá pára je ve skutečnosti slzný plyn. O kus dál na prázdné Broadwayi zahlédl, jak se po schodišti z podzemní dráhy drápe ven malá skupinka policistů v roztrhaných a špinavých modrých uniformách a pak se všichni potácejí k výjezdovým vozidlům v dálce. Sakra, tam dole muselo dojít k něčemu velkému, pomyslel si.

„Kde je Mefisto?“ zahulákal jeden z bezdomovců.

Odpověděl mu další hlas. „Slyšel jsem, že ho dostali!“

Tlupu to zjevně rozzuřilo. „Zasraní poldové!“ zařval kdosi. „Vsadím se, že mu nakopou prdel!“

„Co tu dělají tyhle zjevy?“ uslyšel Smithback za sebou čísi mladý hlas.

„Nevím,“ zazněla odpověď. „Už je dost pozdě, aby si šli vybrat podporu.“ Z různých míst následoval smích a jízlivé poznámky.

„Mefisto!“ zaznívalo volání z orvaného davu před nimi. „Kde je Mefisto?“

„Ti hajzlové ho nejspíš zamordovali!“

V průvodu Wisherové, v místech blízko parku, došlo k náhlému pohybu. Smithback se obrátil a spatřil, že zespod někdo otevřel velkou mříž kryjící nouzový východ z podzemky a ven se valí další bezdomovci.

„Zabili ho!“ zaječel někdo z té armády trhanů. „Ty svině ho určitě zabily!“

Muž, který předtím předstoupil před ostatní, zamával divoce kusem železa v ruce. „To jim jen tak neprojde! Tentokrát ne!“

Zvedl ruce. „Ti hajzlové nás vyplynovali!“ vykřikl.

Dav otrhanců v odpověď divoce zařval.

„Zničili naše domovy!“

Z tlupy se ozvalo další zaburácení.

„Teď zničíme my jejich!“ Mrštil kusem železa proti skleněné stěně nedaleké bankovní pobočky. Ozval se zvuk tříštícího se skla, jak železo prolétlo výkladní skříní a skončilo v hale. Spustil se alarm, který rychle zanikl v moři hluku.

„Hej,“ zvolal kdosi za Smithbackem. „Viděli jste, co ten syčák udělal?“

Banda křičících bezdomovců začala vrhat déšť střel na budovy lemující Broadway. Smithback se rozhlížel po třídě a viděl, že z kanálů, ventilačních šachet a nouzových východů z metra vylézají další a další a dávají na Broadwayi a Central Park West průchod svému zběsilému vzteku. Kromě jejich křiku zaslechl z dálky houkání policejních sirén. Temný chodník se třpytil hromadami roztříštěného skla.

Překvapeně nadskočil, když zaslechl reproduktory zesílený hlas paní Wisherové. Chopila se mikrofonu a oslovila účastníky pochodu. „Vidíte to?“ vykřikla a její hlas se odrážel od vysokých průčelí budov a valil se do tmavého tichého parku za nimi. „Tihle lidé mají v úmyslu zničit právě to, co my jsme se rozhodli chránit!“

Kolem ní se zvedlo rozhněvané volání. Smithback se rozhlédl. Spatřil velké skupinky starších účastníků původní následovníky paní Wisherové, jak spolu mluví, ukazují zpět k Páté avenue nebo na Central Park West a spěšně odcházejí před nadcházející konfrontací. Jiní, ti mladší a výbušnější, vztekle křičeli a přesouvali se do čela průvodu.

Kolem se pohybovali televizní kameramani, někteří se zaměřili na paní Wisherovou, jiní na dav bezdomovců, pohybující se po ulici a vytahující z odpadkových košů a kontejnerů čerstvou munici a dávající výkřiky najevo svou zlost a zášť.

Paní Wisherová přehlížela moře pochodujících, krátce napřáhla ruce, potom je rychle spojila, jako by se snažila sjednotit skupinu pod svou zástavou. „Podívejte se na tu spoušť! Copak to dnes, právě dnes, dopustíme?“ Pohlédla na svůj zástup napůl tázavě, napůl vyzývavě a kolem se rozhostilo napjaté ticho. Nejbližší řady bezdomovců ustaly v rabování, překvapené dunícím, všudypřítomným zvukem jejího hlasu, který zazníval z mnoha reproduktorů.

„V žádném případě!“ vyjekl nějaký mladý hlas.

Se směsicí nadšení a hrůzy sledoval Smithback, jak paní Wisherová zvedla velmi pomalu jednu ruku nad hlavu. Potom ji s velitelským gestem spustila a namířila nalakovaným nehtem přímo na pobíhající bezdomovce. „Tohle jsou lidé, kteří ničí naše město!“ Ačkoli byl její hlas pevný, zaslechl v něm Smithback osten hysterie.

„Podívejte se na ty svině!“ vykřikl nějaký mladík a protlačil se do předních řad. Za ním se začala vytvářet hlučná skupinka, pouhých deset stop od bezdomovců, kteří v tu chvíli zmlkli. „Sežeň si práci, hajzle!“ zařval na jejich vůdce.

Krtkové významně mlčeli.

„Myslíš si, že dřu a platím daně, abys ty mohl řádit?“ zaječel.

Davem bezdomovců projelo vzteklé mumlání.

„Proč radši neuděláte něco pro tuhle zemi, místo abyste žili na její úkor?“ hulákal ten muž, předstoupil před vůdce a odplivl si. „Houmlesáci zasraní!“

Pochodující souhlasně zahlaholili.

Vystoupil další bezdomovec, zamával zbytkem toho, co kdysi byla levá paže. „Podívej se, co jsem udělal pro svou zem!“ vyjekl a hlas mu selhal. „Dal jsem jí všechno!“ Pohnul pahýlem dopředu a dozadu a muž se obrátil k mladíkovi s tváří zkřivenou vztekem. „Chu Lai, slyšels o tom někdy?“ Krtci se hnuli vpřed a rychle mezi nimi vzrůstalo vzteklé brblání.

Smithback pohlédl na paní Wisherovou. Pozorovala bezdomovce a její tvář se změnila v tvrdou chladnou masku. Stále jasněji si uvědomoval, že ta žena skutečně považuje tyhle lidi za nepřátele.

„Polib mi prdel, ty sociálně potřebnej!“ zaječel opilý hlas.

„Běžte si přepadnout nějakýho liberála!“ zahulákal tlustý mladík do propuknuvšího jedovatého smíchu.

„Zabili mi bratra!“ prohlásil rozzlobeně jeden z krtků, vysoký hubený muž. „Zabil ho granát, když tuhle zemi bránil u Phon Mak Hill, druhého srpna devatenáct set šedesát devět.“ Vystoupil dopředu a zvedl prostředník ve výhružném gestu proti tomu tlusťochovi. „A bil se za ni i pro tebe, ty zasranče.“

„To je škoda, že to nedotáhli do konce a nevyhodili do vzduchu i tu tvoji hnusnou prdel!“ zahulákal ten opilec. „Bylo by na ulicích o jednoho hajzla míň!“

Z bouřícího davu bezdomovců vylétla láhev a dopadla mladíkovi přímo na hlavu. Zapotácel se a kolena se pod ním podlomila, když zvedl ruce k proudu krve, který mu stékal po čele.

Pochod jako by náhle vybuchl. S neartikulovaným zaburácením se mladíci vrhli na bezdomovce. Smithback se zděšeně rozhlížel. Staří účastníci pochodu zmizeli a zůstal jenom ten divoký a opilý zbytek. Cítil se obklíčen, když se mladíci hnali s rozzlobeným křikem vpřed přímo k linii bezdomovců. Proud ho obrátil a on dočasně ztratil orientaci. Rozhlížel se v panice po paní Wisherové a jejích lidech, ale ti také zmizeli.

Snažil se bránit, ale proud lidí jím smýkal. Přes křik davů jasně zaslechl také odporný zvuk dřeva, narážejícího na kost, a dopadajících pěstí. S řevem se mísily výkřiky bolesti a vzteku. Náhle ucítil těžký náraz do ramenou, dopadl na kolena a instinktivně si kryl hlavu. Koutkem oka spatřil, jak jeho kazeťák klouže po chodníku, pak ho někdo odkopl a běžící nohy ho rozdrtily. Pokoušel se vstát, ale rychle se znovu schoulil, když spatřil, že k němu letí hrouda betonu. Bylo neuvěřitelné, jak rychle zachvátil temné ulice chaos.

Kdo nebo co přimělo bezdomovce v takovém množství vyjít na povrch, bylo záhadou; Smithback jenom věděl, že najednou každá strana viděla v té opačné vtělené zlo. Stádní pud propukl naplno.

Zvedl se na kolena a vylekaně se rozhlížel. Potácel se, jak do něj z různých stran pořád někdo vrážel a kopal. Pochod se už rozptýlil. Ale jeho článek ještě pořád nebyl ztracen; možná víc než to, pokud byly nepokoje opravdu tak velké, jak se domníval. Ale potřeboval se okamžitě dostat z toho chumlu na nějaké vyvýšené místo, odkud by mohl celý boj pozorovat. Rychle pohlédl směrem k parku. Nad mořem zdvižených pěstí a klacků spatřil bronzovou sochu Shakespeara, nehybně přehlížející chaos. Začal si razit cestu k ní a snažil se přitom držet při zemi. Nějaký bezdomovec se zuřivým pohledem se na něj seshora vrhl, ječel a výhružně zdvihl prázdnou láhev od piva. Instinktivně vyrazil vpřed pěstí a ta postava upadla a držela se za břicho. Smithback si s překvapením uvědomil, že je to žena. „Promiňte, paní,“ zamumlal a spěchal dál.

Když si klestil cestu po Central Park South, křupalo mu pod nohama sklo a odpadky. Odstrčil nějakého opilce, protlačil se skupinkou ječících mladíků v drahých, ale potrhaných oblecích a konečně se dostal na protější chodník.

Tady, mimo ohnisko bojů, už bylo klidněji. Vyhýbal se holubímu trusu, vyšplhal se na podstavec sochy a zachytil se za dolní lem Shakespearových šatů. Potom se vydrápal po jeho paži na rozevřenou bronzovou knihu a usedl na bardova široká ramena.

Byl to hrůzu nahánějící pohled. Nepokoje zachvátily několik bloků na Broadwayi a Central Park South. Ze stanice Columbus Circle, z kanalizace a ventilačních šachet podél parku se valili další bezdomovci. Nikdy by ho nenapadlo, že je na světě tolik bezdomovců, ale ani mladíků ze středních vrstev. Spatřil také starší účastníky pochodu, tu hlavní gardu hnutí „Vezměte si zpět své město“, jak proudí ve spořádaných šicích k Amsterdam Avenue, snaží se co nejvíce vzdálit od té mely a zoufale se pokoušejí zastavit nějaké taxi. Kolem něj se stále tvořily a zase zanikaly hloučky bojujících lidí. Zíral se zděšením a fascinací na letící střely, pěstní zápasy a válku klacků. V tu chvíli už spousta lidí ležela na zemi v bezvědomí, možná na tom byli i hůř. Krev se mísila se sklem, betonem a odpadky pokrývajícími ulici. A také šarvátky už pozůstávaly spíš z výkřiků, hrozeb a póz – hodně štěkotu, ale nikdo už nekousal. Policisté se v tu chvíli alespoň snažili rozdělit celý dav, bylo jich však málo, ale boje se mezitím přesunuly spíš do parku, kde se daly mnohem méně zvládnout. Kde vězí všichni poldové? napadlo znovu Smithbacka.

I přes hrůzu a odpor pociťoval ve skrytu duše jistou euforii to bude aspoň článek. Očima zapátral ve tmě, snažil se vštípit do paměti záběry; v duchu už si skládal úvod článku. Zdálo se, že bezdomovci získávají navrch, ječeli ve spravedlivém hněvu, zatlačovali skupinky pochodujících zpátky k jižním okrajům parku. Ačkoli spousta krtků byla oslabená životem z ruky do huby, evidentně měli podstatně větší znalosti o pouličních šarvátkách než jejich protivníci. Dav rozšlapal mnoho televizních kamer, zbývající štáby se držely v uctivé vzdálenosti a ze tmy svítily jen jejich reflektory. Jiní kameramani se s teleobjektivy vykláněli ze střech okolních budov a vrhali na bojující přízračné bílé světlo.

Jeho pozornost najednou upoutala nedaleká modrá skvrna. Pohlédl dolů a spatřil semknutou skupinku policistů, razící si obušky cestu davem. Uprostřed kráčel vystrašený civilista s rozcuchaným knírkem a tlustý upocený chlápek, v němž poznal kapitána Waxieho.

Smithback s náhlým zájmem sledoval, jak se skupina prodírá mezi bojovníky. Tady něco nehrálo. Pak si to uvědomil tihle poldové se nijak nepokoušeli zastavit boj nebo usměrnit dav. Místo toho se jakoby snažili chránit ty dva muže ve svém středu, Waxieho a toho druhého. Zatímco je sledoval, skupinka policistů dorazila na chodník a proběhla kamennou branou do parku. Určitě tam šli s nějakým posláním, někam obzvlášť spěchali.

Ale jaké poslání, napadlo Smithbacka, může být důležitější než ukončení těchhle výtržností?

V agónii nerozhodnosti zůstal ztuhle sedět ještě několik okamžiků na Shakespearových ramenou. Potom velmi rychle sešplhal ze sochy, přelezl nízkou kamennou zídku a rozběhl se do houstnoucí tmy Central Parku.

D’Agosta vytáhl z úst nezapálený doutník, odstranil si z jazyku kousek tabáku a znechuceně pohlédl na mokrý konec cigára. Margo ho pozorovala, jak si při hledání sirky proklepává kapsy. Žádnou nenašel, pohlédl na ni a zvedl obočí v tiché otázce. Zavrtěla zamítavě hlavou. D’Agosta se obrátil k Horlockerovi, už už se chystal otevřít ústa, ale potom si to zjevně rozmyslel. Šéf držel u ucha přenosnou vysílačku a nevypadal zrovna šťastně.

„Miznere?“ křičel. „Miznere! Slyšíte?“

Ozvalo se slabé dlouhé kvákání, což musel být podle Margo Mizner.

„Prostě je sbalte a zavřete ty…,“ spustil Horlocker.

Následovalo další slabé kvákání.

„Pět set? Z podzemí? Hele, Miznere, nechoďte na mě s takovejma volovinama. Proč nesedí v autobusech?“

Horlocker se odmlčel a poslouchal. Koutkem oka zahlédla na okraji stolu sedět Pendergasta, opírajícího se o přenosnou vysílačku a hluboce pohrouženého do čtení policejního věstníku.

„Rychlé nasazení, slzný plyn, je mi naprosto fuk, jak to uděláte… Účastníci pochodu? Co tím myslíte, že bojují s účastníky pochodu!“ Na chvíli spustil vysílačku, jakoby nevěřícně se na ni díval, potom ji zvedl ke druhému uchu. „Ne proboha, neužívejte plyn nikde blízko těch demonstrantů. Hele, kontrolujeme většinu podzemí kolem Dvacáté a Dvacáté druhé, u Třicáté první se blíží k východům, střed města je rozválený jako… Ne, zapomeňte na to, řekněte Perillovi, že chci během pěti minut bleskové spojení se všemi veliteli. Sežeňte muže ze vzdálenějších okrsků, z dovolené, dozorčí, prostě všechny. Potřebujeme tam poslat posily, slyšíte?“

Vztekle praštil vysílačkou a popadl další na stole před sebou. „Curtisi, spojte mě s kanceláří guvernéra. Na jihu proběhla evakuace a někteří z bezdomovců v podzemí, které jsme uklízeli z oblasti pod parkem, se vzbouřili. Vběhli přímo do toho velkého pochodu na Central Park South. Budeme muset mobilizovat jednotku rychlého nasazení. Pak mě spojte s Mastersem, budeme potřebovat taky vrtulník, jen tak pro jistotu. Ať vyzvedne obrněná vozidla ze zbrojnice na Lexington Avenue. Ne, zapomeňte na to, neprorazila by. Ne, raději se spojte se stanicí metra pod parkem. Já zavolám starostovi.“

Položil vysílačku, tentokrát mnohem pomaleji. Po čele, které se během několika okamžiků změnilo z rudého na popelavě šedé, mu pomalu stékal pramínek potu. Horlocker se rozhlédl po velitelském stanovišti a vypadalo to, že nevnímá pobíhající policisty ani praskot vysílaček, naladěných na různé frekvence. Margo připadalo, jako by hleděla na člověka, jemuž se náhle zbortil celý svět.

Pendergast pečlivě složil věstník a položil ho vedle sebe na stůl. Potom se předklonil a uhladil si prsty pravé ruky své mléčně bílé vlasy.

„Tak mě napadlo…,“ začal skoro jakoby nic.

Ale, ale, řekla si Margo.

Pendergast udělal několik kroků, až stanul přímo před policejním šéfem. „Tak mě napadlo, že tahle situace je příliš nebezpečná, aby se dala svěřit do rukou jediného muže.“

Horlocker zavřel na minutu oči. Potom, jako by ho to stálo obrovské úsilí, zvedl zrak k Pendergastově klidné tváři.

„O čem to, k čertu, mluvíte?“ zeptal se.

„Spoléháme na našeho rytíře Waxieho, že ručně zavře stavidla Rezervoáru a zastaví vypouštění.“

„No a?“

Pendergast si přiložil prst ke rtu, jako by se chystal pošeptat mu nějaké tajemství. „Nechci se vás nějak dotknout, ale kapitán Waxie se projevil jako no, nejspolehlivější ze všech babralů. Pokud zklame, bude katastrofa dokonalá. Mbwunovské lekníny se vyplaví Astorovými tunely na otevřené moře. Jakmile budou vystavené působení slané vody, uvolní se reovirus. A to může významně narušit ekologii oceánů.“

„Více než to,“ uslyšela se Margo vyhrknout. „Reovirus by mohl proniknout do potravního řetězce a odtamtud…“ Zmlkla.

„Tohle už jsem slyšel,“ řekl Horlocker. „Neříkáte mi nic nového. Co navrhujete?“

„To, čemu v FBI říkáme nadbytečné řešení,“ prohlásil Pendergast.

Horlocker se právě chystal promluvit, když na něj kývl uniformovaný policista od řídícího pultu. „Pane, kapitán Waxie. Máte ho na přímé lince.“

Horlocker znovu popadl vysílačku. „Waxie, hlaste situaci.“ Naslouchal. „Mluvte hlasitěji, neslyším vás. Co? Co myslíte tím, že si nejste jistý? No tak se o to, sakra, postarejte! Hele, dejte mi Duffyho. Waxie, slyšíte mě? Ztrácíte se mi. Waxie? Waxie!“

Praštil vysílačkou. „Sežeňte mi znovu Waxieho!“ zaječel.

„Můžu pokračovat?“ zeptal se Pendergast. „Pokud můžu soudit z toho, co jsem slyšel, nemáme moc času. Takže budu stručný. Jestli Waxie selže a dojde k vypuštění Rezervoáru, musíme mít v záloze plán, jak zabránit rostlinám, aby pronikly do Hudsonu.“

„Jak to, k čertu, provedeme?“ přerušil ho D’Agosta. „Je skoro deset. K vypuštění Rezervoáru by mělo dojít už za dvě hodiny.“

„Můžeme nějak zastavit ty rostliny?“ zeptala se Margo. „Umístit přes výpustě filtry nebo tak nějak?“

„Zajímavá myšlenka, doktorko Greenová,“ prohodil Pendergast a pohlédl na ni svýma jasnýma očima. Pak se zarazil. „Řekl bych, že pětimikronové filtry by mohly stačit. Ale kde najdeme vhodný rozměr? A co odolnost, aby vydržely ten ohromný nápor vody? A jakou budeme mít jistotu, že jsme našli každý východ?“ Zavrtěl hlavou. „Obávám se, že jediným řešením, které nám čas dovoluje, je uzavřít existující východy z Astorových tunelů silnou výbušninou. Prostudoval jsem si mapy. Tucet náloží C4, správně umístěných, by mělo stačit.“

Horlocker se obrátil k Pendergastovi. „Vy jste blázen,“ řekl prostě.

U vchodu do řídícího střediska nastal náhlý pohyb. Margo tam pohlédla a spatřila, jak dovnitř napůl vbíhá, napůl padá skupinka policistů. Uniformy měli pomačkané a zablácené a jeden z policistů měl na čele ošklivou ránu. V jejich středu se divoce vzpouzel jakýsi neuvěřitelně špinavý muž v rozervaném vlněném kabátě. Dlouhé šedé vlasy měl rozcuchané a postříkané blátem a krví. Na krku mu visel velký tyrkysový náhrdelník a přes spoutaná zápěstí mu splývaly ušmudlané vousy.

„Máme jejich vůdce!“ vydechl jeden z policajtů, zatímco táhli toho bránícího se muže k šéfovi.

D’Agosta na něj nevěřícně hleděl. „To je Mefisto!“ vykřikl.

„Ale?“ prohlásil sarkasticky Horlocker. „Váš kamarád?“

„Spíš známý ze společnosti,“ odpověděl Pendergast.

Margo spatřila, jak se ten muž jménem Mefisto dívá z D’Agosty na Pendergasta. Náhle se v tom pichlavém pohledu zablýsklo poznáním a obličej mu zrudl.

„Vy!“ zasyčel. „Whitey! Vy špehové. Zrádci! Prasata!“ Najednou se vzepjal strašlivou silou, na okamžik se vysmekl svým uchvatitelům, než ho srazili k podlaze a znovu uchopili. Zápolil s nimi, pak se napřímil a zvedl spoutané ruce. „Jidáši!“ odplivl si směrem k Pendergastovi.

„Bláznivý blbec,“ řekl Horlocker a pohlédl na skupinu zápolící na dlážděné podlaze.

„Neřekl bych,“ odpověděl Pendergast. „Vy byste se choval jinak, kdyby na vás někdo zrovna pustil slzný plyn a vyhnal vás z domu?“

Mefisto se znovu vytrhl.

„Držte ho, proboha,“ vyštěkl Horlocker a ustoupil mimo dosah. Potom se obrátil k Pendergastovi. „Takže abych tomu dobře rozuměl,“ prohlásil s odzbrojující sladkostí, jako by byl otec, který si dělá legraci ze synova dětského nápadu. „Vy chcete vyhodit do vzduchu Astorovy tunely. Je to správně?“

„Ani ne tak tunely, spíš východy z nich,“ odpověděl Pendergast a nevšímal si jeho sarkasmu. „Je nutné zabránit tomu, aby se jakákoli voda z Rezervoáru dostala do volného moře. Ale možná se nám podaří zabít dvě mouchy jednou ranou – vyčistíme Astorovy tunely od jejich obyvatel a současně zabráníme reoviru dostat se ven. Musíme jenom čtyřicet osm hodin zadržet vodu a nechat působit herbicid.“

Koutkem oka Margo zahlédla, že se Mefisto uklidnil.

„Můžeme odtokovými šachtami vyslat dovnitř tým potápěčů,“ pokračoval Pendergast. „Přístup k výtokům z Astorových tunelů je celkem schůdný.“

Horlocker zavrtěl hlavou.

„Pečlivě jsem si prostudoval celý systém. Když se naplní Astorovy tunery, přebytečná voda odteče do West Side Lateral. Tam budeme muset použít výbušniny.“

„Tomu nevěřím,“ svěsil Horlocker hlavu a položil ji na hřbet jedné ruky.

„Ale to by nemuselo stačit,“ pokračoval Pendergast, který si nevšímal Horlockera a uvažoval nahlas. „Abychom měli jistotu, budeme muset uzavřít Předpeklí také seshora. Podle těch nákresů tvoří Hrdlo a jeho odvodňovací potrubí jediný uzavřený systém až k Rezervoáru, takže abychom uzavřeli všechny únikové cesty zezdola, budeme jenom muset udržet vodu uvnitř. Tím také zabráníme těm stvůrám uniknout před potopou v nějaké vzduchové kapse.“

Horlocker se tvářil netečně. Pendergast našel kus papíru a rychle na něj načrtl plánek. „Copak to nevidíte?“ zeptal se. „Voda tady projde Hrdlem. Druhý tým se spustí seshora a zablokuje všechny únikové cesty přímo pod Hrdlem. O několik pater níž je Předpeklí a kanály, které ústí do řeky. Potápěčský tým umístí v těchto kanálech nálože.“ Vzhlédl. „Voda bude uvězněna v Astorových tunelech. Vrasčití nebudou moci nijak uniknout. Nijak.“

Spoutaná postava vydala tichý hvizd, při němž se Margo zježily vlasy na krku.

„Samozřejmě povedu druhý tým,“ pokračoval klidně Pendergast. „Budou potřebovat vůdce a já už tam dole jednou byl. Mám zevrubnou mapu a prostudoval jsem si městské plány tunelů blíž u povrchu. Šel bych sám, ale k nesení trhaviny bude potřeba několika mužů.“

„To ti nevyjde, Jidáši,“ zavrčel Mefisto. „Do Předpeklí to v žádném případě nemůžeš stihnout.“

Horlocker náhle vzhlédl a udeřil pěstí do stolu. „Už jsem toho slyšel dost,“ vyštěkl. „Hrací doba je u konce. Pendergaste, musím se vypořádat s krizí. Tak vypadněte.“

„Jenom já znám ty tunely tak dobře, abyste se dostali tam a zpátky před půlnocí,“ zasyčel Mefisto a upřeně pozoroval Pendergasta.

Pendergast mu pohled oplatil a na tváři měl zkoumavý výraz. „Máte nejspíš pravdu,“ odpověděl nakonec.

„Dost,“ vyštěkl Horlocker na skupinu policistů, kteří Mefista přivedli. „Vezměte ho na velitelství. Vypořádáme se s ním, až tohle skončí.“

„A co z toho budete mít vy?“ zeptal se Pendergast Mefista.

„Životní prostor. Přestanete nás pronásledovat. Vyřešení stížností mých lidí.“

Pendergast zíral zamyšleně na Mefista a ve tváři měl neproniknutelný výraz.

„Říkal jsem, abyste toho chlapa vyvedli,“ zaburácel Horlocker.

Poldové zvedli Mefista na nohy a začali s ním pomalu smýkat k východu.

„Stůjte,“ řekl Pendergast. Mluvil tiše, ale tón jeho hlasu byl tak velitelský, že se policisté okamžitě zastavili.

Horlocker se k němu obrátil a na spáncích mu bušila tepna. „Co to má znamenat?“ zeptal se téměř šeptem.

„Veliteli Horlockere, přebírám do své kompetence tohoto člověka podle práv, která mám jako federální agent vlády Spojených států.“

„Co to na mě hrajete?“ odpověděl Horlocker.

„Pendergaste!“ sykla hlasitě Margo. „Máme už jen necelé dvě hodiny.“

Agent přikývl, potom oslovil Horlockera. „Rád bych zůstal a vyměňoval si s vámi zdvořilosti, ale obávám se, že už nemám čas,“ řekl. „Vincente, vezměte si od těch pánů klíč od pout.“

Pendergast se obrátil k hloučku policistů. „Vy tam. Předejte toho muže do mé kompetence.“

„Nedělejte to!“ zařval Horlocker.

„Pane,“ řekl jeden z policistů, „s federály se nemůžete dát do křížku.“

Pendergast přistoupil k tomu zuboženému muži, který stál vedle D’Agosty a třel si spoutaná zápěstí. „Pane Mefisto,“ řekl tiše, „nevím, jakou roli jste při dnešních událostech sehrál a nemůžu vám zaručit osobní svobodu. Ale jestliže mi teď pomůžete, možná bychom mohli zbavit město vrahů, kteří trápí i vaši komunitu. A dávám vám své čestné slovo, že vašim požadavkům na práva bezdomovců se dostane slyšení na patřičných místech.“ Napřáhl ruku.

Mefisto přimhouřil oči. „Už jednou jste lhal,“ sykl.

„Byl to jediný způsob, jak se k vám dostat,“ řekl Pendergast a držel ruku napřaženou. „Tohle není boj mezi těmi, co mají, a těmi, co nemají. Pokud tomu tak kdysi bylo, už to neplatí. Pokud teď selžeme, všichni padneme do propasti – Park Avenue i Route 666.“

Nastalo dlouhé ticho. Potom Mefisto mlčky přikývl.

„Jak dojemné,“ prohlásil Horlocker. „Doufám, že se všichni v těch sračkách utopíte.“

50

Smithback pohlédl rezavějící mřížovanou podlahou visuté lávky k cihlami obložené šachtě, která mizela v závratné hloubce pod jeho nohama. Slyšel daleko pod sebou Waxieho a ostatní, ale neviděl, co provádějí. Znovu se modlil, aby se z toho nakonec nevyklubala jenom planá honička. Ale když už se za Waxiem žene takovou dobu, měl by se na něj nalepit a zjistit, o co vlastně jde.

Opatrně se vydal vpřed a snažil se zahlédnout těch pět mužů pod sebou. Rozpadající se lávka visela ze dna obrovské mísy ze zkorodovaného kovu a táhla se v dlouhém mírném oblouku k nějaké vertikální šachtě, která snad musela vést až do středu země. Lávka pod každým jeho pohybem sténala. Uchopil žebřík, vysunul krk do chladného prostoru a pohlédl dolů. Šachtu ozařovala řada reflektorů, ale ani jejich výkon nestačil k tomu, aby světlo proniklo do té hluboké tmy. Z praskliny na jednom stavidle unikal pramínek vody, ve spirále padal prázdným prostorem a ztrácel se tiše v temnotě. Seshora se ozývalo ťukání, jako když pod tlakem praští kostra ponorky. Ze šachty nepřetržitě proudil chladný čerstvý vzduch a čechral mu vlasy na čele.

Smithback by si ani v nejživějších snech nedokázal představit, že pod Rezervoárem v Central Parku existuje takovýto zvláštní starobylý prostor. Věděl, že ten obrovský kovový strop nad jeho hlavou musí být nejnižší patro Rezervoáru, kde je jeho zemité dno protkáno sítí odvodňovacích kanálů a zásobovacích tunelů. Snažil se nemyslet na tu ohromnou masu vody, která mu visí přímo nad hlavou.

V šeru pod sebou zahlédl, že skupinka právě sestoupila po žebříku na malou plošinku. Smithback stěží rozeznával komplikovanou soustavu železných trubek, kol a ventilů, která připomínala nějaký pekelný stroj z dob technické revoluce. Žebřík byl kluzký od sražené vodní páry a plošinka hluboko pod ním neměla žádné zábradlí. Smithback udělal krok po žebříku, ale pak si to nechal projít ještě jednou hlavou a vrátil se zase zpátky. Lepší pozorovatelnu nenajde, pomyslel si a schoulil se na lávce. Odsud uvidí všechno, co se bude dole odehrávat, a jeho nikdo nespatří.

Hluboko pod ním olizovaly paprsky baterek stěny a vzduchem se vzhůru nesly burácející a zkreslené hlasy policistů. Waxieho hluboký bas si pamatoval z večera, který strávil v promítací kabině muzea. Tlustý policista podle všeho mluvil do vysílačky. V tu chvíli ji schoval a obrátil se k nervóznímu muži v košili. Vypadalo to, že se o něco hádají.

„Vy malý lháři,“ křičel Waxie. „Nikdy jste mi neříkal, že tu vodu nemůžete zastavit.“

„Ale ano, říkal,“ ozval se mu v odpověď vysoký pisklavý hlas. „Vy jste dokonce povídal, že nepotřebujete, aby se to dalo zastavit. Kdybych tam tak měl magneťák, protože…“

„Mlčte. To jsou ta stavidla?“

„Jsou tady, vzadu.“

Následovalo ticho, potom se ozvalo skřípavé protestování kovu, jak muži změnili polohu.

„Je ta plošina bezpečná?“ ozval se z hloubky Waxie.

„Jak to mám vědět?“ odpověděl ten vysoký hlas. „Když převedli systém na počítače, přestali udržovat…“

„Dobrá, dobrá. Hlavně udělejte, co je potřeba, Duffy, a vypadneme odsud.“

Smithback vystrčil nos do prostoru a pohlédl dolů. Viděl, jak ten muž, Duffy, zkoumá řadu ventilů. „Tohle všechno musíme zatáhnout,“ zazněl jeho hlas. „Uzavřeme tím hlavní stavidlo. Poté, co počítač nařídí vypuštění Rezervoáru, stavidla se otevřou, ale tyhle ruční klapky ji zavřou. Funguje to na principu sifonu. Pokud to vůbec bude fungovat. Jak jsem říkal, nikdo to nikdy nezkoušel.“

„Skvělé. Možná dostanete Nobelovu cenu. Teď už to ale udělejte.“

Udělejte co? uvažoval Smithback. Vypadalo to, jako by se snažili zabránit vypuštění Rezervoáru. Při představě, že se seshora řítí miliony kubických stop vody, obrátil oči k nouzovému východu vysoko nad hlavou. Ale proč? Nějaké selhání počítače? Ať už jde o cokoli, neměl pocit, že tahle akce může vynahradit fakt, že opustil největší pouliční demonstraci několika posledních staletí. Smithback posmutněl z tohohle se rozhodně nezrodí velký článek.

„Pomozte mi tímhle otočit,“ řekl Duffy.

„Slyšeli jste?“ vyštěkl Waxie na policisty. Ze svého místa Smithback spatřil, jak dvě malé postavičky popadly velké železné kolo. Ozvalo se slabé sténání. „Ani se to nehne,“ oznámil jeden z policistů.

Muž jménem Duffy se sehnul a pozorně se díval. „Někdo se tu nedávno motal!“ vykřikl a ukázal rukou. „Podívejte se na tohle! Tuhle hřídel zalili olovem. A tadyhle ty klapky někdo rozmlátil. A podle všeho to taky není tak dávno.“

„Nechte si ty svý kecy pro sebe, Duffy.“

„Tak se podívejte sám. Tahle věc je úplně na hovno.“

Zavládlo ticho. „Vysrat se na všecko,“ zazněl Waxieho vzteklý hlas. „Můžete to spravit?“

„Jistě. Pokud bychom měli čtyřiadvacet hodin. A bomby s acetylénem, svářečské nářadí, nové ventily a ještě tak tucet dalších součástí, které se nevyrábějí už od začátku století.“

„Tak to teda ne. Jestli nedokážeme to stavidlo ručně uzavřít, jsme v prdeli. Vy jste nás do tohohle průseru dostal, Duffy. Tak byste nás měl zase zatraceně rychle dostat z něj.“

„K čertu s vámi, kapitáne!“ rozléhalo se prostorem Duffyho ječení. „Už to nebudu dál snášet. Jste pitomec a sprosťák. Jo, a abych nezapomněl taky tlusťoch.“

„Tohle dám do hlášení, Duffy.“

„Tak si pak hlavně dejte pozor, abyste tam nezapomněl dát toho tlusťocha, protože…“

Náhle nastalo ticho.

„Cítíte to?“ zeptal se jeden policista na žebříku.

„Co to, k čertu, je?“ zazněl další hlas.

Smithback nasál chladný, vlahý vzduch, ale necítil nic, než vlhké cihly a plíseň. „Radši odsud rychle vypadnem,“ řekl Waxie, uchopil žebřík a začal se drápat po příčkách.

„Tak moment!“ ozval se Duffyho hlas. „A co ta klapka?“

„Vždyť jste mi přece tvrdil, že se nedá opravit,“ prohlásil Waxie a ani se neohlédl.

Smithback zaslechl z černé hloubky šachty nějaké slabé rachocení.

„Co to bylo?“ zeptal se Duffy a hlas mu přeskočil.

„Tak jdete?“ zahulákal Waxie a soukal své neohrabané tělo po jednotlivých příčkách žebříku.

Smithback přihlížel, jak se Duffy podíval přes okraj plošiny a zaváhal. Potom se obrátil a začal se škrábat po žebříku za Waxiem, následován uniformovanými policisty. Smithback si uvědomil, že za pět minut dosáhnou jeho pozorovatelny. Tou dobou už musí být pryč, musí se vyhrabat ven po téhle lávce a ztratit se z dohledu. A nemá vůbec nic. Obrátil se k odchodu. Doufal, že ještě stihne závěr té mely, a uvažoval, kde teď asi je paní Wisherová. Nemůžu uvěřit, že mé instinkty selhaly. Snad už byl ten čurák Bryce Harriman…

Zezdola se ozval nějaký zvuk naříkavé vrzání zrezivělých příček, hlasitá rána, jak někdo prorazil železné mřížoví.

„Co to bylo?“ uslyšel Smithback Waxieho vyjeknout.

Smithback se obrátil a pohlédl dolů. Viděl, že postavy na žebříku náhle znehybněly. Waxieho poslední otázka ještě stále zanikala v ozvěnách a burácení v šachtě. Nastalo ticho. A do toho ticha se rozléhalo škrábání po železných příčkách, které se mísilo se zvláštním sténáním a hvízdáním, při němž se Smithbackovi zježily vlasy v zátylku.

Lidé na žebříku svítili do hlubin, ale nespatřili nic.

„Kdo je tam?“ vykřikl Waxie a pohlédl dolů.

„Po žebříku lezou nějací lidi,“ řekl jeden z policistů.

„Jsme policejní důstojníci!“ zaječel Waxie a hlas se mu najednou třásl.

Nikdo neodpovídal.

„Kdo jste?“

„Přibližují se,“ řekl policista.

„Už zase ten zápach,“ zazněl další hlas a Smithbacka to náhle zasáhlo jako rána kladivem ten zahnívající kozlí puch, s nímž se mu jasně vybavily děsivé hodiny, které strávil před osmnácti měsíci v útrobách muzea.

„Vytáhněte zbraně!“ zaječel Waxie v panice.

Teď už je Smithback jasně viděl temné postavy, které se z hlubin rychle hnaly po žebříku, v kapucích a temných pláštích, povlávajících za nimi v proudu vzduchu.

„Slyšíte mě, vy tam dole?“ vykřikl Waxie. „Zastavte se a řekněte, kdo jste!“ Tlusťoch se obrátil na žebříku a pohlédl na policisty pod sebou. „Vy, chlapi, tady zůstaňte. Zjistěte, co jsou zač. Jestli mají něco za lubem, dejte jim co proto.“ Obrátil se a s Duffym v patách se začal zoufale drápat nahoru po žebříku.

Smithback viděl, jak ty zvláštní postavy překonaly plošinu a přibližovaly se k hlídkujícím policistům. Chvíli se nic nedělo, potom následoval boj, ale ve slabém světle to vypadalo spíš jako ladný balet. Iluze zmizela s ohlušujícím zaburácením výstřelu, jež se v cihlové šachtě valilo sem a tam jako hrom. Ozvěny přehlušil výkřik a Smithback spatřil, jak se nejníže stojící policista pustil žebříku a padá do šachty, stále v sevření jedné z těch postav. Z otvoru se ozývaly policistovy slábnoucí výkřiky, až pomalu zanikly. „Zastavte je!“ vykřikl Waxie přes rameno a šplhal vzhůru. „Ať sem nejdou!“

Smithback s pocitem ledové hrůzy sledoval, jak se ty postavy blíží ještě rychleji, až kovový žebřík praštěl a skřípal pod jejich váhou. Druhý policista na ně bezhlavě pálil, potom ho popadly za nohu a strašlivou silou odtrhly od příčky. Padal dolů, znovu a znovu střílel z revolveru a v záblescích výstřelů se řítil do tmy. Třetí policista se obrátil a v panice začal rychle šplhat nahoru.

Temné postavy se v tu chvíli nezadržitelně hnaly vzhůru po dvou příčkách najednou, šplhaly dlouhými skákavými pohyby. Jedna se na okamžik dostala do záře reflektoru a Smithback zahlédl záblesk čehosi tlustého a vlhce se lesknoucího. Potom postava v čele dostihla policistu a širokým rozmáchnutím přejela přes stehna prchajícího muže. Zaječel a obrátil se na žebříku. Postava vyskočila do stejné roviny s ním a začala mu drásat obličej a krk, zatímco ostatní se protáhly kolem.

Smithback se pokoušel pohnout, ale nedokázal odtrhnout zrak od podívané dole. Při panickém úprku po žebříku Waxie uklouzl, držel se teď jedné strany a snažil se nohou znovu získat oporu. Duffy se rychle blížil k němu, ale několik temných postav měl v patách.

„Drží mě za nohu!“ zaječel Duffy. Ozvaly se nezaměnitelné zvuky zápasu a kopání. „Bože, pomoz mi!“ Jeho hysterický hlas se v ozvěnách proháněl prostorem.

Pak Smithback spatřil, že se Duffy vyprostil silou, která pramenila z hrůzy, a drápal se vzhůru kolem Waxieho.

„Ne! Ne!“ ječel zoufale Waxie, snažil se odkopnout dorážející ruce nejbližší postavy a přitom jí strhl kapuci. Smithback instinktivně při tom pohledu ucukl hlavou, ale ještě předtím dokázal jeho mozek zpracovat obraz jako z noční můry, vlastně horší, protože byl v tom slabém světle nejasný úzké ještěrčí zorničky, masité vlhké rty, velké záhyby a sklady volné kůže. Najednou mu svitlo, že to musí být Vrásčití, o kterých mluvil Mefisto. Teď už mu bylo jasné, proč to jméno.

Při tom pohledu povolilo Smithbackovo ochrnutí a on se začal škrábat po lávce. Za sebou slyšel, jak Waxie vypálil ze služební pistole při tom bolestném zaburácení málem Smithbackovi podklesla kolena, potom se ozval Waxieho sílící naříkavý, vyděšený jekot, který se náhle změnil ve strašlivé vlhké chrčení.

Smithback napůl utíkal, napůl se potácel po lávce a snažil se nepodlehnout pocitu nepřekonatelné hrůzy, který se ho začal znovu zmocňovat. Za sebou slyšel Duffyho proboha, doufal, že je to Duffy, jak vzlyká a drápe se po železných příčkách. Mám dobrý náskok, říkal si. Ty postavy musejí vyšplhat ještě dobrých sto stop. Na okamžik zvažoval, jestli se nemá vrátit a Duffymu pomoci, ale vzápětí si uvědomil, že by to k ničemu nebylo. Jen mi dopřej ten luxus života, abych mohl litovat, že jsem utekl, pomyslel si hystericky, a nebudu už nikdy nic jiného chtít.

Ale když se přiblížil ke kamenným schodům, vedoucím k povrchu, a nad sebou spatřil vytoužený kruh měsíční oblohy, uviděl s rostoucí hrůzou, jak hvězdy náhle zakryly tyčící se postavy. A teď, proboha, začaly sestupovat k němu. Sklouzl rychle zpátky na lávku a zoufale se rozhlížel po cihlových zdech. Na jedné straně lávky zahlédl vchod do přístupového tunelu starodávný kamenný oblouk pokrytý jinovatkou z krystalického vápence. Postavy se rychle blížily. Smithback vyrazil k oblouku, proběhl pod ním a vstoupil do nízkého tunelu. Ve stropě byly v nepravidelných intervalech umístěny slabé žárovky. Vrhl se kupředu, běžel se zoufalým odhodláním a současně si uvědomoval, že tunel vede přesně tam, kam se nechtěl dostat dolů, stále dolů.

51

Dozorčí ve zbrojnici FBI seděl s nosem zabořeným do posledního čísla Vojáka štěstěny a balancoval neopatrně na zadních nohách židle. Margo spatřila, jak vytřeštil oči, když je přes horní okraj časopisu zahlédl přicházet. Nejspíš nebyl zvyklý na pohled na nemožně špinavého muže s šíleným výrazem a neupraveným plnovousem, který se potuluje po přízemí federálního velitelství FBI s mladou ženou a obtloustlým mužem v závěsu. Viděla, jak náhle přivřel oči a nakrčil nos. Asi už taky zachytil závan od Mefista, napadlo ji.

„Co, k čertu, pro vás můžu udělat, panstvo?“ zeptal se dozorčí, položil časopis na klín a pomalu spouštěl židli na všechny čtyři.,

„Jsou se mnou,“ prohlásil stručně Pendergast, který předstoupil vpřed a přistrčil mu svůj průkaz. Ale to už ho muž zahlédl, vyskočil na nohy a časopis dopadl na podlahu.

„Budu potřebovat nějaký arzenál,“ řekl Pendergast.

„Samozřejmě, hned to bude, pane,“ zablekotal dozorčí, odemkl horní a dolní zámek na kovových dveřích za sebou a otevřel je dokořán.

Margo vstoupila do velké místnosti za nimi. K nízkému stropu se tyčily vyrovnané řady dřevěných skříní. „Co to tady je?“ zeptala se, když kráčela za Pendergastem nejbližší uličkou.

„Nouzové zásoby,“ zazněla odpověď. „Železná zásoba potravin, léků, láhve s vodou, potravinové doplňky, pokrývky a ložní prádlo, náhradní díly k základním systémům, palivo a další nezbytnosti.“

„Máte tu těch sraček dost, abyste přežili obléhání,“ zabručel D’Agosta.

„O to přesně jde, poručíku,“ řekl Pendergast a přistoupil k menším kovovým dveřím naproti, vyťukal kód a otevřel je. Za dveřmi se táhla úzká chodba. Obě strany lemovaly skříňky z lesklé oceli se štítky na dveřích. Margo se při vstupu do chodby zastavila a pohlédla na nejbližší nápisy: M16XM148, CAR15SM177E2, KEVLAR SM, KEVLAR LXXL.

„Polda a jeho hračky,“ poznamenal Mefisto.

Pendergast prošel rychle uličkou, zastavil se u jedné skříňky, otevřel ji a vytáhl tři masky z průzračného plastu s připevněnými malými kyslíkovými bombami. Jednu si nechal a další předal D’Agostovi a Mefistovi.

„To jako pro případ, že byste chtěl cestou dolů vyplynovat ještě další obyvatele podzemí?“ popadl ji Mefisto neohrabaně spoutanýma rukama. „Slyšel jsem, že to nebyl špatný zápas.“

Pendergast se zarazil a obrátil se k bezdomovci. „Vím, že si myslíte, že policie vaše lidi napadla,“ řekl tiše. „V tomhle s vámi souhlasím. Ale musíte prostě věřit mým slovům, že já s tím nemám nic společného.“

„Znovu se ozval Janus, muž dvou tváří. „Jistě, starosta Grantovy hrobky. Mělo mě napadnout, že jsou to jenom kecy.“

„To kvůli vaší paranoii a izolaci jsem musel užít tuhle lest,“ poznamenal Pendergast, otevřel další skříňky a Margo sledovala, jak vyndává přilby s lampami, několik párů infrahledů a nějaké dlouhé žluté kanystry, jejichž účel neznala. „Dříve ani teď jsem vás nepovažoval za nepřítele.“

„Tak mi sundejte ta želízka.“

„Nedělejte to,“ varoval ho D’Agosta.

Pendergast nejprve v klidu vytáhl ze skříňky několik kapesních nožů. Pak zalovil v náprsní kapse černého saka, udělal krok vpřed a rychlým pohybem zápěstí uvolnil pouta. Mefisto je opovržlivě odhodil do úzké chodby.

„To si budete dole něco vyřezávat, Whitey?“ zeptal se. „Tyhle kapesní nožíky zvláštních jednotek, které si berete, vám nebudou proti Vrásčitým příliš platné. Leda byste je chtěl trochu polechtat.“

„V prvé řadě doufám, že na žádné obyvatele Astorových tunelů nenarazíme,“ řekl Pendergast a s hlavou ve skříňce si zastrkoval za kalhoty dvě pistole. „Ale už jsem se naučil, že se vyplatí být připraven.“

„No, tak jen si, ctěný agente, vychutnejte svůj hon na bažanty. Potom se můžeme zastavit v Route 666 na šálek čaje a sušenky, pokecat si a třeba si dát vycpat trofeje.“

Margo sledovala, jak Pendergast odstoupil od skříňky. Potom pomalu přikročil k Mefistovi. „Co přesně mám udělat, abych vás konečně přesvědčil o vážnosti situace?“ zeptal se s tváří několik palců od obličeje vůdce podzemí. Mluvil měkce, ale z jeho hlasu zazníval jakýsi skrytý výhružný podtón.

Mefisto udělal krok zpět. „Když už to teda chcete slyšet, tak mi musíte důvěřovat.“

„Kdybych vám nevěřil,“ odpověděl Pendergast, „nesundával bych Vám ta pouta.“

„Tak to dokažte,“ prohlásil Mefisto, který rychle získal ztracenou rozvahu. „Dejte mi taky bouchačku. Jednoho z těch lesklých stonerů, které jsem viděl támhle vzadu ve skříňce. Nebo aspoň dvanáctku. Jestli vás dva dostanou, chci mít aspoň možnost bránit si svůj krk.“

„Pendergaste, neblázněte,“ řekl D’Agosta. „Tenhle chlap je cvok. Vždyť, proboha, dneska vylezl na světlo poprvé od časů, co byl Georgie Bush prezidentem.“

„Jak rychle nás dostanete do Astorových tunelů?“ zeptal se Pendergast.

„Tak za devadesát minut. Když vám nebude vadit, že si cestou dolů namočíte nohy.“

Nastalo ticho. „Zdá se, že se ve zbraních vyznáte. Máte nějaké zkušenosti?“

„Sedmá pěší. Zraněn za větší slávu Spojených států, zasrané Ameriky, v Železném trojúhelníku.“ Margo se dívala znechuceně i fascinovaně, jak si rozepnul a svlékl špinavé kalhoty, pod nimiž se objevila krabatá jizva, která se mu táhla napříč podbřiškem, dolů po stehně a končila velkým chumlem kůže. „Museli mi znovu nacpat všechno dovnitř, než se jim podařilo dostat mě na nosítka,“ řekl s úšklebkem.

Pendergast na okamžik váhal. Potom se obrátil, otevřel další skříňku, vytáhl dva automaty, jeden si přehodil přes pravé rameno a druhý podal D’Agostovi. Potom vyndal krabičku nábojů a masivně vypadající revolver. Zavřel skříňku, obrátil se a podal zbraň Mefistovi.

„Nenechejte mě v tom, vojáku,“ řekl s rukou stále na pažbě.

Mefisto mu vytrhl zbraň a beze slova naplnil zásobník.

Margo si začala uvědomovat jeden závažný problém: Pendergast už rozdal spoustu zbraní, ale nic z toho nenašlo cestu k ní. „Počkejte moment,“ prohlásila. „Co já? Kde zůstalo mé vybavení?“

„Nezlobte se, ale vy s námi nepůjdete,“ poznamenal Pendergast, který vytahoval ze skříňky neprůstřelné vesty a kontroloval velikost.

„Proč bych, k čertu, nešla?“ rozzlobila se Margo. „Protože jsem ženská?“

„Doktorko Greenová, prosím. Víte moc dobře, že o to přece vůbec nejde. S tímhle druhem policejní operace nemáte žádné zkušenosti.“ Pendergast se začal hrabat v další skříňce. „Vincente, nechcete tohle?“

„Tříštivé granáty M26,“ nadšeně je potěžkal D’Agosta. „Panečku, máte tady dost palebné síly, abyste mohli napadnout Čínu.“

„Žádné zkušenosti?“ promluvila Margo jako ozvěna a nevšímala si D’Agosty. „To mně vděčíte za svou záchranu v muzeu, vzpomínáte? Kdyby nebylo mě, už dávno by z vás byl jenom Mbwunův trus.“

„To nijak nezpochybňuji, doktorko Greenová,“ odpověděl Pendergast, který si navlékal batoh s dlouhou hadicí a jakousi zvláštní krytou hubicí.

„Neříkejte mi, že to je plamenomet,“ poznamenal D’Agosta.

„ABT FastFire, jestli se nemýlím,“ prohlásil Mefisto. „Když jsem byl v armádě, říkali jsme želé, které z toho stříká, fialová mlha. Sadistická zbraň morálně zbankrotované republiky.“ Nahlédl zvědavě do jedné z otevřených skříněk.

„Jsem antropoložka,“ řekla Margo. „Znám tahle stvoření lépe než kdokoli jiný. Budete potřebovat mé rady.“

„To není dostatečný důvod, abychom ohrozili váš život,“ namítl Pendergast. „Doktor Frock je také antropolog. Máme ho na jeho vozíku brát s sebou dolů a vyžadovat jeho znalosti?“

„Byla jsem to já, kdo tohle všechno objevil. Pamatujete?“ Margo si uvědomila, že zvyšuje hlas.

„Má svatou pravdu,“ řekl D’Agosta. „Nebýt jí, nebyli bychom teď tady.“

„Ale to nám stále nedává právo dál ji do toho zatahovat,“ odpověděl Pendergast. „A kromě toho, nikdy nebyla v podzemí a není policistka.“

„Hele!“ zařvala Margo. „Zapomeňte na mé rady. Zapomeňte na pomoc, kterou jsem vám v minulosti poskytla. Jsem zkušený střelec. Tady D’Agosta to může potvrdit. A brzdit vás taky nebudu. Pokud jde o to, vy budete mít co dělat, abyste udrželi krok se mnou. Vemte to jinak: když se tam dole dostanete do problémů, každý člověk navíc se vám bude hodit.“

Pendergast k ní obrátil svou bledou tvář a Margo pocítila sílu jeho pohledu, kterým jako by se snažil proniknout do jejích myšlenek. „Proč na tom tak trváte, doktorko Greenová?“ zeptal se.

„Protože…,“ Margo se náhle zarazila a přemýšlela, proč vlastně chce sestoupit do toho jiného světa. Vždyť by přece bylo mnohem snazší popřát jim hodně štěstí, vyjít z budovy, jít domů, objednat si z thajské restaurace na rohu večeři a otevřít román od Thackerayho, který se už měsíc chystá začít číst.

Potom si uvědomila, že to není otázka chtění. Před osmnácti měsíci hleděla do tváře Mbwunovi, viděla svůj odraz v jeho zběsilých rudých očích. S Pendergastem tu bestii společně zabili. A ona si myslela, že je po všem. Všichni si to mysleli. Teď už jí to bylo jasné.

„Před pár měsíci,“ řekla, „se se mnou snažil spojit Greg Kawakita. Neobtěžovala jsem se mu odpovědět. Kdybych to tehdy udělala, možná by k tomuhle všemu vůbec nedošlo.“ Odmlčela se. „Potřebuju vidět, že to skončí.“

Pendergast na ni dál zkoumavě hleděl.

„Znova jste mě do toho zatáhli, zatraceně!“ zvolala Margo a obrátila se k D’Agostovi. „Bylo to to poslední, co jsem chtěla. Ale teď, když už k tomu došlo, chci vidět, jak to skončí.“

„V tomhle má taky pravdu,“ podotkl D’Agosta. „To já jsem ji přece zapojil do vyšetřování.“

Pendergast naprosto netypicky položil Margo ruce na ramena. „Margo, prosím,“ řekl tiše. „Snažte se mě pochopit. Tam v muzeu jsme neměli na vybranou. Už jsme byli uvězněni uvnitř s Mbwunem. Tohle je jiné. Jdeme vědomě do nebezpečí. Vy jste civilista. Mrzí mě to, ale tak to prostě je.“

„Pro tentokrát souhlasím se starostou Whiteym.“ Mefisto pohlédl na Margo. „Vypadáte jako bezúhonný člověk. To znamená že do téhle společnosti nepatříte. Tak ať o ty své oficiální zadky přijdou sami.“

Pendergast na ni ještě chvíli hleděl. Potom spustil ruce a obrátil se k Mefistovi. „Kudy půjdeme?“ zeptal se.

„Lexingtonská linka, pod Bloomingdale,“ zněla odpověď. „Asi čtvrt míle severně od expresní trasy je tam opuštěná štola. Míří přímo do parku, potom se stáčí k Hrdlu.“

„Bože,“ řekl D’Agosta. „Odtud možná Vrásčití napadli ten nešťastný vlak.“

„Možná.“ Pendergast na okamžik upadl v mlčení, jako by se zahloubal. „Budeme si muset vzít ze sekce C výbušniny,“ pokračoval rychle a kráčel ke dveřím. „Pojďme. Máme už jen necelé dvě hodiny.“

„No tak, Margo,“ prohodil D’Agosta přes rameno, když se rozběhl za Pendergastem. „Uvidíme se venku.“

Margo stála bez hnutí, sledovala, jak ti tři rychle kráčejí k venkovním dveřím zbrojnice. „Kurva!“ dala průchod svému vzteku, hodila tašku na podlahu a zuřivě kopla do nejbližší skříňky. Potom klesla na zem a složila hlavu do dlaní.

52

Snow pohlédl na obrovské nástěnné hodiny. Úzké ručičky za ochrannou drátěnou klecí ukazovaly čtvrt na jedenáct. Pohledem putoval po prázdné místnosti mužstva, po náhradních tlakových lahvích a regulátorech, potrhaných ploutvích a velkých maskách. Nakonec se jeho zrak zastavil na hoře papírů, vršící se na stole před ním. V duchu si povzdychl. Tak tady skončil, oficiálně se zotavuje z bakteriální infekce plic. Ale jemu i ostatním z potápěčského týmu newyorské policie bylo jasné, že je vlastně v base. Velitel si ho vzal stranou, řekl mu, jak skvělou práci odvedl, ale Snow mu nevěřil. Bylo mu houby platné i to, že od koster, které objevil, se odvinulo velké policejní vyšetřování. Ve skutečnosti to posral, posral své první potápění. Dokonce ani Fernandezovi už nestál za to, aby ho škádlil.

Povzdychl si a vyhlédl špinavým oknem na dávno opuštěný dok a tmavou olejovitou vodu, třpytící se v nepokojné noci. Zbytek týmu byl pryč, poté, co se časně z večera zřítila do East River helikoptéra. A taky ve městě se dělo něco velkého: z jeho vysílačky se neustále ozývaly nějaké řeči o pochodech, bouřích, mobilizacích, snaze usměrnit davy. Vypadalo to, že se něco děje všude jinde kromě tohohle tichého koutku v brooklynských docích. A on trčí zrovna tady a vyplňuje hlášení.

Povzdychl, vložil několik listů do složky, zavřel ji a odložil mezi vyřízené dokumenty. Mrtvý pes vylovený z Gowanova kanálu. Příčina smrti: zásah střelnou zbraní; majitel neznámý. Případ uzavřen. Vzal z hromady další složku: Randolf Rowell, skokan, Triboroughský most, věk 22. V kapse nalezen dopis na rozloučenou. Příčina smrti: utonutí. Případ uzavřen.

Když odkládal složku do koše, zaslechl rachocení dieselového motorového člunu, který mířil do doku. Vracejí se brzy. Motor ale zní nějak jinak, chraplavěji, napadlo ho. Možná bude potřebovat seřídit.

Zaslechl dupot běžících nohou na dřevěném molu a najednou se dveře rozlétly muži v černých hladkých skafandrech bez označení, s tvářemi natřenými na černozeleno. Na krku se jim houpaly dvojité brašny z gumy a latexu.

„Kde je potápěčský tým?“ vyštěkl muž v čele, s mohutnou postavou a texaským přízvukem.

„U havarovaného vrtulníku na East River,“ řekl Snow. „Vy jste druhý tým?“ Vyhlédl z okna a ke svému překvapení nespatřil známý modrobílý policejní člun, ale mohutné plavidlo s dvojitou palubou, hluboce ponořené a natřené stejně temně jako muži.

„Všichni?“ zeptal se muž.

„Všichni kromě mne. Kdo jste?“

„Nejsme žádní tví ztracení bratranci z matčiny strany, milánku,“ prohlásil muž. „Potřebujem někoho, kdo zná nejkratší cestu do West Side Lateral, a potřebujem ho hned.“

Snow pocítil náhlou touhu. „Zavolám veliteli…“

„Není čas. Co vy?“

„No, vyznám se kolem pobřeží Manhattanu. To je to nejmenší, to musí každý policejní řidič…“

„Můžete nás tam dostat?“ přerušil ho prudce muž.

„Chcete se dostat do West Side Lateral? Většina těch potrubí je rozežraných nebo příliš úzkých, abyste…“

„Jenom odpovězte ano, nebo ne.“

„Myslím, že ano,“ prohlásil Snow a hlas se mu nepatrně zachvěl.

„Vaše jméno?“

„Snow. Důstojník Snow.“

„Běžte do člunu.“

„Ale mé bomby a skafandr…“

„Máme všechno potřebné. Můžete se obléct ve člunu.“

Snow se vyškrábal ze židle a následoval muže do doku. Nezdálo se, že by tohle pozvání mohl odmítnout. „Ještě pořád jste mi neřekl, kdo…“

Muž se zarazil s jednou nohou na okraji člunu. „Velitel Rachlin, vedoucí hlídky, sedmý potápěčský oddíl rychlého nasazení námořnictva. A teď sebou hoďte.“

Kormidelník odvázal člun. „Hleď si kormidla,“ prohlásil velitel a potom pokynul Snowovi, aby přistoupil blíž. „Tady jsou plány,“ řekl, zvedl polstrované sedátko a vyndal složku s vodovzdornými mapami z úložného prostoru. „Budou čtyři týmy po dvou lidech.“ Rozhlédl se. „Donovane!“

„Pane!“ řekl nějaký muž a přistoupil k nim. I v tom neforemném obleku vypadal vyzáble. Snow pod neoprénem a maskováním nedokázal rozeznat žádný z rysů obličeje.

„Donovane, ty a Snow půjdete spolu.“

Následovalo ticho, které si Snow vyložil jako nechuť. „O co jde?“ zeptal se.

„Jedná se o PD,“ řekl Rachlin.

„O co?“

Velitel na něj ostře pohlédl. „Podvodní demolice. Víc vědět nepotřebujete.“

„Má to nějakou souvislost s těmi bezhlavými mrtvolami?“ zeptal se Snow.

Velitel na něj hleděl. „Na prdelku, kterému teče mlíko po bradě, na policajtského potápěče ve vaně máš spoustu otázek, hošánku.“

Snow mlčel. Neodvažoval se pohlédnout na Donovana.

„Můžeme uvažovat o cestě z tohohle místa,“ řekl Rachlin, rozbalil mapu a zabodl palec do jedné modré skvrny. „Ale kvůli nové čističce jsou tahle místa nedostupná. Takže nás tam musíš nějak dostat.“

Snow se sklonil nad laminovanou mapou. Nahoře stálo ozdobným písmem PRŮZKUM ODVODŇOVACÍHO SYSTÉMU WEST SIDE Z ROKU 1932, DOLNÍ KVADRANT. Pod nápisem byl labyrint slabých, vzájemně se protínajících čar. Pod západní stranu Central Parku někdo nakreslil tři tečky. Upřeně pozoroval ty složité čáry a mysl mu horečně pracovala. Humboldtův kanál představoval nejsnazší přístupový bod, ale k Laterální bylo zatraceně daleko, spousta obrátek a zatáček. A kromě toho se mu tam vůbec nechtělo vracet, i kdyby to šlo. Snažil se vzpomenout na tréninkové hodiny, na dlouhé dny ve člunech křižujících blátivé kanály. Kde ještě West Side Lateral ústí?

„Tohle není otázka pro esej,“ řekl Rachlin tiše. „Pospěš si. Tlačí nás čas.“

Snow vzhlédl. O jedné cestě věděl, o jedné velmi přímé. No, pomyslel si, řekli si o to. „Přes čističku odpadů na dolním Hudsonu,“ prohlásil. „Můžeme projít přímo hlavní odkalovací nádrží.“

Nastalo ticho a Snow se rozhlédl.

„Potápět se v těch hnusných kalech?“ zazněl čísi velmi hluboký hlas.

Velitel se obrátil. „Slyšeli jste toho muže.“ Podal Snowovi mokrý skafandr. „Teď si pěkně sedni na zadek a převleč se. Za šest minut dvanáct musíme být s prací hotovi.“

53

Margo seděla na studené dlážděné podlaze ve zbrojnici a tiše běsnila. Nebyla si jistá, na koho má být více vzteklá: na D’Agostu, že ji zatáhl do tohohle zmatku, na Pendergasta za to, že ji odmítl vzít s sebou, nebo na sebe, že to všechno prostě nedokázala hodit za hlavu. Teď už jí bylo jasné, jak dlouho nad ní visel stín vražd v muzeu toho strašlivého závěrečného boje v přízemí muzea. Připravilo ji to o spánek, narušilo klid její mysli. A teď ke všemu ještě tahle zatracená věc…

Věděla, že Pendergastovi jde o její bezpečnost, ale nedokázala se povznést nad pocit zklamání, že ji nevzali s sebou. Kdyby nebylo mě, tápali by pořád ve tmě, říkala si. To já jsem našla spojení mezi Mbwunem a Whittleseym. Já jsem přišla na to, co se skutečně stalo. Kdyby měla víc času, mohla by dokonce dát dohromady i poslední kousky skládačky. Co znamenají zbývající nejasné části Kawakitova deníku, co prováděl s thyoxinem, proč ve své poslední laboratoři vyráběl vitamin D.

Ten thyoxin vlastně dává smysl. Záznamy v deníku naznačovaly, že ke konci šel Kawakita do sebe. Nejspíš mu došlo, že poslední dávky třpytu sice už nedeformovaly tělo, ale místo toho deformovaly ducha. Možná přišel i na hrozbu zničení životního prostředí, představovanou kontaktem rostlin se slanou vodou. V každém případě bylo jasné, že se rozhodl odčinit, co způsobil, a zbavit se zásoby Liliceae mbwunensis. Ta stvoření se nejspíš dozvěděla o jeho záměru. To by vysvětlovalo jeho smrt, poslední, co potřebovali, bylo, aby jim někdo něco prováděl se zásobami. Ale pořád ještě to nevysvětlovalo, k čemu potřeboval vitamin D. Nemohl ho potřebovat pro genetické pokusy? Ne, to bylo nemožné…

Najednou se Margo posadila a prudce se nadechla. Chystal se zničit ty rostliny, tím jsem si jistá, uvažovala. A věděl, že se tím dostane do strašlivého nebezpečí. Takže vitamin D nesloužil k výrobě třpytu. Sloužil k…

Náhle pochopila.

Okamžitě se vyškrábala na nohy. Nemohla ztrácet ani chvilku. Jako zelektrizovaná začala prudce otevírat zásuvky skříněk, vyhazovala jejich obsah do úzké chodby, rychle z nich vybírala věci, které potřebovala, a cpala je do kabely kyslíkovou masku, infrahled, krabičky s devítimilimetrovými náboji pro svůj poloautomat.

Ztěžka dýchala, když se rozběhla ke dveřím zbrojnice a vyhlédla do velkého skladištního prostoru. Někde to tady musí být, říkala si. Vyrazila mezi řadami dřevěných skříní a bleskově četla štítky na jejich čelech. Prudce se zarazila, potom otevřela jednu skříňku a vytáhla tři prázdné litrové láhve z plastu, s přiléhavými víčky s náustky. Položila je i s kabelou na podlahu, otevřela další skříň a vytáhla několik galonových kanystrů destilované vody. Potom se rozběhla mezi uličkami a zatímco znovu hledala, tiše si cosi mumlala. Konečně se zastavila a otevřela další skříň. Byla plná sklenic s tabletami. Jako v horečce prohlížela nálepky, našla, co hledala, a utíkala zpět k tašce.

Poklekla, otevřela sklenice, převrátila je a navršila na dlážděné podlaze menší horu z bílých tablet. „Jaká je ta koncentrace, Gregu?“ Přistihla se, že ta slova vyřkla nahlas. Nedá se to nijak zjistit, budu to prostě muset odhadnout. Dnem jedné sklenice rozdrtila tablety na prášek a vhodila několik hrstí do plastových lahví. Potom je naplnila až po hrdlo destilovanou vodou, prudce jimi zatřásla a prohlédla roztok byl trochu zakalený, ale na nic lepšího neměla čas. Brzy se to rozpustí.

Vstala, popadla tašku a prázdné nádoby se přitom rozlétly po podlaze.

„Kdo je tam?“ ozval se hlas. Příliš pozdě si uvědomila, že zapomněla na dozorčího venku. Rychle vrazila láhve do kabely, přehodila si ji přes rameno a zamířila k východu.

„Promiňte,“ prohlásila. „Trochu jsem se zamyslela.“ Doufala, že to znělo upřímně.

Strážný se zamračil a odložil časopis. Začal se zvedat.

„Kudy odsud šel agent Pendergast?“ zeptala se rychle. „Povídal něco o sekci C.“

Pendergastovo jméno zapůsobilo, jak očekávala; strážný se znovu posadil. „Jeďte výtahem číslo čtyři o dvě patra výš a pak se dejte doleva.“

Margo poděkovala a spěchala k řadě výtahů na konci chodby. Dveře se zavřely, ona pohlédla na hodinky a pak zaklela, pozdě. Vztekle stiskla tlačítko do přízemí. Když se dveře otevřely, chystala se rozběhnout. Ale všimla si množství strážných, a tak zvolila raději rychlou chůzi přes halu, vrátila návštěvnický průkaz a vyšla ven do vlhké manhattanské noci.

Venku sprintovala k obrubníku a nejbližšímu taxíku. „Padesátá devátá a Lex,“ řekla, vskočila dovnitř a zabouchla za sebou dveře.

„Dobrá, ale nebude to žádná rychlá jízda,“ prohlásil řidič. „Poblíž parkuje nějaký pochod, povstání či co, auta jsou tam namačkaný víc než chlupy v psí prdeli.“

„Tak si s tím poraďte,“ řekla Margo a hodila na přední sedadlo dvacetidolarovku.

Taxíkář vyrazil na východ, potom zahnul na sever na První avenue a kličkoval mezi auty jako sebevrah. Jeli tak až ke Čtyřicáté sedmé ulici a pak se zastavili. Vpředu spatřila Margo obrovské množství aut a náklaďáků se zahálejícími motory a spuštěnými klaksony, do dálky se táhlo šest nepřetržitých proudů brzdových světel. Okamžitě popadla kabelu, vyrazila ze dveří a rozběhla se mezi chodci k severu.

O sedm minut později doběhla ke vchodu do metra na Bloomingdale. Schody brala dolů po dvou, snažila se, jak jen to šlo, vyhnout opozdilým cestujícím. Pod těžkou kabelou ji začínalo bolet rameno. Zdálo se jí, že přes rachot motorů a vzteklé troubení zaslechla z dálky zvláštní tlumené burácení, jako když deset tisíc lidí najednou křičí. Náhle se ocitla pod zemí a všechny zvuky, až na kvílení vlaků, zmizely. Vylovila z kapsy žeton, prošla turniketem a spěchala po schodech k nástupišti. Tam spatřila malý hlouček, který se vytvořil u osvětleného schodiště.

„Viděli jste ty chlapy?“ slyšela říkat nějakou mladou ženu v tričku se znakem Kolumbijské univerzity. „Co to, sakra, měl za věc na zádech?“

„Nejspíš jed na krysy,“ prohlásila její společnice. „Tady dole rostou do strašných rozměrů, víš. Zrovna včera v noci na Západní čtvrté ulici jsem jednu viděla, byla velká asi jako pořádný…“

„Kam šli?“ přerušila je zadýchaná Margo.

„Skočili mezi rychlíkové koleje a běželi z města ven…“

Margo se vrhla k severnímu konci nástupiště. Před sebou spatřila koleje táhnoucí se do tmy. Mezi nimi byla malá stojatá jezírka, zeleně zářící ve sporém světle. Rychle se ohlédla za sebe, aby se ujistila, že se neblíží žádný vlak, potom se zhluboka nadechla a seskočila do kolejiště.

„Tam je další!“ uslyšela za sebou něčí výkřik. Přesunula si tašku do pohodlnější polohy a rozběhla se. Snažila se nezakopnout na štěrkovém podložím nebo na nestálém povrchu pražců. Zamžourala do dálky a marně se snažila zahlédnout nějaké tvary nebo postavy. Otevřela ústa a chystala se zavolat Pendergastovo jméno, potom je rychle zase zavřela – přece jenom kousek dál na této trase došlo před nedávném k masakru.

V okamžiku, kdy ji tahle myšlenka napadla, ucítila v zátylku závan vzduchu. Obrátila se a srdce se jí zastavilo za sebou ve tmě spatřila vzdálený, ale přesto dobře čitelný kulatý červený symbol rychlovlaku číslo čtyři.

Rozběhla se rychleji a do plic jí proudil hustý, vlhký vzduch. Vlak se jen na okamžik zastaví, aby cestující vystoupili a nastoupili, potom se znovu rozjede a bude se k ní stále rychleji přibližovat. Zoufale se rozhlédla po nějakém výklenku nebo jiném místě, kde by se mohla ukrýt. Ale tunel se táhl do dálky hladký a temný.

Za sebou teď slyšela zvonění při zavírání dveří, syčení pneumatických brzd, vrčení motoru, jak vlak nabíral rychlost. Rychle se vrhla k jedinému existujícímu úkrytu – úzké mezeře mezi kolejemi mířícími na sever a na jih. Opatrně překročila třetí kolejnici, přikrčila se mezi rezavějící nosníky a snažila se být tenčí než výhybka, která vedle ní stála jako temná hlídka.

Vlak se blížil a jeho píšťala vydala ohlušující varování. Margo cítila, jak ji proud vzduchu odhodil dozadu. Roztáhla ruce a zachytila se nosníků, aby nepřepadla na koleje za sebou. Vozy ji míjely v záblescích jasných oken, jako kdyby před ní horizontálně ubíhal filmový pás, a potom se už vzdalovaly k severu, zlehka se houpaly nalevo a napravo a vyplivovaly spršky jisker.

Margo se dusila hustými mračny prachu a v uších jí zvonilo. Vylezla znovu na koleje a rychle se rozhlédla oběma směry. Před sebou v červené záři vzdalujícího se vlaku zahlédla tři postavy, které se vynořily ze vzdáleného výklenku ve zdi tunelu.

„Pendergaste!“ vykřikla. „Agente Pendergaste, počkejte!“

Postavy se zarazily, potom se k ní obrátily. Pádila kupředu a brzy už rozeznala siluetu agenta FBI, který nehybně hleděl směrem k ní.

„Doktorko Greenová?“ ozval se jeho známý zpěvavý hlas.

„Ježíšikriste, Margo!“ vyštěkl vztekle D’Agosta. „Co tady, k čertu, děláte? Pendergast vám říkal…“

„Buďte zticha a poslouchejte!“ sykla Margo a zastavila se přímo před nimi. „Přišla jsem na to, co Kawakita prováděl s tím vitaminem D, který si vyráběl v laboratoři. Nemělo to nic společného s tou rostlinou ani se třpytem. Vyráběl si zbraň.“

Dokonce i přes tmu spatřila nevěřícný výraz v D’Agostově tváři. Mefisto stál za ním, tichý a pozorující, jako nějaký temný přízrak.

„Je to pravda,“ zasténala. „Víme, že Vrásčití nenávidí světlo. Je to tak? Ale je to víc než nenávist. Oni se ho děsí. Světlo je pro ně smrtelné.“

„Myslím, že vás nechápu,“ podotkl Pendergast.

„Samozřejmě nejde o samotné světlo. Jde o to, co světlo vytváří. Sluneční světlo dopadající na pleť aktivuje vitamin D. Správně? Pokud je pro tyhle stvůry jedovatý, přímé světlo by jim způsobilo obrovské bolesti, dokonce smrt. Proto některé z mých naočkovaných kultur zahynuly. Nechala jsem je přes noc pod lampou. A také by to mohlo vysvětlit, jak Vrásčití přišli ke svému jménu. Pokožka postrádající vitamin D získává vrásčitý, kožovitý vzhled. A nedostatek vitaminu D vyvolává osteomalacii, měknutí kostí. Vzpomínáte si, jak říkal doktor Brambell, že Kawakitova kostra vypadá, jako kdyby trpěl nějakou strašlivou formou křivice? Ano, skutečně jí trpěl.“

„Ale to jsou všechno jen dohady,“ prohlásil D’Agosta. „Kde je důkaz?“

„Proč jinak by ho Kawakita vyráběl?“ vykřikla Margo. „Nezapomeňte, že pro něj byl stejně jedovatý. Věděl, že až zničí zásoby rostliny, ty stvůry po něm půjdou. A pak z nedostatku drogy vyrazí na vražedné výpravy. Ne, musel zničit jak rostliny, tak ta stvoření.“

Pendergast přikyvoval. „Zdá se, že je to jediné možné vysvětlení. Ale proč jste vážila celou tu cestu, abyste nám to pověděla?“

Margo poplácala na kabelu. „Protože mám přímo tady tři litry roztoku vitaminu D.“

D’Agosta odfrkl. „Ano? Ale my máme myslím i tak dostatek střeliva.“

„Jestli je jich tam dole tolik, kolik si myslíme, nestačily by vám síly k nesení střeliva potřebného ke zničení všech,“ poznamenala Margo. „Zapomněl jste, co to dalo práce, než jsme složili Mbwuna?“

„Naším záměrem je vyhnout se střetu,“ řekl Pendergast.

„Ale s těmi všemi zbraněmi, které si nesete, nechcete asi nic ponechat na náhodě,“ odpověděla Margo. „Kulky je můžou zabít. Ale tohle,“ ukázala na tašku, „je spolehlivě zničí.“

Pendergast povzdychl. „Tak dobře, doktorko Greenová,“ řekl. „Dejte nám to. Rozdělíme si láhve mezi sebe.“

„V žádném případě,“ prohlásila Margo. „Láhve ponesu já. Jdu s vámi.“

„Jede další vlak,“ přerušil je Mefisto.

Pendergast okamžik mlčel. „Už jsem vám vysvětloval, že tohle není…“

„Zašla jsem už příliš daleko!“ řekla Margo a uvědomila si ve svém hlase rozzlobený, odhodlaný tón. „Za žádnou cenu se, k čertu, nevrátím zpátky. A nechte si ty kecy o nebezpečí. Chcete, abych vám podepsala nějaký papír, kterým na sebe přebírám všechnu odpovědnost, když se poškrábu? Fajn. Sem s ním.“

„To nebude třeba.“ Pendergast zhluboka povzdechl. „Tak dobrá, doktorko Greenová. Nemůžeme už ztrácet další čas hádkami. Mefisto, odveďte nás dolů.“

54

Smithback v tunelu ztuhl a poslouchal. Znovu se ozvaly ty kroky, tentokrát jakoby z větší dálky. Několikrát se zhluboka nadechl, ztěžka polkl, snažil se uklidnit srdce, aby mu nevyskočilo krkem ven. V té tmě se v úzkých chodbách ztratil. Už si nebyl ani jistý, že se pohybuje správným směrem. Podle všeho už udělal čelem vzad a mířil zpátky k těm vrahům. Ale instinkt mu říkal, že se přesto stále vzdaluje od místa, kde došlo k těm strašným jatkám. Kluzké stěny chodeb stále vedly jediným směrem dolů.

Byl si jistý, že ty ohavné stvůry, které viděl, byli Vrásčití. Byli to ti samí, o kterých mluvil Mefisto, a možná tíž, kteří zabili všechny cestující v podzemní dráze. Vrásčití. Za pár minut zabili aspoň čtyři muže… Waxieho jekot mu stále dokola zněl v uších, až už si přestal uvědomovat, co je skutečnost a co pouhá vzpomínka.

A pak mu do myšlenek vtrhl další, velmi skutečný zvuk ozvěna kroků, velmi blízko. Obrátil se v panice a hledal místo, kam prchnout. Náhle ho oslepilo jasné světlo a za ním se k němu blížila nějaká postava. Smithback se připravil k boji a doufal, že bude milosrdně krátký.

Ale potom ta postava začala potácivě couvat a zaječela hrůzou. Baterka dopadla na podlahu a s rachocením se kutálela ke Smithbackovi. Novináře zaplavil proud úlevy, když poznal rozcuchané vousy patřící Duffymu, chlapíkovi, který se drápal po žebříku za Waxiem. Bůhví, jak se mu podařilo uniknout pronásledovatelům.

„Uklidněte se!“ zašeptal Smithback a zachytil baterku dřív, než se odkutálela pryč. „Jsem novinář, viděl jsem, co se stalo.“

Duffy byl příliš vystrašený nebo bez dechu, aby se ptal Smithbacka, co dělal pod Rezervoárem v Central Parku. Posadil se na cihlovou podlahu tunelu a celý se třásl. Každých pár sekund se rychle ohlédl do tmy za sebou.

„Víte, jak se odsud dostat?“ naléhal Smithback.

„Ne,“ zalapal po dechu Duffy. „Možná, snad. Pojďte, pomozte mi vstát.“

„Jmenuju se Bill Smithback,“ zašeptal Smithback, natáhl ruku a zvedl roztřeseného inženýra na nohy.

„Stan Duffy,“ škytl inženýr.

„Jak jste ty bestie setřásl?“

„Ztratil jsem je tam vzadu, v přepadových stavidlech,“ řekl Duffy. Po jeho zablácené tváři se skutálela velká slza.

„Jak to, že tyhle tunely vedou jenom dolů, proč ne nahoru?“

Duffy si mimoděk protřel oči rukávem. „Jsme v pomocných odtokových tunelech. V případě nouze teče voda jak hlavním odpadem, tak těmito pomocnými tunely přímo do Hrdla. Jde o uzavřený systém. Všechno tady kolem musí projít Hrdlem.“ Zarazil se a vykulil oči, jako by si právě na něco vzpomněl. Potom pohlédl na hodinky. „Musíme jít!“ prohlásil. „Máme jenom devadesát minut!“

„Devadesát minut? Do čeho?“ zeptal se Smithback a zamířil baterkou do tunelu před nimi.

„O půlnoci se vypustí Rezervoár, teď už se to nedá zastavit. A až k tomu dojde, voda povalí přímo tady tudy.“

„Cože?“ Smithbackovi to vyrazilo dech.

„Snaží se zaplavit nejnižší patra, Astorovy tunely, aby se zbavili těchhle příšer. Nebo se spíš snažili. Teď by rádi své rozhodnutí změnili. Ale už je příliš pozdě…“

„Astorovy tunely?“ zeptal se Smithback. To musí být Předpeklí, o kterém mluvil Mefisto.

Duffy najednou popadl baterku a rozběhl se tunelem.

Smithback vyrazil za ním. Chodba ústila do širší, která pokračovala dolů a stáčela se jako obrovská vývrtka. Všude vládla tma, až na divoce poletující paprsek baterky. Snažil se udržet u kraje svažující se podlahy tunelu, aby se vyhnul stojaté vodě. Ale pak si uvědomil, že se vlastně snaží zbytečně – Duffy se cáchal přímo uprostřed a dělal takový rámus, že by to probralo i mrtvého.

O několik chvil později se Duffy zastavil. „Slyšel jsem je!“ zakvílel, když se Smithback vynořil po jeho boku.

„Já neslyšel nic,“ vydechl Smithback a rozhlédl se.

Ale Duffy už zase pelášil, Smithback ho následoval. Panika mu drásala srdce a už dávno zapomněl na svůj velký článek. Ve stěně tunelu se objevil temný otvor a Duffy k němu zamířil. Smithback se hnal za ním a najednou se mu pod nohama otevřela zem. Za okamžik už nekontrolovatelně klouzal po vlhké klouzačce. Když se obrátil ve snaze zachytit se kluzkého povrchu, ozvalo se zezdola Duffyho zakvílení. Připomnělo mu to všechny sny, co kdy měl o padání, ale s tím rozdílem, že teď se řítil hrozivým, černým tunelem do neodhadnutelných hlubin pod Manhattanem. Náhle se před ním ozvalo šplouchnutí a v další chvíli přistál i on tvrdě do přibližně dvaceti palců vody.

Vydrápal se na nohy, bolelo ho celé tělo, ale byl šťastný, že pod nohama cítí pevnou zem. Podlaha tunelu se zdála rovná a voda voněla relativně svěže. Duffy vedle něj neovladatelně kvílel.

„Sklapněte, člověče,“ sykl Smithback. „Nalákáte ty zrůdy přímo na nás.“

„Ach bože,“ vzlykal Duffy ve tmě. „To nemůže být pravda, ne. Co jsou zač? Co…“

Smithback šáhl do tmy, nahmatal Duffyho paži a rychle si muže přitáhl k sobě. „Tak dost,“ řekl ostře a rty se dotkl inženýrova ucha.

Vzlykot se změnil v tiché škytání.

„Kde je baterka?“ zašeptal Smithback.

Jedinou odpovědí byl vzlykot. Ale potom se poblíž objevilo slabé světýlko. Jako zázrakem ji Duffy měl stále u sebe.

„Kde to jsme?“

Následovalo škytání.

„Duffy! Kde jsme?“

Ozvalo se tlumené zavzlykání. „Nevím. Možná v jedné z přepadových trub.“

„Dokážete odhadnout, kam vede?“

Popotáhl. „Odvádí přebytkový proud z Rezervoáru. Když půjdeme po proudu k Hrdlu, možná se dostaneme k dolnímu odvodňovacímu systému.“

„A jak se odtamtud dostaneme ven?“ zašeptal Smithback.

Duffy škytl. „Nevím.“

Smithback si znovu otřel tvář a mlčel. Snažil se zmuchlat strach, bolest a šok do malé kuličky, kterou by si nacpal až někam dolů. Snažil se myslet na svůj článek. Bože, bude boháč, když se mu podaří navázat na vraždy v muzeu. A s trochou štěstí má ještě v kapse tu věc s Wisherovou. Ale nejdřív…

Ozvalo se zašplouchání, které nejdříve kvůli ozvěnám nedokázal zaměřit, ale přesto rozeznal, že se blíží. Naklonil se do tmy a nastražil uši.

„Pořád jdou po nás!“ vyjekl Duffy jen pár palců od jeho bubínku.

Smithback ho podruhé popadl za paži. „Duffy, sklapněte a poslouchejte. Nedokážeme jim utéct. Musíme je setřást. Znáte tenhle systém musíte mi pomoct.“

Duffy se mu snažil vykroutit a vydal ze sebe nesrozumitelný ustrašený zvuk.

Smithback ho sevřel pevněji. „Hele, budeme v pořádku, když se uklidníte a začnete myslet.“

Na Duffyho to nejspíš zapůsobilo, protože Smithback uslyšel, jak ztěžka dýchá. „Tak jo,“ řekl inženýr. „Nouzové přepadové roury mají dole měřicí stanice. Přímo před Hrdlem. Jestli jsme teď u jedné z nich, možná se můžeme schovat uvnitř…“

„Tak jdem,“ sykl Smithback.

Brodili se tmou, světlo baterky kmitalo ze stěny na stěnu. Nízký tunel zahýbal a před Smithbackem vyrostl ohromný starodávný stroj – obrovská turbína, nebo něco podobného, umístěná horizontálně na granitovém podloží. Z obou konců se táhly silně zkorodované trubky a dál vzadu se jako zkroucená železná střeva rozkládala propletená masa trubek. Na základovém rámu stroje se nacházela malá plošina se zábradlím. Hlavní proud vedl kolem stanice, ale do tmy po jejich levici odbočoval malý postranní tunel. Smithback převzal baterku, zachytil se zábradlí, vyšvihl se nahoru a potom vytáhl Duffyho k sobě.

„Do té roury,“ zašeptal Smithback. Zatlačil Duffyho dovnitř, potom se tam vplazil sám, ale před vstupem do tmy upustil do proudu rozsvícenou baterku.

„Zbláznil jste se? Vždyť jste zahodil…“

„Je z umělé hmoty,“ řekl Smithback. „Bude plavat. Doufám, že půjdou po proudu za tím světlem.“

Seděli v naprostém tichu. Tlusté stěny měřicí stanice tlumily zvuky z tunelů, ale za pár minut už Smithback rozeznal, že šplouchání je zřetelnější. Vrásčití se blížili podle zvuku dost rychle. Cítil, jak se Duffy za ním třese, a modlil se, aby inženýr neztratil hlavu. Šplouchání bylo stále hlasitější a teď už Smithback slyšel i jejich dech, těžké hvízdání, jako když pádí kůň. Šplouchání bylo slyšet podél měřicí stanice, potom ustalo. Ten strašný kozlí puch byl nesnesitelný a Smithback zavřel oči. Ve tmě za ním se Duffy neovladatelně třásl.

Venku před stanicí slyšel šplouchání vody, jak se ta stvoření motala kolem. Ozvalo se jakési hlasité čenichání a Smithback ztuhl, když si vzpomněl na skvělý čich Mbwuna. Šplouchání pokračovalo. Potom ho zaplavil pocit ohromné úlevy, když zaslechl jak se začíná vzdalovat. Stvůry šly dál tunelem.

Pomalu a zhluboka dýchal, počítal každý nádech. Když napočítal do třiceti, obrátil se k Duffymu. „Kudy se jde k odvodňovacím kanálům?“

„Tam tou druhou stranou,“ zašeptal Duffy.

„Tak jdeme.“

Opatrně se v tom těsném, páchnoucím prostoru obrátili a začali se plazit na druhý konec trubky. Konečně Duffy vyklouzl do volného prostoru. Smithback zaslechl, jak nejdříve jedna, potom obě inženýrovy nohy přistály ve vodě. Plazil se za ním, když náhle prořízl temnotu vysoký jekot a na tvář mu dopadla sprška tekutiny příliš husté a teplé, aby to mohla být voda. Zběsile zacouval zpátky do roury.

„Pomoc!“ vykřikl náhle Duffy. „Ne, prosím, ne, to… Ach bože, to jsou má střeva… Ježíš, pomozte mi někdo…“

Hlas náhle přešel do šíleného vlhkého hvizdu a pak zanikl ve šplouchání vody. Smithback, který se plazil zpátky v bezmyšlenkovité hrůze, zaslechl nejdříve dunivý zvuk, jak pařáty drásaly maso, a pak následovalo praskání kloubů, které někdo rval z jamek.

Smithback vypadl z druhého konce roury, přistál na zádech v proudu vody, vydrápal se na nohy a rozběhl se slepě tunelem a nemyslel na nic, jen na svůj běh. Běžel a běžel, odrážel se od stěn tunelu, zatáčel a zakopával na nesčetných rozcestích, hnal se dál a dál do temných útrob země. Tunel ústil do dalšího, pak ještě do jednoho. Každý následující byl větší než ten předešlý. Až nakonec, zcela náhle, ucítil, jak mu nějaká mokrá a strašlivě silná paže ovinula krk a k ústům se mu současně přitiskla čísi mohutná ruka.

55

Za hodinu po spontánním propuknutí začaly bouře kolem Central Park South postupně utichat. Už před třiadvacátou hodinou většina původních vzbouřenců vyčerpala svůj hněv společně se svou energií. Zranění byli odnášeni na chodníky. Pěsti, klacky a kameny nahradily výkřiky, slovní útoky a výhrůžky. Ale tvrdé násilné činy v centru dění pokračovaly. Jak ze scény odcházeli odření nebo vyčerpaní lidé, noví přicházeli někteří zvědaví, další rozzlobení, jiní opilí a toužící po boji. Televizní zprávy nabývaly na senzačnosti a hysterii. Zvěst se šířila po ostrově jako elektrický výboj po První a Druhé avenue, kde se v barech sešli mladí republikáni, aby nadávali na liberálního prezidenta; podél náměstí Svatého Marka a do marxistických zákoutí East Village. A ještě dál po faxových a telefonních linkách. A se zvěstmi se šířily i povídačky. Někteří vyprávěli, že bezdomovci a ti, co se jim snažili pomoct, byli zmasakrováni v policejní genocidě. Další povídali, že levičáčtí radikálové a kriminální živly vypalovali banky, stříleli pokojné občany a plenili krámy dál od centra. Ti, kteří na tohle volání po akci odpověděli, vběhli občas brutálně mezi poslední skupinky bezdomovců, kteří stále proudili z podzemí a vylézali všude kolem Central Parku, vynášeli omdlelé a uvolňovali cestu slznému plynu.

Původní přední garda hnutí „Vezměte si zpět své město“ bráhmani newyorského bohatství a vlivu rychle opustila scénu. Většina z těchto lidí se zklamaně vrátila do svých paláců a rezidencí. Jiní mířili k Velkému trávníku a doufali, že policie rychle uklidní povstalce, a věřili, že závěrečná bohoslužba proběhne podle plánu. Ale když policie upevnila své linie a začala zatlačovat demonstranty, i boje se přemístili do nitra parku a stále víc se blížily k Velkému trávníku a Rezervoáru, který se nacházel za ním. Tma parku, husté lesy, neprostupný podrost a spleť stezek ztěžovaly a zpomalovaly úsilí dostat vzbouřence pod kontrolu.

Policie proti nim postupovala opatrně. Kvůli rozsáhlé čisticí akci operovala na velké ploše, a proto se většina policistů objevila na místě pouličních bouří poměrně pozdě. Policejní hlavouni se až příliš báli, že by v mele mohli uvíznout vlivní lidé, a myšlenka, že by příslušníci newyorské elity mohli být zasaženi plynem nebo dostat klackem, byla pro politicky uvědomělého starostu nepřípustná. A k tomu všemu musela být armáda policistů vyslána do přilehlých částí města, odkud přicházela v tu chvíli sporadická hlášení o rabování a vandalismu. Všichni měli v živé paměti děsivou vzpomínku na bouře v Crown Heights před pár lety, které trvaly několik dní, než konečně dospěly k nelehkému závěru.

Haywardová přihlížela, jak posádka sanitky ukládá Beala do stojícího vozidla. Když policistu vsouvali dovnitř, zadní nohy nosítek se napřímily. Beal zasténal, pak zvedl ruku k ovázané hlavě.

„Opatrně,“ vyštěkla Haywardová na saniťáka. Opřela se o jedno křídlo zadních dveří a nahnula se dovnitř. „Jak je vám?“ zeptala se.

„Už je to lepší,“ prohlásil Beal a pousmál se.

Haywardová přikývla. „Budete určitě v pořádku.“ Obrátila se k odchodu.

„Seržantko?“ uslyšela Beala. Haywardová se zarazila. „Ten syčák Miller by mě tam nechal, abych se dostal ven, jak umím. Nebo abych se tam klidně utopil. Myslím, že vám dvěma vděčím za život.“

„Na to zapomeňte,“ řekla Haywardová. „To patří k práci. Jasné?“

„Možná,“ podotkl Beal. „Ale v každém případě vám to nezapomenu. Díky.“

Haywardová opustila Beala a přešla k řidiči. „Co je nového?“ zeptala se.

„Co vás zajímá?“ opáčil řidič a něco zapisoval do záznamů. „Ceny zlata? Mezinárodní situace?“

„S tímhle se jděte vycpat,“ odpověděla. „Mluvím o tomhle.“ A mávla rukou směrem k Central Park West.

Nad temnými ulicemi se rozhostilo nezvyklé ticho. Až na sanitky a policejní vozidla, stojící na každé křižovatce, nebylo v přilehlých ulicích památky po jediném autě. Na široké třídě se rozkládala temná jezera; jenom pár pouličních lamp zůstalo uchráněno od rozbití a polámání. Na ulici se válely kusy betonu, roztříštěné sklo a odpadky. Dále k jihu, jak si povšimla, už světel přibývalo.

„Kde jste byla?“ zeptal se řidič, „Pokud jste nestrávila poslední hodinu někde u středu země, těžko jste mohla prošvihnout to, co se tady dělo.“

„Nejste daleko od pravdy,“ řekla. „Čistili jsme bezdomovce pod parkem. Došlo k odporu. Tohohle chlapíka zranili a nám trvalo dost dlouho, než jsme ho vytáhli. Byli jsme dost hluboko v podzemí a nechtěli jsme ho moc potlouct. Jasné? Vylezli jsme před pěti minutami ve stanici na Sedmdesáté druhé ulici a zjistili jsme, že jsme se dostali do nějakého města duchů.“

„Čistili jste bezdomovce?“ zeptal se řidič. „Tak to teda vy jste to zavinili.“

Haywardová se zamračila. „Co?“

Řidič sanitky si ukázal na ucho, potom namířil prst směrem k východu, jako by už nebylo co říct.

Haywardová se zarazila a poslouchala. Přes tiché brebentění vysílačky v sanitce a vzdálený hluk města uslyšela zvuky přicházející z temného nitra Central Parku vzteklé řvaní klaksonů, výkřiky, jekot, houkání sirén.

„Víte o tom pochodu ‚Vezměte si zpět své město‘?“ zeptal se řidič. „Byl neohlášený, sunul se po Central Park South.“

„Něco jsem o tom zaslechla.“

„Jo. No, tak najednou se z podzemí začali valit tihle bezdomovci. Byli taky dost nasraní. Podle všeho jste je vy, poldové, vzali párkrát pendrekem. Začali na sebe hulákat s demonstranty. A než bys řekl švec, došlo k přímé konfrontaci. Lidi se prostě zbláznili, jak jsem slyšel. Ječeli, hulákali, sápali se na sebe. Pak začalo na okrajích rabování. Policajtům trvalo hodinu, než to dostali pod kontrolu. Ale vlastně to ještě pořád není zvládnuté. Všechno se přesunulo do parku.“

Saniťák dal signál řidiči, ten nastartoval a vyrazil. Blikající světla sanitky ozářila pískovcové fasády. Dál v Central Park West zahlédla Haywardová zvědavce, vykukující z oken a ukazující do parku. Pár statečnějších postávalo na chodnících před vstupními halami, drželi se ale v bezpečné blízkosti uniformovaných vrátných. Zvedla zrak k velké gotické budově Dakoty, nepoškozené a zjevně povznesené nad chaos, jako by její úzký, stylizovaný hradní příkop ten výbuch zloby odrazil. Uvědomila si, že pohledem zabloudila k rohové věži a k místům, kde se musela nacházet Pendergastova okna. Uvažovala, jestli se mu podařilo dostat z Předpeklí v celku.

„Už odvezli Beala?“ zaslechla Carlinovo zavolání. Ze vzdáleného šera se vynořila jeho mohutná postava.

„Právě před chvílí,“ odpověděla a obrátila se k němu. „Co ten druhý?“

„Odmítl ošetření,“ řekl Carlin. „Nějaké zprávy o Millerovi?“

Haywardová se ušklíbla. „Ten je teď už nejspíš v nějakém baru na Atlantic Avenue, nalívá se pivem a bájí o svých dobrodružstvích. Tak to přece chodí, ne? Jeho povýší a nás pozvou před komisi kvůli porušení subordinace.“

„Jindy to možná tak chodí,“ prohlásil Carlin s vševědoucím úsměvem. „Ale tentokrát ne.“

„Co tím myslíte?“ zeptala se Haywardová a pak pokračovala, aniž poskytla Carlinovi čas na odpověď: „Těžko říct, co Miller udělal. Myslím, že bychom se měli hlásit.“ Popadla vysílačku a zapnula ji. Ale z každé frekvence zazníval pouze hluk, praskání a panika.

… míří k Velkému trávníku, potřebujeme posily… Dostali jsme jich osm, ale už je dýl neudržím, jestli sem nepošlete antona, rozprchnou se mi do tmy… Volal jsem už před zatracenýma třiceti minutama sanitku, máme tady raněný… Bože, musí zajistit jižní kvadrant, valí se jich sem čím dál víc…

Haywardová rychle vypnula vysílačku a zasunula ji za opasek, potom naznačila Carlinovi, aby ji následoval k výjezdovému vozu na dalším rohu. Vedle něj stál policista v helmě a pátravě zkoumal ulici s pistolí v ruce.

„Kde je velitelství téhle operace?“ zeptala se.

Policista si zvedl plastový štít a pohlédl na ni. „Předsunuté velitelství je v hrádku,“ řekl. „Aspoň mi to tak řekli na dispečinku. Jak vidíte, je tady trochu chaos.“

„Hrádek Belvedere.“ Haywardová se obrátila na Carlina. „Měli bychom tam jít.“

Když se rozběhli po Central Park West, Haywardová si náhle vzpomněla, jak před pár lety navštívila hollywoodská studia. Vybavila si, jak kráčela po ulici naprosto věrné Manhattanu, kde natočili nesčetně muzikálů a gangsterek. Byly tam falešné pouliční lampy, průčelí obchodů, požární hydranty… jen lidé ne. Mozek jí říkal, že jen pár stovek metrů od toho místa jsou rušné, živé kalifornské ulice. Ale přesto ta prázdnota působila téměř přízračně.

Dnes ji na Central Park West přepadl stejný pocit. Přestože slyšela vzdálené troubení aut a houkání sirén, a ačkoli věděla, že uvnitř samotného parku se shromažďuje policie, aby zastavila bouře a zmatek, tahle ztemnělá třída působila přízračným, nepřirozeným dojmem. Atmosféru ulice duchů narušoval jen občasný odvážný vrátný, zvědavý občan nebo policejní hlídka.

„Do prdele,“ zabručel Carlin po jejím boku. „Jen se na to podívejte.“ Haywardová vzhlédla a její snový pocit byl ten tam.

Měla dojem, jako by překročili demilitarizovanou zónu mezi pořádkem a chaosem. Na jihu se přes celou 65. ulici táhlo moře ruin. Velká okna do vstupních hal byla vymlácená, ve vánku povlávaly cáry roztrhaných markýz nad elegantními vchody. Policistů tady bylo víc, všude se daly zahlédnout na modro natřené zátarasy. Auta u chodníků měla vytlučená skla. O pár bloků dál právě nakládali na policejní odtahový vůz s oranžovým majáčkem kouřící kostru taxíku.

„Vypadá to, jako by se tudy prohnalo pěkné množství nasraných krtků,“ zamumlala Haywardová.

Přešli přes ulici, zahnuli do přilehlé uličky a zamířili k parku. Po tom obrazu zkázy, který právě minuli, jim úzké asfaltové chodníky připadaly tiché a opuštěné. Ale rozbité lavičky, převrácené odpadkové koše a rozházené smetí představovaly němé svědky toho, co se tady muselo nedávno odehrát. A hluk, který k nim stále silněji doléhal z nitra parku, byl příslibem ještě větší zkázy.

Najednou se Haywardová prudce zarazila a naznačila Carlinovi, aby udělal totéž. Ve tmě před sebou zahlédla skupinu lidí – kolik jich je, nedokázala určit, kteří se pomalu pohybovali k Velkému trávníku. Nemůžou to být policajti, napadlo ji. Nemají přilby ani čepice. Hlučný výbuch smíchu a nadávek ze skupinky její podezření potvrdil.

Rychle vyrazila vpřed a běžela po špičkách, aby působila co nejmenší hluk. Deset yardů za nimi se zastavila. „Stát!“ řekla s rukou na služební zbrani. „Tady policie!“

Skupinka se pomalu zastavila, potom se její členové obrátili k ní. Čtyři, ne, pět mužů, mladíků, oblečených ve sportovních bundách a košilích s rozhalenkou. Očima přelétla viditelné zbraně dvě hliníkové pálky a ještě cosi připomínající kuchyňský nůž.

Zírali na ni a na zarudlých tvářích měli úšklebky.

„Jo?“ řekl jeden z nich a udělal krok vpřed.

„Zůstaňte, kde jste,“ pronesla Haywardová. Muž se zarazil. „A teď mi, hoši, pěkně povězte, kam máte namířeno.“

Muž vpředu zavrtěl hlavou nad stupiditou otázky a ledabylým pohozením hlavou ukázal do hlubin parku.

„Jsme tady, abychom se postarali o to, co se nás týká,“ ozval se ze skupinky něčí hlas.

Haywardová zavrtěla hlavou. „To, co se tady děje, se netýká nikoho z vás.“

„Hovno, že ne,“ vyštěkl ten vpředu. „Máme tam přátele, které teď mlátí pár zasraných hajzlů. To v žádném případě nedovolíme.“ Udělal další krok vpřed.

„To je záležitost policie,“ řekla Haywardová.

„Policie se na to vysrala,“ odpověděl ten mladík. „Rozhlídněte se kolem. Vy jste dovolili, aby tohle svinstvo zamořilo naše město.“

„Slyšeli jsme, že zabili už dvacet nebo třicet lidí!“ ozval se rozzlobený hlas muže s mobilním telefonem v ruce. „Včetně paní Wisherové. Rabujou město. Pomáhají jim v tom ti hajzlové z East Village a Soho. Zasraní aktivisti z univerzity. Naši přátelé potřebujou pomoc.“

„Slyšela jste?“ řekl ten vpředu. „Tak nám laskavě, dámo, jděte z cesty.“ Udělal další krok vpřed.

„Uděláš ještě jeden krok a tímhle ti učešu vlasy,“ řekla Haywardová, přesunula ruku ze zbraně na obušek a pomalu ho vytáhla z pouzdra. Cítila, jak Carlin vedle ní ztuhl.

„To se vám to vedou hrdinský řeči,“ prohlásil ten mladík výsměšně. „S pistolí na opasku a tou skříní vedle sebe.“

„Myslíte, že nás zvládnete všech pět?“ posměšně řekl kdosi ve skupince.

„Možná si myslí, že nás umlátí k smrti těma svýma kozama,“ prohlásil další. Ozvalo se pár útržků smíchu.

Haywardová se zhluboka nadechla, potom zasunula obušek, „Carline,“ řekla. „Prosím, ustupte o dvacet kroků dozadu.“

Carlin se nehýbal.

„Proveďte!“ vyštěkla.

Carlin na ni chvíli hleděl. Potom, aniž by se obrátil nebo spustil pohled z té skupinky, se vydal pozpátku po pěšině, po které před chvílí přišli.

Haywardová klidně přistoupila k vůdci mladíků. „Tak hele,“ řekla chladně a upřeně ho pozorovala. „Mohla bych si sundat odznak a zbraň a pořád bych dokázala kopat ty vaše běloučké zadky zpátky do Scarsdale nebo Greenwiche anebo jinam, kde by si vás v noci posbíraly vaše matky. Ale to nemám zapotřebí. Víte, jestli odmítnete splnit do písmene mé rozkazy, tak se vás vaše matky dnes v noci nedočkají. Budou stát v pozoru zítra ráno na policejním ředitelství, aby si vás odtamtud odvedly. A žádné peníze, moc ani vliv tohoto světa nedokážou zařídit, aby z vašeho policejního záznamu zmizela slova pokus o násilné přepadení. V tomto státě nemůže člověk, který se dopustí násilí, nikdy působit jako právník. Nikdy nemůže vést státní úřad. A nikdy nezíská licenci k obchodování s cennými papíry. A tohle se vašim tatíčkům líbit nebude. Ani trochu.“

Na okamžik se odmlčela. „Tak odhoďte zbraně,“ prohlásila chladně.

Na okamžik zavládlo ticho a nikdo se nehnul.

„Řekla jsem, abyste odhodili zbraně!“ vykřikla, jak nejsilněji dovedla.

V tichu, které následovalo, zaslechla, jak o asfalt třeskla hliníková pálka. Pak další. Potom se ozval tišší zvuk: na zem dopadlo ocelové ostří. Okamžik čekala, potom klidně udělala krok zpět.

„Carline,“ řekla tiše. V mžiku byl vedle ní.

„Mám je zatknout?“ zeptal se.

Haywardová zavrtěla hlavou. „Řidičáky,“ řekla skupince. „Ty chci taky. Hoďte je tady na zem.“

Chvíli se nic nedělo. Potom mladík vpředu zajel rukou do kapsy, vytáhl náprsní tašku a upustil na zem plastovou kartu. Zbytek následoval jeho příkladu.

„Můžete si je vyzvednout zítra odpoledne na policejním ředitelství,“ pokračovala. „Ptejte se po seržantce Haywardové. A teď pěkně půjdete kolem mě až na Central Park West. Potom chci, abyste šli přímo domů. Žádné hulákání, žádné vybírání dvou stovek. Půjdete rovnou domů, do postele. Jasné?“

Znovu se rozhostilo ticho.

„Neslyším vás!“ zahřměl Carlinův hlas a muži nadskočili. „Jasné,“ zazněla sborová odpověď. „Teď sebou hněte,“ řekla Haywardová. Mladíci stáli nehybně, jako by zapustili kořeny.

„Tak pohyb!“ vyštěkla. Skupinka vyrazila, tiše, s pohledy upřenými před sebe. Nejprve šli pomalu, potom stále rychleji mířili k západu, až zmizeli ve tmě.

„Čuráci jedni,“ řekl Carlin. „Myslíte, že jich opravdu dvacet nebo třicet zabili?“

Haywardová odfrkla a sbírala zbraně a průkazy. „Hovno. Ale když se šíří zvěsti, takovýhle lidi jdou za nima. A nebralo by to konce.“ S povzdechem mu podala pálky. „Tak jdeme. Měli bychom se hlásit a zjistit, jestli jim můžeme dnes v noci nějak pomoct. Protože zítra, jak víte, nám nakopou zadky za to, co se stalo tam dole v tunelech.“

„Tentokrát ne,“ odpověděl Carlin a ušklíbl se.

„To už jsem slyšela předtím,“ obrátila se k němu Haywardová. „Co se mi to snažíte říct, Carline?“

„Říkám vám, že tentokrát se poctivým dostane odměny. A do zadku nakopou všem Millerům tohoto světa.“

„A kdy vás posedl tenhle věštecký duch?“

„Když jsem zjistil, že náš přítel Beal, kterému jste tam vzadu pomáhala do sanitky, je synem Stevena X. Beala.“

„Stevena Beala, senátora?“ zeptala se Haywardová a vykulila oči.

Carlin přikývl. „Není rád, že to lidí ví,“ řekl. „Bojí se, že se bude povídat, že využívá vlivného tatíčka, aby šplhal po funkcích a tak. Ale ta rána na hlavě mu trochu rozvázala jazyk.“

Haywardová stála okamžik nehybně. Potom zavrtěla hlavou a obrátila se k Velkému trávníku. „Seržantko?“ zeptal se Carlin.

„Ano?“

„Proč jste chtěla, abych od těch pankáčů odešel?“

Haywardová se zarazila. „Chtěla jsem jim ukázat, že se nebojím. A že platí, co řeknu.“

„Udělala byste to?“

„Co?“

„Vždyť víte,“ zagestikuloval Carlin. „Kopala jim zadky zpátky do Scarsdale a to všechno.“

Seržantka Haywardová na něj pohlédla a zvedla lehce bradu. „Co myslíte?“

„Myslím…,“ Carlin chvíli váhal. „Myslím, že jste pěkně ostrá ženská, slečno Haywardová.“

56

Zatímco policejní plavidlo prořezávalo temné vody Hudsonu, Snow se v podpalubí převlékal a vnímal chvění trupu a burácení dvou výkonných dieselových motorů. Stěží přitom dokázal stát mezi přístroji pro rádiovou a satelitní navigaci, sonarem a skříňkami se zbraněmi. Všiml si, že se jedná o mokrou kombinézu, ne o nepromokavý neopren, který nosili policejní potápěči, a okamžitě zalitoval, že navrhl, aby prošli čističkou. Příliš pozdě, pomyslel si, když se snažil dostat do obleku. Loď se zakymácela, on přepadl dopředu a udeřil se bolestivě o přepážku.

Zanadával a třel si čelo. Pořádně to bolelo. Tak se mu to všechno nezdá. Skutečně je ve člunu plném potápěčů od námořnictva, po zuby ozbrojených, vyslaných za bůhví jakým posláním. Probíhaly jím současně vlny strachu a vzrušení. Věděl, že tohle znamená v jeho krušném postavení šanci. Možná poslední. Měl by si dávat zatracený pozor, aby to nezvoral.

Upevnil si na čelo svítilnu, navlékl si druhou rukavici a vyšel na palubu. Velitel Rachlin, který stál na přídi a mluvil tam s kormidelníkem, se při jeho příchodu obrátil. „Kde máš, sakra, maskování? A proč ti to tak dlouho trvalo?“

„Vybavení je trochu jiné, než na co jsem zvyklý, pane.“

„Tak teď máš do výsadku čas, aby sis na ně zvykl.“

„Ano, pane.“

Rachlin pohodil netrpělivě hlavou ke Snowovi. „Donovane, dokonči to.“

Donovan k němu přistoupil a beze slova mu začal po tváři a čele roztírat černé a zelené líčidlo.

Rachlin pokynul zbytku týmu, aby se shromáždil kolem něj. „Teď poslouchejte,“ řekl a rozbalil na stehně plastovou mapu. „Půjdeme přes hlavní odkalovací nádrž na West Side Lateral. Podle tady Snowa je to nejrychlejší cesta.“ Prstem putoval po mapě. „Jakmile dojdeme k první stoupačce, budeme sledovat vytyčenou trasu, dokud se nedostaneme na tohle místo, kde se tunely větví. To je naše shromáždiště. Až tam dorazíme, týmy Alfa, Beta a Gama se každý vydají jedním tunelem. Já povedu tým Alfa a budu vás řídit. Snow a Donovan budou tým Delta. Budou sbírat popadané drobky, zůstanou vzadu a budou nás krýt. Dotazy?“

Snow měl několik, ale nakonec se rozhodl, že se nebude ptát. Obličej ho pálil od drsných pohybů Donovanovy ruky v rukavici a husté líčidlo páchlo jako žluklý lůj.

Velitel přikývl. „Půjdeme dovnitř, rozmístíme nálože a vylezeme zase ven. Hladké a prosté jako cvičení na základně. Nálože zapečetí spodní odtokové tunely, které se vlévají do Laterály. Další tým se spustí z ulice a zapečetí to seshora. Jsou to fakt profíci, aspoň to tak vypadá.“ Velitel přes masku odfrkl. „Řekli nám, abychom používali PNV. Věřili byste tomu?“

„PNV?“ opakoval Snow jako ozvěna.

„Prostředky pro noční vidění, zlato. Ale zkus si navléct infrahled na mokrý oblek a masku.“ Odplivl si přes bok člunu. „Nebojíme se tmy. A ať jen si někdo zkusí na nás zaútočit. Ale přesto chci vidět, co vyhazuju do vzduchu.“ Udělal krok vpřed. „Tak jo. Hastings, Clapton, Beecham, na téhle výpravě ponesete zbraně. Chci jednoho nosiče v každé skupině. Lorenzo, Campion, Donovan, vy ponesete výbušniny. Spolu se mnou. Máme spoustu náloží, takže očekávejte pořádný náklad. Teď strojit.“

Snow sledoval, jak si muži přehazují přes ramena automatické zbraně. „A co já?“ slyšel svůj hlas.

Rachlin se k němu obrátil. „Nevím. Co ty?“

Snow se zarazil. „Chtěl bych něco dělat. Pomáhat.“

Rachlin na něj chvíli hleděl. Potom mu přes rty přelétl lehký úsměv. „Tak jo,“ řekl. „Na téhle operaci budeš světlonoš.“

„Světlonoš?“ zeptal se Snow.

„Světlonoš.“ Velitel přikývl. „Beechame! Dej sem soupravu.“ Rachlin zachytil nepromokavý gumový pytel, který k němu letěl, a přehodil ho Snowovi přes krk. „To k východu vydrží,“ zabručel.

„Budu potřebovat zbraň, pane,“ řekl Snow.

„Dejte mu něco.“ Někdo mu vrazil do břicha pažbu harpuny a on si rychle přehodil popruh přes rameno. Měl pocit, že slyší něčí tichý smích, ale ignoroval ho. Snow lovil harpunou v Cortézově moři spoustu ryb, ale nikdy neviděl tak dlouhé ani hrozivě vypadající šípy jako ty, co visely z jeho zbraně, zakončené silnými náložemi výbušnin.

„Nestřílej na krokodýly,“ řekl Donovan. „Jsou chránění.“ Bylo to poprvé, co promluvil.

Dunění motorů zesílilo a člun se blížil k betonovému přístavišti pod temnými obrysy čističky odpadních vod na dolním toku Hudsonu. Snow vzhlédl k obrovské betonové stavbě se smíšenými pocity. Zařízení bylo plně automatizované, původně mělo být výstavním kouskem, ale jak slyšel, od doby, kdy bylo před pěti lety uvedeno do provozu, přinášelo jenom problémy. Doufal, že se nemýlil a odkalovacími nádržemi se skutečně dá projít.

„Neměli bychom jim dát nějak vědět, že přicházíme?“ zeptal se Snow.

Rachlin na něj pohlédl s lehkým výrazem pobavení ve tváři. „Čekáme na tebe. Už jsem se o to postaral, zatímco jsi byl v podpalubí. Vědí o nás.“

Přes bok přehodili provazový žebřík a muži se rychle přemístili na přístaviště. Snow se rozhlédl, aby se zorientoval. Oblast si pamatoval z výcviku řídicí místnost není daleko. Tým ho následoval po kovovém schodišti, potom kolem dlouhé řady vyhnívacích a odkalovacích nádrží. Ve vzduchu se jako smrdutá mlha vznášel pach metanu a splašků. Na druhém konci nádrží se zastavil Snow u kovových dveří, jasně žlutě zářících v okolní šedi, na kterých stálo červenými písmeny: NEOTVÍREJTE DVEŘE, DOJDE KE SPUŠTĚNÍ ALARMU. Rachlin odstrčil Snowa stranou a dveře kopnutím rozrazil. Za nimi se objevila strohá betonová chodba, osvětlená zářivkou. Ozvalo se hluboké, vytrvalé houkání sirény.

„Jdeme,“ řekl Rachlin tiše.

Snow je vedl po dvojitém schodišti na plošinu označenou ŘÍDICÍ STŘEDISKO. Před nimi byly dveře se vstupem na karty. Velitel se zastavil a chystal se znovu kopnout do dveří. Potom si to rozmyslel, přistoupil k nim a strčil do nich jednou rukou. Dveře se rozlétly.

Objevila se rozlehlá místnost zaplavená světlem a plná zápachu odpadních vod. Stěny lemovalo monitorovací zařízení a ovladače. Uprostřed seděl u velína jediný technik. Právě zavěsil telefon. Vlasy měl rozcuchané a mrkal, jako by ho telefon vytrhl z hlubokého spánku.

„Víte, kdo to byl?“ prohlásil a ukázal na aparát. „Proboha, to byl sám zástupce ředitele…“

„Skvělé,“ odpověděl Rachlin. „Tak to nebudu ztrácet čas. Potřebujeme, abyste okamžitě uzavřel hlavní přítokovou turbínu.“

Muž na Rachlina zamrkal, jako by ho viděl poprvé. Poté mu pohled sjel na další potápěče a ještě více vyvalil oči.

„Sakra,“ řekl skoro uctivě a zíral na Snowovu harpunu. „To si asi nedělal srandu, co?“

„No tak si pospěš, zlato,“ zavrčel Rachlin, „nebo tě hodíme do nádrže a počkáme si, až tvoje tlustá mrtvola tu turbínu ucpe.“

Muž vyskočil na nohy, dopotácel se k panelu a stlačil několik pák. „Pět minut, déle to nejde,“ prohodil přes rameno, když přešel k dalšímu ovládacímu pultu. „Kdyby to bylo dýl, všechno na západ od Lenox Avenue by plavalo.“

„Pět minut nám bohatě stačí.“ Rachlin pohlédl na hodinky. „Zaveďte nás k odkalovací nádrži.“

Technik slabě zasténal a vedl tým zpátky na plošinu, dolů po schodech a pak dlouhou chodbou. Na jejím konci otevřel malá dvířka a sestoupil po otáčivém, na červeno natřeném schodišti. Končilo na úzké lávce, která byla zavěšená několik stop nad pěnivou, převalující se hladinou.

„Fakt tam chcete jít?“ zeptal se muž a znovu na ně pohlédl s tím nevěřícím výrazem ve tváři.

Snow pohlédl na tu napěněnou, povlakem pokrytou hladinu, nakrčil nos a litoval, že byl ten večer v kanceláři, a ještě víc, že navrhl tenhle přístup. Nejdříve Humboldtův kanál a teď tohle…

„To je jisté,“ odpověděl velitel.

Muž si olízl rty. „Hlavní přivaděč najdete na východní straně nádrže, pět stop pod povrchem,“ prohlásil. „Pozor na turbínu. Vypnul jsem ji, ale zbytkový proud bude stále otáčet lopatkami.“

Rachlin přikývl. „A kde přesně je první stoupačka?“

„Tři sta dvacet stop od přivaděče,“ řekl technik. „Až se budou roury dělit, držte se vlevo.“

„Víc nepotřebujeme vědět,“ prohlásil Rachlin. „Běžte teď nahoru a jakmile tam budete, zase všechno spusťte.“

Muž se zarazil a pořád hleděl na potápěče.

„Pohyb!“ vyštěkl Rachlin a muž vylétl po schodišti.

Snow šel první, spadl pozpátku do bublající tekutiny, hned za ním Donovan. Když prudce otevřel oči, překvapilo ho, jak je tekutina průzračná – byla řídká, žádný sirup, s lehkým mléčným zakalením. Ostatní už naskákali dolů. Cítil, jak mu na kůži proniká vlhko, a snažil se na to nemyslet.

Snow začal plavat proti slabému proudu. Před sebou viděl velkou turbínu, která byla umístěná na konci velké roury, jejíž lopatky se stále pomalu otáčely. Zastavil se a počkal na Rachlina a ostatní členy výsadku, dokud se vedle něho nehoupalo ve vodě všech sedm potápěčů. Rachlin ukázal na Snowa, potom začal výrazně odpočítávat na prstech. Na tři se Snow a Donovan protáhli mezi lopatkami turbíny. Za nimi následoval tým Alfa, potom Beta, nakonec Gama.

Snow se ocitl v obrovské rouře z nerezové oceli, vedoucí do rozlehlých temných hlubin.

Znovu se o něj začala pokoušet stejná, pomalu rostoucí hrůza jako v Humboldtově kanálu, ale rychle ji potlačil, zpomalil dech a v duchu počítal údery svého srdce. Žádnou paniku, tentokrát ne.

Rachlin a jeho partner proplavali mezi lopatkami, potom Rachlin vybídl prudkým gestem Snowa, aby pokračoval. Rychle se vydal vpřed, vedl další týmy do tunelu. Za sebou slyšel vrčení turbíny a lopatky začaly nabírat rychlost. Proud kolem něj výrazně zesílil. Zpátky už nemohl, ani kdyby chtěl.

Tunel se svažoval dolů, rozdělil se jednou, potom podruhé. Snow se vždy držel vlevo. Po celé věčnosti se konečně tým zastavil u první stoupačky, úzké ocelové šachty sotva o šíři ramen. Rachlin mu posunkem naznačil, že od této chvíle je povede on. Snow následoval potápěče a vydal se dolů mezi bublinami ze vzduchových bomb plavců před ním. Po několika yardech přestal velitel sestupovat a vedl je k vodorovné rouře ještě užší než předchozí šachta. Snow se vetlačil dovnitř za Donovanem a ztěžka dýchal, když mu bomby narážely při pohybu o stěny.

Najednou lesklá ocel přešla ve starou železnou rouru, pokrytou houbovitou vrstvou rzi, která se, zvířená předchozími plavci, usazovala v neprůhledné oranžové vrstvě na Snowově masce. Prodíral se kupředu a cítil před sebou uklidňující čeření od Donovanových ploutví. Krátce se zastavili, aby se s pomocí malé baterky Rachlin podíval do mapy. Potom ještě dvě zatáčky, krátké stoupání a Snow cítil, jak se mu nad hlavou rozhrnula hladina vody. Ocitli se ve velké staré chodbě, o průměru snad šestnáct stop, do poloviny zaplavené pomalu tekoucí kapalinou. Hlavní laterála.

„Snow a Donovan dozadu,“ zazněl tlumený Rachlinův hlas. „Zůstaňte nad hladinou, ale dýchejte z bomb. Vzduch je tady přímo nabitý metanem. Pokračujeme ve standardní formaci.“ Velitel rychle nahlédl do mapy, připnuté na skafandru, a pak vyrazil vpřed.

Skupina se rozvinula, plavala po hladině a proplétala se systémem potrubí. Snow se vždy pyšnil svými schopnostmi dálkového plavce, ale teď se cítil deklasován těmi sedmi muži, kteří se před ním ladně pohybovali vodou.

Chodba končila ve velké pětiúhelníkové místnosti, z jejíhož klenutého stropu visely žluté krápníky. Snow zíral fascinovaně na masivní železný řetěz, který visel z kovového oka vsazeného do klenutého stropu. Po řetězu stékal pramínek vody na velký zrezivělý hák na jeho konci a kapal do jezírka na betonové plošince s rezavými skvrnami. Ze stěn místnosti vedly tři velké suché tunely.

„Tři body,“ řekl Rachlin. „Použijeme tenhle prostor jako základnu. Operace by měla být hračka, ale budeme postupovat podle pravidel. Vyžadujte důsledně heslo – správná odpověď budou tři sudá čísla. Pravidla při střetu jsou snadná. Ohlaste se, ale střílejte při jakékoli hrozbě nebo kdyby vám někdo chtěl bránit v práci. Výstupní místo je kanál ve Sto dvacáté páté ulici.“ Velitel se rozhlédl. „Tak fajn, pánové, do toho, ať si zasloužíme výložky.“

57

V ten strašlivý okamžik si Margo myslela, že je napadli. Instinktivně se obrátila, zvedla zbraň do pohotovostní polohy a s jakýmsi podivným váháním se podívala na věc, s níž bojoval Pendergast. D’Agosta šeptem zaklel. Margo mžourala přes infrahled, na nějž si ještě stále nezvykla, a uvědomila si, že Pendergast se potýká s nějakým člověkem, nejspíš bezdomovcem, který unikl před policejní čistkou. Rozhodně tak alespoň vypadal: mokrý, vyválený v bahně a podle všeho krvácel z nějakých skrytých ran.

„Zhasněte to světlo,“ sykl Pendergast. Paprsek z D’Agostovy baterky zasáhl její infrahled, potom zmizel. Zářící chodba se nebezpečně zhoupla, jak se infrahled snažil kompenzovat světlo, potom se znovu stabilizoval a ona zase viděla své okolí. Zatajila dech. Cosi na té vytáhlé postavě a rozcuchaných vlasech bylo neskutečně známé.

„Bille?“ zeptala se nevěřícné.

Pendergast přitiskl muže k zemi, držel ho, jako by ho spíš chtěl chránit, a tiše mu něco šeptal do ucha. Po chvíli přestal muž bojovat a jen sklesle ležel. Pendergast ho něžně položil a vstal. Margo se k němu sklonila. Skutečně to byl Smithback.

„Dejte mu minutku,“ řekl Pendergast.

„To je neuvěřitelné,“ zavrčel D’Agosta. „Myslíte, že nás sem sledoval?“

Pendergast zavrtěl hlavou. „Ne. Nikdo nás nesledoval.“ Rozhlédl se po změti tunelů nahoře a dole. „Tohle je Hrdlo, kde se setkávají všechny klesající tunely v oblasti Central Parku. Podle všeho ho někdo honil a jeho a naše cesty se zkřížily. Otázka zní, kdo ho honil? Nebo co?“ Sundal kryt z plamenometu a pohlédl na D’Agostu. „Měl byste si připravit blesk, Vincente.“

Smithback se náhle vztyčil, potom znovu padl na řadu trubek a čtyřiadvacetipalcový kabel, tvořící podlahu Hrdla.

„Zabili Duffyho!“ vykřikl. „Kdo jste? Pomoc, nevidím!“

Margo zasunula zbraň do kapsy a poklekla vedle něj. Cesta dolů z tunelu podzemky tichými chodbami a tmou, rozlehlými prostorami, které jí připadaly neuvěřitelně vzdálené od Manhattanu, rozkládajícího se o několik pater výš, byla jako nekonečný temný sen. Při pohledu na přítele pádícího ze tmy, ochromeného děsem a šokem, její pocit neskutečna dál vzrostl.

„Bille,“ řekla konejšivě. „Je to dobré. To jsem já, Margo. Prosím, buď zticha. Neodvažujeme se použít světlo a nemáme další infrahled. Ale pomůžeme ti.“

Smithback pohlédl jejím směrem a zorničky měl doširoka roztažené. „Chci odsud pryč!“ vykřikl náhle a snažil se vstát.

„Cože?“ prohlásil D’Agosta sarkasticky. „Abyste prošvihl svůj článek?“

„Sám jít nemůžete,“ řekl Pendergast a položil mu ruku na rameno. Smithback vyčerpaný bojem se schoulil. „Co tady děláte?“ zeptal se nakonec.

„Mohl bych se vás zeptat na totéž,“ opáčil Pendergast. „Mefisto nás vede k Astorovým tunelům k Předpeklí. Někoho napadlo vypustit Rezervoár a vyplavit odtamtud ty bestie.“

„Byl to nápad kapitána Waxieho,“ dodal D’Agosta.

„Rezervoár je ale plný mbwunovských leknínů. Ty stvůry si je tam pěstovaly. A nemůžeme připustit, aby se ty rostliny dostaly do oceánu. Je příliš pozdě, aby se dalo vypouštění zastavit, takže námořní potápěči jdou od řeky, aby zablokovali spodní odtokové výpustě. My zapečetíme prostor nad Astorovými tunely, aby z nich nic neuniklo. Uvězníme tam vodu, nedovolíme, aby unikla do řeky. Když se nám to podaří, zaplní Hrdlo, ale nedostane se nikam jinam.“

Smithback seděl mlčky, s hlavou skloněnou.

„Jsme dobře vyzbrojení a plně připravení na všechno, co by nás tam dole mohlo potkat. Máme mapy. Budete s námi bezpečnější. Rozumíte, Williame?“

Margo sledovala, jak Pendergastův medový hlas začíná účinkovat. Smithbackův dech se zklidnil a nakonec téměř neznatelně přikývl.

„Tak a teď, co jste tady dělal vy?“ zeptal se D’Agosta.

Pendergast udělal rukou zamítavý pohyb, ale Smithback už pohlédl poručíkovým směrem. „Sledoval jsem kapitána Waxieho a skupinu policistů pod Rezervoár,“ spustil tiše. „Snažili se uzavřít nějaké klapky. Ale někdo je poškodil, nebo co. Potom…“ Náhle se zarazil. „Potom přišli oni.“

„Bille, dost,“ vyjekla Margo.

„Utekl jsem pryč,“ polkl Smithback ztěžka. „Utekli jsme s Duffym. Ale dostali ho v měřicí stanici. Oni…“

„To stačí,“ zašeptal Pendergast. Nastalo ticho. „Říkal jste sabotáž?“

Smithback přikývl. „Slyšel jsem, jak Duffy říká, že se něco stalo s klapkami.“

„To je nepříjemné. A moc.“ Na Pendergastově tváři se objevil výraz, který Margo nikdy nespatřila. „Měli bychom pokračovat,“ řekl a znovu si přehodil plamenomet přes rameno. „Tohle Hrdlo je perfektní místo k přepadnutí.“ Rozhlédl se po tmavém tunelu. „Mefisto?“ zašeptal.

Ve tmě se něco pohnulo, potom se objevil Mefisto s rukama založenýma na hrudi a se širokým úsměvem na rtech.

„Jenom jsem si vychutnával tohle dojemné shledání,“ prohlásil svým hedvábným sykotem. „Takže už je náš veselý spolek dobrodruhů kompletní. Hola, pisálku! Vidím, že jste sestoupil níž, než kam jste se odvážil při našem posledním setkání. Líbí se vám tady, co?“

„Moc ne,“ odpověděl Smithback dutě.

„Ale je přinejmenším hezké, že tady máme k ruce svého Boswella.“ V umělém světle infrahledu měla Margo pocit, že když Mefisto pohledem přecházel skupinu, jeho oči zářily zlatě a karmínově. „Nesložíte o těchto událostech epos? Mefistiádu? Jako hrdinský kuplet, prosím. Ovšem za předpokladu, že přežijete, abyste mohl ten příběh vyprávět. Tak si říkám, kdo z nás přežije a čí vybělené kosti zůstanou navždy ležet tady, v tunelech pod Manhattanem?“

„Pojďme,“ řekl Pendergast.

„Aha. Whitey má pocit, že už bylo dost řečí. Možná se bojí, že tady budou krysy ožírat jeho kosti.“

„Potřebujeme umístit několik výbušnin přímo pod Hrdlo,“ poznamenal klidně Pendergast. „Když tady budeme stát a poslouchat vaše prázdné žvanění, nebudeme mít čas odsud utéct, až se Rezervoár vyprázdní. Potom budou krysy ožírat vaše i moje kosti.“

„To je svatá pravda!“ řekl Mefisto. „Nerozčilujte se.“ Obrátil se a začal se soukat do velké temné roury, vedoucí dolů.

„Ne,“ řekl Smithback.

D’Agosta přikročil chápavě k novináři. „No tak. Budu vás držet za ruku.“

Svislá roura ústila do tunelu s vysokým stropem. Čekali ve tmě na Pendergasta, který rozmístil nálože a pak jim pokynul, aby pokračovali. O několik stovek yardů dál narazili na lávku, která vedla několik stop nad hladinou vody. Margo se zvedla nálada, voda, kterou se dosud brodili po kotníky, byla studená a páchla.

„Tak!“ zašeptal Mefisto, když vylezl na lávku. „Starosta Grantovy hrobky si možná bude moci konečně osušit křídla.“

„A král Ubu by už konečně mohl zavřít hubu,“ zavrčel D’Agosta.

Mefisto pobaveně zasyčel. „Král Ubu. Kouzelné. Možná bych se mohl znovu vydat lovit železniční králíky a nechat vás, ať si poradíte sami.“

D’Agosta ztuhl, ale ovládl svůj jazyk. Mefisto je vedl po lávce do nějakého úzkého prostoru. Margo slyšela v dálce burácení padající vody a brzy skutečně došli k úzkému vodopádu. Do svislého tunelu, kam padala voda, vedl úzký žebřík, téměř se rozpadající pod nánosem věků.

Jeden za druhým se tunelem spustili na hrbolatou skalnatou podlahu, pod dvěma sbíhajícími se dvaasedmdesáti palcovými kabely. Stěny zdobily úzké prolákliny po výbušninách, jako pozůstatky díla nějakých nepořádných termitů.

„Nous sommes arrivés,“ prohlásil Mefisto a Margo měla poprvé pocit, že za jeho slupkou zaznamenala nervozitu. „Přímo pod námi je Předpeklí.“

Pendergast jim naznačil, aby zůstali na místě, pohlédl do map a potom nehlučně zmizel ve starém tunelu. Sekundy se slévaly do minut a Margo měla co dělat, aby nenadskočila při zvuku každé kapky, dopadající z mechem porostlého stropu, při každém tlumeném posmrknutí nebo neklidném zavrtění. Znovu si říkala, co ji vedlo k tomu, aby sestoupila dolů. Bylo stále obtížnější nevšímat si skutečnosti, že je stovky stop pod zemí, v podivné, dávno zapomenuté síti obslužných chodeb, železničních tunelů a dalších prostor ještě podivnějších, a přitom nevnímat rostoucí pocit, že každou chvíli může…

Ve tmě vedle sebe zaznamenala pohyb. „Drahá doktorko Greenová,“ ozval se Mefistův hedvábný sykot. „Mrzí mě, že jste se rozhodla přidat se k nám na naší procházce. Ale když už jste tady, mohla byste pro mě něco udělat. Věřte mi, že v každém případě zamýšlím přenechat veškeré riskování vašim přátelům. Ale kdyby přece jen došlo k něčemu nepříjemnému, mohla byste místo mě něco doručit.“ Margo ucítila, jak jí do ruky vložil malou obálku. Zvědavě ji začala zvedat k infrahledu.

„Ne!“ řekl Mefisto, zadržel jí ruku a zasunul ji do její kapsy. „Na to bude později spousta času. Pokud to bude třeba.“

„Proč já?“ zeptala se Margo.

„Kdo jiný?“ ozvalo se zasyčení. „Ten kluzký chlap, Pendergast? Nebo třeba ten velký úsporný model na vybírání městských poplatků, co stojí támhle? Nebo Smithback, ten žlutý novinář?“

Ze tmy zazněly rychlé kroky, potom se ve slabém světle jejich baterek objevil Pendergast. „Skvělé,“ řekl, právě když se Mefisto odlepil od jejího boku. „Přímo nad námi je lávka, po které jsem nedávno sestupoval. Nálože pod Hrdlem by měly zajistit, že hlavní proud z Rezervoáru poteče na jih. A teď rozmístíme zbytek náloží, abychom měli jistotu, že z přivaděčů na severním konci parku nic neunikne.“ Střízlivý tón jeho hlasu by se mnohem více hodil na hru kroketu než k téhle děsivé výpravě, napadlo Margo. Ale byla za něj vděčná.

Pendergast popadl rukojeť plamenometu, sundal kryt ústí a několikrát stiskl spoušť. „Půjdu první,“ řekl. „Potom Mefisto. Spoléhám na vaše instinkty; dejte mi vědět, když si všimnete něčeho zvláštního nebo nepatřičného.“

„Už to, že jsme tady, je nepatřičné,“ prohlásil Mefisto. „Od doby, co se tady objevili Vrásčití, je tohle zakázané území.“

„Margo, vy půjdete jako další,“ pokračoval Pendergast. „Postarejte se o Smithbacka. Vincente, vy nás bude jistit vzadu. Mohlo by dojít ke střetu.“

„Jasné,“ řekl D’Agosta.

„Rád bych taky pomohl,“ uslyšela Margo Smithbackův tichý hlas.

Pendergast na něj pohlédl.

„Bez zbraně jsem k ničemu,“ vysvětloval spisovatel nejistým, ale rozhodným hlasem.

„Dokážete zacházet se zbraní?“ zeptal se Pendergast.

„Kdysi jsem střílel na skeet z šestnáctky,“ řekl Smithback. D’Agosta vyprskl. Pendergast chvíli pohyboval rty, jako by něco počítal. Potom sejmul z ramene zbraň a podal mu ji. „Tohle je M79. Střílí čtyřicetimilimetrovými vysoce účinnými granáty. Než ji použijete, musíte mít volný prostor aspoň sto stop. D’Agosta vám za chůze vysvětlí, jak se nabíjí. Myslím, že když dojde ke střetu, bude všude kolem spousta světla, abyste viděl.“ Smithback přikývl.

„Při představě novináře s granátometem jsem dost nervózní,“ zazněl ze tmy D’Agostův hlas.

„Rozmístíme nálože, pak vypadneme,“ řekl Pendergast. „Střílejte jenom v krajní nouzi; výstřely k nám všechnu tu verbež přilákají. Vincente, připravte si blesk a použijte ho při první známce problémů. Nejdříve je oslepíme, pak budeme střílet. Nezapomeňte si nejprve sundat infrahledy – blesk by je přetížil. Víme, že nesnáší světlo, takže toho využijeme, jakmile zjistí, že jsme tady.“ Obrátil se. „Margo, nakolik jste si jistá tím vitaminem D?“

„Na sto procent,“ odpověděla okamžitě. Potom se zarazila. „No, tak na devadesát pět.“

„Aha,“ zareagoval agent FBI. „Takže pokud dojde ke konfrontaci, raději nejdříve užijte pistoli.“

Pendergast se naposledy rozhlédl a potom se opatrně vydal v čele skupinky starodávným tunelem. Margo viděla, jak D’Agosta vede novináře kupředu a svírá pevně jeho paži. Asi po padesáti yardech zvedl Pendergast ruku. Jeden po druhém se zastavili. Velmi pomalu si přitiskl varovně prst ke rtům. Sáhl do kapsy saka, vytáhl zapalovač a přidržel ho těsně u ústí plamenometu. Ozvalo se puf, objevil se světelný záblesk a uslyšeli tichý sykot. Na konci měděného ústí zaplál namodralý plamínek.

„Cítíte to?“ zabručel Mefisto.

Margo se nadechla nosem a snažila se ze všech sil zachovat klid. Vzduch byl těžký puchem metanu a čpavku. A nad tím vším se ještě vznášel slabý kozlí zápach, který tak dobře znala.

58

Snow se opřel rozbolavělými zády o cihlovou zeď plošinky. Sundal si z nohou ploutve a pečlivě je uložil ke zdi, kde už byly ve srovnaných řadách závaží a bomby. Říkal si, že by mohl odložit i gumový pytel, ale potom si vzpomněl, že mu velitel nařídil, aby ho hlídal až do splnění úkolu. Plošinka začala být kluzká vinou bláta z neoprenových bot. Vytáhl z pusy náustek a zakašlal, když vtáhl zatuchlý vzduch. Oči ho začaly pálit a několikrát zamrkal. Raději si ho zase nasadím, pomyslel si a nadechl se kyslíku. Věděl, že odtud už půjdou pěšky.

Kolem něj si potápěči sundávali masky a bomby, otevírali vodotěsné vaky a vytahovali zbraně. Velitel Rachlin rozsvítil pochodeň a vrazil ji do praskliny v cihlové zdi. Tiše syčela a prskala a prostor se ponořil do načervenalého světla. „Připravte si vysílačky. Používejte je jen v nouzi, na soukromé frekvenci. Chci, abyste za každou cenu zachovali klid. Nezapomeňte, že v každém týmu je člověk, který nese přebytečné nálože. Kdyby z jakéhokoli důvodu nebyl některý ze tří týmů vpředu schopen provést uložený úkol, ostatní týmy mu pomůžou.“

Znovu nahlédl do mapy ve vodotěsném obalu, potom ji pevně sroloval a zasunul do poutka na nůž. „Delto,“ obrátil se k Donovanovi, „vy jste záloha. Zůstanete tady vzadu na shromáždišti a budete nás odsud krýt. Kdyby některý tým nesplnil poslání, nahradíte ho.“ Rozhlédl se. „Beto, vezměte si tamten tunel. Gamo, ten tunel vzadu. Končí po pěti stech metrech u vertikálních šachet. Tam umístíte nálože. Sejdeme se zase tady nejpozději ve dvacet tři dvacet. Když se zpozdíme, už nevylezem.“

Rachlin pohlédl tvrdě na Snowa. „Jsi v pořádku, hochu?“

Snow přikývl.

Velitel také přikývl. „Tak jdeme. Beechame, za mnou.“

Snow sledoval, jak tři týmy mizí ve tmě, po lesknoucích se stěnách se komíhaly stíny a boty jim čvachtaly v hustém blátě. Vysílačka na hlavě mu připadala těžkopádná a cizí. Když zvuky zanikly v dálce, pohlcené temnotou přepadových tunelů, zaplavil ho rostoucí pocit ohrožení.

Donovan propátrával jeskyni, zkoumal vzpěry a staré cihly. Za pár minut přistoupil nehlučně k shromážděné výbavě, ve světle pochodně vypadal jako nějaký duch.

„Smrdí to tady dole po hovnech,“ prohlásil a uvelebil se vedle Snowa.

Snow se nenamáhal s odpovědí.

„Na civila neplaveš špatně,“ pokračoval potápěč a upravoval si pásek. Podle všeho přesvědčil Snowův výkon v tunelech Donovana, že jeho důstojnost neutrpí, když se s ním bude bavit. „To tys vytáhl z Kloaky ty dvě mrtvoly, co?“

„Jo,“ odpověděl Snow spíš v obraně. Uvažoval, co Donovan slyšel.

„Zatraceně pitomá práce, hledat mrtvoly.“ Donovan se zasmál.

Určitě zdaleka ne tak pitomá jako zabíjet povstalce ve Vietnamu nebo cpát výbušniny do auta nějakému chudákovi, pomyslel si Snow. Nahlas ale řekl: „Nehledáme jenom mrtvoly. Ten den jsme vlastně hledali balík heroinu, který tam někdo odhodil z mostu.“

„Heroin, jo? To tam musely být ryby nějakou dobu pěkně zhulený.“

Snow se uchechtl, ale i jemu to znělo nuceně a ustrašeně. Co to s tebou, sakra, je? Buď klidný jako Donovan. „Vsadím se, že Kloaka už neviděla živou rybu dvě století.“

„No, to máš pravdu,“ řekl Donovan a znovu se postavil na nohy. „Člověče, já ti vůbec nezávidím. Radši týden tělocviku než plavat pět minut v tomhle svinstvu.“

Snow spatřil, že se potápěč s úšklebkem dívá na jeho harpunu. „Měl bys mít skutečnou zbraň pro případ, že bys musel jít do akce.“ Donovan přehrabal jeden z pytlů s výstrojí a vytáhl automatickou pušku s hrozivě vypadající kovovou trubkou připevněnou k dolní straně hlavně. „Už jsi někdy střílel z M16?“ zeptal se.

„Chlapi z taktického nás to nechali vyzkoušet na rozlučkovém večírku Akademie,“ řekl Snow.

Přes Donovanovy rysy přelétl výraz nevěřícnosti a pobavení. „No, páni. Rozlučkový večírek Akademie. A vsadím se, že ti máma nachystala pytlík s chlebama.“ Přistrčil zbraň ke Snowovi, potom sáhl do pytle a podal mu několik zásobníků. „Jsou na třicet nábojů. Při plně automatickém režimu se vyprázdní za míň jak dvě sekundy, tak drž spoušť s citem. Není to žádná převratná novinka, ale zato spolehlivá a osvědčená.“ Podal mu další zásobník. „Přední spoušť je na XM148. To je namontovaný granátomet. Tady jsou dva zásobníky na čtyřicetimilimetrové náboje, jen pro případ, že bys to chtěl zkusit.“

„Donovane?“ musel se Snow zeptat. „Co je to světlonoš?“

Po potápěčově pomalované tváři se rozlil široký úšklebek. „Myslím, že nic nepokazím, když ti to řeknu. To je ten nešťastník, který dostane při operaci na starost pochodně.“

„Pochodně?“ Snow stále stejně tápal.

„Bílé magnéziové světlice. Povinné vybavení pro noční operace, dokonce i pro ty tajné. Nařízení nějakého pitomce, ale tak už to chodí. Jsou velmi, velmi jasné. Odšroubuješ vršek, pod ním je rozbuška, hodíš světlici do bezpečné vzdálenosti a svítí to jasněji než milion svíček. Ale nejsou příliš stabilní, jestli víš, co myslím. Stačí jedna kulka do toho pytle, dokonce něco tak malého jako dvaadvacítka, a bum! Světlonoš. Jestli víš, co myslím.“ Zachechtal se a potom znovu odkráčel.

Snow se zavrtěl, snažil se držet pytel co nejdále od těla. Až na občasné zaprskání pochodně se na několik minut rozhostilo ticho. Potom Snow uslyšel znovu Donovanovo zachechtání. „Člověče, pojď se podívat na tohle! Věřil bys, že se tady motal nějaký cvok? A ještě k tomu bosý.“

Snow odložil zbraň, vstal a šel se tam podívat. Bahnem se táhla řada stop bosých nohou. Byly čerstvé bláto kolem okrajů bylo vlhké, ještě nezaschlo.

„Maminko,“ zabručel Donovan. „To musí být aspoň čtrnáctky.“ Znovu se zasmál.

Snow zíral na nezvykle širokou stopu a pocit nebezpečí rostl. Když Donovanův smích utichl, zaslechl Snow vzdálený rachot. „Co to bylo?“ zeptal se.

„Co?“ zeptal se Donovan, poklekl a upravoval si popruh na prsou.

„Není moc brzo na odpálení náloží?“ zeptal se Snow.

„Nic jsem neslyšel.“

„Já ano.“ Snowovi se najednou prudce rozbušilo srdce.

Donovan naslouchal, ale všude vládlo ticho. „Klid, hochu,“ prohlásil. „Začínáš mít halucinace.“

„Myslím, že bychom se měli spojit s velitelem.“

Donovan zavrtěl hlavou. „Jo, a pěkně ho nasrat.“ Pohlédl na hodinky. „Zachovat klid, nezapomněls? Místo operace je jenom kousek odsud. Za deset minut jsou zpátky. Pak můžeme z tohohle hajzlu vypadnout.“ Odplivl si do stojatého bahna.

Pochodeň zablikala a zhasla a prostor se ponořil do tmy.

„Do prdele,“ zabručel Donovan. „Snowe, podej mi další z toho pytle u tvých nohou.“

Ozval se další rachot, který pomalu přešel ve vzdálené staccato střelby. Zdálo se, že se staré stěny otřásají, zvuk sílil a slábl jako vzdálený hrom.

Ve tmě slyšel Snow, jak Donovan rychle vyskočil na nohy a cvakl knoflík vysílačky. „Tým Alfa, veliteli, slyšíte?“ zasyčel.

Na frekvenci zaznívalo jen praskání.

V zemi se ozvalo valivé dunění. „Sakra, to byl granát,“ řekl Donovan. „Alfo! Beto! Vraťte se!“

Země se znovu zachvěla.

„Snowe, vezmi si zbraň.“ Snow zaslechl dlouhé rachocení dobře promazaného závěru. „Pěkně se nám to kurví. Alfo, slyšíš?“

„Slyším,“ ozval se v praskání vysílačky Rachlinův hlas. „Ztratili jsme spojení s Gamou. Vydrž.“

„Rozumím,“ řekl Donovan.

Následovalo krátké, napjaté ticho, potom se znovu ozval velitelův hlas.

„Delto, Gama se musela dostat do problémů při kladení náloží. Vezměte si záložní výbušniny. Naše už jsme rozmístili a jdeme se podívat na Betu.“

„Aj aj.“ Zazářilo světlo a Donovan pohlédl na Snowa. „Jdeme,“ prohlásil. „Budeme muset umístit nálože za Gamu.“ Upevnil si světlo do ramenní úchytky a vyrazil sehnutý vpřed se zbraní přitisknutou na prsou. Snow se zhluboka nadechl a následoval ho do tunelu. Když pohlédl dolů, všiml si v blikotavém světle otisků nohou tentokrát jich bylo více, navzájem se křižovaly v jakési bláznivé změti, bylo jich příliš mnoho, aby to mohly být stopy potápěčských bot týmu Gama. Ztěžka polkl.

Za pár minut Donovan zpomalil u čehosi, co vypadalo jako stará výhybka obklopená hromadou pylonů. „Už nemůžou být daleko,“ zabručel, zhasl světlo a pozorně naslouchal.

„Kde jsou?“ uslyšel Snow svůj hlas. Nepřekvapilo ho, když se Donovan nenamáhal s odpovědí.

„Jsme zpátky na shromáždišti,“ ozval se ve sluchátkách Rachlinův hlas. „Opakuju nálože jsou rozmístěné. Jdeme teď zkontrolovat Betu.“

„Tak vpřed,“ řekl Donovan a znovu se dal do pohybu. Najednou se zarazil.

„Cítíš to?“ zašeptal.

Snow otevřel ústa, potom je znovu zavřel, jak ho omráčil ten puch. Instinktivně se odvrátil. Byl to zemitý zápach rozkladu, svou pronikavostí přerazil dokonce i pach odpadního tunelu. A ještě něco ucítil sladký zápach řeznictví.

Donovan zavrtěl hlavou, jako by si ji chtěl pročistit, potom se napjal, aby znovu vyrazil vpřed. V tu chvíli zabzučel reproduktor u Snowova ucha. Ozvalo se zasyčení, potom náhle zazněl Rachlinův hlas: „…útok. Odhoď pochodně…“

Snowa napadlo, jestli slyšel správně. Rachlin mluvil s nezvyklým klidem. Potom ve sluchátkách zapraskalo a ozvalo se zarachocení, které znělo jako výstřely.

„Alfo!“ vykřikl Donovan. „Slyšíš? Hlas se.“

„Slyším,“ uslyšeli Rachlinův hlas. „Napadli nás. Nedostali jsme se k Betě. Umísťujeme teď jejich nálože. Beechame, támhle!“ Ozvala se rána, potom strašlivý výbuch. Z elektronického šumu se vynořily nesrozumitelné zvuky volání, možná výkřik, ale jaksi hluboký, chraplavý, aby mohl patřit člověku. A stěnami znovu projelo to rachocení střelby.

„Delto…,“ zazněl přes praskání Rachlinův hlas, „…obklíčeni…“

„Obklíčeni?“ zařval Donovan. „Obklíčeni čím? Potřebujete posily?“

Ozvala se další střelba, potom mohutné zaburácení.

„Alfo!“ volal Donovan. „Potřebujete posily?“

„Můj bože, tolik… Beechame, co to, sakra, je…“ Rachlinův hlas zanikl v praskotu. Zvuk najednou utichl a Snowa, který stál jako přikovaný k zemi v té naprosté tmě, napadlo, že jim možná odešla vysílačka. Potom se z ní ozvalo odporné kašlavé zaječení, tak hlasité, že měl pocit, že vychází odněkud vedle něj, a následoval zvuk trhané gumy neoprenu.

„Alfo, ozvi se!“ Donovan se obrátil ke Snowovi. „Ta frekvence je pořád živá. Veliteli, tady je Delta, odpovězte!“

Ozvalo se praskání, po něm následoval zvuk, který Snowovi připomněl začvachtání bahna, a potom další praskot.

Donovan bez úspěchu přepínal vysílačku. Pohlédl na Snowa. „Jdeme,“ řekl a připravil si zbraň.

„Kam?“ zeptal se Snow, kterému se šokem a hrůzou zdálo, že má v ústech smirkový papír.

„Musíme pořád ještě rozmístit nálože za Gamu.“

„Zbláznil ses?“ zašeptal zoufalý Snow. „Copak jsi neslyšel? Musíme odsud hned vypadnout.“

Donovan na něho pohlédl s tvrdým výrazem ve tváři. „Umístíme nálože týmu Gama, příteli.“ Hlas měl tichý, ale zaznělo z něj nezvratné odhodlání, možná i skrytá hrozba. „Dokončíme operaci.“

Snow polkl. „Ale co velitel?“

Donovan na něj stále hleděl. „Nejdříve dokončíme operaci,“ řekl stroze.

Snow si uvědomil, že na diskusi není prostor. Pevně sevřel M16 a následoval námořníka do tmy. Všiml si záře před nimi po cihlové stěně tančilo světlo vycházející ze zatáčky.

„Měj zbraň připravenou,“ zaslechl mumlavé varování.

Snow opatrně vyšel ze zatáčky a pak se zarazil. Před ním tunel náhle končil. Železné příčky na druhé straně vedly k ústí velké roury ve stropě.

„Ach bože,“ zasténal Donovan.

Celou scénu slabě osvětlovala jediná pochodeň prskající v blátě v protějším rohu. Snow se zmateně rozhlédl kolem a zaznamenával děsivé podrobnosti. Stěny tunelu byly zbrázděné a rozryté kulkami. Ve zdi zel velký otvor s ohořelými, začernalými okraji. V bahně ležely dvě postavy a kolem nich se válely chaoticky rozházené zbraně a zásobníky. V nehybném vzduchu se tetelil oblak střelného prachu.

Donovan se už vrhl k bližší z postav, jako by ji chtěl křísit. Potom rychle ucukl a Snow zahlédl od krku k pasu roztržený neoprenový oblek a krvavý pahýl v místě, kde měla být hlava.

„Campion taky,“ prohlásil Donovan hořce a pohlédl na druhého potápěče. „Ježíš, kdo jim tohle udělal?“

Snow zavřel na okamžik oči, rychle přerývaně dýchal a snažil se zachovat alespoň zbytky rozvahy.

„Ať už to udělal kdokoli, museli odsud odejít tudy,“ řekl Donovan a ukázal na trubku nad jejich hlavami. „Snowe, seber ten pytel se zásobníky.“

Snow uposlechl, sehnul se a popadl pytel. Téměř mu vyklouzl z rukou, a když pohlédl dolů, spatřil, že je kluzký od krve a tělních tekutin.

„Umístím ty nálože tady,“ řekl Donovan a vytáhl ze svého vaku cihly C4. „Kryj mi záda.“

Snow zvedl zbraň, obrátil se zády k potápěči, upřel zrak k zatáčce tunelu a napínal oči v pološeru. Ve sluchátkách mu krátce zapraskalo nebo to byl spíš zvuk, jako když se bahnem vleče cosi těžkého? Nezaznělo odtamtud kromě elektrických výbojů a šumění ještě měkké, mlaskavé brebentění?

Vysílačka znovu ztichla. Koutkem oka zahlédl, jak Donovan zarazil do výbušniny časový spínač a nastavil čas. „Dvacet tři padesát pět,“ řekl. „To máme ještě skoro půl hodiny, abychom našli to místo a vypadli odsud.“ Sehnul se a stáhl z bezhlavých hrdel svých druhů jejich známky. „Tak jdem,“ řekl, zvedl zbraň a zastrčil si známky do gumové vesty.

Jakmile vykročili, Snow zaslechl zezadu jakési škrábání a zvuk, který zněl jako zakašlání. Obrátil se a spatřil několik postav, jak se spouštějí z roury a dopadají do bláta vedle mrtvých potápěčů. Snow si jako ve snu uvědomil, že mají pláště a kapuce.

„Rychle!“ vykřikl Donovan a vyrazil k zatáčce tunelu.

Snow poháněný panikou ho následoval. Hnali se starou cihlovou chodbou, utíkali před tou strašlivou scénou. Když vbíhali do zatáčky, Donovan v blátě uklouzl, upadl a házel sebou v té černočerné tmě.

„Připrav se!“ zvolal, popadl zbraň a současně zapálil pochodeň.

Snow se obrátil a spatřil, jak k nim míří ty postavy, skloněné běží jistým krokem. Jasná záře je na okamžik překvapila a zarazily se. Vzápětí se vydaly vpřed. V jejich pádění bylo něco zvířecího, při čem mu tuhla krev v žilách. Natáhl ukazováček a nahmatal spoušť. Vedle se ozvalo zaburácení a on si uvědomil, že Donovan vypálil z granátometu. Zablesklo se, potom tunelem otřásl výbuch. Když se mu zbraň vzepjala v rukou, uvědomil si, že i on pálí zběsile ze své M16 a rozsévá kulky po tunelu před sebou. Rychle sundal prst ze spouště. Ze zatáčky vyběhla další postava a spěchala z oblaku dýmu po granátu do Snowova palebného pole. Zamířil a dotkl se spouště. Tomu tvorovi ucukla hlava a na zlomek sekundy spatřil Snow neuvěřitelně vrásčitou a sukovitou tvář, jejíž rysy se skrývaly pod velkými kožnatými záhyby. Ozvala se další hromová rána a ta hrůza zmizela v plameni a kouři Donovanova granátu.

Mačkal spoušť, dokud nebyl zásobník prázdný. Snow vytáhl zásobník, vylovil z kapsy další a rychle ho zasunul do zbraně. Čekali, připraveni znovu pálit, a ozvěny pomalu doznívaly. Z kouře a tmy se už další postavy nevynořily.

Donovan se zhluboka nadechl. „Zpátky ke shromáždišti,“ řekl.

Obrátili se směrem do tunelu a Donovan rychle rozsvítil baterku. Tenký červený paprsek ozářil tmu před nimi. Snow ho následoval a ztěžka dýchal. Před nimi leželo shromáždiště, jejich výbava a cesta ven. Zjistil, že uvažuje jen o základních věcech, soustřeďuje se jen na to, aby se dostal ven, nahoru, protože všechno ostatní znamenalo myslet na ty děsivé postavy, které se hnaly proti nim, a myslet na ně znamenalo…

Najednou vrazil do Donovanových zad. Zakolísal, rozhlédl se a snažil se zjistit, co přimělo potápěče tak náhle zastavit.

Potom vpředu spatřil v záři Donovanovy baterky skupinku těch stvůr deset, možná tucet jich stálo nehybně v hustém vzduchu výtokového tunelu. Několik z nich drželo nějaké předměty, které se houpaly na čemsi, co Snowovi připomínalo hustá vlákna. Zahleděl se na ně pozorněji se směsicí fascinace a hrůzy. Potom rychle odvrátil pohled.

„Matko boží,“ vydechl. „Co teď budeme dělat?“

„Prostřílíme si cestu,“ prohlásil Donovan tiše a zvedl zbraň.

59

Margo se zhluboka nadechla z kyslíkové masky, potom ji podala Smithbackovi. Kyslík jí okamžitě pročistil hlavu. Rozhlédla se. Pendergast v čele skupinky právě rozmísťoval plastickou trhavinu kolem základny průlezu. Pokaždé, když vytáhl z vaku další nálož a uložil ji na správné místo, vznesly se ze země oblaky prachu a plísně a na chvíli mu zahalily tvář. Za ním stál s připravenou zbraní D’Agosta. Mefisto postával stranou, tichý a nehybný, oči mu ve tmě zářily jako rudé uhlíky.

Pendergast zasunul rozbušky do C4, pečlivě nastavil čas a zkontroloval ho podle svých hodinek značky Patek Philippe. Pak uzavřel vak, mlčky se zvedl a naznačil, že je čas přejít na další místo. Od obrub infrahledu až po špičku brady pokrývala Pendergastovu tvář souvislá vrstva šedého prachu. Jindy neposkvrněný černý oblek byl potrhaný a zablácený. Za jiných okolností by vypadal podivně. Ale Margo nebylo v žádném případě do smíchu.

Vzduch byl tak zkažený, že si až zpětně uvědomila, že si nos a ústa instinktivně zakrývá rukou. Rezignovaně se znovu nadechla z masky.

„Nepředávkuj se tím kyslíkem,“ zašeptal Smithback. Pousmál se, ale jeho pohled zůstával temný a vzdálený.

Kráčeli úzkou chodbou a Smithbackovi teď při chůzi temnotou pomáhala Margo. Ze stropu visely deset stop od sebe velké železné hřeby. Po pár minutách se zastavili a Pendergast nahlédl do plánů, potom vzal od Margo z batohu nálože a umístil je do výklenku pod stropem.

„Tak výborně,“ řekl. „Ještě jedna dávka a zamíříme k povrchu. Budeme sebou muset hodit.“ Vykročil chodbou, potom se zarazil. „Co se děje?“ zašeptala Margo, ale Pendergast ji zarazil pohybem ruky.

„Slyšíte to?“ zeptal se nakonec tiše. Margo naslouchala, ale neslyšela nic. Ten okolní páchnoucí vzduch byl jako bavlna, tlumil všechny zvuky. Ale pak cosi zaslechla: temné zadunění, potom další, jako by se jim pod nohama valil hrom. „Co je to?“ zeptala se.

„Nejsem si jistý,“ zamumlal Pendergast.

„Neodpalují ti potápěči od námořnictva nálože?“

Pendergast zavrtěl hlavou. „Je to příliš slabé na plastickou trhavinu. A kromě toho je příliš brzy.“ Okamžik zamračeně poslouchal, potom jim znovu pokynul, aby pokračovali. Margo šla těsně za ním, vedla Smithbacka chodbou, která stoupala a zas klesala, jak kopírovala tvar podloží. Přistihla se, že uvažuje o tom, kdo dokázal tuhle chodbu zhruba tři tucty pater pod Manhattanem vybudovat. Jako ve snu se spatřila, jak kráčí po Park Avenue, ale silnice vypadala jen jako tenká asfaltová slupka, pod níž se skrývala rozlehlá síť šachet, tunelů, prostor a chodeb, táhnoucí se do hlubin země a hemžící se jako vosí hnízdo činností…

Prudce zatřásla hlavou a znovu si lokla kyslíku. Když se jí myšlenky zase pročistily, uvědomila si, že zezdola se stále ozývá ten dunivý zvuk. Ale teď byl jiný měl jistou kadenci, jako zvuk běžícího motoru, stoupal, klesal a znovu stoupal.

Pendergast se opět zastavil. „Všichni mluvte nanejvýš šeptem. Jasné? Vincente, připravte si blesk.“

Tunel končil velkým železným plátem se spoustou nýtů. Uprostřed kovové stěny spatřili otevřené dveře. Pendergast nahlédl dovnitř s připraveným plamenometem. Plamínek na špičce se třepotal a zanechával Margo v infrahledu zářivé kličky. Po chvíli se obrátil a pokynul ostatním, aby ho následovali.

Když Margo vstoupila do uzavřeného prostoru, uvědomila si, že ten zvuk pod jejíma nohama je bušení bubnů smíšené s čímsi, co připomínalo jakýsi tichý, bručivý zpěv.

D’Agosta do ní při vstupu zezadu vrazil a ona s prudkým nádechem poskočila kupředu. Spatřila staré mosazné páky a ozubená kola, zdobící jednu zeď, rozbité ciferníky byly rozhlodané měděnkou a špínou. V protějším rohu stál mohutný rumpál a několik zrezivělých generátorů.

Pendergast přešel rychle doprostřed místnosti a poklekl vedle velkého kovového plátu. „Tohle byl kdysi hlavní velín Astorových tunelů. Pokud se nemýlím, nacházíme se teď přímo nad Křišťálovým pavilonem. To byla soukromá čekárna pod starým hotelem Knickerbocker. Mělo by se nám podařit do pavilonu dole nahlédnout.“

Čekal, až se rozhostilo naprosté ticho, potom sundal z desky zkorodované závory a odsunul ji opatrně stranou. Margo sledovala, jak se ocitl v blikotavém světle zezdola, a ten kozlí pach, starý známý puch jako ze zlého sna, zesílil. Obklopilo je bubnování a tlumený zpěv. Pendergast pohlédl dolů, po tváři mu přebíhala míhavá záře z Křišťálového pavilonu. Zůstal nehnutě dlouhou dobu, potom pomalu odstoupil. „Vincente,“ řekl, „myslím, že byste se měl také podívat.“

D’Agosta přistoupil blíž, posunul si infrahled na čelo a nahlédl do otvoru. Margo v té slabé záři spatřila, jak mu na čele vyskočily kapičky potu a ruka mu podvědomě sjela na pažbu zbraně. Beze slova odstoupil.

Potom Margo ucítila, jak se kupředu vrhl Smithback. Upřeně pozoroval scénu, hlasitě dýchal nosem, téměř nemrkal.

„Aha, pisálek se dostává do varu,“ zašeptal Mefisto sarkasticky.

Ale Margo se nezdálo, že by Smithback ten pohled nějak příliš vychutnával. Ruce se mu začaly třást, nejdříve jen lehce, potom téměř neovladatelně. Nechal se D’Agostou odtáhnout od průhledu a na tváři měl výraz hrůzy.

Pendergast pokynul Margo. „Doktorko Greenová, rád bych slyšel váš názor,“ zašeptal.

Klekla si k otvoru, zvedla infrahled a nahlédla do jeskyňovitého prostoru. Na okamžik nedokázal její mozek zpracovat obraz, který se před ní rozprostíral. Zjistila, že přes zbytky rozbitého lustru pohlíží dolů do ohromného prostoru. Zahlédla ruiny toho, co kdysi musela být neuvěřitelně elegantní místnost – dórské sloupy, obrovské fresky a cáry fialových drapérií ostře kontrastovaly s blátem a špínou na kdysi bílých stěnách. Přímo pod sebou, mezi polámanými rameny lustru a houpajícími se kusy křišťálu, spatřila chatrč z lebek, o které mluvil Pendergast. Před chatrčí se s dupáním pohybovala asi stovka postav v kápích, houpaly se do rytmu v nepravidelných řadách a mumlaly si nějakou nejasnou píseň. Přidávaly se k nim další postavy, které proudily dovnitř, zaujímaly svá místa a přidávaly se ke zpěvu. Margo na to zírala, zamrkala a znovu vše sledovala se směsicí fascinace a hrůzy. Nebylo pochyb tohle byli Vrásčití.

„Vypadá to jako nějaký obřad,“ zašeptala.

„Máte pravdu,“ odpověděl ze tmy za ní Pendergast. „Bezpochyby je tohle hlavní důvod, proč nikdy nedocházelo k vraždám lidí za úplňku. Obřad stále probíhá. Otázka je, kdo ho vede, když je Kawakita po smrti.“

„Je docela možné, že má pokračovatele,“ řekla Margo. „U primitivních kmenů se často stávalo, že šaman byl zabit a nahradil ho soupeřící šaman, obvykle dominantní postava ze skupiny.“ Sledovala dění se zájmem i přes obrovský strach a odpor, který pociťovala. „Proboha. Kdyby to tak mohl vidět Frock.“

„Ano,“ odpověděl Pendergast. „Pokud některé z těchto stvoření zaujalo Kawakitovo místo poté, co ho zabilo, vysvětlovalo by to, proč se vraždy staly početnější a brutálnější.“

„Podívejte se na jejich způsob chůze,“ zašeptala Margo. „Skoro jako by měli nohy do O. Mohla by to být začínající křivice. Pravděpodobně jde o důsledek toho, že nedokáží do svého těla přijímat vitamin D.“

Dole náhle došlo k pohybu. Z míst, kam Margo nedohlédla, zazněl hrdelní zpěv. Vrásčití se rozestoupili. Následovalo tiché volání a pak spatřila Margo nějakou postavu v plášti a kapuci, kterou pomalu přinášeli na nosítkách vyrobených z kostí a zkrabatělé kůže. Viděla, jak se ten průvod, v blikotavém světle působící téměř přízračně, blíží k chatrči. Nosítka zmizela uvnitř, zpěv zesílil a nesl se prostorem.

„Zdá se, že dorazil šaman,“ prohlásila tiše. „Obřad už každou chvíli začne.“

„Neměli bychom už jít?“ uslyšela D’Agostovo mručení. „Nerad ruším vaše pozorování pro National Geographic, ale v chodbě za námi je připraveno k odpálení asi třicet liber výbušnin.“

„To je pravda,“ dodal Pendergast. „A ještě zbývá připravit jednu nálož.“ Položil ruku Margo na paži. „Musíme jít, doktorko Greenová.“

„Jenom minutku, prosím,“ sykla. V davu dole znovu zaznamenala pohyb, jak do zorného pole vstoupil asi tucet zahalených postav, které zamířily přímo k chatrči.

U vchodu poklekly a do půlkruhu rozmístily několik drobných černých předmětů. Zpěv pokračoval, z chatrče vyšla nějaká postava a nesla dvě zapálené pochodně.

Margo se zadívala pozorněji, snažila se rozpoznat, co jsou ty černé věci zač. Bylo jich šest a z jejího pohledu vypadaly jako nepravidelné gumové koule. Podle všeho představovaly součást obřadu. Vzpomněla si, že natalský kmen Chudzi používal kulaté kameny pomalované bíle a červeně, které symbolizovaly denní cyklus…

Potom jedna z postav škubla s nejbližším předmětem a černá gumová slupka sklouzla. Margo instinktivně udělala krok zpět a z úst jí uniklo vyděšené zasténání.

Pendergast rychle přistoupil k otvoru a dlouhou chvíli hleděl dolů. Potom vstal a odstoupil stranou. „Přišli jsme o potápěčský tým,“ řekl.

Ze tmy se vynořil Mefisto a nahlédl do mihotavě ozářeného prostoru. Jeho dlouhé vousy mu v tom slabém světle dodávaly skutečně ďábelský vzhled. „No, milánci, nezapomeňte, že se po těžkém jídle špatně plave,“ zabručel.

„Myslíte, že se jim podařilo umístit nálože, než…?“ zanikl D’Agostův hlas ve tmě.

„Musíme doufat, že ano,“ zabručel Pendergast a zasunul kovový kryt zpátky na místo. „Připravíme poslední nálož a odejdeme, dokud je čas. Hlavně buďte opatrní. Nezapomeňte, že jsme teď v jejich naprosté blízkosti. Musíte být maximálně ostražití.“

„Maximálně ostražití,“ odfrkl Mefisto.

Pendergast pohlédl na vůdce bezdomovců s mírnou výčitkou. „Vaše nevalné mínění o mně a můj vlastní názor na vaši zálibu v kulinářských experimentech probereme někdy jindy,“ řekl a obrátil se k východu.

Odešli otvorem na druhé straně místnosti a rychle kráčeli chodbou. Asi po stech yardech se Pendergast zarazil na místě, kde se k hlavní chodbě zezdola připojoval nahrubo opracovaný tunel. Dunění bylo jasně slyšet, přicházelo přímo z úzké šachty.

„To je zvláštní,“ řekl agent FBI a zíral na otvor. „Tuhle přístupovou cestu nemám v mapě zaznačenou. No, nevadí. Pod tou poslední náloží se stejně celý tenhle systém chodeb sesune.“

Znovu vyrazili kupředu a po několika minutách došli k čemusi, co vypadalo jako už dávno nepoužívaná místnost pro údržbu. Na jedné zdi visela velká zrezivělá kola a něco, co Margo připomnělo různé druhy signalizace a vypínačů. Na rozpadajícím se stole ležela plechová krabice – uvnitř spatřila Margo starou, zetlelou kostru půlky kuřete. Celý prostor jako by někdo narychlo opustil.

„Bože, to je ale místo,“ řekl D’Agosta. „Člověk se musí zamýšlet nad tím, co všechno se tady v těch tunelech muselo odehrát.“

„Pokud si to po té stovce let ještě někdo vůbec pamatuje,“ dodal Pendergast. Kývl ke kovem pobitým dveřím na druhé straně místnosti. „To je servisní schodiště a vede do Astorových tunelů. Tady umístíme poslední nálož.“ Vytáhl z vaku další kus výbušniny ve tvaru cihly a poválel ji v prachu pod nohama.

„K čemu to?“ zeptal se D’Agosta. „Kamufláž?“

„Přesně,“ zazněla Pendergastova odpověď, když přilepil nálož k patě betonového sloupku. „Tohle je podle všeho poměrně frekventovaná oblast.“ Pokynul, aby se podívali zpátky do tunelu.

„Ježíš,“ vydechla Margo. Podlaha chodby byla poseta stopami nesčetných bosých nohou. Sáhla po masce a lokla si kyslíku. Vlhkost se blížila ke stu procentům. Znovu se zhluboka nadechla a potom podala masku Smithbackovi.

„Díky,“ prohlásil a dvakrát pomalu vdechl. Margo sledovala, jak se mu do očí vrací ten tupý výraz. Vlasy mu zplihle visely z čela, košili měl roztrhanou a postříkanou krví. Chudák Bill, napadlo ji. Vypadá jako by právě vylezl z kanálu. Když nad tím tak člověk uvažuje, ani není daleko od pravdy.

„Co se dělo nahoře?“ zeptala se a doufala, že mu trochu rozptýlí myšlenky.

„Tam se ženili všichni čerti,“ odpověděl novinář a podal jí chmurně masku. „Uprostřed toho pochodu se začaly z podzemí valit stovky krtků. Přímo na Broadway. Zaslechl jsem, jak kdosi říkal, že policie zaplynovala tunely pod Padesátou devátou ulicí a parkem.“

„Krtci, pisálku?“ zasyčel Mefisto. „Ano, jsme krtci. Skrýváme se před světlem, ale ne kvůli jeho teplu a jasu, ale kvůli tomu, co odhaluje. Úplatnost, korupci a nesčetné lidské mravence ženoucí se za ničím. ‚Dav se valil přes London Bridge, tolik lidí, nevěděl jsem, že smrt zkosila tolik lidí.‘“

„Tak dost,“ vyštěkl D’Agosta. „Pomozte mi vrátit se do té úplatnosti a korupce nahoře a slibuju vám, že si můžete zalízt do té nejhlubší díry, kterou najdete, a já vás nikdy nebudu hledat.“

„Zatímco vy dva jste tady do vzduchu chrlili strofu a antistrofu, já jsem připravil poslední nálož,“ prohlásil Pendergast, otřel si ruce a odhodil prázdný vak od munice. „Jsem překvapený, že se na nás při těch vašich výlevech neslétli všichni zezdola. Tak teď padáme, jak nejrychleji dokážeme. Máme už jen necelých třicet minut.“ Vkročil jako první.

Náhle se zarazil. Chvíli bylo ticho.

„Vincente,“ uslyšela Margo jeho šepot. „Jste připraven?“

„Připravený jsem se už narodil.“

Pendergast zkontroloval ústí plamenometu. „Pokud bude třeba, vystřelím, potom ustoupíme. Než půjdete dál, počkejte, až se objeví plameny. Tahle věc střílí rychle a čistě hořící směs určenou pro boj z blízka, ale trvá několik sekund, než látka ulpí na předmětech a vzplane. Jasné? Sundejte si infrahledy a připravte se při záblesku zavřít oči. Počkejte, dokud nevydám signál. Vy ostatní si připravte zbraně.“

„Co se děje?“ zašeptala Margo, vytáhla pistoli a odjistila ji. Pak to ucítila – strašný puch těch bytostí visel ve vzduchu jako závoj.

„Musíme se dostat kolem té přístupové šachty,“ zašeptal Pendergast. „Jdeme.“

Potom náhle zaznělo před nimi a dole v tunelu škrábání. Pendergast mávl rukou a D’Agosta přepnul baterku na nižší výkon. Margo s hrůzou zahlédla, jak se chodbou k nim hrne skupinka postav v pláštích. Pohybovaly se s ochromující rychlostí. Najednou měla pocit, že všechno proběhlo současně. Pendergast vykřikl, objevil se ostrý záblesk D’Agostova blesku a tunel ozářilo jasné bílé světlo téměř nadpřirozené intenzity, v němž se černé skály na okamžik rozzářily barvami. Ozvalo se zvláštní prskání a z plamenometu vyšlehl modrooranžový plamen. I přesto, že stála za agentem FBI, pocítila Margo na tváři strašlivou vlnu horka. Proud ohně zasáhl blížící se stvůry s hlasitým plesknutím a ohňostrojem jisker. Postavy se ještě okamžik řítily vpřed a Margo měla dojem, že první řady jsou oděny do šatů z planoucích květů, které se zkroutily a seškvařily. Plamenomet zhasl, ale ještě předtím její mozek zaznamenal strašlivý pohled na hrbatá, zkroucená těla pokrytá hořícím masem, která padala a mávala přitom nohama.

„Ústup!“ vykřikl Pendergast.

Zacouvali zpátky do skladištního prostoru, ale ještě předtím Pendergast vyslal k těm tvorům další dávku plamene. V oranžovém záblesku spatřila Margo, jak se k nim přístupovou štolou ženou další posily. Instinktivně zvedla zbraň a několikrát vypálila. Dvě stvůry to odhodilo zpátky a zmizely v mihotavé tmě. Jako z dálky k ní dolehla myšlenka, že někde v tom zmatku ztratila Smithbacka. Ohlušil ji výbuch, jak Mefisto vystřelil z obou hlavní současně. Zaslechla čísi výkřik – nejspíš svůj vlastní a zuřivé, chraplavé zvuky zraněných stvůr. Ozvalo se krátké varování, potom tunelem otřásla silná exploze, jak D’Agosta vystřelil do skupiny granát.

„Rychle!“ řekl Pendergast. „Dolů po servisním schodišti!“

„Zbláznil jste se?“ vykřikl D’Agosta. „Budeme jako krysy v pasti.“

„Už jsme jako krysy v pasti,“ zazněla odpověď. „Je jich příliš mnoho. Nedokážeme s nimi dlouho bojovat, ale mohli bychom odpálit C4. V Astorových tunelech budeme mít aspoň nějakou šanci. Jdeme!“

D’Agosta rozrazil plechem pobité dveře a všichni se vrhli ke schodišti, poslední Pendergast vypouštěl do tunelu ohnivé jazyky. Za nimi dolů se vevalil hustý kouř a vnikl Margo do očí. Když zamrkala, spatřila, jak se po nich vrhla další postava, v plášti s odhozenou kapuci a vrásčitou tváří zkřivenou vztekem, která třímala v ruce zubatý pazourkový nůž. Zaklekla, vyprázdnila do té hrůzy zbytek zásobníku a všimla si, jak kulky trhají kůži se záhyby. Postava upadla a téměř okamžitě ji nahradila další. Ozvalo se zaburácení plamenometu a postava upadla dozadu, tančila a svíjela se v ohnivé koróně.

Ocitli se v malé místnosti s vysokým stropem a obloženými stěnami a podlahou. Vpředu za gotickým obloukem spatřili rudou záři obřadu. Margo se rychle rozhlédla kolem sebe a ve snaze rychle vyměnit zásobník vysypala nábojnice na podlahu. Ve vzduchu se vznášel kouř, ale s úlevou zjistila, že místo je opuštěné. Zdálo se, že se nejspíš jedná o čekárnu určenou pro děti obklopovalo je několik nízkých stolků, některé ještě připravené na partii šachů, kostek a backgamonu, hrací kameny pevně vězely v blátě a špíně.

„Ten černý je ostuda,“ prohlásil Mefisto, když pohlédl při nabíjení zbraně na nejbližší stolek. „Měl náskok.“

Na schodišti se ozval hluk a z temnoty k nim zamířila čerstvá skupinka Vrásčitých. Pendergast zaujal střelecký postoj a vyslal k nim další plamenný jazyk. Margo zaklekla a práskání její zbraně zaniklo v okolním burácení.

Za obloukem se cosi pohnulo a z pavilonu se dovnitř vřítily další postavy. Spatřila, jak Smithbacka, který se potýkal s granátometem, obklíčily a srazily k zemi. Pendergast se postavil zády ke kachlíčkované stěně a obloukem pokropil plamenem postavy, které ho obkličovaly. Se zvláštním snovým pocitem zamířila Margo na hlavy blížících se stvůr a stiskla spoušť. Jedna zrůda upadla, pak další a pak už mačkala naprázdno. Ustoupila co nejdál, hrábla do tašky pro další munici. A pak kolem ní došlo k pohybu – kolem šíje se jí ovinuly paže jako ocelové dráty a vyrvaly jí zbraň. Smysly jí ochromil ten hnilobný pach mrtvolného dechu a ona zavřela oči, křičela bolestí, strachem a vztekem a připravovala se, jak nejlépe dokázala, na nevyhnutelnou smrt.

60

Snow sledoval, jak temných postav přibývá, jak zaplňují ústí tunelu před nimi. Když pochodeň jasně zazářila, zarazily se, ale ve chvíli se opět pohybovaly kupředu s jistou rozvážností, při níž naskakovala Snowovi husí kůže. Nejednalo se o bezduchá stvoření, bezhlavě se vrhající do boje; v jejich konání byl nějaký plán.

„Hele,“ řekl tiše Donovan. „Nabij si XM148. Na můj signál vypálíme. Zamiř nalevo od nich, já budu mířit doprava. Potom co nejrychleji znovu nabij a pal. Granátomety mají tendenci střílet do výšky, tak miř dolů.“

Snow nabil granátomet a srdce mu bušilo až v hrdle. Cítil, jak Donovan vedle něj ztuhl.

„Teď!“ zařval Donovan.

Snow stiskl přední spoušť, a když vystřelil, zbraň mu téměř vylétla z ruky. Jasné záblesky dvou výbuchů naplnily úzký tunel oranžovým světlem. Snow zjistil, že zamířil příliš doleva a zasáhl stěnu tunelu. Potom se s duněním zbortila část stropu. Ze skupinky postav s kápěmi zazněly strašlivé výkřiky.

„Znovu!“ vykřikl Donovan a opět nabil.

Snow vypálil a tentokrát mířil více doprava. Jako v hypnóze sledoval, jak granát opustil hlaveň a jako ve zpomaleném záběru prolétl nad hlavami postav v ústí tunelu. Následovalo zadunění a další záblesk.

„Níž!“ vykřikl Donovan. „Blíží se!“

Snow zavzlykal, odtrhl zuby obal, nabil a znovu vypálil. Jasná ohnivá koule prolétla středem postav. Přes burácení výbuchu k němu dolehly pronikavé skřeky.

„Znovu!“ hulákal Donovan a pálil na postavy ze svého granátometu. „Do nich!“

Snow nabil, vypálil; rána byla krátká, dolehla k nim vlna horka a srazila ho na kolena. Napřímil se, snažil se proniknout pohledem přes mračna prachu a kouře, která se vznášela v temném prostoru. Granáty mu došly a přesunul prst z přední spouště na zadní.

Donovan zvedl ruku na znamení, že hlavní nebezpečí pominulo. Čekali se zbraněmi namířenými do tmy a Snowovi se zdálo, že to trvá několik minut. Konečně Donovan spustil pomalu zbraň.

„Kurva, to ale bylo peklo,“ zašeptal. „Vedl sis dobře. Teď tady chvíli zůstaneš a já se tam vpředu poohlídnu. Kdybys něco slyšel, střílej. Pochybuju, že bychom tam po téhle kanonádě mohli najít něco většího než malíček, ale náhoda je blbec.“

Zkontroloval zásobník své M16, rozsvítil pochodeň a vhodil ji do stoupajícího dýmu. Potom pomalu vyrazil kupředu a držel se u stěny tunelu. Když se kouř rozptýlil, spatřil Snow slabé obrysy Donovanovy hlavy a ramen. Pohyboval se obezřetně vpřed, temný stín jeho postavy se třepetal za ním.

Snow sledoval, jak potápěč prošel kolem pokroucených, kouřem zahalených postav, které ležely v ústí tunelu. Když byl Donovan na konci, opatrně se rozhlédl a potom se stočil k ostatním dvěma vchodům. Nakonec vykročil dál a pohltila ho tma. Snow zůstal sám, jediným společníkem mu byla tma. Najednou ho napadlo, že mu u boku ještě pořád visí vak s magnéziovými světlicemi, na který v boji úplně zapomněl. Potlačil myšlenku, že by ho měl odhodit a nechat ležet. Rachlin řekl, že ho mám hlídat, dokud nesplním úkol, pomyslel si. Tak si ho nechám.

Rachlin… Zdálo se nemožné, že ty stvůry dokázaly zabít všechny námořníky. Vždyť přece byli po zuby ozbrojení, ošlehaní spoustou bitev. Jestli jsou ty další dva tunely stejné jako tenhle, možná někteří muži unikli po žebřících na konci. V tom případě bychom se měli vrátit a zkusit…

Najednou se Snow zarazil, překvapený chladnokrevností, s jakou uvažoval. Možná je statečnější, než si myslel. Nebo spíš jenom větší hlupák. Kdyby mě tak teď viděl ten syčák Fernandez, napadlo ho.

Jeho myšlenky přerušil Donovan, který se vynořil z temnoty, rozhlédl se a potom mu pokynul, aby šel k němu. Snow vyrazil rychle vpřed, ale potom zpomalil, když spatřil cosi děsivého. Potápěčská výbava byla stále úhledně srovnaná u stěny a ostře kontrastovala s mrtvými, bezhlavými postavami, ležícími zkroucenými v blátě na zemi.

„Pospěš si!“ zaslechl Donovanův šepot. „Na poflakování není čas.“

Vzhlédl. Donovan tam stál se založenými pažemi a s netrpělivým výrazem zkoumal vybavení.

Ze tmy klenby najednou z houpajícího se řetězu seskočila s řevem temná postava a přistála Donovanovi na zádech.

Donovan zakolísal a pokusil se útočníka setřást, ale nedaleko dopadli další dva, vrhli se na potápěče a srazili ho na kolena. Snow začal couvat, namířil zbraň, ale nedokázal dobře zamířit. Pak přispěchal další s nožem v ruce a Donovan zaječel neuvěřitelně vysokým, skoro ženským hlasem. Následoval zvláštní rychlý pohyb, hrdelní vítězoslavný pokřik a ta postava zvedla do výše Donovanovu hlavu. Snow, dočasně tím pohledem paralyzován, měl pocit, že se v očních důlcích odříznuté hlavy ještě pohybují oči a slabě odrážejí záři přicházející zezadu z tunelu.

Pak Snow vypálil, krátkými dávkami, jak ho to Donovan naučil, a kropil zleva doprava ten odporný hlouček kolem potápěčova těla. Věděl, že křičí, ale neslyšel se. Vyprázdnil zásobník a rychle zasunul další, řval a pálil, dokud nebyl znovu prázdný. Když mu v uších zazvonilo z náhlého ticha, udělal krok vpřed, rukou rozehnal oblak dýmu a pátral zrakem ve tmě po těch zrůdách. Udělal další krok, pak další.

Měl pocit, že ve tmě před ním se něco pohnulo. Obrátil se a pádil ke konci tunelu, nohy mu čvachtaly v blátě a loužích vody a prázdný zásobník se zarachocením dopadl na vlhké kameny za ním.

61

Margo pevně stiskla víčka, snažila se vyčistit si před tou konečnou bolestí mysl. Ale minula chvíle, potom další a ona cítila, jak ji zvedají ze země a táhnou pryč, smýkají s ní hrubě ze strany na stranu a přitom se jí do ramene zařezávala těžká kabela. I přes niternou hrůzu pocítila úlevu aspoň stále žije.

Prošli nějakou těsnou, odporně páchnoucí chodbou do většího, spoře osvětleného prostoru. Přinutila se otevřít oči a pokoušela se zorientovat. Viděla zborcené zrcadlo, pokryté nesčetnými nánosy bahna, většina skla už dávno vypadla a ztratila se. Vedle něj visela stará, odspodu nahoru prohnilá tapiserie s běžícím jednorožcem. Potom ji znovu postrčili a ona spatřila mramorové stěny vypínající se k vysokému, třpytivému stropu s rozbitým lustrem. Uprostřed stropu se leskl kovový plát ani ne před deseti minutami se tudy dívali. Jsem v Křišťálovém pavilonu, pomyslela si.

Odporný puch byl silnější než předtím a ona se potýkala s panikou a rostoucím zoufalstvím. Prudce ji srazili na podlahu a tím jí vyrazili dech. Se zalykáním se pokusila zvednout na jeden loket. Spatřila, že je obklopena Vrásčitými, kteří se pohybovali vpřed a vzad, zahalení do svých rozbitých, nahrubo sešitých plášťů a kápí. I přes hrůzu se neubránila zvědavosti. Tak tohle jsou oběti třpytu, pomyslela si a znovu začala rozumně uvažovat. Nedokázala se ubránit alespoň slabému pocitu lítosti nad tím, co je potkalo. Znovu ji napadlo, zda je skutečně nevyhnutelné, aby zemřeli, přestože hluboko uvnitř věděla, že není jiná možnost. Dokonce i Kawakita napsal, že neexistuje žádná protilátka, žádný způsob jak zvrátit, co s nimi provedl reovirus, stejně jako se nedalo zvrátit to, co se přihodilo Whittleseymu.

Ale současně s touto myšlenkou se vynořila další a ona se divoce rozhlédla. Nálože jsou umístěné a brzy vybuchnou. I kdyby je Vrásčití ušetřili…

Jedna ze zrůd se předklonila a zírala na ni. Kapuce jí na okamžik sjela z hlavy a všechny myšlenky na lítost dokonce i pocit momentálního ohrožení překonal neskutečný odpor. Krátce, naprosto jasně spatřila groteskně vrásčitou tvář, s bradavičnatými záhyby a laloky kolem dvou ještěrčích očí, s černým a mrtvým pohledem a zorničkami staženými do velikosti špendlíkových hlaviček. Odvrátila se.

Ozvalo se zadunění, jak na zem vedle ní dopadl Pendergast. Smithback a zběsile se bránící Mefisto ho následovali.

Pendergast na ni tázavě pohlédl a ona přikývla, že je bez zranění. Dav se znovu rozestoupil a nedaleko vtlačili poručíka D’Agostu, vzali mu zbraň a odhodili ji stranou. Krvácel z velké tržné rány nad okem. Vrásčitý jí strhl z ramene vak a pak zamířil k D’Agostovi.

„Nepřibližuj se ke mně, ty zatracený mutante,“ vykřikl vztekle policista. Jeden z Vrásčitých se předklonil a uštědřil mu pořádnou facku.

„Měl byste spolupracovat, Vincente,“ řekl tiše Pendergast. „Jsou poněkud v přesile.“

D’Agosta se zvedl na kolena a zavrtěl hlavou. „Proč ještě pořád žijeme?“

„To je důležitá otázka,“ odpověděl Pendergast. „Obávám se, že to souvisí s obřadem, který každou chvíli začne.“

„Slyšel jste, pisálku?“ zachechtal se suše Mefisto. „Možná Post koupí váš příští článek ‚Jak jsem se stal lidskou obětí‘.“

Znovu zazněl tichý zpěv a Margo cítila, že je náhle na nohou. Pohybující se bestie vytvořily uličku a ona spatřila, že stojí snad dvacet stop od chatrče z lebek. Zírala v němé hrůze na tu přízračnou stavbu, poskvrněnou a nečistou, šklebící se tisíci škleby. Uvnitř se pohybovalo několik postav a z nedokončené střechy stoupala oblaka páry. Obklopoval ji plůtek z lidských, ledabyle očištěných stehenních kostí. Před vchodem zahlédla několik obřadních kamenných plošin. Uvnitř spatřila přes nesčetné prázdné oční důlky nejasný obrys nosítek, na nichž přinesli šamana. Pomyslela si, jak strašlivě asi musí vypadat. Nebyla si jistá, jestli dokáže snést pohled na další tvář podobnou té, která se k ní před chvílí lačně skláněla.

Ruka na jejích zádech ji drsně postrčila kupředu a ona napůl kráčela, napůl se potácela k chatrči. Koutkem oka zahlédla, jak se D’Agosta vzpírá Vrásčitým, kteří ho tlačí vpřed. Také Smithback se snažil mlčky klást odpor. Jedna ze zrůd vytáhla ze záhybů pláště dlouhý, strašlivě vyhlížející kamenný nůž a přitiskla ho novináři ke krku.

„Cuchillos de pedernal,“ zamumlal Pendergast. „Neříkala právě tohle ta žena, která přežila masakr v metru?“

D’Agosta přikývl.

Pár stop od plůtku Margo najednou zastavili, potom ji srazili na kolena a totéž udělali s ostatními. Zpěv a dunění kolem ní zněly už téměř horečně.

Náhle jí pohled spočinul na kamenných podstavcích kolem chatrče. Na nejbližším spočívalo několik kovových předmětů, pečlivě uspořádaných jakoby za účelem nějakého obřadu.

Potom zatajila dech. „Pendergaste,“ vysoukala ze sebe.

Pendergast na ni tázavě pohlédl a ona kývla hlavou k podstavci. „Aha,“ zašeptal. „Větší ze suvenýrů. Mohl jsem s sebou vzít jen menší kousky.“

„Ano,“ odpověděla naléhavě Margo, „ale já jsem jednu z těch věcí poznala. Je to ruční brzda k invalidnímu vozíku.“

Na Pendergastově tváři se objevil překvapený výraz.

„A ta věc támhle je naklápěcí páka ulomená u čepu.“

Pendergast se pokoušel dostat k podstavci, ale jedna z postav ho zatlačila zpátky. „To nedává smysl,“ řekl. „K čemu takové uspořádání…“ Najednou se zarazil. „Lurdy,“ prohlásil polohlasem.

„Nechápu,“ odpověděla Margo. Ale Pendergast už nepromluvil, ale upíral zrak na postavu uvnitř.

Potom něco zašustilo a z chatrče se vynořil malý průvod. Ve dvojicích vycházely postavy v kápích a nesly mezi sebou velké kotle s kouřící tekutinou. Zpěv kolem sílil, až Margo začal připadat jako jedna dlouhá, monotónní kakofonie. Vrásčití posadili kotle do prohlubní v podlaze pavilonu. Pak se objevila nosítka, pokrytá hustou černou látkou, podpíraná čtyřmi nosiči. Nosiči postupovali vyrovnaným krokem kolem kostěné ohrady. Když došli až k nejvzdálenějšímu a největšímu kamennému podstavci, opatrně na něj postavili nosítka. Potom pobočníci vytáhli vzpěry, stáhli pokrývku a vrátili se pomalu do chatrče.

Margo upírala pohled na nehybnou postavu na nosítkách, jejíž rysy ve tmě nerozeznávala, která se v pohybech omezila jen na ohýbání silných prstů. Zpěv zeslábl, potom znovu zesílil a objevil se v něm už jasný tón očekávání. Postava náhle zvedla ruku a v tu chvíli zpěv ustal. Potom, jak se nahnula, jí po tváři přelétl odlesk plamene.

Margo měla pocit, jako by se všechen čas smrštil do jednoho strašlivého okamžiku. Zapomněla na strach, bolavá kolena, na rozbušky neklidně tikající v temných chodbách nad její hlavou. Muž, který seděl na nosítkách, vyrobených z lidských kostí se zbytky svalů oblečený ve známých gabardénových kalhotách, u krku kašmírovou vázanku byl Whitney Frock.

Chtěla promluvit, ale z úst nedostala ani hlásku.

„Ach proboha,“ řekl za ní Smithback.

Frock pozoroval shromážděnou hordu s lhostejným výrazem a bez jakýchkoli citů. V ohromném sále vládlo ticho jako v hrobě.

Frockův zrak pomalu sklouzl na vězně před sebou. Pohlédl na D‘ Agostu, potom na Smithbacka, pak na Pendergasta. Když mu pohled padl na Margo, najednou sebou škubl. V očích mu zaplálo.

„Má milá,“ řekl. „To je skutečně neštěstí. Upřímně řečeno, jako váš odborný poradce jsem vás na téhle malé schůzce nečekal a skutečně je mi vás líto. Ne, je to pravda a nemusíte se na mě tak dívat. Vzpomínáte, jak jsem váš život ušetřil, když přišel čas zbavit se toho otravného Ira? Proti svému nejlepšímu přesvědčení, musím dodat.“

Margo, zmítaná šokem a odporem uvěřit, se nezmohla na jediné slovo.

„Ale už se stalo.“ Plamen ve Frockově pohledu pohasl. „Vás ostatní vítám. Myslím, že by mělo následovat menší představování. Například, kdo je tenhle zarostlý džentlmen v rozervaných hadrech?“ Obrátil se k Mefistovi. „Tváří se jako nějaké divoké zvíře v pasti, což podle mě také je. Jeden z domorodců, předpokládám, kterého jste si vzali s sebou jako průvodce. Dovolím si zopakovat svou otázku. Jak se jmenujete?“

Následovalo ticho.

Obrátil se k jednomu ze svých pobočníků. „Když neodpoví, podřízni mu krk. Drzost teď nemůžeme tolerovat, že?“

„Mefisto,“ zazněla rozmrzelá odpověď.

„Mefisto, vida! Někdy i trocha poznání může být nebezpečná. Zvlášť u trosky. Ale ‚Mefisto‘. Vskutku, jak banální. Bezpochyby ti šlo o to, abys do srdcí svých orvaných stoupenečků vnesl strach. Ale mně zdaleka nepřipadáš jako ďábel, jsi jenom patetický, drogami zpitomělý blázen. Ale neměl bych si stěžovat musím přiznat, že ty a tobě podobní jste mi neuvěřitelně pomohli. Možná mezi mými dětmi najdeš některého svého dávného přítele…“ Máchl rukou nad shromážděnými davy Vrásčitých. Mefisto se napřímil a mlčel.

Margo zírala na svého bývalého profesora. To nebyl Frock, jakého znala dříve. Vždy to byl diplomat s kultivovaným slovníkem. Ale teď byl jeho hlas arogantní, bez stopy emocí, mrazivý tón překonával i strach a zmatek, který pociťovala.

„A Smithback, náš novinář!“ odfrkl Frock. „Vzali vás s sebou, abyste zachytil jejich zamýšlené vítězství nad mými dětmi? Škoda, že už nebudete moci v tom vašem skandálním plátku vylíčit, co se skutečně stalo.“

„Za tohle půjdete před soud,“ prohlásil vzdorně Smithback.

Frock se zachechtal.

„Frocku, co má tohle všechno znamenat?“ zeptal se vzpouzející se D’Agosta. „Měl byste nám to vysvětlit, nebo…“

„Nebo co?“ obrátil se Frock k policistovi. „Vždycky jsem vás považoval za špatně vychovaného blbce. Ale přesto mě zaráží, že vás musím upozornit na fakt, že nejste v situaci, kdy byste mohl po mně něco požadovat. Jsou odzbrojení?“ zeptal se nejbližší postavy s kápí a ona pomalu přikývla.

„Toho zkontrolujte ještě jednou,“ ukázal Frock na Pendergasta. „Je to zákeřný ďábel.“

Pendergasta drsně postavili na nohy, prohledali a potom ho srazili znovu na kolena. Frock je pomalu přelétl pohledem a chladně se usmíval.

„To byl váš vozíček, že?“ zeptal se tiše Pendergast a ukázal na podstavec.

Frock přikývl. „Můj nejlepší.“

Pendergast mlčel. Margo se obrátila k Frockovi a konečně se jí vrátil hlas. „Proč?“ zeptala se prostě. Frock chvíli hleděl na Margo, potom pokynul svým pobočníkům. Postavy v pláštích přešly za velké kotle. Frock vstal, seskočil z nosítek a přistoupil k agentovi FBI.

„Proto,“ odpověděl.

Potom se pyšně napřímil a zvedl paže vysoko nad hlavu.

„Jako já jsem uzdraven, budete i vy!“ vykřikl jasným, pronikavým hlasem. „Jako jsem byl já zocelen, budete i vy!“

Ze shromáždění se ozval hlasitý pokřik jako odpověď. Výkřiky neustávaly a Margo si uvědomila, že to není neartikulovaný křik, ale druh programového hrdelního odpovídání. Ty stvůry mluví, pomyslela si. Nebo se o to pokoušejí.

Křik pomalu utichl a zpěv pokračoval. Znovu zaznělo hluboké, monotónní dunění bubnů a řady Vrásčitých se začaly šourat k půlkruhu kotlů. Pobočníci přinesli z chatrče malé hliněné misky. Margo jen zírala a v mysli si nedokázala spojit krásně vykroužené nádobky s tím odporným obřadem. Stvůry jedna za druhou přistupovaly ke kotlům, braly do rukou se zahnutými nehty misky a zvedaly je ke kápím. Znechuceně se odvrátila při následném hlučném srkání.

„Proto,“ opakoval Frock a obrátil se k Margo. „Copak nevidíte? Nevidíte, že na celém světě není nic, co by se vyrovnalo tomuhle?“ Zdálo se, že jeho hlas zní až prosebně.

Minutu Margo nechápala. Potom jí to došlo: obřad, droga, části kolečkového křesla, Pendergastova zmínka o Lurdách s jejich zázračnými léčebnými prameny.

„Takže můžete chodit,“ řekla tiše. „Všechno tohle jenom proto, abyste mohl znovu chodit.“

Frockův obličej náhle ztvrdl. „Jak snadno dokážete odsoudit,“ prohlásil. „Vy, která jste celý život chodila a nikdy jste tomu nevěnovala nejmenší pozornost. Jak byste mohla alespoň tušit, jaké to je, nechodit? Je strašlivé, když je člověk zmrzačený od narození, ale poznat ten dar a potom o něj přijít, když máte největší objevy svého života teprve před sebou.“ Pohlédl na ni. „Samozřejmě, pro vás jsem byl vždycky doktor Frock. Starý, milý doktor Frock. To je nepříjemné, že ho postihla v té africké domorodé vesnici v Iturském pralese obrna. Jaká smůla, že se kvůli tomu musel vzdát práce v terénu.“

Přiblížil obličej k jejímu. „Práce v terénu byly celý můj život,“ zasyčel.

„Takže jste pokračoval v práci doktora Kawakity,“ řekl Pendergast. „Dokončil jste, co začal.“

Frock odfrkl. „Chudák Gregory. Přišel za mnou zoufalý. Jak už jistě víte, začal tu drogu brát příliš brzy.“ Frock nezvykle cynicky zatřepetal prstem. „Ale, ale. A když pomyslím, že jsem mu vždycky radil, aby se striktně řídil laboratorními předpisy. Ale ten chlapec byl prostě příliš nedočkavý. Byl arogantní a posedlý vizí nesmrtelnosti. Užil drogu dříve, než byly eliminovány nepříjemné vedlejší účinky reoviru. A kvůli, no, extrémním tělesným změnám, k nimž došlo, potřeboval pomoc. Po chirurgickém zákroku mu zůstala v zádech destička. Začala mu působit nesnesitelnou bolest. A na koho se měl ve své bolesti, osamělosti a strachu obrátit než na mě, žijícího na tíživém, prázdném odpočinku? A já mu přirozeně dokázal pomoct. Nejen že jsem destičku odstranil, ale dále jsem čistil drogu. Ale jeho kruté experimentování…,“ zde Frock rozhodil mnohoznačně ruce, „…prodávání drogy znamenalo jeho konec. Když si jeho oběti uvědomily, co s nimi provedl, zabily ho.“

„Takže drogu vyčistil,“ řekl Pendergast, „a sám ji požil.“

„Poslední díl práce jsme prováděli v poněkud nečisté malé laboratoři, kterou si zřídil u řeky. Greg ztratil přesvědčení, které potřeboval, aby mohl pokračovat. Nebo možná nikdy neměl ten druh odvahy, tu vnitřní sílu, kterou potřebuje skutečný vizionářský vědec, aby dohlédl až k cíli svého snažení. Takže jsem dokončil, co začal. Přesněji řečeno, zdokonalil jsem, co začal. Droga samozřejmě dál vyvolává morfologické změny. Ale tyto změny teď daleko více léčí, než deformují, co příroda pokazila. To je skutečný úkol, skutečné poslání reoviru. Já jsem živoucí důkaz jeho obnovující síly. Byl jsem první, kdo tuto proměnu podstoupil. Vlastně je mi už teď jasné, že nikdo jiný by to nedokázal. Můj vozík byl můj kříž, víte. A teď je zvěčnělý jako symbol nového světa, který stvoříme.“

„Nového světa,“ opakoval Pendergast. „Mbwunovské lekníny rostoucí v Rezervoáru.“

„Kawakitův nápad,“ řekl Frock. „Akvária jsou moc drahá a zabírají příliš mnoho místa, víte. Ale to bylo předtím než…“ hlas mu selhal.

„Myslím, že vám rozumím,“ pokračoval Pendergast klidně, jako by debatoval se starým přítelem u pohodlného stolku v kavárně. „Celou dobu jste plánoval, že Rezervoár vypustíte.“

„Přirozeně. Gregory rostlinu vyšlechtil, aby rostla v mírném podnebí. Chystali jsme se vypustit lekníny z Rezervoáru do těchto tunelů. Mé děti se straní slunce, víte, a tohle je dokonalé bludiště. Ale potom nám pomohl přítel Waxie. Vždycky ho těší nebo spíše těšilo, že může vzít za své nápady jiných. Pokud si vzpomínáte, byl jsem to já, kdo navrhl jako první vypuštění Rezervoáru.“

„Doktore Frocku,“ řekla Margo a snažila se ovládnout svůj hlas, „některá z těch semen uniknou do odvodňovacího systému a odtud do Hudsonu a na volné moře. Jakmile přijdou do styku se slanou vodou, virus se zaktivuje a zamoří celý ekosystém. Víte, co by to udělalo s celosvětovým potravním řetězcem?“

„Má drahá Margo, ale o to přece jde. Připusťme, jedná se o evoluční krok, krok do neznáma. Ale jako bioložka, Margo, si jistě uvědomujete, že lidská rasa zdegenerovala. Ztratila schopnost vývoje, stala se naprosto nepřizpůsobivou. Já jsem nástroj znovuposílení druhu.“

„A kampak jste se chystal ukrýt ten svůj tlustý zadek před záplavou?“ zeptal se D’Agosta.

Frock se rozesmál. „Bezpochyby jste hloupě předpokládali, že na základě malého výletu znáte všechno o tomhle podzemním světě. Věřte mi, podzemí Manhattanu je mnohem rozlehlejší, strašlivější a úžasnější, než si vůbec dokážete představit. Procházel jsem jím křížem krážem a těšil se z chůze po vlastních nohou. Zde nemusím pokračovat v přetvářce jako tam nahoře. Objevil jsem neuvěřitelně krásné přírodní jeskyně. Starodávné tunely používané holandskými pašeráky v časech Nového Amsterodamu. Útulná místečka, kde se můžeme všichni skrýt, než si voda najde svou cestu do moře. Nenajdete je na žádné mapě. Až se tudy krátce prožene voda, aby roznesla zralá semena Liliceae mbwunensis do světa, mé děti a já budeme v bezpečí tunelu těsně nad hladinou vody. A až bude po záplavě, vrátíme se do čistě vymytých příbytků a budeme se těšit z plodů, které nám voda zanechala. A samozřejmě očekávat příchod toho, čemu já říkám ‚přerušení holocénu‘.“

Margo nevěřícně zírala na Frocka. Usmál se na ni byl to arogantní, povznesený úsměv, který u něj nikdy dříve nespatřila. Zdál se naprosto neochvějný. Napadlo ji, že Frock možná neví o rozmístěných náložích.

„Ano, má drahá. To je má teorie fraktální evoluce, dovedená až k logickému konci. Reovirus nebo ‚třpyt‘, jestli chcete vložený přímo do základny pozemského potravního řetězce. Jak příhodné, nemyslíte, že právě já budu tím, kdo ho tam zavede, jeho aktivátorem? Masové vymírání na konci kambria se bude v porovnání s tímhle zdát nepatrné. Tehdy se odstraněním dinosaurů uvolnil prostor pro savce. Kdoví, čemu uvolní prostor tato transformace? Vyhlídky jsou neuvěřitelně vzrušující.“

„Jste velmi nemocný muž,“ řekla Margo a v okamžiku, kdy ta slova pronesla, cítila, jak jí srdce jako ledová ruka svírá zoufalství. Neměla nejmenší tušení, jak moc Frackovi chybí jeho nohy. Byla to jeho tajná posedlost. Už od doby Kawakitova utrpení musel vědět o léčebných možnostech drogy. Ale jasně podcenil její schopnost otrávit ducha. Nikdy nepochopil – neuvěřil by tomu, že zdokonalením drogy podstatně zvýšil i její schopnost stimulovat zuřivost a agresivitu, uvolňovat skryté vášně. A teď cítila, že ho o tom nedokáže žádnými slovy přesvědčit.

Ke kotlům se neustále šoural průvod. Když zvedali Vrásčití misky k ústům, viděla, že jejich těly probíhá třes – jestli je způsoben potěšením nebo bolestí, to nedokázala posoudit.

„A věděl jste o každém našem kroku,“ zaslechla Pendergasta. „Jako byste nás sám řídil.“

„Jistým způsobem ano. Příliš dobře jsem vycvičil Margo, abych mohl doufat, že toho nechá sama od sebe. A věděl jsem, že váš mozek bude stále ve střehu. Takže jsem se pojistil, aby se vypuštění Rezervoáru nedalo zastavit. Když jsem tady našel zraněné jedno ze svých dětí, které jste postřelil, jenom mě to v mém rozhodnutí utvrdilo. Ale bylo od vás vskutku chytré, že jste jako předvoj poslal ty žabí muže. Naštěstí mé děti mířily právě na obřad a zabránily jim, aby narušili naše setkání.“ Zamrkal. „Překvapuje mě, že tak chytrého člověka jako vy vůbec napadlo, že by sem mohl sestoupit a porazit nás svými žalostnými zbraněmi. Ale bezpochyby jste podcenil, jak jsou mé děti početné. Stejně jako jste podcenil mnohé další.“

„Myslím, že jste ze svého příběhu něco vypustil, doktore,“ promluvila náhle Margo, jak nejchladněji uměla.

Frock k ní přistoupil s pátravým pohledem upřeným na její tvář. Bylo pro ni obtížné vidět ho kráčet tak jistě po vlastních nohou; těžko se při tom dokázala soustředit. Zhluboka se nadechla toho nedýchatelného vzduchu. „Myslím, že to vy jste zabil Kawakitu,“ prohlásila. „Zabil jste ho a nechal jste jeho tělo tady, aby vypadal jako další oběť.“

„Skutečně?“ odvětil Frock. „Podle čeho tak soudíte?“

„Jsou dva důvody,“ řekla a zesílila hlas. „Na spáleništi Kawakitovy laboratoře jsem objevila jeho deník. Rozhodně měl postranní úmysly. Myslím, že zjistil, jaký vliv by měla slaná voda na reovirus, a chystal se zničit rostliny, než byste je spláchl do Hudsonu. Možná měl pokřiveného ducha i tělo, ale uvnitř mu musel zůstat alespoň slabý vlásek rozumu.“

„Má drahá, nic nechápete. Nemůžete chápat,“ podotkl Frock.

„A zabil jste ho, protože věděl, že působení drogy je nezvratné. Je to pravda? Zjistila jsem to ze svých vlastních pokusů. Nedokážete tyhle lidi vyléčit a víte to. Ale vědí to i oni?“

Zdálo se, že zpěv poblíž nich poněkud zakolísal a Frock se rychle rozhlédl. „To jsou jen pouhá slova zoufalé ženy. Přeháníte, má milá.“

Poslouchají, napadlo Margo. Možná se ještě stále dají přesvědčit.

„Samozřejmě,“ přerušil její myšlenky Pendergastův hlas. „Kawakita započal v tomto obřadu podávání drogy, protože mu připadal jako nejsnazší cesta, jak udržet své nebohé oběti v poslušnosti. Ale příliš se mu nezamlouvaly ozdoby ani samotný rituál. Nebral je vážně. To byl váš příspěvek. Jako antropolog jste musel využít příležitost stvořit svůj vlastní kult. S patolízaly nebo spíš ministranty mávajícími primitivními noži. S vaší chatrčí z lebek. S relikviářem pro váš invalidní vozík, symbol vaší transformace.“

Frock stál ztuhle a mlčel.

„To je skutečný důvod, proč vzrostlo zabíjení. Už vůbec nešlo o potřebu drogy, že? Teď už jí máte plný Rezervoár. Ne, důvod byl zcela jiný. Posedlost. Architektonický záměr.“ Pokynul k chatrči. „Potřeboval jste chrám pro své nové náboženství. Pro své osobní zbožštění.“

Frock pohlédl na Pendergasta a zkřivil rty. „A proč ne? Každý nový věk potřebuje své náboženství.“

„Ale stále jde především o ten obřad, že? A všechno závisí na ovládnutí davu. Kdyby tyhle stvůry věděly, že následky jsou nezvratné, jakou moc byste nad nimi měl?“

Mezi nejbližšími Vrásčitými se rozlehlo bručení.

„Stačí!“ vykřikl Frock a zatleskal. „Nemáme moc času. Připravte je!“ Margo cítila, jak jí znovu sevřeli paže, potom ji postavili na nohy a k hrdlu přitiskli hrot nože. Frock na ni pohlédl a po tváři mu přelétla podivná směsice výrazů. „Přál bych si, abyste tady mohla být a vyzkoušela tu změnu sama na sobě. Ale při proměně musí mnozí padnout. Je mi líto.“

Smithback se na Frocka vrhl, ale rychle ho stáhli zpátky.

„Doktore Frocku!“ vykřikl Pendergast. „Margo byla vaše studentka. Vzpomínáte, jak jsme my tři bojovali proti bestii z muzea. Ani teď nejste plně zodpovědný za to, co se stalo. Třeba ještě existuje způsob, jak se můžete vrátit. Vyléčíme vaši mysl.“

„A zničíte můj život?“ Frock se naklonil k agentu FBI a ztišil hlas do šepotu. „Vrátit se k čemu, smím-li se zeptat? K tomu, že ze mě bude znovu ten bezmocný, penzionovaný a poněkud podivínský kurátor ve výslužbě? Člověk, jehož roky rychle ubíhají? Testy, které Margo prováděla, vám jistě ukázaly, že nová droga má ještě další vedlejší účinek – eliminuje koncentraci volných radikálů v krevním řečišti. Krátce řečeno, prodlužuje život! Chtěli byste po mně, abych se vzdal možnosti volně se pohybovat i svého života?“ Pohlédl na hodinky. „Za pět minut tři čtvrtě na dvanáct. Čas vypršel.“

Náhle zavál odněkud vítr a z horní řady lebek na chatrči se zvedly drobné obláčky prachu. Téměř současně se rozlehlo prostorem ostré zarachocení, v němž Margo poznala zvuk samopalu.

Ozvalo se zvláštní prasknutí pak další a najednou se celý pavilon koupal v pronikavé záři. Ze všech stran zaznívaly výkřiky a bolestné ječení. Znovu se zablesklo a nůž z jejího krku zmizel. Margo zavrtěla hlavou, ohromená a dočasně oslepená tou pronikavou září. Zpěv zanikl ve zmatku a Margo zaslechla z davu vzteklé vrčení. Zatímco měla zavřené oči, následoval další záblesk a po něm bolestné výkřiky. Margo cítila, jak ji jeden Vrásčitý pustil. Vedená instinktem a zoufalstvím se rychle vymanila i ze sevření toho druhého, vrhla se na zem, odkutálela se pryč, vydrápala se na všechny čtyři a zoufale zamrkala, aby se alespoň trochu rozkoukala. Když se začaly černobílé skvrny projasňovat, spatřila několik oblaků dýmu, vznášejících se nad podlahou rozžhavenou do běla. Vrásčití všude kolem padali na zem, kryli si tváře, zahalovali si hlavy kápěmi a svíjeli se bolestí. Nedaleko od ní se už také osvobodili Pendergast a D’Agosta a spěchali na pomoc Smithbackovi.

Náhle zazněl hlasitý výbuch a jedna strana chatrče se zbortila. Nejbližší shromážděné zasypaly vymrštěné úlomky kostí.

„Někdo z námořníků to musel přežít,“ zvolal Pendergast a táhl za sebou Smithbacka. „Ta střelba vychází z nástupiště před pavilonem. Pojďme tam, dokud ještě můžeme. Kde je Mefisto?“

„Zastavte je!“ vybuchl Frock a zakrýval si oči. Ale oslepení Vrásčití se jen zmateně potáceli kolem.

Právě v tu chvíli přistál na prostranství před chatrčí další granát, roztrhal na kousky plot a roztříštil dva kotle. Po podlaze se rozlil mohutný třpytící se proud kouřící kapaliny. Vrásčití zklamaně vykřikli a ti, co byli nejblíže, se snažili zachránit vzácný nápoj. Frock řval a ukazoval směrem, odkud přilétly granáty.

D’Agosta a ostatní se rozběhli k volnému prostranství za chatrčí. Margo váhala a zoufale se rozhlížela po kabele. Pronikavé světlo pomalu uhasínalo. Několik stvůr se k nim začalo přibližovat, kryly si oči před světlem a kamenné nože v rukou se jim nebezpečně leskly.

„Doktorko Greenová, teď!“ vykřikl Pendergast.

Náhle ji spatřila ležet otevřenou na zaprášené zemi. Popadla ji a pádila za Smithbackem. Zastavili se před tunelem, vedoucím na nástupiště, kde jim ústupovou cestu zahradila skupinka Vrásčitých.

„Kurva,“ zabručel šťavnatě D’Agosta.

„Hej!“ zaslechla Margo Mefistův nezaměnitelný hlas, nesoucí se nad hlukem a zmatkem. „Bachratý Napoleone!“

Obrátila se a spatřila, že se Mefisto vydrápal na jednu z prázdných plošin. Na krku se mu divoce houpal jeho tyrkysový náhrdelník. Ozvala se další rána, tentokrát z větší dálky, a uprostřed davu vyšlehl plamen.

Mžourající Frock se k němu obrátil.

„Takže já jsem drogami zpitomělý blázen, co? Tak se podívej!“ Mefisto zalovil hluboko v rozkroku svých špinavých kalhot a vytáhl odtamtud věc, která připomněla Margo ledvinovitě tvarovaný disk ze zeleného plastu. „Víš, co je tohle? Protipěchotní mina. Pořádná dávka kovových střepin, potažených teflonem, které se rozletí silou dvaceti granátů. Moc ošklivá věcička.“

Mefisto s ní zatřásl Frockovým směrem. „Je odjištěná. Tak řekni svým kožnatým patolízalům, aby se stáhli.“

Vrásčití zaváhali.

„Blafuješ,“ prohlásil klidně Frock. „Jsi špína, ale nejsi sebevrah.“

„Víš to jistě?“ ušklíbl se Mefisto. „Víš co? Radši se nechám roztrhat na kousky než skončit jako ozdoba na tom tvém stánku.“ Kývl na Pendergasta. „Hej, Grantova hrobko! Doufám, že mi odpustíš, že jsem si přivlastnil tenhle kousek z tvé zbrojnice. Sliby jsou pěkná věc, ale já jsem se chtěl pojistit, že už nikdo nikdy nevyčistí Route 666. A teď se rychle přesuňte sem, jestli se chcete dostat nahoru.“

Pendergast zavrtěl hlavou a poklepáním na zápěstí naznačil, že už nemají čas. Frock vztekle gestikuloval na postavy v kápích, které obklopily plošinu. „Podřízněte mu krk!“ zařval. Vrásčití se hnuli k Mefistovi, který vylezl doprostřed desky.

„Sbohem, starosto Whitey!“ vykřikl. „Nezapomeň na svůj slib!“ Margo se v hrůze odvrátila, když hodil minu mezi postavy, které se snažily dosáhnout na jeho nohy. Oranžově se zablesklo, jako by na tom zatuchlém, špinavém místě na chvíli zazářilo slunce, potom ji zasáhla tlaková vlna a mrštila s ní na podlahu. Když se zvedla na kolena a ohlédla se, spatřila, jak za zborcenou chatrčí vyšlehly s burácením obrovské plameny, rudé na rozdíl od jasně bílé záře světlic. Předtím než všechno pohltil valící se dým a plameny, zahlédla na okamžik Frockovu siluetu, jak stojí v triumfu s rozepjatými pažemi a bílé vlasy mu barví do oranžova tisíce ohnivých jazyků.

Skupina Vrásčitých se před nimi ve zmatku rozestoupila.

„Rychle!“ dolehl k ní přes běsnící ohnivou bouři Pendergastův hlas.

Margo sevřela tašku a vrhla se za ním do průchodu na opačném konci Křišťálového pavilonu. Na nástupišti za ním zahlédla, jak se D’Agosta a Smithback zastavili před štíhlým mužem v černém potápěčském obleku, s tváří lepkavou potem a líčidlem.

Vzadu se ozvaly vlhké hvízdavé zvuky. Vrásčití se znovu sešikovali a hnali se za nimi. Margo se zastavila v úzkém ústí průchodu a obrátila se.

„Margo!“ uslyšela z nástupiště Pendergastovo zvolání. „Co to provádíte?“

„Musíme je tady zastavit!“ vykřikla a sáhla do tašky, „Nikdy jim neunikneme!“

„Nebuďte blázen!“ řekl Pendergast.

Nevšímala si ho. V každé ruce držela jednu láhev. Pevně je sevřela a polila proudem tekutiny vchod do průchodu. „Stát!“ vykřikla. „Tady v těch lahvích mám miliardu jednotek vitaminu D3!“

Vrásčití se k ní dál blížili s očima podlitýma krví, s kůží strakatou a spálenou pronikavým světlem.

Zatřásla plastovými lahvemi. „Slyšíte? Aktivní 7dehydrocholesterol! Je ho dost, aby vás všechny desetkrát zabil!“ Když před ní stanul první z Vrásčitých se zdviženým nožem, vstříkla mu do tváře roztok a pak zasáhla dalšího Vrásčitého. Zvrátili se dozadu ve strašlivé křeči a z kůže jim stoupaly proužky štiplavého kouře.

Ostatní Vrásčití se zarazili a z jejich řad se ozvalo drmolení.

„Vitamin D!“ opakovala Margo. „Tekuté sluneční světlo!“

Zvedla ruce a zkropila váhající zrůdy dvěma tenkými proudy tekutiny. Rozlehl se řev, někteří upadli, rvali si pláště a rozstřikovali kapky na společníky. Margo udělala krok vpřed a polila zbytek přední řady. Začali v panice couvat a vzduchem se nesl řev a drmolení. Postoupila o další krok, polila silnějším proudem celou řadu zleva doprava, načež se masa Vrásčitých rozprchla. Obrátili se a začali se jeden přes druhého cpát pryč. Na podlaze zůstal asi tucet postav, svíjejících se v dýmu a strhávajících ze sebe v zoufalství pláště.

Margo pokropila zbytkem tekutiny nejprve podlahu a potom i stěny a strop průchodu, dokud nezačala tekutina kapat na zem. Odhodila prázdné nádoby do pavilonu. „Jde se!“

Rozběhla se za ostatními a dostihla je na volném prostranství na konci nástupiště.

„Musíme se dostat zpátky na shromáždiště,“ prohlásila ta postava v černém skafandru. „Nálože vybuchnou za deset minut.“

„Běžte první, Margo,“ vyzval ji D’Agosta.

Když seskočila do kolejiště a začala sestupovat do kanálu pod ním, ozvala se zezadu a seshora série výbuchů.

„To jsou naše nálože!“ vykřikl D’Agosta. „Ten oheň je musel předčasně odpálit!“

Pendergast se obrátil, aby něco řekl, ale jeho hlas zanikl v rachotu, který podobně jako zemětřesení ucítili nejdříve v nohách a pak v žaludku a který získával na síle a hlasitosti. Tunelem prolétl zvláštní vichr, sílící větrná smršť vyvolaná zborcením Křišťálového pavilonu, a hnal před sebou prach, kouř, cáry papíru a nasládlý pach krve.

62

Margo propadla kanálem do dlouhého, nízkého tunelu, ozářeného jen třepotavou září dohasínající pochodně. Tu a tam vyčnívaly z louží vody na dně tunelu hromady odpadků. Chodby nad její hlavou se ještě stále chvěly a duněly po tom otřesu. Kanálem se dolů snášely prach a špína a sedaly jí na ramena.

Smithback dopadl do vody vedle ní, následován Pendergastem, D’Agostou a tím potápěčem.

„Kdo, sakra, jste?“ zeptal se D’Agosta. „A co se stalo se zbytkem potápěčů od námořnictva?“

„Nepatřím k nim, pane,“ prohlásil ten muž. „Jsem potápěč od policie. Snow, pane.“

„Vida, vida,“ řekl D’Agosta. „Chlapík, který to celé začal. Máte světlo, Snowe?“

Potápěč rozsvítil další pochodeň a najednou se tunel koupal v ostrém karmínovém světle.

„Proboha,“ uslyšela Margo vedle sebe Smithbackovo zamumlání. Potom si uvědomila, že to, co považovala za hromady odpadků, byli potápěči ve skafandrech, zohavení a bez hlav. Okolní stěny byly rozryté nesčetnými kulkami a spálené úlomky granátů.

„Potápěčský tým Gama,“ zamumlal Snow. „Když to můj parťák koupil, utekl jsem. Ty stvůry mě hnaly kanálem, ale v kolejišti nahoře toho nechaly.“

„Nejspíš se bály, že přijdou pozdě na zahájení večírku,“ prohlásil D’Agosta a s tvrdým výrazem v obličeji se rozhlédl po místě masakru.

„Neviděli jste tam ještě nějaké potápěče, pane?“ zeptal se Snow. „Šel jsem po stopách. Doufal jsem, že někteří z nich třeba přežili…,“ hlas mu selhal, když spatřil výraz na D’Agostově obličeji. Nastala chvíle trapného ticha.

„Tak pojďte,“ vyzval je Snow, který znovu ožil. „Tady kolem je ještě pořád čtyřicet načasovaných liber C4.“

Margo se potácela v temnotě kupředu. Cítila pevnou zem pod nohama a snažila se přenést tu pevnost do svých nohou a rukou. Věděla, že nemůže připustit, aby přemýšlela o tom, co viděla a zjistila uvnitř Křišťálového pavilonu. Kdyby se tomu poddala, nedokázala by pokračovat.

Tunel zatáčel mírným obloukem. Vpředu zahlédla Snowa a D’Agostu, kteří se už blížili ke klenutému ústí na jeho konci.

Zaslechla, jak Smithback vedle ní začal náhle přerývaně dýchat. Pohlédla na podlahu. Kolem ní ležela roztrhaná a zakrvácená těla snad tuctu Vrásčitých. Zahlédla špinavou, ohořelou kapuci, která obnažila kůži neuvěřitelně ztluštělou vráskami a pruhy.

„Úžasné,“ zabručel Pendergast po jejím boku. „Rysy plazů jsou nepochybné, ale přesto převažují lidské atributy. Rané stadium, abych tak řekl, dokonalé mbwunovské lebky. Ale je zvláštní, že u některých je ta proměna výraznější než u jiných. Bezpochyby se jedná o výsledek Kawakitova neustálého čištění a experimentování. Škoda že nemáme více času na podrobnější studium.“

Jejich kroky se stále více rozléhaly, čím více se blížili k rozlehlému prostoru na konci tunelu. V mělké vodě tam chaoticky ležela další těla.

„To bylo naše shromáždiště,“ poznamenal Snow, když rychle kontroloval vybavení, naskládané u jedné zdi klenutého prostoru. Margo zaslechla v jeho hlase jasnou nervozitu. „Je tady dostatek dýchacích přístrojů, ale nemáme obleky. Hele, musíme sebou hodit. Jestli tady budeme, až vybouchnou nálože, celý tenhle prostor se na nás zřítí.“

Pendergast jí podal kyslíkové bomby. „Doktorko Greenová, vděčíme vám za to, že jsme ve zdraví unikli,“ řekl. „S tím vitaminem D jste měla pravdu. A dokázala jste ty stvůry zadržet uvnitř pavilonu, dokud jim v útěku nezabránily exploze. Slibuji, že vás rádi uvidíme na všech dalších výletech, které podnikneme.“

Margo přikývla a navlékala si ploutve. „Díky, ale jednou to stačilo.“

Agent FBI se obrátil ke Snowovi. „Jaký máte plán ústupu?“

„Přišli jsme přes čističku na Hudsonu,“ odpověděl Snow, upevnil si na ramena kyslíkové bomby a na hlavu svítilnu. „Ale nemůžeme se tamtudy vrátit. Měli jsme se odsud dostat přes severní větev West Side Lateral, ke kanálu ze Stopětadvacáté ulice.“

„Dokážete nás tam dovést?“ zeptal se Pendergast, rychle podával kyslíkový přístroj Smithbackovi a pomáhal mu s postrojem.

„Myslím, že ano,“ povzdychl Snow a vytahoval z hromady vybavení masky. „Dost dlouho jsem měl možnost si prohlížet velitelovy mapy. Půjdeme zpátky po trase, kterou jsme sem přišli, až k první stoupačce. Když jí prolezeme vzhůru místo dolů, měli bychom se dostat do přístupové šachty vedoucí do Laterály. Ale je to daleko a budeme muset být strašně opatrní. Jsou tam přepouštěcí otvory a evakuační záklopky. Kdybychom tam zabloudili…“ Zmlkl.

„Rozumím,“ řekl Pendergast a upevnil si bomby. „Pane Smithbacku, doktorko Greenová, už jste někdy plavali s kyslíkovým přístrojem?“

„Párkrát na vysoké,“ prohlásil Smithback a vzal si nabízenou masku.

„Sportovně jsem se potápěla na Bahamách,“ řekla Margo.

„Podstata je pořád stejná,“ poučoval ji Pendergast. „Nastavíme vám regulátor. Hlavně normálně dýchejte, zůstaňte klidná a všechno bude v pořádku.“

„Pospěšte si!“ vyzval je Snow už skutečně naléhavým tónem. Rozběhl se na druhý konec klenutého prostoru, Smithback a Pendergast těsně za ním. Margo se s námahou vydala za nimi a za běhu si upevňovala popruh kyslíkového přístroje.

Najednou málem vrazila do Pendergasta, který se zastavil a ohlédl se přes rameno.

„Vincente?“ zavolal.

Margo se obrátila. D’Agosta stál vzadu uprostřed jeskyně, kyslíkové bomby a maska mu ještě stále ležely u nohou.

„Běžte napřed,“ řekl.

Pendergast na něj tázavě pohlédl.

„Neumím plavat,“ vysvětlil D’Agosta prostě.

Margo zaslechla, jak Snow potichu šťavnatě zanadával. Okamžik se nikdo nehýbal. Potom se Smithback vrátil k poručíkovi.

„Pomůžu vám,“ prohlásil. „Budete se držet za mnou.“

„Vždyť vám povídám, vyrůstal jsem v Queensu, neumím vůbec plavat,“ vyštěkl D’Agosta. „Půjdu ke dnu jako sekera.“

„To zrovna, s tím vaším špekem,“ prohlásil Smithback, popadl bomby a upevnil je D’Agostovi na záda. „Budete se mě držet. Budu plavat za nás oba, když bude potřeba. Tehdy v tom sklepení jste taky držel hlavu nad vodou, vzpomínáte? Prostě dělejte to, co já, a zvládneme to.“ Vrazil D’Agostovi do ruky masku, potom ho postrčil k ostatním.

Na druhém konci jeskyně se valila do temnoty podzemní řeka. Margo sledovala, jak si nejprve Snow a po něm Pendergast nasadili masky a ponořili se do temné kapaliny. Když si stáhla masku přes oči a vsunula do úst náustek, sklouzla za nimi. Vzduch z nádrží po té zatuchlé atmosféře v tunelech jen uvítala. Za sebou zaslechla hlasité šplouchání, jak D’Agosta pobízený Smithbackem napůl plaval, napůl sebou házel v husté, vlažné tekutině.

Margo plavala co nejrychleji tunelem za mihotavým paprskem Snowovy lampy a každým okamžikem očekávala, že ucítí, jak se pod mohutným náporem náloží potápěčského týmu bortí starý kamenný strop. Pendergast a Snow se zastavili a ona připlula až k nim.

„Tady sestoupíme dolů,“ řekl Snow, který si vytáhl z úst regulátor a naznačoval rukou směr. „Dávejte si pozor, abyste se neodřeli a hlavně, proboha, nic nespolkněte. Na dně tunelu pod námi je stará železná roura, která vede…“

V tu chvíli spíš ucítili, než zaslechli vibrace přicházející odněkud seshora tiché rytmické dunění, které narůstalo do strašlivé intenzity.

„Co je to?“ vydechl Smithback, který k nim už doplaval i s D’Agostou. „Nálože?“

„Ne,“ zašeptal Pendergast. „Poslouchejte je to souvislý zvuk. To vypouštějí Rezervoár. Příliš brzy.“

Vznášeli se v té odporně páchnoucí tekutině, navzdory nebezpečí, zaujatí dlouhým duněním, s nímž se miliony galonů vody řítily dolů stařičkou soustavou potrubí, která se nad jejich hlavami křížila, sbíhala a vedla přímo k nim.

„Třicet sekund a potom vybuchne zbytek náloží,“ řekl Pendergast tiše, když pohlédl na hodinky.

Margo čekala a snažila se zklidnit dech. Věděla, že jestli nálože selžou, budou za několik minut mrtví.

Tunel se začal nebezpečně chvět, povrch vody se čeřil a tančil. Do vody kolem nich začaly dopadat úlomky cihel a cementu. Snow si přitáhl masku, naposledy se rozhlédl kolem a ponořil se. Smithback ho následoval a tlačil před sebou protestujícího D’Agostu. Pendergast pokynul Margo, aby plavala jako další. Ponořila se do temnoty, snažila se sledovat slabé světlo Snowovy svítilny, které klesalo k úzké rouře pokryté rzí. Spatřila, že D’Agostovy pohyby jsou poté, co si zvykl na vzduch z bomb, už mnohem pravidelnější.

Tunel klesal, potom dvakrát zatáčel. Margo se rychle ohlédla za sebe, aby se ujistila, že neztratila Pendergasta. Ve slabém oranžovém světle spatřila, jak jí agent FBI ukazuje, aby plavala dál.

Vtom už zahlédla ostatní, kteří se zastavili na nějaké křižovatce. Končila tam ta stará železná roura a dál vedlo lesknoucí se ocelové potrubí. Pod svýma nohama, v místě, kde se ty dva tunely spojovaly, spatřila Margo úzkou rouru směřující dolů. Snow pokynul kupředu, potom ukázal prstem nahoru, což znamenalo, že stoupačka k West Side Lateral je přímo před nimi.

Najednou k nim zezadu dolehlo burácení výhružný, hluboký, dunivý zvuk, strašlivě znásobený v úzkém, vodou naplněném prostoru. Pak se rozlehl silný výbuch a vzápětí další. Pod divoce se třepetajícím paprskem svítilny spatřila Margo, jak Snow vykulil oči. Poslední nálože vybuchly přesně na čas, rozbily odtokové šachty z Předpeklí a navždy je uzavřely.

Když Snow zuřivě gestikuloval, aby pluli ke stoupačce, ucítila najednou Margo zvláštní tah kolem nohou, jako by ji spodní proud táhl zpátky ke shromáždišti. Pocit ustal stejně rychle jako začal a voda kolem jako by náhle podivně zhoustla. Po zlomek vteřiny měla zvláštní pocit, že se nehybně vznáší přímo v oku hurikánu.

Potom se ze železné roury za nimi vyvalila obrovská přetlaková vlna, bouřící cyklon bahnité vody, pod jejímž náporem se celý tunel zachvěl a křečovitě roztančil. Margo cítila, jak naráží do železných stěn. Náustek se jí uvolnil, ona po něm zoufale sáhla, rukama šátrala v bouři bublin a vířících usazenin, které ji obklopily. Vtom ji zasáhla další tlaková vlna a ona ucítila, jak ji to táhne dolů do roury pod jejíma nohama. V zoufalství se napřímila a pokoušela se plavat zpátky ke křižovatce, ale strašlivý podtlak ji vtáhl ještě hlouběji do neznámých hlubin. Burácení přešlo v dunění krve ve spáncích. Cítila, jak to s ní hází o stěny roury, připadala si jako trosečník v proudu. Vysoko nad svou hlavou zahlédla ve slabém záblesku Snowovy svítilny Pendergastovu nataženou ruku, malou jako ruku panenky, vzdálenou snad celé míle. Potom následovala další tlaková vlna, úzký tunel se jí za skřípění drceného kovu zbortil nad hlavou a v tom nekonečném burácení cítila, jak se propadá stále hlouběji do vodní temnoty.

63

Haywardová běžela po Mallu k Bandshellu a Cherry Hillu s Carlinem po boku. Přes svou hromotluckou postavu utíkal zlehka, s ladností rozeného atleta. Vůbec se nepotil. Setkání s krtky, slzný plyn ani všechen ten chaos, v němž se ocitli, když se znovu objevili v ulicích, nijak nenarušily jeho rozvahu.

V temnotě parku hluk, který předtím slyšeli jen matně, zesílil. Bylo to zvláštní vytí, postupně vzrůstající a slábnoucí, jako by žilo svým vlastním životem. Kolem se objevily záblesky ohňů a barvily nízké mraky nad městem do karmínova.

„Ježíš,“ prohlásil běžící Carlin. „Zní to jako milion lidí, kteří se navzájem snaží zamordovat.“

„Možná to tak skutečně je,“ odpověděla Haywardová při pohledu na oddíl národní gardy, který se hnal seřazený do dvojstupu k severu.

Přehnali se přes Bow Bridge, oběhli kolem Ramble a přiblížili se k nejzazším policejním zátarasům. Na Transverse stála s vypnutými motory dlouhá, nepřerušovaná řada vozidel sdělovacích prostředků. Nad nimi nehlučně klouzala vzduchem bachratá helikoptéra a její velká vrtule při letu těsně nad vrcholky stromů prořezávala vzduch. Kolem terasy hrádku utvořili policisté kruh a nějaký poručík ji s mávnutím propustil dovnitř. S Carlinem v patách přešla terasu, potom vystoupila po schodech na hradby. Tam, obklopen suitou představitelů policie, města, národní gardy a nějakých nervózních mužů s mobilními telefony, stál policejní šéf Horlocker, jenž za čtyři hodiny, které uplynuly od okamžiku, kdy se s ním Haywardová naposledy setkala, zestárl snad o deset let. Mluvil s nějakou štíhlou, elegantně oblečenou ženou po padesátce. Nebo spíš poslouchal, jak ta žena mluví úsečným, rozhodným tónem. Haywardová přistoupila blíž a zjistila, že ta žena je vůdkyně hnutí „Vezměte si zpět své město“, matka Pamely Wisherové.

„…zvěrstva, která se nedají přirovnat k ničemu, co tohle město v minulosti zažilo!“ říkala právě paní Wisherová. „Tucet mých osobních přátel leží v tuhle chvíli na nemocničním lůžku. A kdoví, kolik stovek dalších z našich řad bylo zraněno? Slibuji vám a slibuji také starostovi, že na tohle město dopadnou jako déšť právníci. Jako déšť, veliteli Horlockere!“

Horlocker se zachoval jako hrdina. „Paní Wisherová, naše zprávy naznačují, že právě mladší z vašich řad rozpoutali tyhle bouře…“

Ale Wisherová ho neposlouchala. „A až tohle všechno skončí,“ pokračovala, „a park a ulice budou očištěny od špíny a odpadků, jimiž jsou v tuhle chvíli posety, naše organizace bude silnější než kdy jindy. Jestliže z nás má starosta dnes strach, zítra se nás bude bát desetkrát více! Smrt mé dcery byla jiskra, která podpálila naše snažení, ale dnešní ostudný útok na naši svobodu a nás samé rozpoutal požár. A nemyslete si, že…“

Haywardová ustoupila, protože usoudila, že na rozhovor s velitelem není právě nejvhodnější chvíle. Ucítila, jak ji někdo zatahal za rukáv, obrátila se a spatřila Carlina, který na ni upíral pohled. Beze slova ukázal přes Esplanade k Velkému trávníku. Haywardová se tam podívala a potom omráčeně strnula.

Velký trávník se stal v letní tmě ohnivou plání. Několik skupinek lidí se v té spoušti bilo, cloumali sebou, útočili a zase ustupovali. Třepotavé světlo ze zapálených odpadkových košů, které lemovaly okraj trávníku, odhalovalo, že kdysi krásný koberec zeleně se změnil v moře špíny. V kombinaci tmy a špíny se nedalo určit, kdo z bojujících jsou bezdomovci a kdo ne. Na západní a východní straně stála dvojitá řada policejních vozů a osvětlovala reflektory scénu. V jednom rohu ustupovala velká skupina demonstrujících v kvalitních oblecích posledních zástupců elity hnutí „Vezměte si zpět své město“ za policejní zátarasy, protože jim došlo, že půlnoční bohoslužba se pravděpodobně nekoná. Z periferie se ke středu pomalu posouvaly oddíly policie a národní gardy, jejich příslušníci sváděli pěstní souboje, mávali obušky a zatýkali.

„Kurva,“ vydechla Haywardová. „To je ale bordel.“

Carlin se k ní překvapeně obrátil, potom nesouhlasně zakašlal do dlaně.

Za nimi najednou došlo k pohybu. Haywardová se obrátila a spatřila paní Wisherovou, jak ladně odchází s hlavou vysoko vztyčenou v čele skupinky poskoků a tělesných strážců. Horlocker za ní vypadal jako zápasník po dvanácti těžkých kolech. Opřel se o pískově zbarvené kamenné zdi, jako by z nich chtěl načerpat nové síly.

„Už vypustili do Rezervoáru ten jak se to, sakra, jmenuje?“ zeptal se nakonec a zalapal po dechu.

„Thyoxin,“ prohlásil nějaký dobře oblečený muž, stojící u baterií napájené vysílačky. „Ano, skončili před patnácti minutami.“

Horlocker se rozhlédl podlitýma očima. „Proč jsme nic neslyšeli?“ Pohled mu spočinul na Haywardové. „Vy tam,“ zařval. „Jak se jmenujete, Harrisová?“

Haywardová udělala krok vpřed. „Haywardová, pane.“

„To je jedno.“ Horlocker se odlepil od zdi. „Máte nějaké zprávy o D’Agostovi?“

„Ne, pane.“

„A o kapitánu Waxiem?“

„Ne, pane.“

Horlocker se ztěžka znovu opřel. „Ježíšikriste,“ zabručel. Potom pohlédl na hodinky. „Za deset minut půlnoc.“

Obrátil se k policistovi po své pravici. „Proč jsou, k čertu, pořád ještě tady?“ zeptal se a ukázal k Velkému trávníku.

„Když se je pokusíme obklíčit, prostě se probijí a shluknou se znovu někde jinde. A vypadá to, že se k nim přidávají další, pronikají od jižního konce parku. Bez slzného plynu se to nedá zvládnout.“

„No tak, proč ho potom, do prdele, nepoužijete?“ zeptal se Horlocker.

„Vaše rozkazy, pane.“

„Moje rozkazy? Ti lidi od Wisherové už jsou dávno pryč, idiote. Okamžitě je vyplynujte. Hned.“

„Ano, pane.“

Ozvalo se hluboké dunění, podivně tlumené, jako kdyby vycházelo ze samotného středu země. Do Horlockerových údů jako by s ním znovu začal proudit život. Vztyčil se. „Slyšíte to?“ zvolal. „To byly ty nálože! Ty zasrané nálože!“

Z řad policistů, obsluhujících rozličné komunikační prostředky, se ozval slabý jásot. Carlin se obrátil k Haywardové a ve tváři měl zmatený výraz. „Nálože?“ zeptal se.

Haywardová pokrčila rameny. „To nechápu. Proč jsou tak šťastní, když je tam dole taková mela?“

Jako na nějaký nevyslovený signál se oba obrátili zpátky k Velkému trávníku. Představení dole bylo perverzně fascinující. Doléhaly k ním výkřiky a řvaní, téměř fyzicky vnímali sílu zvukové vlny. Z burácení se každou chvíli vynořil nějaký samostatný zvuk nadávka, výkřik, zvuk pěsti dopadající na kůži.

Najednou uslyšela Haywardová zpoza Velkého trávníku zvláštní zasténání, jako by se celý Manhattan bortil v základech. Nejdříve nedokázala dobře určit, odkud přichází. Potom si všimla, že hladina Rezervoáru, jindy klidná jako mlýnský rybník, je najednou v pohybu. Jako bílé čepičky se po ní rozběhly vlnky a uprostřed stoupaly na hladinu velké bubliny.

Na velitelském stanovišti se rozhostilo ticho a zraky všech se upíraly k Rezervoáru.

„Příbojová vlna,“ zašeptal Carlin. „V Rezervoáru Central Parku. No, to mě podrž.“

Ozvalo se hluboké zadunění a po něm následovalo děsivé burácení, jak se miliony kubických stop vody, hnané neuvěřitelnou silou, lily do hlubin Manhattanu. Na pláni Velkého trávníku poměrně vzdálené od Rezervoáru pokračoval mezitím boj. Ale kromě zvuků konfliktu Haywardová slyšela, nebo spíš cítila, z hlubin mohutný hluk, jak se rozlehlé podzemní chodby a zapomenuté tunely plnily vodním přílivem.

„Je příliš brzo!“ vykřikl Horlocker.

Haywardová sledovala, jak hladina Rezervoáru viditelně klesá, nejdříve pomalu, potom stále rychleji. Ve světle reflektorů a nesčetných ohňů spatřila obnažený okraj nádrže, kolem něhož vřela a pěnila voda vtahovaná do velkého víru uprostřed.

„Stačí,“ zašeptal Horlocker.

Hladina klesala neúprosně dál.

„Dost, prosím,“ zašeptal Horlocker a upřeně hleděl k severu.

Rezervoár se teď vyprazdňoval rychleji a Haywardová viděla, že každým okamžikem je hladina níž a níž a v sousedství East Meadow a Ball Field se objevuje stále více z popraskané stěny nádrže. Najednou měla pocit, že rachocení ustává a proudění slábne. Voda se začala zklidňovat a klesání hladiny se zpomalilo. Na velitelském stanovišti panovalo hrobové ticho.

Haywardová zahlédla, jak se od severní strany Rezervoáru objevují bubliny; nejdříve jen zlehka tryskaly, potom jich přibývalo, až se kolem znovu rozléhalo mohutné burácení.

„Kurva,“ zašeptal Horlocker. „Oni to dokázali.“

Přes otevřená stavidla voda z Rezervoáru stále unikala. Ale z přepouštěcích nádrží na horním toku se do něj vlévala nová. Hladina začala s hlasitým bubláním a žbluňkáním znovu stoupat. Vření na severní straně Rezervoáru rostlo, až se zdálo, že se celá vodní masa otřásá nějakým podzemním tlakem. Voda s náhlým duněním stoupala a stoupala, až dosáhla břehů. A pak se z nich náhle vylila.

„Ježíš,“ prohlásil Carlin. „Tak se mi zdá, že si někdo hezky zaplave.“

Přes okraj Rezervoáru se přelil mohutný proud vody, valil se do neproniknutelné tmy parku a přehlušil svým šploucháním, syčením a burácením zvuky bojů. Haywardové, vrostlé při tom hrůzu nahánějícím pohledu do země, to připomnělo ohromnou přetékající vanu. Sledovala, jak pod vodou mizí terénní nerovnosti a jak si razí cestu mezi nízkými stromky a keři. Nebylo pochyb, kam voda míří – na níže položený Velký trávník.

Na okamžik, po který se voda valila k bitevnímu poli, které se táhlo pod ochozy hrádku, zavládlo až nesnesitelné napětí. Pak se objevila mezi stromy na severní straně trávníku, třpytivý černý proud, tlačící před sebou větve, trávu a odpadky. Když voda zasáhla okraje davu, uslyšela Haywardová, jak se změnil tón i hlasitost bitevní vřavy. Mezi bojujícími se šířila náhlá nejistota. Haywardová viděla, že bojůvky zakolísaly, znovu se zformovaly a zase zakolísaly. Potom se voda rozlila po celé ploše Velkého trávníku a ječící hordy se hrnuly k vyšším zalesněným místům. Nohy jim podkluzovaly a oni padali jeden přes druhého, jak se snažili vydrápat k východům z parku, do bezpečí.

A voda stále proudila, olizovala basebalová hřiště, pohlcovala nesčetné ohně, převracela odpadkové koše. S hlasitým bubláním se vlila do Delacorte Theater, obklopila a pohltila Želví rybník, stočila se kolem hrádku Belvedere a útočila na kameny temnými pěnivými proudy. Poté začalo šumění konečně utichat. Jakmile se voda v nově vzniklém jezeře uklidnila, objevil se na hladině jasný odraz luceren, bylo jich stále víc, až se voda zcela utišila a vypadala jako jedno obrovské hvězdné zrcadlo.

Ještě dlouhý okamžik po tomto představení vládlo na celém velitelském stanovišti hrobové ticho. Potom propukl spontánní jásot, který zaplavil místnosti a věžičky hrádku a vznesl se k jasné letní noční obloze.

„Kdyby tak tohle viděl můj starý táta,“ prohlásila do všeho toho rámusu Haywardová a s úšklebkem se obrátila na Carlina. „Řekl by, že to bylo jako voda na psích zápasech. Vsadím se, že by to řekl přesně tak.“

64

Ranní slunce vykouklo z Atlantiku, políbilo písčitou vidlici Long Islandu, vyšplhalo se nad zálivy a přístavy, vesnice a rekreační střediska a pokrylo chladným letním potem asfalt a chodníky. Více na západ jasný oblouk ozářil nejbližší výspy New Yorku a nakrátko dodal šedi budov narůžovělý odstín. Při své pouti zasáhly paprsky East River, potom krátce zapálily okna desetitisíců budov, jako by se celé město ponořilo do očistné lázně horka a jasu.

Přes hustou síť železničních kolejí a zavěšené drátěné pletivo, které zakrývalo Humboldtův kanál, neproniklo ale žádné světlo. Činžáky, které nad ním čněly, prázdné a šedivé jako ohromné mrtvé zuby, byly příliš početné a příliš vysoké. U jejich základů ležela lepkavá a hustá voda, jež se nepatrně zvířila, když nahoře po železničním mostě občas prosvištěly vlaky metra.

Jak slunce pokračovalo ve své neměnné pouti na západ, pronikl labyrintem dřeva a oceli jediný paprsek světla, krvavě rudý na zrezivělém železe, náhlý a ostrý jako řez nožem. Potom zmizel stejně rychle jako se objevil, ale ještě předtím stačil ozářit zvláštní výjev na úzké cihlové navigaci, která čněla pouhých pár palců nad temnou vodu, se nehybně choulila jakási zablácená a potlučená postava.

Tma a ticho se vrátily a smradlavý kanál byl znovu ponechán sám sobě, aby byl vyrušen ze spánku podruhé. Šedavým šerem se blížilo slabé rachocení, které kulminovalo právě nahoře nad kanálem, na chvíli zaniklo a pak se znovu vrátilo. A tenhle zvuk se smísil s jiným hlubším, mnohem pronikavějším. Hladina kanálu se začala třást a čeřit, jako by byla váhavě vyburcovaná k životu.

Na přídi člunu pobřežní hlídky stál D’Agosta, napjatý a ostražitý jako na stráži.

„Támhle je!“ vykřikl a ukázal na temnou postavu ležící na nábřeží. Obrátil se k pilotovi. „Nechte toho křižování! Jenom víříte ten smrad nad vodou. Asi sem budeme muset zavolat vrtulník.“

Pilot pohlédl na rozpadající se, ohněm poškozené fasády a ocelové mosty nad hlavou, na tváři se mu objevil pochybovačný výraz, ale neřekl nic.

Smithback se vrhl k zábradlí a napjal zrak do pološera. „Co je tohle za místo?“ zeptal se a přetáhl si košili přes nos.

„Humboldtův kanál,“ odpověděl stroze D’Agosta. Potom se obrátil k pilotovi. „Dovezte nás blíž, ať ji může doktor vyšetřit.“

Smithback se napřímil a pohlédl na D’Agostu. Věděl, že poručík na sobě má hnědý oblek, vždycky nosil hnědé obleky, ale barva nebyla k rozeznání pod vlhkým nánosem bahna, prachu, krve a oleje. Rána nad jeho okem vypadala jako zubatá rudá čára. Smithback sledoval, jak si poručík vztekle otřel rukávem tvář. „Bože, hlavně ať je v pořádku,“ zabručel D’Agosta pro sebe.

Člun se přiblížil k navigaci a pilot stáhl plyn na volnoběh. D’Agosta a doktor se v mžiku vrhli přes zábradlí na zídku a sklonili se nad ležící postavou. Pendergast stál mlčky ve stínech na zádi s napjatým výrazem ve tváři.

Margo se najednou s trhnutím probrala a zamžourala kolem sebe. Pokoušela se posadit, potom si se zasténáním přiložila ruku k čelu.

„Margo!“ řekl D’Agosta. „To jsem já, poručík D’Agosta.“

„Nehýbejte se,“ poznamenal doktor a jemně jí osahal krk.

Margo si ho nevšímala a s úsilím se posadila. „Kde jste, k čertu, tak dlouho vězeli, chlapi?“ zeptala se a potom se dávivě rozkašlala.

„Máte něco zlomené?“ zeptal se doktor.

„Všechno,“ odpověděla a zamrkala. „Myslím, že levou nohu.“

Doktor přesunul pozornost k noze a zkušeným pohybem rozřízl špinavé džíny. Rychle vyšetřil zbytek těla, potom něco řekl D’Agostovi.

„Je v pořádku!“ zvolal D’Agosta. „Ať na nás čeká v doku vrtulník.“

„Takže?“ vyzvala ho Margo. „Kde jste byli?“

„Sledovali jsme špatnou stopu,“ prohlásil Pendergast, který se objevil na boku člunu. „V odkalovací nádrži čističky našli jednu vaši ploutev, pořádně poškozenou. Báli jsme se, že…“ Odmlčel se. „No, chvíli trvalo, než jsme dospěli k rozhodnutí, že prohledáme všechny boční výstupy z West Side Lateral.“

„Má něco zlomeného?“ zavolal seshora Smithback.

„Mohlo by to být jenom nalomené,“ poznamenal doktor. „Raději ji vezmeme na nosítka.“

Margo se začala zvedat. „Myslím, že to dokážu…“

„Poslouchejte doktora,“ řekl D’Agosta a otcovsky se zamračil.

Když člun najel k cihlové hrázi, spustili Smithback a pilot přes jednu stranu nosítka, potom novinář seskočil, aby pomohl uložit Margo na úzké plátno. Pak ji všichni tři zvedli nahoru na člun. D’Agosta následoval Smithbacka a doktora zpátky na palubu a kývl na pilota. „A teď nás odsud hezky rychle odvezte.“

Ozvalo se zaburácení dieselového motoru, člun vycouval od navigace a rozjel se kanálem. Margo se pomalu natáhla, opřela si hlavu o nafukovací polštář a Smithback jí otíral tvář a ruce vlhkým ručníkem.

„To je příjemné,“ zašeptala.

„Za deset minut budete na pevné zemi,“ prohlásil Pendergast a posadil se vedle ní. „A za dalších deset už na nemocničním lůžku.“

Margo se chystala protestovat, ale Pendergast ji zarazil pohledem. „Náš přítel Snow nám vyprávěl o pár věcech, které rostou v Humboldtově kanálu,“ řekl. „Věřte mi, bude to pro vás nejlepší.“

„Co se stalo?“ zeptala se Margo, zavřela oči a vnímala jen uklidňující vibrace lodních motorů.

„Přijde na to,“ odpověděl zamyšleně Pendergast. „Na co si vzpomínáte?“

„Na to, jak jsme se rozdělili,“ řekla Margo. „Výbuch…“

„Výbuch vás srazil do odvodňovacího tunelu,“ začal Pendergast. „Se Snowovou pomocí jsme se dostali nahoru stoupačkou a nakonec do Hudsonu. Vás to muselo vtáhnout do přepouštěcího kanálu Laterály, který ústí v Humboldtově kanálu.“

„Podle všeho jste putovala stejnou cestou jako ty dvě mrtvoly, když je vyplavila bouře,“ dodal D’Agosta.

Margo chvíli vypadala, jako by usnula. Potom se její rty pohnuly. „Frock…“

Pendergast jí okamžitě přiložil konečky prstů na rty. „Později,“ řekl. „Na tohle bude dost času až později.“

Margo zavrtěla hlavou. „Jak to mohl udělat?“ zamumlala. „Jak mohl brát tu drogu a postavit tu hroznou chatrč?“ Zarazila se.

„Je zneklidňující zjistit, jak skutečně málo toho víme dokonce i o nejbližších přátelích,“ odpověděl Pendergast. „Kdo může říct, jaké tajné touhy sytí vnitřní plameny, které člověka udržují naživu? Nikdy bychom se nedozvěděli, jak moc Frockovi scházely nohy. To, že je arogantní, bylo patrné vždycky. Všichni velcí vědci jsou do jisté míry arogantní. Určitě věděl, že Kawakita při zdokonalování drogy překonal už několik stadií. Je zřejmé, že droga, kterou Kawakita požil, pocházela z pozdějšího šlechtění, než ta, kterou byli stvořeni Vrásčití. Frock musel být bezmezně přesvědčen o své schopnosti vylepšit, co Kawakita přehlédl. Viděl schopnost drogy napravovat fyzické nedostatky a využil to beze zbytku. Ale konečná podoba drogy mnohem více poškozovala mysl, než napravovala tělo. A tak se projevily jeho nejhlubší touhy, jeho nejskrytější chtíče, zesílily, zdeformovaly se a ujaly se vlády nad jeho činy. Samotná chatrč je vrcholným příkladem toho, jak hluboko klesl. Chtěl se stát bohem, svým bohem, bohem evoluce.“

Margo zamrkala, potom se zhluboka nadechla, natáhla ruce vedle těla a nechala s houpáním člunu volně odplynout i své myšlenky. Vyjeli z Kloaky, přes Spuyten Dyvil, do čerstvého vzduchu Hudsonu. Slabá záře svítání už ustupovala teplému dni. D’Agosta tiše zíral do smetanové brázdy za člunem.

Margo si teprve teď uvědomila, že pravou rukou nahmatala jakousi vybouleninu v kapse. Sáhla do ní a vytáhla promočenou obálku, kterou jí dal Mefisto před několika hodinami v černém tunelu. Zvědavě ji otevřela. Uvnitř byl krátký dopis, ale zpráva, kterou kdysi obsahoval, se změnila v několik slabých linií a inkoustových skvrn. V listu papíru našla mokrou černobílou fotografii, zašlou a hodně otrhanou. Byl na ní chlapec na zaprášeném dvorku v kombinéze a velké železničářské čepici, jak táhne dřevěného koníka na kolečkách. Jeho baculatá tvář se usmívala do objektivu. V pozadí stál starý přívěs, obklopený kaktusy. Za přívěsem se v dálce tyčilo nízké pohoří. Margo na fotografii chvíli hleděla a snažila se zahlédnout ve šťastné tváři chlapce rysy muže, kterým se měl stát. Potom pečlivě vložila fotografii i s obálkou do kapsy.

„A co Rezervoár?“ zeptala se tiše Pendergasta.

„Hladina se už šest hodin nepohnula,“ odpověděl Pendergast. „Podle všeho už se prostory zaplnily.“

„Takže jsme to dokázali,“ řekla.

Pendergast neodpovídal.

„Nebo snad ne?“ zeptala se Margo a pohled měla najednou pronikavý.

Pendergast se odvrátil. „Zdálo by se, že ano,“ prohlásil nakonec.

„Tak o co jde?“ naléhala. „Nejste si jistý, že?“

Obrátil se k ní zpátky a bledýma očima jí pohlédl do tváře. „Pokud jsme měli štěstí, zborcené tunely vydržely a ven se nic nedostalo. Za takových dvacet hodin zničí thyoxin rostliny, které zůstaly v Rezervoáru a v tunelech pod ním. Ale jistotu nemáme – alespoň zatím.“

„Tak jak to zjistíme?“ zeptala se Margo.

D’Agosta se ušklíbl. „Řeknu vám jak. Ode dneška za rok zamířím k Mercerovi na South Street a dám si jeden z těch pěkných polosyrových dvoulibrových řízků z mečouna. A jestli to se mnou nezamává, pak možná budeme moct spát klidněji.“

Právě v tu chvíli se nad Washington Heights vylouplo slunce a temná voda získala jantarový odlesk. Smithback přestal Margo otírat tvář a pohlédl na ten obraz vysoké budovy středu města zlatofialově zářily v ranním světle a most George Washingtona se stříbřitě třpytil.

„Co mě se týká,“ prohlásil pomalu Pendergast, „taky si v dohledné době plody moře raději odpustím.“ Margo na něj rychle pohlédla a snažila se ve výrazu jeho obličeje najít stopy po žertování. Ale jeho pohled zůstal pevný. A tak nakonec prostě jen souhlasně přikývla.

ZÁVĚREM

Žádné další pochody hnutí ‚Vezměte si zpět své město‘ se už nekonaly. Paní Wisherová dostala čestné místo v městské radě, jako zástupce pro styk s komunitami, a když byla zvolena v dalším roce nová rada, úzce s ní spolupracovala na zvýšení občanské bezpečnosti. Parčík na Východní 53. ulici byl pojmenován na počest Pamely Wisherové.

Laura Haywardová odmítla povýšení. Místo toho odešla z oddělení a dokončila studium na Newyorské univerzitě.

Exkluzivní vylíčení událostí té noci z pera Billa Smithbacka se drželo několik měsíců na žebříčku bestsellerů, navzdory silné kampani proti vydání, vedené vládními úředníky v čele se zvláštním agentem Pendergastem. Nakonec Margo Smithbacka přesvědčila, donutila, by bylo možná výstižnější, aby věnoval polovinu honoráře různým misijním organizacím a dobročinným spolkům na podporu bezdomovců.

Přesně rok po zaplavení Astorových tunelů se Pendergast, D’Agosta a Margo Greenová sešli na obědě ve známé mořské restauraci na South Street blízko přístaviště. Ačkoli rozhovor, který vedli, zůstal jen jejich tajemstvím, když odcházeli z restaurace, měl D’Agosta na tváři široký a zjevně spokojený úsměv.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai